Джонсон Борис

Омріяний Рим

Боріс Джонсон

Омріяний Рим

Присвячено Джасперу Ґріффіну,

Джонатану Барнсу,

Освіну Мюррею

й пам’яті Олівера Ліна

Зміст

Вступ • 9

ЧАСТИНА ПЕРША. ВПЛИВ РИМУ • 11

Розділ перший. Апокаліпсис у лісі • 12

Розділ другий. Далеке римське дзеркало • 37

ЧАСТИНА ДРУГА. У ЦЕНТРІ ПАВУТИНИ • 65

Розділ третій. Майстер пропаганди • 66

Розділ четвертий. Август Цезар та Ісус Христос • 92

ЧАСТИНА ТРЕТЯ. ЯК ЦЬОГО ДОСЯГАЙ РИМЛЯНИ • 113

Розділ п’ятий. Громадянство • 114

Розділ шостий. Грецький спадок • 124

Розділ сьомий. Війна за еліти • 133

Розділ восьмий. Римська економічна спільнота: хочеш Паксу — плати таксу • 140

Розділ дев’ятий. Уніфікація смаків • 154

Розділ десятий. Пригоди галла Лукко • 163

Розділ одинадцятий. Ігри • 172

Розділ дванадцятий. Єдина валюта • 180

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА. ЩО ПІШЛО НЕ ТАК? • 185

Розділ тринадцятий. Християни, варвари і варвари-християни • 186

Розділ чотирнадцятий. А далі прийшли мусульмани • 204

Подяка • 250

Вступ

Ідея цієї книжки виникла в мене багато років тому, коли я працював журналістом у Брюсселі й жив біля самої Європейської комісії — місця, з якого походять усі сьогоднішні намагання об’єднати Європу. Частенько я виходив на пробіжку навколо прекрасної модернової площі Амбіорікса й дивувався тому, як сучасні бельгійці пишаються цим зрадливим полководцем, на честь якого її названо.

Амбіорікс був правителем ебуронів, 54 року до н. е. він зчинив бунт проти Цезаря й розбив римлян поблизу міста, що в ті часи звалося Atuatuca Tungrorum, а нині це фламандське місто Тонґерен. Столиця Бельгії увічнила цю невеличку перемогу над потужною Римською імперією. Є тут вулиця, названа на честь Тонґрена, і вулиця Ебуронів. Пригадую, як цікаво мені стало, що тут, у цьому епіцентрі проведення експерименту з об’єднання різних націй, досі вшановують, хай тільки й у назвах вулиць, перші паростки національного спротиву.

Що було не так із тим Амбіоріксом? Чому він та його плем’я диких протобельгійців так затято опиралися благам цивілізації? Я замислився, наскільки сильним був романоскептицизм у часи римської Європи за аналогією з євроскептицизмом у сучасному ЄС.

Мені пригадалися слова, укладені Тацітом в уста британського ватажка Калгака, і його пристрасна апеляція до прадавнього свободолюбства. «Нам, британцям, рабство не відоме!»[1] — проголосив він, і ці слова донині лунають в останній вечір серії променадних концертів BBC[2].

Чи правильно це було? Невже римлянам випало переступити через усеохопне почуття національної гордості, і якщо так, як їм це вдалося? Як їм вдалося поширити серед різних народів спільну європейську — римську — ідентичність, коли сьогодні нам лишається тільки мріяти про неї?

Ця книжка є спробою пояснити, як римлянам поталанило влаштувати цю неймовірну справу, а почнемо ми з поразки, якої вони зазнали від рук одного з найкмітливіших і найефективніших романоскептиків того часу.

Частина перша

Вплив Риму

Розділ перший

Апокаліпсис у лісі

Важко сказати, якої саме миті Публій Квінтілій Вар збагнув, який він бовдур, але можна припустити, що сталося це, коли обабіч від його війська варвари затягнули бойовий клич: затулившись щитом, германські воїни загуділи свій моторошний baritus. Коли вся шеренга починала гудіти, затулившись щитами, цей звук нагадував хор діджеріду[3] Рольфа Гарріса[4]. Загальний ефект від нього мав справляти на ворога гнітюче враження.

Хай навіть Вар і був таким тугодумом, який не одразу збагнув, що воно таке — той baritus, можна припустити, що, коли перший грубо обтесаний спис, просвистівши в повітрі, прохромив першого римського легіонера, полководець, у чиїх вухах досі стояло передсмертне харчання бідолахи, почав гарячково міркувати, на яких це землях він опинився, і планувати контрнаступ.

Це сталося неподалік сучасного міста Оснабрюк, у місцині під назвою Калкріз, нині типово німецької доглянутої округи. Сьогодні тут розкинулися луки, протягнуті телефонні лінії, є канал і скрізь стоять акуратні німецькі будиночки. Утім, якщо приглянутися ближче, тут досі можна побачити те саме болото на півночі, той-таки крутий пагорб на півдні й той самий прохід між ними, 220 метрів завширшки.

А ще там і сьогодні стоять залишки муру, за яким сховалися варвари. Можна легко уявити собі, як, прямуючи зі сходу на захід, Вар зі своїми трьома легіонами зайшов у той прохід. Також неважко уявити, як колона розтягнулась і порідшала, щоб зайти в прохід, ставши ідеальною мішенню для засідки. Починаєш розуміти, як цей коридор став місцем бійні, таким собі римським аналогом побоїща в Хайберському проході[5].

Сталося це понад 2000 років тому, у вересні 9 року н. е. Вару от-от судилося стати відповідальним за найбільшу військову катастрофу на живій пам’яті римлян — битву в Тевтобурзькому лісі. Ця поразка спричинила різку зміну курсу римської та європейської історії, надовго закріпившись у пам’яті римлян як символ кричущого зрадництва. До того ж вони навіки запам’ятали тих кремезних, патлатих, брутальних чоловіків, що, здіймаючи страшенний лемент, зненацька повискакували з-поміж дерев у пітьмі.

До нас дійшли чотири гарні описи тієї битви від римських істориків, і в кожному з них чимало сказано про дерева: описані їх висота, щільність, слизький килим із листя, зірваного осінньою негодою, страшне ревіння вітру й хрускіт гілок у темряві. Сьогоднішні мудрі дослідники твердять, що це стандартний римський барвопис, що зображує Германію, звичайні тропи для опису того варварського периметра цивілізованого світу.

Утім, я не маю причин піддавати сумніву звіти тогочасних істориків, адже всі вони пишуть про мить, у яку легіонери усвідомили, що їх дійсно атакували германці, яких і донині зображають як репаних дикунів, що відрізнялися від тварин хіба здатністю розмовляти. Цей момент став для римлян справдешнім кошмаром.

Слід зазначити, що ті римські легіонери були непростими. Вони належали до сімнадцятого, вісімнадцятого та дев’ятнадцятого легіонів, у кожному до 6000 дужих чоловіків. П’ятдесят років тому ці легіони заснував молодий Октавіан ще до того, як стати імператором Августом. Вояків там муштрували сорокакілометровими марш-кидками, які слід було подолати за чотири години, несучи на спині тридцятикілограмові мішки. Харчувалися вони прісними сухарями buccellatum, гартували тіло купаннями в крижаній воді, носили сталеві шоломи з нащічними пластинами (такі ви могли бачити в шкільних підручниках), а на тіло вдягали lorica segmentata — чудернацький панцир зі сталевих смуг, що надавав воїнам вигляду доісторичних трилобітів. Озброєні вони були короткими клинками — гладіусами (gladius) — або двома метальними списами (залежно від того, де перебував солдат у строю), а на ноги взували підбиті цвяхами сандалії. Однак на найпотужнішу військову машину тих часів перетворювало їх дещо інше.

Римські легіони мали за плечима семивікову традицію завоювань і військової агресії. Римляни вважали, що посилені тренування спрощують ведення бою, тому війська проходили таку муштру, після якої грізні прусси видавалися їм слабаками. Їхні м’язи зміцнювалися за допомогою копання траншей і будівництва фортів, конструювання знарядь для облоги й прокладання понтонних мостів через річки. Утім, головною запорукою їхнього успіху була здатність до мало не мурашиної кооперації та жорстка субординація окремих особистостей на користь інтересів групи.

До приходу римлян у Германію фактично ніхто у світі не міг здолати їх. Саме слово «Рим», здається, походить із грецької мови й означає «сила». Перші кілька століть після заснування міста 753 року до н. е. римляни загарбували сусідів. Один за одним їм здалися латини, сабіни, вольки, етруски — усіх поглинув Рим. У II ст. до н. е. ця діяльність мовби вийшла на новий рівень. Удаючись до відкритої агресії чи просто втручаючись у внутрішні конфлікти, римляни завжди перемагали. Вони підкорили Іспанію, додали до свого переліку перемог Грецію та врешті розбили карфагенян, зрівняли місто із землею і, за легендою, засіяли його сіллю[6].

Попри погроми й нещастя, які несли римляни, уже І ст. до н. е. усе Середземномор’я перебувало під контролем стародавнього міста на берегах Тибру. Однак амбітним римлянам того було обмаль. Гнані жадобою до слави, вони прагнули військового домінування й ототожнення своїх імен зі здобуттям нових земель.

Юлій Цезар рушив на Галлію — землі, розташовані на території сучасних Франції, Бельгії, Люксембургу, західної Швейцарії, а також деяких областей Німеччини й Нідерландів. Згідно з різними оцінками, за час його походу загинуло приблизно мільйон людей. Галлія зрештою увійшла до складу імперії, Рим здобув контроль над усім лівим берегом Рейну. А як щодо правого?

Кинувши погляд на той берег річки, на його праліси, римляни замислилися: звісно, смерть у тих хащах дала б їм славу, та чи варто важити життям заради тієї землі? На ній не було жодних відомих поселень, узагалі нічого, за що могли б зачепитися римляни. На тих теренах не було цивілізації, щоб її романізувати, самі лише лячні дрімучі ліси та дрібна, худа скотина. Куди розважливішим видавалося натомість захопити лівобережні колонії — сучасні Майнц і Кельн.

Щоправда, тут слід зважити на римську імперську ментальність й амбіції Публія Квінтілія Вара. До нас дійшло одне зображення цього майстра історичних ляпів: його портрет викарбуваний на монеті часів, коли він служив проконсулом в Африці. Він мав типовий римський профіль, одутлуваті губи та стрижку «під горщик». Безперечно, на мою оцінку впливає також висунутий йому нищівний присуд істориків, однак у його зовнішності немає жодного натяку на інтелект. Здається, він був типовий римський кар’єрист, одержимий просуванням по cursus honorum — чітко сформульованій шкалі здобутків, завдяки якій римляни вимірювали професійні успіхи.

Його батьком був той Секст Квінтілій Вар[7], що здобув посаду квестора[8], а відтак припустився непростимої політичної помилки. Він не лише став на бік Помпея під час спрямованої проти Юлія Цезаря громадянської війни 40-х рр. до н. е. (раптом ви забули — Цезар тоді переміг), а ще й погіршив своє становище пізніше, коли після вбивства Цезаря 44 року до н. е. підтримав змовників й убивць — консервативних сенаторів під проводом Брута й Кассія. З Шекспірових рядків нам відомо, що 42 року до н. е. цих противників Цезаря знищили під Філіппами, а ті, хто вцілів, наклали на себе руки. Як справжній римлянин, Секст Вар учинив так само. Він звернувся до свого слуги з проханням протнути його мечем, яке раб залюбки вдовольнив.

Уже маючи на своєму родоводі незмивну пляму від необдуманих рішень, Вар-син поклав собі будь-якою ціною присмоктатися до трону Цезаря. 31 року до н. е. він засвітився в битві при Акції, під час якої Октавіан розбив Марка Антонія та Клеопатру. Через це він став еділом[9], тоді претором[10], а 13 року до н. е. разом із Тіберієм — пасинком чоловіка, у минулому знаного під іменем Октавіан, а на той час уже відомого як імператор Август — його обрали консулом. Перший шлюб він узяв із донькою Марка Віпсанія Агріппи, правої руки й зятя Августа. Згодом одружився вдруге з Клавдією Пульхрою, донькою Августової небоги. І все це щоб показати: він належить до римської еліти й відіграє не останню роль в уряді Августа. Наляканий вимушеним самогубством батька, Публій Квінтілій Вар вирішив підлеститися до Августа та зблизитися з наймогутнішою людиною на землі. Відтоді, хоч у які землі йшов імператор, Вар у якомусь сенсі скрізь виступав представником його волі й престижу.

Його призначили намісником у Сирії, і про ті часи кажуть (можливо, й не зовсім справедливо), що він прийшов бідним у багату країну, а повернувся багатим з бідної. 7 року до н. е., діставши у своє розпорядження провінцію Германія, він вирішив якнайкраще скористатися з такої нагоди, хай під ту пору йому й було вже п’ятдесят три роки — а це поважний вік як на римлянина.

От лишень Германія була завойована братом Тіберія Клавдієм Друзом тільки на папері, тому й мир там панував також хіба що на папері. Друз дійшов аж до Ельби, і за такі визначні здобутки його найменували Ґерманіком. Позаяк ніхто, здається, так і не завдав собі клопоту спитати в германських племен, чи самі вони почувалися завойованими й колонізованими, Вар вирішив керуватися припущенням, що він є повноправним володарем цих земель.

Він почав видавати германцям накази, мовби ті були справжніми римськими підданцями, і стягувати данину з Германії — навіть тієї її частини, що лежала по той бік Рейну, наче й та земля також належала імперії. Серед германців наростало невдоволення, щоправда, якийсь час вони його приховували.

Про правління Вара зазначають, що він видавав закони й накази, немов був цивільним претором посеред міста, а не військовим генералом у нетрях великого дикого Wald[11] серед племен, яким не відомі жодні закони. Веллей Патеркул пише, що германці розігрували справжній цирк, удаючи, ніби ця законотворчість їм дійсно цікава, і позірно визнаючи дивовижні переваги римської цивілізації. Вони глузували з Вара, вигадуючи щонайбезглуздіші приводи звернутися до його суду, церемонійно поставали перед великим римлянином із проханням розсудити їх і тихенько собі гиготіли, розмовляючи між собою мовою, яку самі вони не могли записати, а римляни — зрозуміти, та яка, якщо судити з кількох слів, що дійшли до нас, безперечно, мала стосунок до сучасної німецької.

Звісно, Вару слід було б серйозніше ставитися до цих людей. Хоча й причину його самовпевненості також легко зрозуміти, адже він мав у своєму розпорядженні велике військо й передові військові технології. Водночас стародавні германці не славилися вишуканістю. Таціт, пишучи про них із неабияким захватом, згадував, що для них щоденним обов’язком було прокинутися пізно, а увечері напитись ячмінного пива. Скупавшись у теплій ванні, вони вирушали на чергову пиятику, що завершувалася бійкою або дружнім розбиванням голів. Вони вбирались у штани (варварський одяг), натирали своє руде волосся маслом (на відміну від римлян, які вірили в ефективність шампуню з оливкової олії) і доволі безладно ставилися до життя. Як стверджує Таціт, германці проводили свої дні в лінощах і не бажали заробляти працею те, що можна було награбувати в битві. Згідно зі стереотипом, що закріпився за цим народом багато віків тому, їхній настрій варіювався від надмірного, як правило, підкріпленого пивом, піднесення до стану тевтонської понурості.

Вони не мали такого ефективного озброєння, як Варове військо: через брак заліза в них було обмаль мечів та списів. Щоправда, вони мали списи, що звалися фрамеї — їх використовували для ближнього бою. Однак більшість германців були озброєні лише камінцями, і, якщо навіть могли кидати їх на разючу відстань, ці знаряддя годі зіставляти з римською метальною зброєю. Небагато хто мав щось подібне до римських панцирів, а рогатий шолом, як у Конана Варвара, на жаль, є не більше ніж чудернацькою примхою сучасних художників. Так, германці одягали шкури, дехто навіть переливчасті, плямисті шкури тюленів із Північного моря, але мало хто міг би похвалитися бодай шкіряним шоломом.

А от у чому дійсно полягала їхня перевага над римлянами: у них був молодий — лише двадцяти п’яти років — вождь херусків на ім’я Арміній «з обличчям й очима, що відбивають блиск його душі». Саме Арміній як слід провів Вара, як у прямому, так і в переносному сенсі.

Арміній розумів затаєні настрої германського народу та його обурення через Варове насадження римського способу життя. Знаючи пиху й самовпевненість римського генерала, він вирішив прислужитися йому, тим часом тихенько вичікуючи слушного моменту.

Його найбільша перевага полягала в тому, що він розмовляв латиною, тоді як Вар, звісна річ, не знав ані слова прагерманською. Та й навіщо йому була та мова, коли вже саме слово «варвар», запозичене з грецької βάρβαρος, означало людей, здатних сказати лише «бар-бар-бар»? Арміній так вдало підігрував римлянам, що став eques — членом воїнського класу, наступного за впливовістю після рангу сенатора. За деякими свідченнями, він навіть здобув освіту в Римі. Коли Армінієві було лише двадцять, римляни довірили йому загін допоміжних військ, із якими він воював на Балканах. Як бачимо, подібно до більшості лідерів національних визвольних рухів, від Ганді до Хо Ші Міна, Арміній мав гарну підготовку від імперської влади.

За кілька років кепського правління Вара Арміній та його друг Сеґімер здобули таку довіру римського намісника, що їх впускали до його їдальні. Ділячи з ним стіл і намет, вони помалу відвели римлян подалі від Рейну на територію херусків, у бік річки Везер.

— Мій генерале, погляньте, які ми миролюбні, — сказав Арміній Вару (насправді я гадки не маю, що він там йому сказав, але, згідно з Фукідідом і Тацітом, було щось таке). — Племена раді вашому мудрому керівництву! Рим — великий, імператор Август — великий! Для чого даремно тримати легіони в стані постійної готовності? Краще відрядіть їх наводити лад серед населення, охороняти обози з провізією й ловити грабіжників.

І Вар його послухав. Він сліпо довіряв своєму спритному молодому перекладачеві й ад’ютанту. Якщо Арміній каже, що все гаразд, значить, так воно і є.

А коли трохи згодом Арміній розповів йому про повстання хавків, засліплений довірою Вар нічого не запідозрив. Коли один з Армінієвих родичів-германців, його тесть Сеґест, спробував попередити полководця про змову й застерегти від небезпеки, той не повірив. Про повстання йому розповів Арміній, а цей чоловік надійний.

Як нам відомо, Вара переконали рушити зі сходу на захід — від землі херусків до хавків — із трьома легіонами, трьома кінними загонами й шістьма когортами. Не важко також уявити, що перебував він у напрочуд піднесеному настрої. Це ж бо повстання, справжні військові дії! Краса бунтів полягала в тому, що їх можна рішуче й навіть нещадно придушувати, а ватажків розпинати на хрестах! А це, своєю чергою, означало славу та почесні відзнаки… а далі — хтозна? — може навіть другий консульський термін!

Варові груди збуджено здіймалися, наскільки це їм дозволяв панцир, поки він захоплено обмірковував перспективи своєї кар’єри.

— Сюди, мій генерале! — сказали Арміній і Сеґімер та провели Вара просікою ще кілька миль, а потім попросили дозволу відлучитися.

— Чи дозволите ви нам, — спитав Арміній, — повернутись і стягнути наші війська, щоб, коли почнеться битва, ми могли відразу взяти участь?

— Звичайно, дозволяю, — відповів Вар, й Арміній із Сеґімером поїхали збирати свої війська.

Дорогою вони таємно віддали наказ перебити легіонерів, люб’язно відряджених Варом охороняти порядок у селах, а самі поквапилися готувати засідку.

По всій незавойованій Германії поширилося слово про підготовку боротьби за волю, і вже незабаром численні сили херусків, марсів, хаттів та бруктерів чекали на римлян біля Калькрізу. Ще не діставшись місця своєї погибелі, римляни на чолі з Варом як слід намучились, адже місцевість там підступна, і валити дерева й прокладати дороги на ній виявилося неабиякою морокою. А ще, подібно до британського війська під проводом горе-генерала вікторіанських часів лорда Ельфінстона в Хайберському проході, армія Вара виявилася зовсім не готового до бою. На Калькрізькому пагорбі археологи розкопали не лише рештки римських мечів і кинджалів, дротиків і шоломів, цвяхів і кольчуг, а й за допомогою металошукачів знайшли ще й каструлі, ложки, амфори, прикраси, шпильки та брошки, що красномовно вказує на правоту історика Діона Кассія. Тобто легіонери йшли не самі, а з великим караваном жінок і дітей. Позаяк одні пересувалися швидше за інших, римський конвой розтягнувся, а згодом, як каже Діон, уперіщила страшенна злива зі шквалами, війська ще більше розділились, а земля навколо стовбурів і коренів дерев стала слизькою. І щойно Вар став замислюватися, чи вартий цей похід тих сил і чи не краще було б залишитись у Римі й тамувати спрагу фалернським вином, щойно римські вози почали безпорадно грузнути у тванистих байраках, а римська армія поринула в цілковитий безлад — війська увійшли до Тевтобурзького лісу. Ясна річ, Арміній атакував їх на вузенькій смужці піщаного ґрунту між болотом і пагорбом.

Коли германці заходилися з відстані метати свої списи, римлян охопив справдешній жах. Побачивши, що б’ють вони влучно та що серед римлян шириться паніка, варвари зусібіч оточили військо.

Римлян було значно менше, тому багато загинуло одразу. Однак далася взнаки муштра: попри вітрюган, зливу, темряву, крики, верески й удари варварів, римлянам вдалося розбити та укріпити табір, у якому вони спалили більшість своїх возів. Певно, для легіонів ця ніч видалася тяжкою. Очікуючи світанку, вони дивилися на табірні багаття германців. Можна лише уявити, як лютував Вар через зраду молодого помічника. Проте римляни пам’ятали, що й досі мають одну перевагу: хай Арміній і показав власну підступність і лицемірство, та варвар завжди буде варваром.

Наступного дня римляни вирушили організовано, але вже невдовзі, знову опинившись у лісі, виявилися безпорадними перед блискавичними нападами й миттєвими відступами германців. Битви наступних двох днів тривали десь так: германці атакували великими силами, а римляни сяк-так відбивалися. Можна тільки уявити собі, як Вар ошелешено плентався серед байраків, заледве спроможний роздавати накази. Уявіть, що за параноя охоплювала цього чоловіка, коли він дивився на тремтливе дубове листя, з якого дріботіли краплі дощу. На цій землі, яку він вважав мирною, Вар побачив зовсім не дружнє ставлення до себе! То оце така подяка за те, що він показав цим людям переваги римської юриспруденції?

Варвари мали звичай виводити на межу бойовища своїх жінок, щоб ті прибирали трупи й підбадьорювали воїнів. Коли якийсь із варварів вирішував відступити чи втекти, жінки оголювали груди, як на третій сторінці газети The Sun[12], у такий спосіб висловлюючи заклик до війська. «Подивися, за що ти б’єшся!» — кричали вони, і варвар здіймав свій меч чи сокиру, витирав кров із носа, дякував за нагадування й повертався в бій.

На четвертий день римляни усе ще відступали на захід. Хоч форти на Рейні були за сотні миль, вони таки сподівалися повернутись. Однак на світанку вперіщила така злива й зірвався такий вітрюган, що важко було просто стояти, не те що йти.

Їхні луки й списи розмокли, ставши такими слизькими, що ними неможливо було користуватися. Навіть великі квадратні scutum — прикрашені карбуванням щити легіонерів — так розкисли, що ручки повідривались. Усі спроби навести лад і зімкнути лави провалилися, бо дерева стояли так щільно одне до одного, що солдати лише натикалися на гілки й один на одного.

Проте такі умови були доволі сприятливі для варварів, одягнених лише в хутряні оздоби, які сьогодні можна знайти хіба у фетишистських крамничках — суспензорії з тюленячої та пов’язки на стегна із заячої шкіри. Щоразу з більшим нахабством херуски з товаришами наскакували на римлян, закидували їх списами й камінням і втікали назад, залишаючи закутих у крицю легіонерів борсатись у багнюці, як поламані роботи.

До цього часу римляни вже гинули цілими партіями. Першим перебили величезний почет супровідників, тепер черга дійшла до самих легіонерів. Римські лави рідшали, а натомість варварські орди зростали. По всьому Wald на запах здобичі та в надії змочити списи в крові почали збиратися авантюрники. Вар привів із собою три когорти допоміжних військ, що складалися з найманих германців, які, отримавши свої сестерції[13], склали присягу на вірність Риму. Щоправда, їхня вірність виявилася нетривкою, тож тільки-но второпавши, до чого все йде, вони накинулися на своїх ватажків і перерізали їх до одного.

Нам достеменно не відомо, чи дійсно бачив Вар Армінія, свого дволикого германського Яґо, з військами під час битви. Про молодика казали, ніби він може перебувати водночас скрізь, і це не такий уже й неймовірний варіант. Та навіть якби ця зустріч колишніх соратників на бойовиську й сталася, Вар чітко усвідомлював, що на милосердя сподіватися не слід. Він бачив, що бій програний, і знав, що зганьбив своє ім’я та славу Риму. Надії на порятунок не було. За кілька днів новина про катастрофу дійде до Риму, а про підкріплення годі мріяти.

Вар дістав свій gladius — меч, який римляни запозичили в галлів за кілька століть до того. Уявляю, як він устромляє його руків’я в багно з ретельністю кікера, що готується реалізовувати удар у регбі, відступає на кілька кроків, розганяється, стрибає із запалом бомбардира на стадіоні Твікенем[14] і прохромлює собі нутрощі. Так Вар, про якого історики писали, що він був млявий розумом і тілом, загинув достоту так само, як і його батько, такий самий нездара, що вкоротив собі віку в іншій битві.

Від цієї миті, як пишуть історики, усі римські офіцери вчинили так само, а щойно новина про це масове самогубство дісталася солдатів, неважко здогадатися, що їхній бойовий дух також підупав. Одні наслідували приклад Вара, другі лягли в багнюку й попросили германців прикінчити їх. А германці охоче виконали їхнє прохання.

Як згадує історик Флор, ще ніколи не було бійні такої кривавої, як та, що відбулася в тих лісах і болотах. Досі ніколи не були аж такими нестерпними знущання варварів, особливо спрямовані проти «законотворців». Саме так вони випустили усю зачаєну лють на законників, експертів з римського права, людей, якими, як вважав бідолашний ошуканий Вар, так захоплювались і яких так поважали ці племена.

Законодавцям вони виколювали очі, відрубували руки, а декому зашивали рот, заздалегідь утявши язика. Один з германців, узявши той відрізаний орган, сказав:

— Нарешті ти більше не сичиш, гадюко.

Задумайтеся над символічністю такого жесту. Це помста людини, яка знала, що з неї та її племені відкрито насміхалися за гортанні звуки їхньої мови, за те, що вони не розмовляють «правильно», за те, що не знають відмінності між герундієм та герундивом[15]. Так помстилися вар-вар-варвари всім чванькуватим сибілянтам[16] латини.

Дехто з римлян повівся негідно. Приміром, латинські історики поставили двійку такому собі Нумонію Валі, командирові кавалерії, який спробував накивати п’ятами, за що гірко поплатився. А найвищу оцінку за класичний приклад римського геройства дістав Целій Кальд, який, потрапивши в полон до германців, схопив ланцюг, котрим його скували, і вдарив ним себе по голові з такою силою, що з неї одразу витекли кров і мозок. Римський історик Веллей Патеркул вважає це показником гідної вдачі, а ще це демонструє уявлення римлян про честь.

Також максимальний бал здобув прапороносець, який, хоч і знав, що все пропало, замість віддати орла свого легіону, сховав його за поясом і втопився в трясовині.

Утім, ніщо не могло приховати тієї ганьби, якої зазнала армія. Це було найбільше безчестя від часів битви при Каррах 53 року до н. е., коли парфяни розгромили армію Красса. Вар згубив не лише себе, а й близько 30 000 чоловіків, жінок і дітей. А ще він утратив орлів, священних орлів сімнадцятого, вісімнадцятого й дев’ятнадцятого легіонів — орлів, на яких воїни присягали на вірність Риму. Втрата одного орла означала довічну неславу, а от аж трьох…

Кажуть, коли імператор Август почув про поразку, то нервово походжав сюди-туди у своїх сандаліях на платформі (мав він лише метр шістдесят зросту), час від часу б’ючись головою в стіну. Він рвав на собі одяг, кілька тижнів не голився, не стригся та знай повторював ім’я свого недоумкуватого приятеля Вара. «Quinctili Vare, — стогнав він, гупаючи в одвірок імператорською макітрою, — redde legiones!» Що значить: «Квінтілію Вар, поверни мені легіони!»

Звісно, виконати це прохання Вар уже не міг. А от Арміній вирішив, що було б незле викопати його тіло, відрізати голову й надіслати її іншому германському вождеві на ім’я Марбод, імовірно, щоб показати, що римлян можна легко розбити, і в такий спосіб заохотити його долучитися до повстання.

Марбод його пропозицію відхилив і вирішив натомість відправити голову Августові. Коли будете в Римі, можете самі побачити місце, де вона знайшла спочинок. Вважається, що голову Вара поховали разом з Августом у його мавзолеї, тій занедбаній моторошній цегляній діжці, порослій бур’янами та кипарисами, що зненацька вигулькує понад площею, захаращеною непримітними кафе родом ще з фашистських часів.

Утрачені орли, посилки з головами друзів — після Варової поразки Август, як завжди, запанікував. Злякавшись, що варвари рушать на Рим, він виставив варту в місті й оголосив загальний призов до армії. А коли люди відмовилися вступати до війська, імператор пригрозив конфіскувати майно та позбавити права голосу кожного п’ятого чоловіка, молодшого від тридцяти п’яти, і кожного десятого, старшого за цей вік.

Коли деякі громадяни виявилися аж такими нечемними, що й далі ігнорували його заклик до зброї, він стратив кількох. І це подіяло. Існує згадка, що один римський воїн відрубав двом своїм синам по великому пальцю, воліючи вберегти їх від призову. За це Август продав його в рабство.

Наступні кілька років Августів пасинок Тіберій з імператоровим двоюрідним небожем Ґерманіком провели в германських лісах. Щоправда, цього разу їхньою метою було не завоювати ту землю, а відновити престиж Риму серед місцевого населення. Щоб дістатися місця побоїща, їм знадобилось аж п’ять років.

Між дослідниками до сьогодні точаться запеклі суперечки щодо істинних масштабів Clades Variana, як називали розгром Вара в Римі. Одні кажуть, що втрати римлян становили лише 10 000 осіб і що навіть Вару стало б клепки не наражати на таку небезпеку три легіони. Інші наводять значно більші цифри, але, якоюсь мірою, усе це не має жодного значення. Битва в Тевтобурзькому лісі мала символічну вагу. Вона змусила римлян замислитися над тим, що їхня нездоланна військова машина наштовхнулася на щось темніше й сильніше, хоч і примітивніше за неї.

В описі краєвиду, який відкрився Ґерманіку 15 року н. е., чути дух фільму «Апокаліпсис сьогодні»:

Посеред поля біліли скелети, де розкидані, де звалені докупи, залежно від того, чи тікали воїни, чи відбивалися. Були тут і уламки зброї, і кінські кістки, і людські черепи, прибиті цвяхами до стовбурів дерев. У сусідніх лісах стояли жертовники, в яких варвари принесли в жертву трибунів і центуріонів перших центурій[17].

Римляни вирішили поховати своїх загиблих. Не так давно неподалік Калькрізу знайшли п’ять братських могил. Кістки, що лежали в них, були вкриті глибокими зазублинами. Проте значно глибші рани — психологічні — залишилися на тілі римської еліти.

Розгром Вара став поворотним пунктом у світовій історії, адже після бійні в лісі римляни більше не намагалися колонізувати Германію по той бік Рейну. Як перед смертю сказав Тіберію Август: «Усе, годі. От сюди — і не далі. Намагатися загарбати тих дикунів — те саме, що рибалити на золотий гачок: здобич не варта затрат».

Кордон імперії встановили на тій річці, а в пізніші роки між Рейном і Дунаєм звели limes — лінію прикордонних фортів. А нам лишається тільки замислитися над наслідками рішення римлян не йти далі. Якби Тіберій справді вирішив просунутися до Ельби (а йому це вдалося б, от тільки дорогою ціною), уявіть собі, який би вигляд мала сучасна Європа.

Сьогодні не було б німецької нації, принаймні німці розмовляли б інакше й мали б інший вигляд. Німецький народ говорив би романською мовою, як галли чи іберійці. А якби не стало саксів, не з’явилось би й англосаксів, тож ця книжка була б написана не англійською, а якоюсь іншою мовою.

Німеччина не поділилася б на католицьку й протестантську, як, підозрюю, і вся Європа. У Європейському Союзі ми не мали б цього великого культурного поділу між народами, що смажать на вершковому маслі, й тими, які користуються оливковою олією, між тими, що п’ють пиво, і тими, які п’ють вино. Я вважаю, що це все є безпосереднім наслідком рішення римлян сприйняти розгром Вара як застереження від богів і зупинитися на Рейні.

Та, що найголовніше, якби легіони пішли далі, Рейн не відіграв би тієї сумнозвісної ролі в історії нашого континенту, коли він став сценою мерзенної різанини між німецькомовними та французами. І це не якесь абстрактне історичне jeu d’esprit[18]. Двічі на нашій живій пам’яті ця територія на кордоні між Францією та Німеччиною — на кордоні, установленому ще римлянами, — ставала свідком побоїщ, які є ганьбою нашої цивілізації.

Саме через це побоїще ми й започаткували 1957 року велику ініціативу під назвою Європейський Союз, що його найпершою метою було нерозривно поєднати Францію з Німеччиною, щоб вони більше не могли воювати одна проти одної. Здоровий глузд підказує мені, що ми нарешті досягли цієї мети.

Багато в чому Європейський Союз можна вважати за спадкоємця Римської імперії завдяки тому, що він намагається об’єднати ці широкі й такі різні землі, як колись і римляни, завдяки створенню єдиного ринку, єдиної валюти, політичного союзу. Розбіжність, звісно, полягає в тому, що цього разу ми не вдаємося до кровопролиття й насильства, а м’яко заманюємо народи в інтеграцію вигідною торгівлею, за потреби підкріплюючи її винесенням на мажоритарне голосування в Раді Міністрів таких важливих питань, як гранично допустимий рівень шуму газонокосарок.

Найвагоміша проблема із цим проектом — таким великим і, певною мірою, таким шляхетним — у тому, що він не завжди є популярним через свою недемократичність. Він викликає національне обурення навіть у Франції й Нідерландах — державах-засновницях ЄС, які 2005 року відкинули проект Європейської Конституції.

Саме тому ми й почали з Армінія та його зради, адже він був людиною, яка з такою освітою й можливостями, здавалося б, отримала від Римської імперії все, про що тільки можна мріяти.

Арміній символізує собою феномен, на боротьбу з яким і був покликаний ЄС: дух націоналізму, зокрема німецького. Його постать уособлює нездоланне бажання народу самостійно правити на своїй землі, перебувати під орудою людей своєї-таки раси чи мовної групи.

Упродовж 1500-х років фігура Армінія була загублена на сторінках підручників з історії. Хто наново відкрив його? Це був Мартін Лютер, який розгледів у своєму зрадливому одноплеменцеві символічний потенціал. Латинське ім’я Арміній він змінив на більш німецьке Герман, перетворивши його на германця Германа, Германа, який — так-так, зовсім як і сам Лютер — чинив опір Риму. Сталося це перевтілення в ті часи, коли Лютер розпочинав свій епохальний розрив із папською владою.

А коли германці перебували в особливо понурому настрої, потому як 1809 року Наполеон дав їм добрячого прочухана під Ваґрамом, підживити їхній патріотизм зміг той-таки Герман — це рудовусе втілення духу Volk[19]. Знову чужинський імператор принизив германців, і знову на їхній захист виступив Герман. Того-таки 1809-го Генріх фон Кляйст видав п’єсу Die Hermannsschlacht[20] — твір такий гострий, що його так ніколи й не поставили. Щоправда, цей реваншистський текст широко розійшовся самвидавом. А загалом у період між 1676 і 1910 роками Uberkraut[21] Герман з’являвся в щонайменше сімдесяти шести операх.

Свого апогею Германоманія досягнула 1839 року, коли заклали підложжя двадцятивосьмиметрової мідної статуї ватажка на постаменті такої самої висоти. Він стоїть на вершині чотирьохсотметрового лісистого пагорба, здійнявши меч, і суворо дивиться на південь — на Рим і ту загрозу, яку йому колись вдалося відбити. До 1875 року, коли будівництво статуї нарешті завершили та її урочисто відкрили, Бісмарк устиг перемогти французів, тому Герман постав символом нової об’єднаної Німеччини, незабаром перетворившись на символ цієї країни в усьому світі. Коли 1889 року німці Міннесоти захотіли увічнити свій культурний спадок, то розпочали зводити власний дев’ятиметровий мідний пам’ятник, а 2001 року американський Конгрес визнав нью-ульмського Германа за символ усіх американців німецького походження.

Навіть сьогодні оригінал статуї приваблює безліч туристів. Щоправда, молоді вдумливі німці спершу дещо знітяться, якщо спитати в них, як дістатися до Herrnannsdenkmal[22], адже в них статуя асоціюється з націоналізмом, ба більше — із самим Гітлером. Гадаю, ви не надто здивуєтеся, дізнавшись, що Герман зажив неабиякої популярності серед ідеологів Третього рейху.

Проте коли опинитеся в тихому містечку Детмольд (приблизно за 80 кілометрів від справжнього місця битви біля Калькрізу), то, певно, здивуєтеся, що ви не єдині, хто шукає Германа. Групи молодих німців ходять поміж гігантських дерев’яних хатинок у лісі й лазять канатними драбинами, скрізь розставлені кіоски з морозивом і різноманітними сувенірами. Тут можна купити статуетки Германа, пивні кухлі з його зображенням та скляні кулі з фігуркою Германа всередині, на непокірні плечі якого, щойно потрусите кульку, починає падати сніг.

Зрештою, на вершині пагорба натикаєшся на прекрасну, хоча й безглузду статую самого воїна. Його мідне тіло окислилося до приємного пастельно-зеленого кольору, сам він одягнутий в обтислу міні-спідницю. Якби біля цього варвара поставити ще пожежника, індіанця й полісмена, Герман прекрасно вписався б у дискогурт кінця сімдесятих Village People. Загальним стилем виконання й концепцією він нагадує свою сучасницю — Статую Свободи, подаровану Америці Францією на честь річниці Американської революції. Одначе наскільки інший посил він утілює! На відміну від Статуї Свободи, він не вшановує ідеал інтернаціоналізму. Герман — це сама німецькість. Він — це партикуляризм[23], націоналізм. Навіть п’єдестал статуї зроблений так, щоб не наслідувати жодний традиційний архітектурний стиль, щоб у ньому раптом не почули відгомін Риму: виконаний він у скромному «варварському» стилі, а капітелі його колон формою дещо схожі на броколі.

Розглядаючи статую Германа, я відчув, що стою перед величезним питанням, яке є наріжним каменем європейського експерименту. Ми, сучасні європейці, розділені. Про це свідчать усі соцопитування. Ми розділені на єврофілів та євроскептиків — прихильників ідеї об’єднання розрізнених європейських націй у єдиному просторі й тих, хто воліє зберегти свої національні традиції та верховенство національних урядів.

Тільки чудуєшся, якою мірою цей дискурс перегукується зі стародавнім світом.

Сподіваюся, з усього сказаного ви зрозуміли, що Арміній належав до тих, кого можна сміливо назвати романоскептиками. Його опір був культурним і політичним, засновувався на уявленні про суверенність та автономію, такі близькі нам сьогодні. Щоб підбурити своїх одноплеменців до повстання, він сказав їм, що було б великою ганьбою заполонити Германію «сокирами й тогами» — символами римського панування.

Однак навіть у родині Армінія були затяті романофіли. Наприклад, його тесть Сеґест, який так симпатизував римському правлінню, що, як ми бачили трохи раніше, навіть спробував виказати Варові зятеву змову. А вже за кілька років Таціт допомагає нам стати свідками символічної зустрічі Армінія з рідним братом — чоловіком на ім’я Флав.

На одному березі річки Везер зібралися римські війська, на протилежному — Арміній із херусками. І серед римлян стоїть Флав! Насправді він такий відданий Риму, що обличчя його спотворене шрамом, який він заробив у боротьбі з германцями. Він вихваляється намистом, вінцем та іншими цяцьками, добутими за відданість метрополії. З того берега Везеру з нього береться кепкувати Арміній, і солдати обабіч вирішують спершу дати братам з’ясувати стосунки на словах.

Флав починає говорити про велич Риму, про могутність Цезаря, сувору відплату переможеним і милість для тих, хто скориться. Він каже, що Рим не ставиться до дружини й сина Армінія як до ворогів. «Маячня!» — вигукує Арміній і закликає брата згадати про вірність батьківщині, про свободу, успадковану від пращурів, про богів германських домівок, про матір, яка також просить його повернутися!

Насправді, твердить Таціт, їхня сварка так розпалилася, що лише річка, яка протікала між ними, завадила їм зіткнутися…

Звісно, знайдуться й ті, хто скаже, буцімто цей діалог — не більше ніж плід уяви Таціта, що ці слова й заклики він вигадав лише задля розваги читача. Утім, я так не вважаю.

Римляни правили своєю імперією ще впродовж 400 років після розгрому Вара. Це правління було тривалішим, більш мирним й ефективнішим, аніж за будь-якої іншої імперії в історії.

Мене завжди цікавило, як їм це вдавалося. Як вони чинили щодо завойованих держав і народів? Як римляни спромоглися створити цю разючу спільність — e pluribus unum?[24] Який урок ми можемо засвоїти з їхнього прикладу? Зрештою, не менш важливо з’ясувати, чому ця затія провалилася.

На жаль, велику частину своєї університетської кар’єри я провів перескакуючи з одного на друге. Щоправда, чимало й міркував про досягнення маленького імператора Августа, який так бурхливо відреагував на новини про поразку Вара.

Перш ніж ми станемо розглядати його особу, я спробую довести, що ми не єдині, хто сушить собі голову над його спадком та й спадком Риму загалом. Ви ще побачите, що це цікавить геть усіх.

Розділ другий

Далеке римське дзеркало

У жовтні 2004 року на церемонію підписання Європейської Конституції до Рима прибули двадцять п’ять європейських лідерів. Оце так вечірку тоді організували!

На перекриття вулиць пішли мільйони євро, телевізійною трансляцією керував неперевершений Франко Дзефіреллі[25], костюми для двадцяти п’яти «стюардів» і «супровідниць» розробив Валентіно, мер Рима прислав 30 000 квітів, а на площі Капітолія — колишньому епіцентрі культу Римської держави, місці, де збирались усі священні процесії, —вивісили прапор, на якому красувався текст безсмертного самохвальства, написаний, ясна річ, латиною: Europae Rei Publicae Status. Становлення європейської республіки!

Лідери й міністри закордонних справ один за одним увійшли до славнозвісної зали Гораціїв і Куріаціїв, щоб підписати Європейську Конституцію. Діставши чорнильні ручки, вони залишили свої карлючки на скрижалях історії. Берлусконі, Шредер, Ширак, Блер, Фішер, де Вільпен, Стро — усі увічнили цей момент розчерками своїх «Монбланів».

А народам Європи лишилося тільки погодитися на пакт, укладений від їхнього імені. На жаль, здійснити це вони відмовилися.

Конституцію забракували. І не данці чи британці — традиційні кайфоломи на всіх євровечірках. А французи й нідерландці — засновники ЄС. Саме вони сказали своє «ні». Відтоді договір перебуває в стані замороженого паралічу.

Та доки електорат тих країн не встиг засмутити своїх лідерів жорстокістю, італійський уряд завчасно вигравіював пам’ятну мармурову плиту, присвячену цій події. Її повісили на мурі палацового двору. Бездоганним августівським шрифтом на ній написано:

DIE XXIX MENSIS OCTOBRIS AD MMIV IN HOC SACRATISSIMO CAPITOLINO COLLE ALMAE URBIS ORBISQUE TERRARUM ARCE IN PRAECLARA AUGUSTAQUE EXEDRA AB HORATIIS ET CURIATIIS NUNCUPATA NATIONUM IN UNIONE EUROPAEA CONIUNCTARUM SUMMI MODERATORES FOEDUS DE CIVITATIS FORMA CONSTITUENDA UT EUROPAE GENTES IN POPULI UNIUS CORPUS COALESCERENT UNO ANIMO UNA VOLUNTATE UNO CONSILIO OBSIGNAVERUNT.

«29 жовтня 2004 року тут, на священному Капітолійському пагорбі, цитаделі цього щедрого міста й усього світу, у цій славетній августівській залі імені Гораціїв і Куріаціїв, представниками держав-членів Європейського Союзу підписаний договір про створення спільної конституції задля згуртування народів Європи воєдино зі спільними поглядами, спільною волею та спільним урядом».

Спільні погляди, воля, уряд! Коли це востаннє Європа була одностайною щодо таких питань? Жодного разу від часів Римської імперії. І вже точно не випадково текст таблички перегукується з давнім римським гаслом: Plurimae gentes, unus populus — багато націй, один народ.

Згоден, не зовсім слушно твердити, буцімто Римська імперія послугувала єдиною і головною натхненницею для створення Європейського Союзу. Але мені здається, що дванадцять зірок на прапорі беруть своє коріння не лише від дванадцятьох апостолів, а й від дванадцятьох Цезарів Светонія[26], чи то пак дванадцятьох пізніших імператорів, чиї золочені портрети римляни носили на намисті.

Можна сказати напевне, що в прагненні до економічного й політичного союзу сучасним європейським лідерам властиво звертатися, хоч й опосередковано, до надбань Риму.

Причина такої любові до спадку імперії цілком очевидна.

Ще 1776 року Едвард Ґіббон писав: «Якщо попросити когось назвати період в історії світу, коли людство жило найщасливіше й найзаможніше, без жодних вагань вам назвуть час між смертю Доміціана та сходженням на престол Коммода…» Інакше кажучи, період між 96 і 180 рр. н. е.

А ось що пише великий німецький історик Теодор Моммзен:

Не так часто управління світом тривало аж так довго та здійснювалося так чітко… У своїй сфері, яку ті, що належали до неї, майже правильно називали світом, імперія сприяла встановленню миру й багатства серед багатьох націй, що перебували під її управлінням, до того ж здійснювала це значно довше й усебічно, ніж то коли-небудь удавалось якійсь іншій владі.

Рим досягнув величезних успіхів, а людям притаманно пишатися успішними предками. Це зветься снобізмом. Старе й добре бажання знайти у своєму родоводі когось, хто був дуже видатний, і сподіватися, що, почувши від нас його ім’я, люди подумають, що ми також чимось видатні. Це відчуття успішно працює як для організацій, так і для окремих людей, отож за останні півтори тисячі років політичні установи аж зі шкури пнуться, аби заявити про свою спорідненість із Римом — і байдуже, наскільки вона віддалена чи яка липова.

Рим — це ніби далеке свічадо, у якому намагаємося розгледіти власне віддзеркалення й переконатись у своєму статусі його наступників. Залежно від темпераменту цим свічадом кожен користується по-своєму. Хтось бачить себе в шоломі, зі списом та орлами, хтось — в оточенні військ зі зведеною для привітання рукою, ще хтось — серед підкорених племен, що стають перед ним навколішки, а дехто — в оточенні дівчат, поїдаючи виноград із грона. Упродовж усієї історії різні народи намагалися приміряти на себе образ Риму, щоб побачити, якою мірою він їм пасує. Декому він дуже пасував. Проте нікому так і не вдалося повторити його успіх цілком — ні Європейському Союзу, ані жодній іншій імперії-спадкоємиці. Ще ніхто не зміг повторити ідеал unus animus, una voluntas, unum consilium. Отже, частково наша мета полягає в тому, щоб розібратись у причинах цього. І починати тут слід із першого спадкоємця-мутанта Римської імперії — християнської церкви.

Церква виникла за часів імперії й від самого початку впевнено рухалась до влади. 330 року н. е. імператор Костянтин рушив до Босфору й заснував там нову столицю, назвавши її Новим Римом. Попри те що, як і місто на Тибрі, Константинополь стоїть на сімох пагорбах, важливішим є факт, що в ті часи слово «Рим» було беззаперечним показником влади.

Костянтин, як і решта ранніх християн, убачав у язичницькій імперії певну заготовку, предтечу нової, уже християнської імперії. Євсевій, біограф і придворний теолог Костянтина, стверджує, що призначенням Римської імперії було слугувати такою собі ракетою-носієм для християнства, щоб вивести нову релігію на орбіту. І хай телеологічність його аналізу можна оскаржити, та сенсу він не позбавлений.

Християнство набуло такого швидкого поширення, бо імперія вже мала спільний політичний простір, а також тому що інститут церкви легко наклався на установчу структуру Риму. У ролі одиниць місцевого управління імператор-поганин Діоклетіан заснував 101 єпископство. Для того, щоб перетворити їх на духовенські підрозділи, кожен з яких мав би власного єпископа, зостався лише один крок. Навіть у своїй язичницькій іпостасі Рим уже був релігійною імперією, громадян якої заохочували виказувати пошану його культу. Напередодні поголівного навернення в християнство головним культом імперії став Sol Invictus (культ непереможного сонця, головний храм якого відкрили 25 грудня), тож маючи на озброєнні зачатки монотеїзму, перевести цю культурно єдину територію на нову державну релігію вдалося доволі легко й швидко. Рим став центром християнства не тому, що там розіп’яли святого Петра, чи тому, що його могилу — ой, несподіванка! — знайшли на Ватиканському пагорбі. Просто Рим був найочевиднішим місцем для цього, бо ж християнська церква могла черпати силу з його назви. Тому й не дивно, що послідовники як романства, так і християнства вимагали, щоб їхні світи не мали географічних меж.

«Imperium sine fine dedi», — каже Юпітер римлянам у «Енеїді», що означає: «Я дав їм імперію без краю…» Це саме те, що бажало успадкувати християнство.

Коли наприкінці VI ст. Папа Григорій І захотів підкреслити свою владу, він узяв собі стародавній титул, ставши першим Pontifex Maximus[27]. Завдяки цьому терміну нині маємо слово «понтифік». А кого ще називали Pontifex Maximus? Ясна річ, це звання родом зі Стародавнього Риму. Його давали політику, що обіймав найвищу жрецьку посаду. Оскільки сьогоднішній Папа також має титул Pontifex Maximus, слід пам’ятати, що його титул колись мали Юлій Цезар та імператор Август, а головною метою, з якою цю посаду запровадили для Папи, було повернути папському трону велич і славу, що колись асоціювалися з посадою імператора. То чи спрацювало воно, це використання давнього римського титулу?

Звісно, ні, оскільки відтоді понтифік втратив будь-яку світську владу. А от Римській імперії, як ми ще побачимо пізніше, щастило вдало поєднувати релігію й політику. Словом, як казав Сталін: а скільки дивізій у Папи?

Коли на Різдво 800 року в Римі коронували Карла Великого, він здобув титул Imperator Romanorum — Імператор римлян. Ця подія поклала початок Священній Римській імперії, яку з тим-таки успіхом можна назвати Німецькою чи Франкською імперією, з одним лиш «але»: Рим — це бренд. На відміну від інших назва «Рим» надавала ваги. Насправді, як писав Вольтер, імперія ця не була ні Священною, ні Римською, ані імперією взагалі, а у своїй Каролінзькій формі взагалі проіснувала упродовж заледве якихось дев’яноста років.

Коли британські монархи з династії Плантаґенетів захотіли відстояти власну честь і здобути незалежність від Франції, вони стали ширити альтернативну історію Британії та британців, у якій зовсім не згадувалося про норманське завоювання.

Так розпочалися безглузді спроби пов’язати слово «Британія» з іменем Брута — праправнука Енея, героя, який утік із Трої й заснував Рим. У працях Джеффрі Монмутського й Едмунда Спенсера можна знайти просто-таки неймовірне припущення, буцімто назва племені триновантів, що жило на території сучасного Лондона, походить від слова Troi-Novaunt, тобто «Нова Троя». Ідея тут полягає в тому, щоб показати, що британці мають особливе походження, значно ліпше, ніж у французів, бо ми, британці, беремо свій родовід від троянців, як самі римляни! У XIX ст. навіть був період, коли серед шотландців стало популярним ім’я Еней, адже батьки масово піддалися переконанню: це те саме, що й Анґус. Не пощастило тим, кого нарікали Енеями Мактавішами, та і якось непереконливо звучить це ім’я.

Коли вже маємо національного героя, найкращим способом додати йому ваги й показати його ще прекраснішим є сказати, ніби він якимось боком римлянин. От скажімо, король Артур був римським лицарем. У п’ятому розділі «Смерті Артура» Томаса Мелорі король їде до Рима, де в оточенні недобитих сенаторів і кардиналів його коронують імператором. Саме так: за одним із ключових національних міфів британців, ми маємо власного римського імператора. Щоправда, мало хто про це чув.

Усі ці персонажі, міфологічні чи ні, претендували на звання наступників західної Римської імперії, чиє падіння, беззаперечно, стало культурним і політичним катаклізмом. Певна річ, на сході численним римлянам також не було кінця-краю. Їх ми називаємо візантійцями, хоча самі вони цей термін ніколи не вживали. Себе вони називали ромеями, себто грекомовними римлянами. Примітним є те, що їхня імперія не лише проіснувала ще тисячу років аж до падіння Константинополя 1453 року, а й те, що коли Мехмед II зрештою вдерся туди, зчинивши страшенну різанину, вгадайте, який титул він додав до свого імені? Мабуть, зовсім не важко здогадатися, що він також захотів стати «Імператором Риму», і всі наступні османські правителі мали цей титул аж до ліквідації імперії 1922 року.

Турок Мехмед читав Гомера й знав усе про класичну цивілізацію. А от сьогодні вже треба дивитись уважніше, щоб розгледіти десь сліди Римської імперії. Якщо ви ненароком уздрите стару цеглу на дні ями на дорозі десь у лондонському Сіті, у вашій голові може мимоволі зринути римський знак питання. Чи, пролітаючи над полями надвечір, ви випадково зможете розгледіти в житі якісь дивні обриси й замислитеся: «Гм-м-м-м, невже це залишки табору? Чи лише гра світла?»

Так, хоча щоб відчути справжній дух римської Британії, треба їхати аж до Бата[28], на Адріанів Вал[29] чи у Фішбурн[30]. Рим таки оточує нас зусібіч, чи то пак лежить у нас під ногами. Там, знизу, під Сіті, через руїни римських палаців в’ються кабелі телефонного зв’язку, повз підземні храми Мітри[31] проїжджають потяги метро, а крізь стародавні лазні пролягають велетенські труби вікторіанської каналізації.

Рим лежить під кожним великим європейським містом, римські руїни є в пустелях Африки та по всьому Близькому Сходу. На трьох континентах, від Португалії до Іраку, від Тунісу до Шотландії, залишилися напівугрузлі в землю рештки римських мурів і загадкові шматки римських будівель. Люди проходять повз них без зайвої думки, тож із першого погляду можна подумати, ніби про Рим забули чи що він більше не має ніякого стосунку до сучасної Європи та її жителів.

Проте все зовсім навпаки: я переконаний, що сама ідея Риму досі живе в колективному несвідомому західної цивілізації. Достоту як по всій Європі чітко прозирають ознаки римського планування вулиць, так само й наша культура має на собі глибокий, закоренілий слід Римської імперії. Гадаю, цей зачаєний колективний спогад про те, яким колись давно був наш континент, спогад про разючі здобутки римлян у створенні відчуття єдності, процвітання й миру серед народів упродовж майже 400 років і є саме тим, що Карл Юнг назвав архетипом.

Відбиток Риму мають на собі не лише наша архітектура, політичний устрій і закони. Навіть історичні події ми підлаштовуємо за римським шаблоном, мовби це додає їм легітимності й неминучості.

До прикладу, погляньмо на Давідову «Клятву Гораціїв». Ця величезна картина відносить нас до одного з тих живильних міфів раннього Риму, спрямованих на те, щоб показати безпрецедентний аскетизм нової влади. Горації були трьома римськими братами, що заприсяглися на боротьбу з трьома іншими братами з міста-суперника Рима Альба-Лонга. Страшна видалася битва. Живим із неї вийшов лиш один із Гораціїв. Повернувшись до Рима, він побачив, що його сестра ридма ридає, але не за полеглими братами, а за одним із їхніх ворогів Куріаціїв, до якого мала почуття. Не замислюючись, Горацій убив сестру. Коли його звинуватили у вбивстві й прирекли на страту, він виступив із промовою, оголосивши, що не мав іншого вибору, крім як убити рідну сестру, оскільки вона повелася так не по-римському, що посміла плакати за одним із Куріаціїв. Вирок йому пом’якшили.

Саме ця бридка історія про сестровбивство зображена на картині 1784 року, за п’ять років до французької революції. Вона передає прагнення до аскетизму й патріотизму, яке французькі інтелектуали ототожнювали з республіканським Римом. Робесп’єра навіть називали римлянином, а коли Наполеон захопив владу, у спадок йому дісталася культура, наскрізь просякнута одержимістю Римом. Насправді ж бо він працював з уже наявним історичним наративом у тому розумінні, що він, Наполеон, зімітував перехід Риму від республіки до імперії, який стався за Августа. Рим не лише дарував йому іконографію, а й надав законний прецедент переходу до диктаторства. Рим залишив нам архетип конфлікту, що став наріжним каменем усієї політики: конфлікту між республіканізмом і цезаризмом.

Замисліться над політичною культурою імператорської Франції, над тим, як хитрий корсиканець, подібно до Августа, пройшов шлях від «першого консула» до імператора. Згадайте всіх тих орлів, процесії, Тріумфальну арку, яка є прямою відсилкою до тріумфальних арок, що їх можна побачити в Римі, чи колону на Вандомській площі, вилиту з 1250 гармат, захоплених в австрійців у битві під Аустерліцом. То що це, як не наслідування колони імператора Траяна, цього тридцятиметрового вихваляння перемогою над даками, предками сучасних румунів, хай і не під Аустерліцом, але ж зовсім недалеко звідти? Хоч що кажіть, а гарно бути імператором, зокрема Наполеоном: можна скільки завгодно додавати собі зросту колонами.

Коли Наполеона коронували на імператора, він одягнув лавровий вінок — штуку, яку він, без жодних сумнівів, поцупив у цезарів, а його портрет (у вінку) виконав той самий Давід, який доти аж так ідеалізував чесноти республіки.

Проте як довго тривала французька спроба відновити цезаризм? Двадцять років. А закінчилась уся ця затія для імператора на острові Святої Єлени повільною смертю від миш’яку в шпалерах[32].

Як же багато людей приміряли на себе римський стиль, і скільки з них провалилися чи виставили себе на посміховисько. Неважко уявити, що коїлося в голові Людовіка XIV, коли він убрався в лати й сандалії та заскочив на коня, щоб його увічнили в бронзовій статуї в центрі Ліона, столиці колишньої римської провінції Лугдунська Галлія. Людовік називав себе королем-сонцем і твердив, буцімто всі мистецтва, письмена й науки мусять об’єднатись, як у часи Августа, задля прославляння його особи й правління. Він, бідолаха, либонь, уважав, що схожий на римського імператора, щоправда, сьогодні більше нагадує гладкого чолов’ягу в міні-спідниці, який сидить верхи на коні.

А зараз припустімо, що ви російський монарх і беретеся за загарбання великих шматків Центральної Азії. Як ви себе назвете? Ну звісно, цезар, чи то пак цар. І так, ви не соромитеся за першої-ліпшої нагоди нагадати усім про те, що Москву знають як «Третій Рим» (після однойменного італійського міста та Константинополя) ще з 1472 року, коли Іван Великий побрався із Софією Палеолог — вельми непривабливою в усіх сенсах цього слова снобкою, зате небогою останнього візантійського імператора.

Отже, ви одружуєтесь із небогою останнього візантійського імператора, стаєте абсолютним монархом, і бінго: тепер ви спадкоємець Цезаря! От лишень, на відміну від римського Цезаря, ви не єдиний.

Серби використовували титул царя ще в XIV ст. А хто тільки не знає про Булгарську імперію Симеона І, сина Бориса І? І хоч сьогодні мої співвітчизники-англійці пам’ятають культурний спадок тієї імперії здебільшого за те, що вона принесла в англійську мову слово bugger[33], наприкінці IX — початку X ст. болгари контролювали значну частину Греції та Боснії і всю територію сучасних Румунії й Угорщини. Ще задовго до того, як слово «цар» присвоїли росіяни, Симеон проголосив себе «Царем болгар і греків». Щоправда, така заява не була популярною в Константинополі (Римі номер два). Ба більше, ті самі болгари «бавилися» в царство навіть по тому, як російського царя з усією родиною розстріляли у Єкатеринбурзі, а затюкана чернь узагалі називала болгарських монархів царями аж до 1946 року.

Без жодних сумнівів, Юлій Цезар плекав надію на політичне безсмертя. Та навіть він не міг уявити, що за майже 2000 років після його вбивства, на світанку атомної епохи, його прізвище на Балканах досі матиме таку значущість, що його серйозно сприйматимуть як символ влади й поваги.

Якщо ж ви є лідером чимраз більш мілітаристської й реваншистської Німеччини взірця XIX ст., то, озираючись крізь імлу років у пошуках національного символу, ви натрапляєте на фігуру Армінія та ставите серед лісу веселого зеленого велетня. А далі починається роздвоєння: у вас виникають дві поверхові й суперечливі мрії про свій Рим.

Ви хочете вдатися до духу антироманського протонаціоналізму, як Арміній, але водночас вам кортить мати ну хоч трошечки того славетного римського універсалізму. Тому без жодних докорів сумління ви легко ототожнюєте себе з людиною, проти якої, власне, і боровся ваш улюблений Арміній.

Ви нарікаєте себе кайзером, себто цезарем — титулом, який з 962 року вживали у Священній Римській імперії, а згодом, 1804 року, його перейняли собі австро-угорці. Як німецький кайзер починаєте будувати власну імперію. І не тому, що хочете конкурувати з британцями, ні; просто жоден цезар, який хоч трохи себе поважає, геть зовсім не обійдеться без широких домініонів.

Навіть бельгійці мали власну імперію, яка, щоправда, складалася здебільшого з Конго і була радше особистою забавкою Леопольда. Апогей цієї бельгійської величі вони вшанували аркою просто таки скажених розмірів у Парку п’ятдесятиріччя в Брюсселі. Вона значно більша за лондонську Мармурову арку й узагалі більша за будь-що, коли-небудь збудоване римлянами. Насправді у своїй непомірності вона може позмагатися лише з монументом Вітторіано[34], що на схилі Капітолійського пагорба в Римі. Своєю чергою, це навіює мені думку, що існує закон: «велика імперія — мала арка, мала імперія — велика арка».

Здається, не було нікого, хто не хотів би урвати собі шматочок того привабного Риму, того стилю, того розмаху. От візьмімо бодай орлів. Уся штука в тому, що орел — це суперптах. Він різкий, агресивний і кидається на здобич надзвичайно швидко. Жодна інша летюча істота не наводить стільки жаху, як він. Це птах Юпітера, ідеальний знак для римських легіонів, символ влади, наданої богами правителю, щоб римський імператор мав безмежну владу на землі.

Саме тому цей птах став символом римського мілітаризму. 104 року до н. е. Марій обрав його як єдиний штандарт. Більше жодних тобі вепрів, вовків, коней чи мінотаврів — тільки орли. У четвертій книзі «Од» Горацій використовує цей потужний образ на опис спритності й непереможності, з якими Тіберій і Друз — пасинки Августа — прийшли й завоювали Рецію й Норик, що на території сучасних Швейцарії та Австрії. Брати постають у нього крилатими сторожами блискавок-месниць, орлами Юпітера, у такий спосіб натякаючи, що Август є земним утіленням божества. Відтоді римські орли стали ключовим атрибутом амбітних недоімператорів численних недоімперій.

Своїх орлів мали й Карл Великий, і російські царі. У других той узагалі двоголовий: одна голова дивиться на захід, a друга — на схід. Кайзерів орел великий, чорний і з червоним дзьобом. І в Гітлера також був свій спеціально нацифікований для нього Adler[35], а день, коли він планував вторгнення в Британію, звісно, мав кодову назву Adlertag[36]. Хай сучасна Федеративна Республіка Німеччина часом аж надто силкується у своїх вибаченнях за Другу світову, вона таки й досі має орла на своєму прапорі. Щоправда, він дещо стилізований: уже без загребущих пазурів і хижого дзьоба.

Наполеон мав власну зграю бронзових птахів-убивць, яких носив на своїх штандартах по всій Європі, зовсім так само, як носили їх спраглі слави римські генерали. А коли він зазнав поразки під Москвою, Віктор Гюго написав вірш, який містив такі рядки:

Il neigeait… On était vaincu par sa conquçte.

Pour la première fois ļ’aigle baissait la tête…

«Сніжило… приніс із собою поразку сніг.

Уперше голову схилив орел…»[37]

Так, ця поразка стала кінцем Наполеонових спроб досягти пан’європейського домінування. Віктор Гюго мав слушність. Агресивного вигляду орел поступово втратив місце у французькій політичній іконографії. А римляни носили їх щонайменше півтисячоліття.

Щоб узяти собі орла як політичний символ, треба мати немало пихатості, і попри це XX століття знало безліч прикладів такої безпардонності. Наприклад, неймовірні барельєфи Муссоліні на території його велично-химерної Всесвітньої виставки — комплексу будівель, зведених у 1930-х роках у передмісті Рима. На стіні похмурої бетонної будівлі, що нині править за офісний центр, вирізьблена історія Риму у вигляді звивистої процесії, що починається з Ромула й Рема, проходить через Августа й завершується постаттю старого навіженого Муссо, що істерично салютує, тримаючи руку ще вертикальніше, ніж стародавні імператори. Уже в наші часи видно, що диктатор запозичив у Стародавнього Риму не лише фісції (жмут різок із прив’язаною до нього сокирою, що символізував владу лікторів), а й орлів на штандартах. Однак імперські амбіції Муссоліні безславно розтоптали абісинські джезайли[38], його угіддя були значно куціші за Наполеонові, а те, що 1945 року тіло диктатора вивісили на гаку, справедливо стверджувати, змусило італійців остаточно відмовитися від символіки орла… усіх, за винятком найбільш профашистського футбольного клубу Лаціо.

Виходить, орел є символом сили, але водночас і неминучого падіння. Утім, сьогодні у світі є одна держава, що не боїться цілком серйозно розміщати цього хижого птаха на своєму гербі. Отож воно й не дивно, що, потрапивши на прес-конференцію наймогутнішої людини у світі й глянувши на кафедру, за якою вона стоїть, ви побачите американського лисого орла, що тримає в пазурах Зевсові/Юпітерові блискавиці.

І образ цей підібрано доволі доречно. Без сумніву, сьогодні США — найсильніша держава світу, а той орел є символом її ядерної могутності й здатності знищити будь-яку країну, до того ж кілька разів. Згідно зі споконвічною translatio imperii — ідеєю «переходу імперії», — Америка є новим Римом, тому не дивно, що в політичній аналітиці побутує кліше, ніби сьогодні вона домінує в усьому світі так само, як свого часу Римська імперія.

Тут можна провести цікаві паралелі, не останньою чергою тому, що всі великі держави наслідують приклад Риму, зокрема в період між І ст. до н. е. та І ст. н. е., під час якого жили найвидатніші римські поети та який врешті-решт найчіткіше відклався в нашій пам’яті. Уся подальша історія західної цивілізації надихалася тими часами, коли римська держава здійснила канонічний перехід від республіки до імперії.

Зовсім не нова ідея того, що за імперію треба заплатити певну ціну, і сплачують її не лише завойовані народи, а й сама імперія. Римляни запозичили модель держави в греків, а найвизначніші тріумфи Афін — Акрополь і його шедеври — були зовсім не плодами демократії, а наслідком безжального перетворення Періклом Афінського морського союзу на імперію під контролем Афін. Те, що колись було об’єднанням демократичних міст-держав, обернулося на афінську гегемонію. Так, греки здобули славу та багатства, проте й втратили дещо цінне.

(Щоб ліпше уявити собі цю втрату, подивіться «Зоряні війни». Одного разу, дивлячись із дітьми «Помсту ситхів», я закуняв, аж раптом прокинувся, почувши, що Республіку скасовують і з міркувань безпеки перетворюють на Імперію під управлінням єдиного монарха. Тієї миті принцеса Амідала каже: «Ось так помирає свобода — під грім оплесків».)

Саме римська революція надала таким подіям їх канонічної форми. Складну троїсту конституцію, за якою управління здійснювали обрані члени аристократичних родин, стару систему управління успішно повалили й запровадили посаду імператора — Августа. Демократія (чи бодай щось подібне до неї) поступилася диктатурі. Французи пройшли через той самий процес, через ту-таки братовбивчу війну, що призвела до аналогічного завершення: liberté, égalité і fraternité[39] поступилися диктатурі Наполеона, що, як ми вже переконались, у своїй риториці й іконографії явно посилався на римську революцію.

То до чого взагалі тут Америка? Ніхто ж не каже, що її конституцію хтось скасовував чи що її президент стоїть за крок від запровадження диктаторського режиму. Річ у тім, що в певний час у її державному ладі мав місце цей характерний римський перехід. Батьки-засновники США черпали натхнення саме з троїстої конституції Римської республіки, створивши Сенат, Палату представників і виконавчу гілку влади. Така система є відлунням римської, яка включала в себе монархічний (консули), аристократичний (сенат) і народний (народні збори) елементи. В американській політичній аналітиці побутує популярне твердження, ніби ідеали батьків-засновників перебувають під загрозою.

Розумники полюбляють нарікати, мовляв, «республіка стала імперією», і ці слова вже мали б увійти в підзаголовки усіляких лиховісних договорів. Ясна річ, американці не мають і приблизно таких імперських апетитів, як римляни. В американській політичній думці міцно закріпилася традиція ізоляціонізму.

Не має Америка й половини того всесвітнього панування, що було в Риму. Упродовж багатьох віків на Римську імперію припадала більша частина світового ВВП. А Сполучені Штати виробляють близько 25 відсотків, і ця частка стабільно зменшується, бо на американців лягли всі клопоти та витрати, що йдуть укупі зі статусом жандарма світу. Нам слід пожаліти цю наддержаву, що безнадійно загрузла в Іраку. Невже я єдиний, кого це наштовхує на страшну думку про те, що 2000 років тому найперша потуга на землі зазнала одну зі своїх найтяжчих і найганебніших поразок саме в Месопотамії?

Над американським орлом нависла небезпека приниження в тих самих пісках, де 53 року до н. е. Красс втратив багато людей (20 000 убитих, 10 000 полонених), а ще — орлів сімох легіонів.

Римська імперія засвоїла з цієї поразки науку, відновилась і простояла ще кілька століть. Та чи до снаги це Америці?

Утім, ніхто не милувався собою в далекому римському дзеркалі більше за британців. Британськими імперіалістами просто-таки заволоділа одержимість знайти в історії Римської імперії відголоски, які виправдали б їхню поведінку й діяння.

Щоправда, орлів британці ніколи не любили (бо ті аж надто французькі), тому за імперський символ узяли собі лева. Мушу сказати, що римські імперіалісти зовсім не цуралися цієї здоровенної кицьки, адже, закінчивши своє солодко-нудотне порівняння названих синів Августа з птахами Юпітера, Горацій вдається до нового — цього разу з левом, який готується поласувати трепетною сарною.

Навіть якщо левів і не асоціювали з Юпітером, вони таки були вдалими символами панування. Це ж бо леви жерли варварів у амфітеатрах стародавнього Риму, а в сучасній Британії їх можна знайти не лише на Трафальгарській площі, а й біля ніг Британії, чий образ ми явно запозичили в римлян[40].

От тільки спочатку та Британія була символом не британської могутності, а британського приниження. Уперше вона з’являється на рельєфі приблизно 60 року н. е. в місті Афродисія, що на території сучасної Туреччини. На голові в неї шолом, груди оголені, а по обличчю видно, що їй не дуже весело. Рельєф вирізьбили з метою відзначити завоювання Британії Клавдієм 43 року н. е., тож головне послання цього зображення полягає в тому, що Клавдій як слід надер дупу цій жіночці.

Вона кричить і тягнеться до нас, а римлянин-завойовник тримає її за волосся. Далі вона з’являється на монетах Адріана. Цього разу вже сидить зі списом, проте й досі доволі насуплена.

Бадьорішого вигляду вона набуває на монеті Антонія Пія (138—161 рр. н. е.), що цілком очікувано, адже на той час Британія вже стала романізованою провінцією. Потому вона зникає на довгих 1000 років. Нове життя їй дав Карл II 1665 року, коли вона з’явилася на монеті в півпенні, а 1667 року моделлю їй послугувала Френсіс Стюарт — герцогиня Річмонд і коханка короля.

У середині XVIII ст. народ уже співав «Прав, Британіє, морями!», а XIX ст. відбулася докорінна переміна: символ поневолення обернувся символом світового домінування. Британія правила морями, а самі британці охоче присвоювали римські історичні хроніки, добачаючи в них натяки на своє майбуття.

1847 року хтось погромив дім і скоїв напад на одного хитрого португальського торговця-єврея на ім’я Дон Девід Пасіфіко, який на той час мешкав у Афінах ось уже протягом кількох років. Він звернувся до грецького уряду, вимагаючи компенсації, а отримавши відмову, пішов до британського уряду, посилаючись на те, що народився на Гібралтарі, отже є громадянином Британії.

Лорда Пальмерстона, тогочасного міністра закордонних справ, страшенно розлютила справа Пасіфіко. Відрядивши до Греції Королівський флот, він заблокував грецькі порти на два роки, доки Дону Пасіфіко нарешті не виплатили компенсацію. Це був показний крок, що пояснювався суто римською доктриною громадянства.

Бути громадянином Римської імперії — це вам не абищо. Таке громадянство надавало права. Наприклад, вас не можна було шмагати батогами. Коли апостола Павла от-от мають відбатожити в Єрусалимі, він повертається до центуріона й розігрує свій козир:

— Я громадянин Риму, — мовить він.

Центуріон іде до свого начальника й каже:

— Е-е-е, сержанте, той чувак каже, що він громадянин Риму.

Начальник підходить до Павла й питає:

— Це правда? Ти римлянин?

На що Павло відповідає:

— Так.

І все, цього досить. Покарання скасовують.

Ось який жах наганяла сама лише назва Риму. Павло був євреєм із Тарсу, однак мав римське громадянство. Так само й Пальмерстон мав на меті показати всім, що Британія — це новий Рим і що хай яким далеким він є — як то португальський єврей Дон Пасіфіко з Греції, — громадянин Британії лишається громадянином Британії й заслуговує на захист британських канонерок.

Хоч куди глянь у Британській імперії, усюди знайдеш натяки на римський спадок. Чиновників відправляли в колонії служити «проконсулами». Дізраелі вигадав помпезне, проте таке вже фальшиве гасло «imperium et libertas» — імперія та свобода. А напередодні Першої світової війни граф Кромер (колоніальний адміністратор Івлін Берінг) написав дивний, але водночас недвозначний нарис «Імперіалізм давній і сучасний», у якому використав приклад Риму з метою виправдати британське завоювання й утримання Індії.

Надворі 1909 рік. Граф Кромер, чоловік високоосвічений, а не якийсь там чванькуватий класовий сноб, бореться за право не відпускати індійську колонію. «Що ми коїмо? — питає він себе. — Куди ти йдеш, Британіє? Quo vadis[41], га?» Він міркує над тим, що давньоримський колоніст уважав би за свій обов’язок. Зрештою вирішує, що той обрав би за будь-яку ціну вберегти імперію, цивілізувати й романізувати її народи та забезпечити їм належне управління.

Він підсумовує, що британський імперіаліст повинен мати приблизно таку саму мету. Індія різноманітна, у ній говорять 147 мовами, індуси на ножах із магометанами тощо — Британія просто не може допустити втрати перлини своєї імперської корони. «Це було б злочином проти цивілізації».

Можливо, у майбутньому, у далекому прийдешньому, ми передамо світло прогресу й цивілізації тим, кого самі цивілізували в Індії. Проте наразі можна сміливо казати, що доки людська природа докорінно не зміниться, доки з лиця землі не зникнуть расові й релігійні чвари, покинути цей смолоскип — означатиме приректи світ на загибель.

Щоправда, мушу визнати, що граф Кромер частково мав слушність у цьому пророцтві. Народження сучасної Індії, що сталося за сорок років після його застереження, не обійшлося без крові, а напруження між Індією й Пакистаном і досі сприймається як одна з найбільших потенційних загроз миру в світі.

Аналізуючи майбутні проблеми постбританської Індії, похмурий, орденоносний і старий граф Кромер доходить глибокодумного висновку, який я хотів би висвітлити докладніше й покласти в основу цієї книжки.

Британці любили похизуватися претензіями на римський спадок, і граф Кромер не є винятком. Він визначає схожість у тому, як були сформовані всі імперії: молоді шибайголови рушають на чужину в гонитві за славою, а еліта метрополії сприймає новини про їхні завоювання із певним збентеженням. Воррен Гастінгс[42] мав своїх взірців до наслідування в стародавньому Римі, а ті люди, окрім усього, мали й противників. Як і британці, не всі римляни погоджувалися з тим, що чинить їхня держава.

Окремі представники аристократії активно виступали проти завоювання нових територій, вважаючи, що такі загарбання погано впливають на душу, а постійне розширення володінь зрештою призведе до поширення антиримських настроїв і діянь, що, своєю чергою, послабить їхню цивілізацію.

Старший Катон постійно нарікав на втрату чеснот старої республіки, за що дістав прізвисько «малий римлянин», за аналогією з яким у нас виник вираз «малоанглієць»[43]. Так само й антиімперіаліст Джон Аткінсон Гобсон 1902 року видав блискучу тираду проти імперії, на яку Кромерова робота є своєрідною відповіддю:

Наслідуючи приклад Данії чи Швейцарії, держава може розумно підійти до сільського господарства, розвинути гнучку систему народної освіти, як технічної, так і загальної, застосувати найновіші відкриття науки у виробництві, у такий спосіб забезпечивши комфорт і прогрес для населення, що живе на строго обмеженій території. Або ж, як Велика Британія, вона може занедбати сільське господарство, припинивши обробляти землю й перенісши своє населення до міст, відстати від інших держав у плані освіти й здатності адаптувати до неї провідні наукові відкриття, аби мати змогу розтринькувати свої матеріальні й військові ресурси на просування слабких ринків і вкладення ненадійних інвестицій у віддалені закутки землі, додаючи до своєї імперії мільйони квадратних миль і мільйони душ населення, що вперто не піддається асиміляції.

От що сказав Гобсон на початку минулого століття. Приблизно такі самі роздуми наявні й у працях римських авторів на кшталт Флора, який писав у часи Адріана й Траяна. Він каже, що, можливо, Риму ліпше було би вдовольнитися провінціями Сицилія й Африка, аніж розростатися до таких масштабів, щоб потім розвалитися від власної ваги.

Усі ці моменти, як каже граф Кромер, є точками порівняння між британцями й римлянами — націями, яких об’єднує схильність до роздумів про мораль, до певної практичності, військових якостей та здатності «проявляти найкращі риси характеру в критичні часи».

Проте між британським і римським імперіалізмом є одна величезна відмінність, яка спонукає графа Кромера до найпохмуріших висновків. Він каже, що проблемою для нас, британців, є брак уміння асимілювати завойовані території так, як римляни. Це було вершиною геніальності їхньої імперської техніки. Римляни «або ж насильно романізували народи, які спершу були їхніми підданцями, але зрештою стали правителями, або ж дозволяли їм добровільно прийняти романізацію».

А ми що? Наша біда в тому, за словами друзяки Кромера, що ми дещо чванькуваті. «Наше суспільство закрите, — пише граф, — а у своїх суспільних звичаях ми, порівняно з усіма прикладами латинських народів, показуємо себе надміру винятковими. Самі ці характеристики створюють бар’єри між британцями й освіченими верствами колонізованих народів».

Граф Кромер чесно визнає проблему, про яку мало хто говорив за останні п’ятдесят років. Простіше кажучи, ця проблема частково полягає в тому, що ми сноби й расисти, за його словами, через що між британцями та їхніми іноземними підданцями не відбулося «злиття».

Однак є й глибша проблема, з якою римляни стикнулися аж наприкінці існування імперії. Протягом багатьох століть Рим завойовував племена, чиї релігії не створювали жодних перешкод для асиміляції. Римляни були хоч і підступні, зате дружні. Як ми ще побачимо, вони радо переймали собі нових богів та легко поєднували місцевих і римських божеств. Так Луг[44] став Меркурієм, сирійського бога Бела перетворили на Юпітера Белоса тощо.

Проте зіткнувшись із двома войовничими та чіпкими вірами — християнством, а також ісламом як його відгалуженням, — римляни досягли межі, за якою асиміляція була неможлива.

Не могло бути й місця компромісу, жодної можливості мирно співіснувати цим релігіям, кожна з яких наполягала на винятковій істинності свого вчення. Урешті сам Рим захопило християнство, а більшість його імперії — головно її північноафриканська житниця та східне Середземномор’я — зрештою прийняла іслам.

Коли британці прийшли завойовувати Індію та інші регіони Азії, старий-добрий римський підхід — асиміляція та щасливі змішані шлюби — уже не діяв. Певно, єдиною суттєвою й найважливішою розбіжністю між Римською та Британською імперіями є дар громадянства, яке 212 року н. е. стало універсальним у всьому римському світі. А британцям така радість навіть не снилася.

У римському світі кожна людина була потенційним громадянином Риму. А британці вважали своїх підданців надто дивакуватими й надміру численними.

Підхід британців був комуналістський, себто вони визнавали непереборні бар’єри між релігійними групами й дозволяли їм жити за своїми укладами та ієрархіями. Щоправда, особливо радикальні практики вони таки забороняли, але не тому, що хотіли встановити свою владу над релігією. Просто їм здавалося, що примушувати вдову до самоспалення — це вже трохи занадто.

А от у римлян усе було інакше. Забороняючи галльським жерцям офірувати людей, вони керувалися зовсім не моральними принципами. Їм просто не хотілося, щоб хтось інший мав владу над життям і смертю.

Як змушений визнати граф Кромер, асиміляція та створення універсального відчуття «римськості» успішно давалися римлянам, а от британцям не поталанило створити через расизм, релігію й культурні упередження з обох боків нічого бодай віддалено схожого на відчуття «британськості» — ані за кордоном, ані навіть удома. Тому сьогодні ми в Британії й бачимо наслідки того комуналістського підходу: діти наших колишніх колоній виростають у наших містах, почасти відчуваючи свою окремішність і відчуження. І саме в цьому й полягав римський геній асиміляції — вони чинили так, що люди самі бажали стати римлянами, а завдяки цьому їхня імперія й простояла так багато віків.

Це і є головною причиною, чому всі намагаються імітувати Рим. Річ тут не в мілітаризмі, військових формах, салютуванні чи оргіях, а в непідробному економічному успіху й мирному існуванні цієї рясної й розмаїтої монокультури.

Нам подобається саме цей спогад про мирний та об’єднаний континент. Його відлуння доходить до нас крізь віки, мов церковний подзвін затопленого селища. Це ніби спомин про давню благодать, яку наш старенький континент силкується повернути. Той успіх і є тим, що завжди намагалися відтворити всі великі європейські тирани й диктатори. І, звісно, саме тому цю нашу сучасну, доволі винахідливу спробу відбудувати Римську імперію, створивши єдиний та гармонійний економічний і політичний союз, слід було розпочинати у Вічному Місті.

Це неабияка амбіція, і, щоб не захоплюватися тим, що ми намагаємося досягнути, треба бути заскнілим євроскептиком. Називайте мене ідеалістом, але я вважаю, що було б прекрасно, якби народи Європи поділяли спільне бачення й волю. От тільки до цього ще ой як далеко, повірте. Навряд чи ми з вами застанемо це за свого життя.

417 року н. е. поганський поет Рутілій Намаціан написав вірш-оду Римові. Пікантності цій ситуації додає факт, що на той час уже почалися набіги варварів. «Різні народи ти об’єднав у єдину patria, одну країну, — мовиться там, — із цілого світу ти створив місто».

Римляни справді досягли значних успіхів у створенні європейської patria, тож саме час поміркувати, як їм це вдалося, як вони досягли цього чарівного процесу асиміляції.

І почнемо ми з чоловіка, який був таким важливим у становленні римської імперської системи, що його прозвали хрещеним батьком Європи, — з імператора Августа.

Частина друга

У центрі павутини

Розділ третій

Майстер пропаганди

Окрім нинішнього правителя Туркменістану, чиї чудернацькі реформи навряд чи протягнуть довго, лише дві людини в історії давали свої імена місяцям року, при чому один із них був названим сином іншого. Їхні імена увійшли в повсякденну мову, збереглися в кожному щоденнику й календарі західного світу, ба й не тільки.

Ось саме це я називаю справжньою спадщиною. Ці двоє брутальних диктаторів так закріпились у пам’яті Європи, що зуміли пережити всі християнські реформи календаря навіть попри те, що обидва були поганами.

Ми святкуємо Різдво — скільки? — лише якісь два дні на рік. Ми відзначаємо народження нашого Спасителя коротким холодним періодом пиятик, сімейних сварок і подальшого відчуття провини.

А серйозно відпочивати починаємо аж у липні (July) — місяці, названому на честь Гая Юлія Цезаря 44 року н. е., після його вбивства. Проте найбільших масштабів гульбища й відпочинок західної цивілізації набирають у місяці, названому на честь Августа, себто в серпні (August).

Від Вашингтона до Москви, від Берліна до Брюсселя, незалежно від класової приналежності, люди вирушають у гори чи до моря, і навіть через тисячу років ім’я цього римського тирана лунатиме в наших вухах, несучи в собі спогад про відпочинок і веселощі. Мушу зауважити, це не випадковість.

За рішенням увічнити імена цезарів Юлія й Августа криється глибока логіка, адже воно відображає їхню провідну роль у створенні європейської цивілізації.

Рішення сенату перейменувати (на той час) п’ятий місяць на честь Юлія було подякою йому за те, що навів лад у календарі, у якому доти була суцільна плутанина. Великий понтифік (Pontifex Maximus) — жрець, що відповідав за визначення закінчення року — погруз у корупції. Римські чиновники, аби якомога довше затриматися на посаді, знай доточували до року дні, аж доки січень, зрештою, не став осіннім місяцем.

Юлій Цезар виправив цю ситуацію, узгодивши сезони відповідно до календаря, і в такий спосіб продемонстрував свою владу над космосом. Отже, місяць, названий на його честь, мав стати своєрідним подарунком, подякою йому. Насправді ж цей крок показує бажання сенату підлизатися до диктатора, до людини, що без зайвих вагань повела війська на Рим.

П’ятнадцять років по тому римський сенат вирішив назвати (на той час) шостий місяць на честь Августа й ушанувати його перемогу в битві при Акції. Римський історик Діон Кассій, як правило, не вказує дати баталій, але вирішив, що та битва заслуговує на вшанування. І не помилився, адже саме 2 вересня 31 року н. е. Август здобув цілковите правління над Римом. Це стало початком нового світового порядку.

Не так давно ми з родиною прилетіли в грецький аеропорт міста Превеза. Надворі стояла глупа ніч, аж раптом виявилося, що я добряче напартолив: машина, яку ми забронювали, виявилася замалою для наших потреб. Крутячи в руках мапу й міркуючи, як нам дістатися на місце автобусом, я зненацька помітив, що насправді аеропорт зветься Превеза-Актіон.

— Агов, — погукав я дружину, — знаєш що? Це ж Акцій! Я все життя мріяв побачити Акцій.

— Ага, — відповіла вона, своїм тоном давши зрозуміти, що не дочекається, коли ми нарешті поїдемо звідси, — а дехто тут мріє про акцію на швидку дорогу додому.

— Ні-ні, — кажу я, — маю на увазі мис Акцій, де сталася доленосна подія, переламний момент в історії людства.

Наступні кілька днів я намагався пояснити своїй сім’ї важливість цієї битви.

В останній день дорогою до аеропорту ми спеціально поїхали іншим шляхом, повз Амбракійську затоку з її солончаками та пеліканами, до самого мису Акцій — одного з двох схожих на крабів шматків суходолу на вході в затоку.

— Ось тут усе відбувалося, — звернувся я до рідних, які й далі героїчно вдавали зацікавлення, — отут стояли намети Антонія. Чули про Атонія? Це той тип, що закохався в Клеопатру.

Щойно я кинув погляд на мерехтливе море, синє, немов волошка, прокинувся мій внутрішній викладач історії. Я уявив, як розгорталися події тієї битви.

Ось тут, на цьому мисі, стояли Атоній і Клеопатра, а трохи віддалік розкинувся табір, у якому вони провели ніч перед битвою, — описана античними поетами conopia, себто намет із грецькими сітками від комарів, ознака достатку. Саме на цьому місці солодка парочка, віддавшись останнім любощам у стилі Бертона-Тейлор[45], рушила до своїх суден. Клеопатра — до ескадри з шістдесяти кораблів, а Антоній — на крихітний човник, з якого здійснював командування флотом із 500 кораблів. Деякі з його кораблів були велетенські, схожі на триреми[46], тільки з десятьма рядами весел — декареми. Вергілій згадує, що вони бовваніли понад водами, як острови Кіклади.

Над водами за північним мисом — за якісь кілька сотень метрів звідсіля — стояв Гай Юлій Цезар Октавіан. Він також привів у затоку потужний флот, от тільки його човнам бракувало гігантизму Антонієвих. До того ж, маючи у своєму розпорядженні лише 400 кораблів, він програвав йому в чисельності.

Ставки були щонайвищі. Антоній планував вийти із затоки й пробитися до Італії. Октавіан поставив собі за мету не дати йому це здійснити.

Якщо поглянути на військову форму обох полководців, неважко здогадатися, що перемогти мав Антоній. Він бо славився своєю доблестю. Це він провів виснажливу кампанію проти парфян — найзапекліших ворогів Риму — за що здобув відзнаку. Війська й друзі обожнювали його. За характер і фізичну силу його прирівнювали до Геркулеса, ба більше: на плечах він, як сам Геркулес, носив лев’ячу шкуру.

З іншого ж боку, Октавіан був маленький, блідий і хворобливий. За ним не велося жодної слави сміливця чи видатного полководця. Хай навіть він і повоював у кількох напрочуд успішних кампаніях, усі вважали, що справжню роботу за нього виконували досвідчені генерали.

Однак якщо ретельно проаналізувати характер, що крився за тим витонченим, чистим обличчям, розумієш, що Октавіан належав до тих, хто, хоч як крути, завжди опиняється нагорі. Великі коханці були приречені.

Октавіан доволі спритно став спадкоємцем Цезаря, хоч і доводився йому лише двоюрідним племінником. Окрім нього, Юлій мав ще двох двоюрідних небожів, обидва були старші за Октавіана й мали дещо вищі шанси на успіх. Проте Цезар, здається, розгледів щось у малому.

Найвірогідніше, познайомилися вони 47 року до н. е., коли Цезар повернувся додому після битви з Помпеєм й одразу віддав шістнадцятирічного хлопця до колегії понтифіків. Тоді захотів узяти юнака із собою в наступну кампанію, цього разу проти прихильників Помпея в Африці. Неважко уявити собі, як зрадів молодий Октавіан такій честі від самого завойовника Галлії й Британії. Проте його мати Атія сказала, що хлопець ще замалий для походів, і не пустила сина. Щоб утішити парубка, Цезар, повернувшись після перемоги, дозволив йому одягнути військову форму й пройти в тріумфальному марші. Потому молодий і нікому не відомий родич Цезаря став патрицієм (аристократом), і йому було дозволено головувати на деяких святкуваннях.

Усе це виявилося непомірним тягарем для сімнадцятирічного хлопчини. Октавіан заслаб, і коли Цезар вирушив у черговий похід, цього разу вже проти синів Помпея, він був надміру кволим, щоб приєднатися до вітчима.

— Не біда, — сказав Цезар, — приєднуйся, коли одужаєш.

Так він і вчинив. Поїхав своїм ходом, дорогою пережив кораблетрощу й так вразив Цезаря своєю відвагою, що диктатор вирішив узяти Октавіана у свій штаб для майбутніх кампаній проти парфян на Сході й проти даків на північ від Дунаю. Щоправда, перш ніж Октавіан зміг показати себе у всій красі, Цезар вирішив, що він має здобути освіту в грецькому місті Аполлонія, що на території сучасної Албанії. Там він і навчався разом зі своїм товаришем Марком Віпсанієм Агріппою, коли дістав страшні новини з Рима.

Рим постав через прагнення аристократії до слави. Славу здобували військовими перемогами. Військові перемоги, своєю чергою, здобували завдяки армії, значно дисциплінованішій та агресивнішій за будь-яке інше військо у світі.

Рим стабільно розширювався протягом семи століть. Він захопив усі сусідні міста, але ніяк не міг утамувати жагу до нових загарбань. Часом стара гвардія не підтримувала цю егоїстичну жадобу до слави, тож інколи Рим загрузав у конфліктах, яких сам не розпочинав. Одначе, здавалося, скрізь він виходив переможцем.

Північна Африка, Греція й Іспанія стали частиною Римської імперії ще задовго до того, як у неї з’явився імператор. Здавалося б, нема кому по силі протистояти Римові. Це ніби в екосистемі з’явився новий хижак, кровожерності якого немає рівних. Отже, очевидно, що головний інструмент успіху Риму, зрештою, таки мав обернутися проти нього самого. Так воно й сталось: армія й генерали вийшли з-під контролю.

Як і в усьому, до чого бралися римляни, у їхній політиці мала місце велика конкуренція, а після вигнання царя 509 року до н. е. державним устроєм у країні стала ретельно розроблена квазідемократія, за якої за владу боролась аристократія. Однак демократія ця була нестійкою та вразливою перед людьми з твердими серцями й гострими мечами. Більшу частину І ст. до н. е. римський світ потерпав від громадянських воєн, коли як не одного, то іншого генерала зненацька захоплювало палке переконання, що держава в небезпеці, а він — її єдиний рятівник. Сулла переміг Мáрія й заполонив місто військами. Він уклав списки своїх ворогів (проскрипції), які вивішувались у Форумі. Після сварки з Помпеєм 49 року до н. е. Цезар вирішив, що стоїть понад законом. Він перетнув Рубікон зі своїми військами — що було заборонено генералам — і, як Сулла, рушив на Рим.

Він став диктатором, по суті, давши ляпаса конституції. Видимість демократії стала до болю тоненькою. Старі консерватори й республіканці дедалі більше розчаровувалися в ній.

Цезар був блакитної крові, як і всі аристократи, утім, аристократія критикувала його за любов до кричущого популізму. Його підозрювали в бажанні стати царем. Серед тих, хто мав глибокі сумніви в його демократичності, були Цицерон, чий політичний талант ніколи не відповідав літературному генієві, а також патриції в особах Брута й Кассія.

15 березня 44 року до н. е. Цезар прибув на засідання сенату в театрі Помпея, тільки посміявшись із лиховісних снів дружини й застережень віщуна. Спершу він не розумів намірів групи з шістдесяти сенаторів, що оточили його з петиціями та змусили лестощами й поцілунками сісти в золочене крісло. Потому він відчув, як його тогу стягують, оголюючи груди. Повідомляють, ніби у відповідь він сказав:

— Але ж це вже насильство!

Перший удар завдав Каска, відтак на диктатора посипався удар за ударом від грудей до паху. Уздрівши серед убивць Брута, чию матір, Сервілію, він кохав замолоду, Цезар промовив:

— І ти, дитя моє?

Не бажаючи, щоб хтось бачив його передсмертну агонію, він накинув тогу на лице й упав біля підніжжя статуї Помпея.

Саме з цього моменту Октавіан почав демонструвати відвагу та вправність, які поставили його в один ряд із найвидатнішими політиками в історії. Якби вам випало збирати найсильнішу команду з найпотужніших державних діячів світу, Августа ви точно обрали б собі за плеймейкера.

(Характерною рисою різносторонніх політичних талантів нашого героя є його любов до зміни свого імені. До смерті Юлія Цезаря його знали як Гая Октавія, після неї став Гаєм Юлієм Цезарем Октавієм, а відколи 27 року до н. е. він став імператором, його називали Цезарем Августом, Августом Цезарем, а то й просто Цезарем. Бачите, як складно? Тому для зручності пропоную до подій коло Акція називати його Октавіаном, а опісля — Августом.)

Можна лиш уявити собі, що відчув Август, діставши звістку про вбивство свого шанованого й улюбленого двоюрідного діда. Він лютував через втрату родича, злився на убивць і на те, що його шлях до успіху зненацька обірвався. Проте діяв він із неабияким спокоєм та обачністю.

У Римі всі погляди звернулися до Марка Антонія, що був консулом удвох з Цезарем. Він виголосив промову над тілом диктатора, нагнавши на натовп екстатичне бажання відплати. А Октавіан був покійному правителеві далеким родичем (як географічно, так і кревно) та й мав лише вісімнадцять років.

Одначе, прибувши до Італії, він побачив, що має значну перевагу над рештою, адже в заповіті Цезар проголосив своїм спадкоємцем не когось іншого, а саме його.

— Не треба так, — застеріг його вітчим Філіпп, — відмовся від трону, подумай про себе, сину мій. Живи спокійно.

Та молодик не послухав.

Він рушив на Рим, і, поки просувався, під його знамена ставало дедалі більше ветеранів Цезаревих кампаній. Він бажав зустрітися з Марком Антонієм, щоб забрати спадок Цезаря, що призначався йому по праву. Антоній припустився першої помилки — повівся з молодиком нечемно.

— Вибач, — сказав він, — але грошей нема.

Правдою було те, що Антоній просто розтринькав усі гроші. Отже, Октавіану відмовили в 100 мільйонах сестерціїв. Ці гроші Цезар заповідав віддати міській бідноті Рима й своїм військам.

Хтось не дуже розумний міг би вирішити негайно стати заклятим ворогом Антонія. Октавіан міг би об’єднатись у стратегічний союз із антицезарською фракцією, людьми, що вбили його двоюрідного діда. Він міг долучитися до війни з Антонієм, сподіваючись здобути владу в Римі. Приміром, Цицерон був серед тих, хто радив йому вчинити саме так. Утім, Октавіан виявився надто кмітливим, щоб погодитися на таке.

Об’єднавшись із Цицероном і противниками Антонія, він стане союзником Брута й Кассія — людей, які вбили його названого батька. Така перспектива здавалася йому огидною. Проте Октавіан мав і вагоміші причини не поспішати.

Біда Цицерона в тому, що попри весь свій риторичний талант політиком він був нікудишнім. Цицерон розплився потоками велемовності, нахваляючись, як 63 року до н. е., коли він обіймав посаду консула, героїчно викрив якусь незрозумілу «змову» Катіліни проти держави. Цицерон не гребував нагодою нагадати про те, якими важливими є старі порядки, ненавидів мілітаризм й авантюрність Цезаря та, чесно кажучи, мав слушність, от тільки завжди зазнавав невдачі через власну пиху та зарозумілість.

Себе він бачив споконвічним поборником республіки, убивство в березневі іди називав не інакше як «визволенням», а Брута й Кассія — визволителями. То ким він бачив Октавіана? Не більше, ніж корисним йолопом для усунення Антонія й викорінення цезаризму. Октавіану він, ясна річ, не довіряв. Проте, з іншого боку, Цицерон також не вважав, що в тривалій перспективі Октавіан відіграватиме бодай якусь вагому роль, отож і видав один із тих словесних вивертів, які аж так полюбляв, що й коштувало йому життя. Він бовкнув, що молодика слід laudandum, ornandum, tollendum — хвалити, шанувати, прославляти. От лишень tollendum означає ще й «здихатися». Так, доволі дотепно, але зовсім не розумно, бо врешті ці слова дійшли до вух Октавіана.

І знову молодик не поспішив ображатися. Цей жарт лише підтвердив його переконання про безпідставність цілковитого переходу на бік антицезаристів. Окрім того, на посади консулів у наступні роки планували Брута й Кассія, натомість для нього самого місця не передбачалося.

Октавіан вирішив підіграти їм, щоб повернути ситуацію на свою користь. У квітні 43 року до н. е. його втягнули в змову проти Антонія, одначе він зумів викрутитися. Коли до нього прийшли республіканці з проханням допомогти їм зацькувати Антонія, він сказав, що війська, більшість із яких зберігали відданість Цезарю, не підкоряться його наказу.

Октавіан влаштував усе так, що його найпершою ставкою було знищити вбивць Цезаря, а потому перебрати на себе цезарську фракцію. Звісно, зрештою, на шляху йому мав опинитися Антоній. Утім, розгляньмо все по порядку.

На початку 43 року до н. е. Цицерон написав Бруту, одному зі змовників, гордо заявивши, що він знешкодив Октавіанові плани захопити консульство. 27 червня він надіслав іще один лист Брутові, який на той час уже встиг захопити значні території північної Греції. «На Октавіановому фронті все гладко, — зазначив Цицерон. — Він поступиться. О, так, я певен, що зможу переконати малого забути про свої амбіції».

За кілька днів Октавіан відрядив до сенату делегацію з 400 центуріонів, які поставили вимогу, щоб командир став консулом.

— Якщо ви не посприяєте, щоб він став консулом, — заявив очільник делегації, витягнувши свій меч, — то в цьому вам допоможе мій друг!

Сенат запанікував. Спершу намагались опиратися, проте легіони з Рима перейшли на бік спадкоємця Цезаря.

За кілька днів Октавіан став консулом, навздогін його названому батькові Юлію. Це був неочікуваний крок. Нечувано це було щонайперше тому, що Октавіан мав лише двадцять один рік, тобто на двадцять два роки менше за визначений законом мінімум для здобуття цієї посади.

А зараз хутенько пронесімося крізь дванадцять напружених і буремних років. Якось так склалося, що двоє принципових противників під час майбутньої битви при Акції — Октавіан та Антоній — примудрилися зберегти альянс. Щоправда, врешті-решт вони таки розсварилися з кількох причин.

Октавіан мав щонайвищі амбіції й надприродну жагу до влади. Існував ризик, що Антоній заснує власну імперію на сході, імовірно, зі столицею в Александрії. Правда, мусимо віддати належне романтичній школі історії, бо в кінці-кінців між ними стала жінка.

43 року до н. е., коли Октавіана призначили консулом, обидва чоловіки вчинили одну розумну річ. Разом із Лепідом, людиною менш амбітною, вони зустрілися на острові поблизу Бононьї — міста, що нині зветься Болонья. Там вони уклали угоду, згідно з якою утворили тріумвірат — об’єднання трьох правителів задля порятунку Римської республіки. Потому пішли розбиратися кожен зі своїми ворогами.

Спершу вони запровадили власні проскрипції — списки претендентів на позасудові убивства, які перейняли від Сулли. Пригадайте сцену з Шекспіра («Дивись, черкну — і щезне»[47]) і ту страшну безсердечність, із якою ті переліки складали. Головною мішенню Антонія був Цицерон. Старий докучав йому своїми філіппіками, висміюючи його характер й особисте життя в стилі, який вважався непристойним навіть за стандартами римських інвектив[48]. А Октавіан і пучкою не кивнув, щоб захистити Антонія. Laudandum, ornandum, tollendum — слова Цицерона про Октавіана, які були гарною шпилькою. Що ж, цей жарт згодом обернувся проти самого Цицерона.

Старий дременув до моря, звідки спробував боягузливо втекти, сховавшись на ношах із балдахіном. Однак 7 грудня 43 року до н. е. його спіймав центуріон. Цицерон відклав свій примірник Евріпідової «Медеї» та вистромив голову з-поміж завіс.

— Ну що ж, вояче, — звернувся він до центуріона, випинаючи горлянку, — якщо вважаєш, що це треба відсікти, то давай.

Щоб відтяти йому голову, центуріону знадобилися три удари.

Ходили, щоправда, чутки, буцім Октавіан два дні умовляв Антонія прибрати Цицерона зі списку. Утім, здається, причин вірити їм небагато. Октавіан понад усе цінував вигоду, а на той момент найвигідніше було лишатися прибічником Антонія.

42 року до н. е. під Філіппами, що в Македонії, Октавіан і Антоній провели одну з вирішальних битв у історії західного світу. Цезаристи зійшлися з антицезаристами. На кожному боці стояло по двадцять легіонів. Брут, Кассій і війська республіканців зазнали поразки через невміння воювати, власні самогубства й невдалі самогубства серед власного війська. Октавіан знову заслаб, через що відіграв у битві незначну роль, і більшість почестей відійшло Антонію. Проте це таки була спільна операція.

Надії на союз Антонія й Октавіана зросли 40 року до н. е., коли Антоній одружився із сестрою Октавіана Октавією. Що ж іще ліпше символізувало б об’єднання колишніх ворогів? Вони ж породичалися, хіба ні? Утім, якщо династичний шлюб і здатен підсилити династію, то зіпсований династичний шлюб означає її погибель.

За доволі ліберальними умовами тріумвірату, Октавіану діставалась Італія й Захід імперії, а Антонію — незліченні багатства Сходу. А Лепід отримав Африку як заохочувальний приз.

А за рік до того у Кілікії, на березі ріки, що тече на півдні сучасної Туреччини, Антоній зустрів жінку, яка причарувала його, а згодом призвела до падіння. На той час їй було двадцять вісім років і, за словами Плутарха, її врода сягнула свого піку. А ще, не маючи ані краплі єгипетської крові, ця красуня правила Єгиптом.

За сім років до знайомства з Антонієм Клеопатра завоювала серце Юлія Цезаря своєю славетною появою — загорнутою в килим. Цей альянс приніс їй не лише спадкоємця Цезаріона, а й дав підтримку Цезаревих військ у боротьбі проти її ворогів і закріпленні її влади.

А тепер вона взялася напрочуд професійно обкручувати Антонія. Плутарх залишив нам захопливий опис її з’яви на кормі баржі з пурпуровими вітрилами, що розвівалися на вітрі, і гребцями, які пестили водну гладінь, опускаючи в неї срібні весла в такт мелодії флейти. Сама Клеопатра, убрана, як Венера, спочивала під золотим балдахіном, а обабіч неї стояли вдягнені купідонами хлопчики, що обмахували її віялами.

Антоній викликав її до себе, оскільки підозрював у підтримці Кассія в останньому конфлікті й зажадав пояснень. Здається, їх він так і не дістав.

Платон каже, що є чотири види лестощів, а Плутарх твердить, що ця жінка володіла тисячею, понад усе — міметичним генієм уміти розпізнати інтереси чоловіка та, як справжній експерт, удавати, ніби їй вони також цікаві. І не треба починати про форму її носа, адже наймогутніші чоловіки не могли опиратися саме силі Клеопатриних чорних очей і зухвалості її маніпуляцій.

Якось під час риболовлі Антоній спробував вразити її, заздалегідь почепивши на гачок рибину. Клеопатра розкусила його фокус і наступного дня наказала нирцю пірнути й причепити до його гачка засолену рибину, яку Антоній дістав під загальний регіт.

Антоній поїхав із нею до Александрії, де парочка за свою любов до бенкетів і розкошування здобула прізвисько неперевершених життєлюбів. А далі були новини про вторгнення парфян у Малу Азію, і Антонію довелося хутко поїхати туди. Проте на той час Клеопатра вже була вагітна від нього близнюками, а сам Антоній давно й безнадійно спіймався на її гачок.

За три з половиною роки, коли його шлюб із Октавією втратив свіжість, він викликав Клеопатру до Антіохії. Розгорівся скандал, якому судилося змінити перебіг історії.

Октавія мужньо терпіла приниження понад шість років. Проте Октавіан тим часом гнівно листувався зі своїм шурином Антонієм, адже поведінка того була не лише неприйнятною в шлюбному плані, вона ще й викликала політичне занепокоєння.

Чого б то він закрутив фіглі-міглі із заморською царицею? Що вони собі надумали? У баченні багатьох римлян Клеопатра була небезпечною східнячкою, яка своїми чарами звела з розуму двох римських генералів і відновила правління Птолемеїв у Єгипті. То що вона замислила цього разу?

Одні казали, ніби вона хоче розділити світ, ставши імператрицею Сходу, а свого коханця поставити правителем Заходу. Інші — що вона планує стати правителькою Риму, адже подейкували, буцімто Клеопатра сама сказала, що хоче, щоб її «укази зачитували в Капітолії».

34 року до н. е. стало очевидним, що мозок Антонія зовсім розім’як від нескінченних плотських утіх. Він віддавав Клеопатрі римські території, проголосивши її Царицею над царями й заявивши, що їхні діти правитимуть Східною Римською імперією. А перемогу над вірменським царем Артаваздом він узагалі відсвяткував не в Римі, а в Александрії. В очах греків та азіатів Антоній став утіленням Осіріса чи Діоніса, чоловіком божественної цариці Єгипту. Ситуація стрімко ставала вельми дивною й зовсім не на користь Риму.

33 року до н. е. виповнювалося десятиліття правління тріумвірату, і Октавіан вирішив, що не має бажання оновлювати угоду. Він стомився підтримувати видимість союзу з Антонієм. А вже наступного року Антоній нарешті оголосив про розлучення з Октавією.

Розлючений Октавіан вирішив зламати табу. Він знав, що заповіт Антонія зберігається у весталок[49]. Він поставив їм вимогу віддати його, на що дістав відмову. Тоді забрав його силоміць і зачитав у сенаті. Можливо, не дуже гарно читати заповіт людини, коли вона ще жива, але там було написано дещо жахливе.

Антоніїв заповіт проголошував Цезаріона істинним спадкоємцем Юлія Цезаря, що неабияк ганьбило Октавіана. А ще він залишав величезний спадок своїм дітям від Клеопатри. Та найбільшим ляпасом сенату й усьому римському народові стала воля доправити його тіло Клеопатрі в Александрію, навіть якщо помре він у Римі.

Антонія миттю позбавили консульства.

Це означало початок війни.

Щоправда, битва при Акції була не тим епічним побоїщем, яке змалював у своїй картині Сесіль Блаунт Де Мілль[50]. Відбулося все доволі тихо.

По-перше, чотири дні дув такий сильний вітер, що воювати було просто неможливо. Справедливо припустити, що Антонієві плавучі фортеці спробували піти в прорив на п’ятий день, коли нарешті настали ідеальні умови. Насправді ж із причин, залишених на оцінку нащадкам, замість нападу він позадкував. Згідно з одним доволі випадковим джерелом, його власний флагман обсіли риби-прилипали, що можна трактувати або як метафору його психічного стану, або ж як дуже нікудишню відмазку. Його плавучі фортеці зрештою таки висунулися в бій, але через брак людей так і не змогли набрати таранної швидкості.

Сили противників були рівні, аж раптом дух Антонія зненацька надламався. З причин, яких Клеопатра так і не пояснила, вона наказала своїм суднам підняти вітрила й прошмигнула у відкрите море. Ворог поглянув на неї з подивом. А щодо Антонія, то, за словами Плутарха, душа одного з коханців живе в тілі іншого, тож після втечі Клеопатри він втратив цікавість до битви та й загалом до всього світу.

Антоній полишив бойовище й погнався за нею. Клеопатра впізнала його вітрила й пустила на борт, одначе три дні чоловік не знав, що сказати їй і будь-кому, тож просто сидів на кормі, схиливши голову на руки.

Антоній і Клеопатра загинули менше ніж за рік, він — від власного меча, вона — від укусу змії.

Якби Антоній залишився з Октавіаном, існує велика ймовірність, що йому б пощастило заснувати власну імперію на сході. Можливо, там навіть знайшлася б якась роль для їхніх із Клеопатрою дітей.

Якби він не втратив свій розум, то нізащо не привіз би чужоземну царицю на Акцій. Антоній нізащо не налаштував би проти себе Рим так, що з Октавіаном на битву прибуло не менше як 700 сенаторів, демонструючи свою відданість правителю.

Антоній відомий нам передовсім як людина, що втратила все заради кохання. Ми знаємо його як чоловіка, що «став ковальським міхом, вахлярем, щоб дихать на жар циганки»[51]. От тільки це сам Октавіан захотів, щоб ми запам’ятали його саме таким.

Тиняючись місцем битви при Акції, ми з родиною надибали руїни Нікополя, у минулому великого міста, зведеного Октавіаном на честь перемоги. На тому місці не було нікого, крім пастуха з отарою кіз. Я став шукати якихось табличок чи інших пам’яток, але не виявив нічого, крім чагарників, ящірок та обплетених лозами загадкових цегляних руїн, що стриміли із землі, ніби закинуті камбоджійські храми.

Я так і не знайшов жоднісінької згадки про те, хто збудував це місце. Поринувши в Ґіббонові роздуми, я замислився над відносною витривалістю великої літератури й великих споруд.

Є принаймні чотири відомі латинські поеми, опубліковані за життя Октавіана — чи то пак, Августа, ким він став згодом, — які прославляють битву при Акції. Ці художні твори пережили місто, зведене на честь тієї перемоги, і, на подив, їх об’єднує те, що вони містять однакову думку щодо тих подій.

Усі вони так чи інакше є плодом Августової пропаганди. У всіх згадано єгипетську царицю, проте саме ім’я «Клеопатра» замовчується. Його з них просто викинули.

Поети, про яких іде мова, — це Горацій, Вергілій і Проперцій, і кожен з них твердить, що в образі цієї жінки та в її пристрасті до Антонія є щось ганебне. Так у своєму дев’ятому «Еподі» Горацій пише, що оточували її бридкі, зморщені євнухи, а в «Одах» (книга 1, вірш 37) він переконаний, що її почет страждає на венеричні хвороби й збочення.

За словами Вергілія, небачено, щоб у римського генерала була — Господи, жах який! — єгипетська дружина. Він пише, що ця жінка грає на сúстрі — дурнуватому заморському інструменті, а Анубіс та інші чудернацькі єгипетські божества кидають виклик римським богам. Його рядкам вторує Проперцій: «Римські списи — о, яка ганьба! — схопила рука жінки».

Ба більше, усі ці три римські поети написали свої рядки задовго після самої битви: Горацій — у тому-таки десятилітті, Вергілій — у наступному, а Проперцій — ще через десятиліття. Утім, усі вони сходяться на епохальності цієї події.

«Сплеснув світ у долоні», — пише Проперцій, що може бути (а може, й ні) натяком на географічне розташування місця битви. Горацій радіє, що нарешті, коли цариця мертва, можна випити цекубського вина. А Вергілій солодкаво-нудотно описує Августа, який мужньо стоїть на височезній кормі перед битвою, а з ним весь сенат, народ і боги Риму. «З його обличчя палає обабіч радісна ясність, — пише він в “Енеїді”, — і зірка батька Юлія над тім’ям»[52].

Читаючи таке, мимоволі ставиш собі запитання: звідки усе це? Радісна ясність з обличчя? Зірка над тім’ям? Цих трьох поетів вважають за найталановитіших і наймайстерніших в історії західної літератури. Звідки цей ура-патріотизм, ця неприхована ксенофобія?

Навзір доволі дивно, що усі вони аж так підкреслюють іноземність Клеопатри. Римляни ж добре знали Єгипет, а Вергілій ні сіло ні впало бідкається, що Анубіс вирішив позмагатися з римськими богами, але зовсім забуває, що в римському світі вже й так давно та успішно панував культ Ізіди. Усі ці поети аж зі шкури пнуться, описуючи негідність і ганьбу Антонієвої інтрижки з Aegyptia coniunx — єгипетською дружиною, як називає її Вергілій. Та постривайте-но…

А як же Юлій Цезар, чия зірка сяє над тім’ям його названого сина? Хіба сам він не скакав у гречку з тією-таки царицею Єгипту? Атож, скакав. Ба й була вона зовсім не єгиптянкою, а грекинею, а в Римі мешкало чимало греків.

То до чого тут уся ця моральна паніка? А до того, що ми з вами спостерігаємо одну з ключових причин, чому Август відіграв аж таку важливу роль у становленні європейської культури. Просто він став першим, хто збагнув місце великої літератури у формуванні політичних поглядів. За допомогою людей Мецената — його покровителя мистецтв — він зібрав довкола себе найталановитіших і найвпливовіших поетів, яких тільки знав тогочасний світ.

Ці поети формували й пропагували єдину політичну свідомість. На більшу частину наступних 2000 років їм судилося стати частиною спільноєвропейської культури.

Щоправда, упродовж 400 із лишком років існування Римської імперії вони відігравали ще поважнішу роль, сформувавши спільний літературний простір і загальне ставлення до імперії. Справедливо припустити, що на Сході, де розмовляли грецькою мовою, будь-хто з певним рівнем культури й становищем у суспільстві знав, хто такий Гомер. Утім, будь-де, де розмовляли латиною, а ці простори були широкими й включали в себе як Схід, так і Захід, протягом століть дітей виховували на Вергілієвій «Енеїді» — поемі, прямою метою якої було прославляти Римську імперію і, зокрема, Августа.

Причина, з якої августівські поети так улесливо відгукувалися про імператора, полягала не в самому лише підлабузництві. Коли Горацій каже, що повітря духмяніше й сонце світить лагідніше, коли нашим правителем є ти, о, Цезарю (тобто Августе), він не зовсім нещирий, скоріше навіть зовсім не нещирий.

Не слід забувати враження, яке на цих людей справило століття, щойно пережите Римом. Від часів Сулли й задовго до них римські вулиці буквально заливало кров’ю, адже через примітивність методів убивства в ті часи смерті були дуже кривавими.

Коли 43 року до н. е. Октавіан разом з іншими тріумвірами запровадили власні проскрипції, були вбиті 130 сенаторів і щонайменше 3000 воїнів. Уявіть лишень жах, що панував у їхніх домівках і навіть домівках тих, кого помилували. На ті часи випало значно більше вбивств на душу населення, ніж під час французької революції. Для цих верств суспільства це було ніби як належати до камбоджійської буржуазії за правління Пол Пота[53].

Щоб ви мали уявлення про брутальність тогочасної культури, розповім вам про випадок, коли голову Цицерона прислали до Рима й виставили на ораторській платформі у Форумі. Її зірвала перша дружина Антонія Фульвія, чий колишній чоловік Клодій також став жертвою гострого язика Цицерона. Вона поклала ту голову собі на коліна, плюнула на неї, потім розтулила їй рот, витягнула язик і почала штрикати його шпильками.

Хоч Горацій і сам воював при Філіппах 42 року до н. е. (тільки не на тому боці), але про різанину не розповідає. Просто він не мав потреби в тому. Усі й так знали, що там сталося.

Так, є щось тривожне й незвичайне, якщо зважати на нашу цинічну еру, у тій хвалебній мові, якою послуговувались августівські поети, описуючи свого імператора та його здобутки. Проте зовсім не слід вважати їх за проторадянських підкаблучників режиму, бо писали вони так від щирого серця.

Річ у тім, що жили вони в суспільстві, яке боялося самого себе, боялося сили й некерованості власної армії та її генералів. Просто в усьому римському світі, ба й за його межами, панував дух не лише політичної, а й духовної невизначеності. Аж тут нарешті почала вкорінюватись ідея, що відходить у минуле ціла глобальна епоха, а на її місце приходить інша, з новим єдиним правителем, який дасть справедливість і безпеку стражденним народам світу.

Тим часом у Юдеї почали з’являтися прибічники ідеї приходу нового Месії. У Римі традиційно не любили одноосібне правління. Та й хіба не скидали римляни своїх царів? А зараз їм так нестримно забажалося миру, що вони вже були готові визнати, що їхній імператор є живим богом, отож августівські поети так їм і сказали.

Можете не сумніватися, що це саме те, чого потребував Август. Часом він навіть напряму стверджував це, але здебільшого доручав таку роботу Меценатові. Він озолотив своїх поетів і сказав їм, чого сподівається почути від них. Якщо поглянути на вірші, присвячені битві при Акції, видно, як августівські поети досягають двох завдань пропаганди, необхідних для створення відчуття єдності римського світу — єдності, якої спромігся досягти Август, яка тривала дуже довго і яку, як виявилося, нікому не вдалося повторити після занепаду Риму.

Насамперед тут має місце прославлення центральної постаті імператора. Однією з провідних тем цієї книжки є те, як важко створити єдину європейську політичну свідомість без такої фігури.

Далі було поняття чужинця, зовнішньої загрози. Певно, немає такої дієвої рушійної сили для досягнення єдності, як усвідомлення того, що всім нам загрожує спільний ворог. Саме тому ті поети й переймались аж так небезпечною чужістю Клеопатри. Як і більшість правих авторитарних правителів, Август прагнув виправдати свої необмежені повноваження постійним нагадуванням народу про подвійну загрозу — внутрішню (громадянська війна) і зовнішню (Клеопатра, парфянці, Арміній, патлаті германці тощо), — із якою лише йому до снаги впоратися.

Нагадую, це великі поети, а не пропагандисти-пустомелі. Так, приміром, у тому самому 37-му вірші з «Од» Горацій відверто захоплюється Клеопатрою, описуючи її самогубство й відмову рятуватися втечею. У більшій частині «Енеїди» геніального Вергілія є співчуття, з яким він пише про тих, хто гине в ім’я розбудови Рима: Дідона, африканська цариця, яку кохає, але таки покидає Еней; Турн, латинський правитель, якого Еней убиває в останніх рядках поеми. Ми мусимо відчувати горе через їхню трагедію, і так воно і є.

Утім, збільшуючи трагічну значущість жертв Риму, Вергілій досягає своєї головної мети — збільшити його вагу. Насправді «Енеїда» є маніфестом світового панування. Анхіс каже своєму синові Енею, героєві епосу й засновникові Рима:

Tu regere imperio populos, Romane, memento

(hae tibi erunt artes), pacisque imponere morem;

parcere subiectis et debellare superbos.

«Запам’ятай, римлянине! Ти владно вестимеш народи.

Будуть мистецтва твої встановлювати умови для миру,

Милувати тих, хто підкоривсь, і мечем підкоряти гордовитих».

Цей твір був звернений багато до кого.

Наприкінці XIX ст. Лорд Брайс розгледів у постаті Вергілія ідеальне втілення духу ліберального імперіалізму. Для нього то був «національний поет, у якому дух імперії знайшов своє найвище вираження». Та й загалом Вергілій такий різносторонній, що американські студенти, читаючи його в 1960-х, вірили, ніби він якимось чином осуджує війну у В’єтнамі. Турн загинув за мир, чуваче. А от ранні християни вірили, що він пророк, який дивовижним чином передбачив Євангеліє. Тривалий час як провину християнству закидали, що поганину Вергілію немає місця в раю. Данте обирає саме його своїм провідником у Пеклі. Томас Еліот каже, що він є фундаментом, на якому тримається європейська цивілізація.

Цього мантуйського поета так шанували, що впродовж сторіч існувала традиція розгортати його книгу на довільній сторінці й зачитувати «sortes Virgilianae». Це було щось на кшталт ворожіння, заснованого на довільному прочитанні рядків Вергілія. Зокрема, до sortes звертався Карл І перед битвою під Нейзбі, і тоді вони видалися йому доволі невтішними. То що ж такого є в мові цього поета, що змушувало людей вірити в чари її переплетінь?

Гадаю, дуже складно показати ці чари зовсім не латиністу, ким, як я зухвало припускаю, скоріше за все, є мій читач. Але ж погляньте тільки на рядок із шостої книги «Енеїди». У ньому поет описує, як Еней і компанія спускаються в царство мертвих: «Ibant obscuri sola sub nocte per umbras». Навіть не знаючи латини, послуговуючись лише знаннями англійської, можна поверхово вхопити суть. «Ішли в темряві крізь тіні під самотнім темним небом», — таким буде дослівний переклад. Однак навряд він передає ту притаманну оригіналу тягучу моторошність, що холодить душу.

Був час, коли кожна освічена людина у Європі знала ось такі рядки. XIX ст. Вергілій майже не сходив з уст британських парламентарів. Ось, приміром, лорд Брум цитує славнозвісний опис чудовиська Поголоски:

Parva metu primo, mox sese attollit in auras

ingrediturque solo et caput inter nubilia condit.

«Спершу від страху мала, вона згодом сягає до неба, ходить сама по землі, а голову в хмарах ховає».

Так він описував сучасну йому новацію, що дістала назву «податок на доходи», що, як він передбачив із вергіліївською точністю, мав незабаром розростися до неосяжних розмірів. Хо-хо-хо.

Якщо це загальне розуміння побутувало навіть якихось 100 з гаком років тому, то лишень уявіть собі той вплив, який воно мало на Римську імперію. Вергілій та інші поети епохи Августа розповсюджували латинську мову, і в цьому було не лише поширення гордості за Рим. Латинська мова з її вмінням чітко та ясно підганяти сенси, ніби бездоганно відшліфовані кам’яні блоки, правила за ефективний інструмент пропаганди. Отже, мова слугувала агентом культурної інтеграції. Задумайтесь над граматикою латини, над її правилами флексії й узгодження та над тим, як вона асимілювала мисленнєві процеси народів Європи. Отже, підкорені народи на римлян перетворювало не те, що казав Вергілій, а те, як він це казав.

Пригадую своє навчання в Європейській школі в Брюсселі й суцільний брак порозуміння в питаннях щодо історії та літератури.

Хоч як крути, а Ватерлоо завжди означатиме різні речі для британця й француза.

А от по всьому римському світі слово «Акцій» означало те саме. Воно мало єдину, чітку й незмінну політичну значущість, і в цьому є заслуга Вергілія й августівських поетів. Та понад усе це заслуга самого Августа.

То як же нам жити в сучасній Європі, коли не маємо такого генія пропаганди, як Август, коли ми вже давно втратили нашу спільну політичну свідомість?

Ну, одна пропозиція для єврократів у мене є. Якщо вже хочете відтворити спільну європейську культуру, спершу слід повернутися до її джерел. Скромно пропоную почати з однієї книжки — «Енеїди». Вона повинна стати такою, яку кожна дитина в Європейському Союзі має прочитати до шістнадцяти років. У такому разі ці діти не лише дістануть дещо — до того ж дещо абсолютно прекрасне — спільне між собою, а й спільне з тим часом, коли Європа востаннє була єдиною.

Августин Блаженний казав, що ридав через смерть Дідони більше, ніж через смерть свого рятівника. А як щодо Книги четвертої — найкращої книги найкращої поеми найкращого поета?

У якомусь сенсі Август лише опирався на здобутки численних римських імперіалістів, які завоювали й романізували велику частину Європи, Близького Сходу й Африки. Проте йому вдалося додати до їхніх заслуг ще один вимір: імперія стала не лише божественною, а й у її центрі височіла напівбожественна фігура імператора. Саме час порівняти зростання римської імперської теології з напрочуд подібним до неї зростанням теології християнської. Я маю надію показати вам, що останнє можна розглядати як реакцію на культ імператора й римських цінностей та водночас їх заперечення.

Розділ четвертий

Август Цезар та Ісус Христос

Почнімо з кількох збігів обставин.

Ні, ну не те щоб це були цілковиті збіги обставин, такого ж не буває, чи не так?

Скажімо так, почнімо з моторошної подібності в мові, якою описують пришестя Ісуса Христа й становлення влади Августа.

За сорок років до народження Ісуса, коли Август уже був консулом, Вергілій написав вірш, за допомогою якого заробив собі статус язичницького святого.

Це четверта пасторальна поема, так звана «Месіанська еклога». Коли її побачили ранні християни, вони не повірили очам. Великий римський поет пророкує пришестя Спасителя та ще й мовою, напрочуд подібною до біблійної.

Вергілій пише у своїй «Месіанській еклозі», що настане новий золотий вік, а творець цього віку буде диво-дитям. Автор каже, що запанує рай на землі. «Кози самі понесуть молоко з полонини додому, смирна худоба без страху на лева глядітиме в полі… Згине і ворог твій — змій, і все зілля отрутне загине»[54].

Нічого не нагадує? Зовсім як Книга Ісаї, так? Важливим елементом євангельських історій було те, що пришестя Христа стане справдженням прадавніх пророцтв Старого Заповіту. Тому проповідники Нового Заповіту й цитують Ісаю, щоб надати більшої ваги своїм словам.

А от що сказав Ісая за сімсот років до того: «Народ, який в темряві ходить, Світло велике побачить, і над тими, хто сидить у краю тіні смерти, Світло засяє над ними!.. Бо Дитя народилося нам, даний нам Син, і влада на раменах Його, і кликнуть ім’я Йому: Дивний Порадник, Бог сильний, Отець вічности, Князь миру»[55] (Ісая 9: 1—5).

Далі він переходить до пророцтва: «І замешкає вовк із вівцею, і буде лежати пантера з козлям, і будуть разом телятко й левчук, та теля відгодоване, а дитина мала їх водитиме!.. І буде бавитися немовлятко над діркою гада, і відняте від перс дитинча простягне свою руку над нору гадюки» (Ісая 11: 6—8).

То що ж це таке? Для чого Вергілій свідомо повторює слова єврейських пророків і пишномовно торочить про народження дитини, але вже за кілька десятиліть до самої події? Боюся, нам доведеться визнати, що насправді він не був ніяким дохристиянським пророком Христового пришестя.

Існують й інші припущення, чому Вергілій вирішив повторити Ісаю та підтвердити пророцтва. Можливо й таке, що його надихали єврейські твори про настання золотих часів і прихід месії, що з’явилися на Заході з «Оракулами Сивілл», які були сумішшю грецьких та єврейських релігійних текстів.

Цікавіше запитання: що було на думці у Вергілія? Хто це диво-дитя? Відповідь очевидна: наш вундеркінд Октавіан.

Як й інші августівські поети, Вергілій зростав серед жахіть громадянської війни. Люди тих часів аж так жадали миру, що були ладні наділити божественністю будь-кого, хто поклав би край їхнім стражданням.

Звісно, може, трохи зайвим є називати Октавіана божественним диво-дитям, але погляньмо на Горація. Він цілком серйозно каже нам у своїх «Одах», що Август — це Меркурій, який зійшов на землю, щоб відновити лад після братовбивчої війни в Римі: «Нас не кинь в біді, не спіши злетіти з подувом вітру в вись небесну; тут, поміж нами слався»[56], — звертається Горацій до Октавіана, цього холоднокровного та вправного терориста, що і так має за плечима чималий багаж убивств.

Цей життєрадісний юний бог був не ким іншим, як безжальним кривавим тираном. Серед його військових злочинів — убивство 300 людей після битви при Перузії для жертви духові Юлія Цезаря. Але знову ж в іншому місці в тексті Горацій стверджує, що Август є втіленням Юпітера, богом на землі, який долучить до своєї імперії Парфянське царство й навіть Британію.

Горацій і Вергілій не сліпо прославляли правителя, вони ж бо мали очі. Вони просто поетично висловлювали те глибоке, типово римське відчуття, що боги розгнівалися на Рим: інакше й не пояснити тих бід, які звалилися на їхній народ. Отже, врятувати країну під силу тільки богам.

Тому-то вони й готові вдатися до безпрецедентного кроку, приписавши Августові божественність. А раптом у когось виникне сумнів щодо того, ким є цей римський спаситель, Вергілій нагадує в «Енеїді»: побачивши в царстві мертвих Августа, Сивілла повторює своє пророцтво. Неважко здогадатися, що в ньому Вергілій посилається на свій давніший вірш — «Месіанську еклогу». Сивілла каже таке: «Це той герой, про якого чував ти від оракулів стільки, Цезар то Август, син божества; золотую епоху в Лації наново він установить, на землях, що перше царством Сатурна були, і до гарамантів та індів владу поширить».

От і маємо. Ось що римські поети кажуть про пришестя Августа за кілька десятиліть до народження Ісуса Христа: що він спаситель, що він порятує свій народ, трохи поживе серед нас, а згодом повернеться на небо, та понад усе — що його завданням буде спокутувати гріхи свого народу — у нашому випадку громадянську війну. А, так, мало не забув: Август ще й син божий.

Юлія Цезаря вознесли в стан богів посмертно, а з 42 року до н. е. його названого сина почали називати Divi Filius, що означає «Син божий».

Упродовж п’ятдесяти років у двох стародавніх і гордих цивілізаціях — римській та єврейській — одночасно процвітає те саме явище. Протягом сторіч ці народи зневажали еллінський культ правителя. Самими ними завжди правили люди, а не боги. Римляни не сприймали ідею мати над собою царя, а якогось божественного правителя — і поготів. А щодо ортодоксальних євреїв, то для них, окрім Яхве, жодного іншого бога не могло й існувати.

То чи збіг це, що в той самий час у цих двох культурах з’являється людина, яка нехтує традицією, проголошуючи себе сином божим? Чи доцільно казати, ніби історія Риму не має жодного впливу на християнську історію?

І це ще не всі неймовірні подібності між історією Августа та євангельськими оповідями. Светоній пише, що, ймовірно, сенат проголосив заборону на вигодовування новонароджених хлопчиків у рік народження Августа через пророцтво, що того року на землю прийде новонароджений цар. Звісно, ця історія — щира нісенітниця. Та чи не аж надто нагадує вона історію про вбивство немовлят Іродом?

Далі нам розповідають про те, що Октавіановій матері Атії під час відвідин храму Аполлона наснився сон, у якому її навідав бог у подобі змія. А за дев’ять місяців вона народила сина. Саме так, це дохристиянська версія Благовіщення. Благословенна ти, Атіє, між жінками, і благословен плід лона твого Октавіан…

…На що Атія й каже:

— Як таке могло статися, я ж іще не знала чоловіка? Стривайте-но: то ж у подобі змія явився мені сам Аполлон!

Або вслухайтеся в той євангельський трепет, із яким провінція Азія 9 року до н. е. вирішує відзначити день Августових народин. Рада запропонувала винагороду за найкраще вшанування Августа. Переможцем став чоловік, який запропонував визначити день народження імператора (23 вересня) днем Нового року за місцевим грецьким календарем. «Чудова ідея!» — погоджується рада:

…день народження божественного Цезаря можна справедливо прирівняти до початку усього на світі. Він змінив світ, який давно б загинув, якби не народився Цезар, що приніс щасливу долю всьому людству. Тому й вважатиме кожен із нас його день народин за початок і нашого власного життя, бо поклав цей день край нашому шкодуванню, що народилися ми на цей світ.

***

Тільки вслухайтесь у християнське звучання цього декрету, написаного за дев’ять років до народження Христа. Рада називає цю ідею словом euangelia — блага вість — і каже, що «благою вістю для світу стало народження бога».

Щасливим знаком Августа був Козеріг, на честь дати його зачаття. А в який день його зачали, коли Атію навідав старий пролаза Аполлон? 23 грудня… це наштовхує мене на думки про підозрілу близькість цього дня до Різдва.

Як гадаєте, що відбувалося, коли творці Євангелій вирішили розповісти нам історію Ісуса? Гадаєте, на них не вплинула історія про сина божого, яка поширилась по усій Римській імперії, включно з Юдеєю? Атож, уплинула.

І це не просто блюзнірське припущення — принаймні не конче блюзнірське. Зрештою, твердження, буцім історія Різдва не цілком правдива чи оригінальна, належить англіканським єпископам. Це не шкодить християнству, чи то пак не обов’язково шкодить. Я веду до того, що нам годі збагнути місію й послання Христа, доки ми не розберемося з римським контекстом — як політичним, так і культурним, — у якому ця історія творилася.

Ісус був євреєм, що І ст. н. е. мешкав у Галілеї — частині римського князівства у світі, де одноосібно домінував Рим. Кожного Різдва в колядках чуємо, що народився він у яслах у Віфлеємі через постанову Цезаря Августа про те, що весь світ треба обкласти податком. Саме через це Марії та Йосипові довелося покинути Назарет і поїхати на перепис (оцінку їхніх статків) у Віфлеєм.

Щоправда, Юдея відрізнялася від решти провінцій, а самі євреї дотримувались особливих поглядів на самих себе та власну релігію. Вони були не такі, як ті підлабузники з Азії, що аж скавчали з радощів, коли день народин імператора оголосили Новим роком. Євреї мали власного бога на ім’я Яхве. От лишень ім’я його називати їм не дозволялось, а зображувати його — і поготів. Ба більше, вони не лише не мали інших богів до нього — вони взагалі ніколи не мали жодних інших богів. Ні-ні, хай римляни собі поклоняються скільком хочуть богам, серед яких навіть їхній імператор, але для євреїв це щось геть немислиме.

Насправді євреї були аж такі непокірні, що постійно повставали, а перш, аніж загинути в германських лісах, наш старий друг Публій Квінтілій Вар устиг розіпнути за непокору кілька тисяч єврейських розбишак.

Зрештою, цей упертий опір асиміляції призвів до знищення Єрусалима та зруйнування його храму 70 року н. е. Проте за часів Христа на землі явною стратегією єврейської верхівки було порозумітися з римлянами. Вони щосили намагались ігнорувати ту прірву, що існувала між ними та окупаційною владою, нав’язуючи народові римську доктрину про божественність імператора.

Коли Вергілій і Горацій говорили про божественне походження Августа, частково це було від щирого серця, а почасти — суто як façon de parler[57]. Вони ж бо знали його особисто й не зовсім вірили в те, що він дійсно бог, принаймні в тому сенсі, у якому богом був Юпітер. Однак із часом і відстанню від Рима культ імператора стали сприймати дедалі серйозніше й щиріше.

Від Іспанії до Галлії, від Германії до Африки, від Азії до Греції — скрізь були освічені люди, готові визнати, що Август — це divi filius, син божий.

То як це все пов’язане з християнством? Почнімо з того, що Ісус був не просто сином божим, він був єдиним Сином Божим.

У цьому й полягала вся проблема.

Простіше кажучи, Ісус та Август — два «сини божі», що жили в той самий час, мали на меті встановити чи бодай сформулювати принципи двох кардинально протилежних систем цінностей. Обидві системи співіснували впродовж сотень років, допоки одна з них, зрештою, не витіснила іншу.

Хоча перемогу врешті-решт здобуло християнство, імперська система Риму проіснувала аж так довго завдяки лише самому баченню Августа. Та що є значно дивнішим, перемогу християнства забезпечило не що інше, як успіх цієї імперської системи.

Що пильніше ми приглянемося до постаті Августа та його діянь, то більш дивовижними здаватимуться його здобутки. Цей блідий, худорлявий, схожий на жабу молодик залишив свій відбиток на всьому римському світі. Що відбувалося за тим опуклим чолом, обрамленим білявими кучерями, майстерно зачесаними в чубчик?

Він був низенький на зріст, і це частково може пояснювати його велетенські амбіції. У юності, либонь, він мав здорові сексуальні апетити: під час застіль владно виводив дружин інших чоловіків надвір, звідки ті поверталися рум’яні, захекані та з розкуйовдженим волоссям. Утім, ласолюбом він зовсім не був, принаймні за стандартами Антонія. А от уже його пізніші роки позначені сльозливою пуританською законотворчістю.

Він хотів, щоб про його правління складали вірші, і мав геній розгледіти потенціал пропаганди від оточення Мецената. Однак littérateur[58] його годі назвати. До нас дійшов написаний ним звіт про свої діяння — res gestae divi Augusti. Проте цьому твору бракує літературної елегантності його названого батька Юлія Цезаря, чий самозвеличувальний звіт про Галльську війну є зразком напрочуд витонченої латини.

Август фантастично розбагатів і повсякчас розширював свої земельні володіння на Палатинському пагорбі — місці палаців понад Форумом. Одначе за пізнішими стандартами його життя було доволі скромне: він сорок років мешкав у тій самій цегляній хатині.

Захопивши верховну владу, Август старанно розробив собі образ primus inter pares[59]. Йому подобалося постійно вдавати, наче він не бажає влади. Звісно, коли всі попросили його: «О, Цезарю, зглянься й владарюй над нами», — він ґречно зголосився.

Либонь, Август ліпше, ніж будь-хто в римській історії, розумів, як здобути й утримати владу. Він чітко розумів глибоку, мало не овечу потребу людини бути керованою кимось — цю якість лідера Гітлер називав Führerprinzip[60] — і володів психологічними прийомами, необхідними для створення всеохопного відчуття єдності мас і правителя.

Правління Августа навчило нас однієї моторошної речі про суспільство й про те, що люди готові прийняти від свого правителя. Ось він стоїть біля джерел римської імперської системи, яка виступила прикладом для усіх подальших імперій, і що ж він нам показує? Що можна встановити не такий вільний, демократичний та значно жорстокіший режим, аніж усі попередні, і таки здобути славу творця Золотого віку.

Як і всі римські політики, він хвацько відновив «республіку» — стару й заплутану систему управління, — а також установив обмеження на владу магістратів, яким доречно було б приписати основний успіх Риму. Насправді ж він випатрав усю систему, лишивши від неї саму оболонку, тож голоси людей не мали жодної ваги.

Так, вибори проводили й надалі, але щоб вас обрали в Римі, ви повинні були мати загальне визнання. Найкоротшим шляхом до людських сердець стали щедрість і вихваляння. Приміром, можна збудувати нові лазні чи провести якісь кровожерні ігрища. Тишком-нишком Август придушив амбіції інших великих діячів і заблокував їм колишні шляхи до кар’єрного просування.

29 року до н. е. один із Марків Ліциніїв Крассів оголосив про своє право на святкування перемоги Риму завдяки діям у Фракії: цей проконсул Македонії власноручно знищив ворожого ватажка! Оце так-так. Згідно з римськими правилами, він мав право забрати обладунки вбитого й принести їх у ритуальну жертву в одному з римських храмів. Це класичний взірець римських хвастощів, отож, без сумніву, такі події привертали пильну увагу народу. Освячення щитів, портупей і наголінників називалося spolia optima, а найцікавішим у цій традиції було те, що її не практикували ось уже кілька сотень років.

Започаткував цю практику ще Ромул, убивши близько 750 року до н. е. на дуелі царя Акрона із Ценіни. Відтоді повторити це вдалося тільки двом людям: Корнелію Коссу, який 437 року до н. е. вбив Ларса Толумнія з Веї, та Маркові Клавдію Марцеллу, який 222 року до н. е. здолав кельтського ватажка Вірдомара.

Не важко уявити собі, як стурбував Августа успіх Красса. Звісно, сам він переміг при Акції та помпезно відсвяткував свій тріумф над Антонієм і Клеопатрою. Проте глибоко всередині його дещо бентежила власна військова репутація, а той Красс узагалі міг стати на заваді чи, далебі, применшити його власну славу.

Август усвідомлював, що невдовзі розпочнуться паради й святкування. За генералом побіжать хтиві римлянки, щоб він «подарував» їм славних дітей. Він враховував надалі, що найбільшим клопотом зі святкуванням spolia optima стане не те, що Крассова перемога дасть славу дому Крассів, а те, що вона принесе славу Риму. А невід’ємною частиною правління Августа було те, що, де тільки можливо, зі славою Риму мусить ототожнюватися тільки він і ніхто крім нього.

Йому спала на думку блискуча ідея. Політик меншого масштабу просто б здихався Красса, поплатившись неминучим падінням рейтингів. Та Август був кмітливіший. Він прекрасно розумів свій народ, його одержимість традиціями, жагу виправдовувати минуле й бажання доводити, що те, що відбувається, є слушним, адже так чинили завжди.

Саме тому-то він і жив біля тієї самої старої хатинки, у якій, за його ж словами, колись мешкав сам Ромул, а коли був затятим антикваром, відкопав старезний лляний корсет — чи може жилет, — на якому красувався напис, що Косс — той, хто 437 року до н. е. першим дістав право провести spolia optima, — на той час був консулом.

— Ага! — радісно вигукнув Август.

Це дуже важлива деталь: вона доводить, що святкувати той чи той тріумф дозволено лише командувачам армії, а тут склалося якось так, що нинішнім командувачем армії є саме він, Август, тимчасом як Марк Красс є лише проконсулом.

— Вибачай, Марку, але не буде тобі ніякої spolia. Розумієш, це просто така прадавня традиція, — пояснив Август, отож усім випадало тільки скоритись і віддати належне неспростовному доказу, записаному на чотирьохсотлітньому жилеті.

Уже за якихось десять років святкувати тріумфи заборонили геть усім, окрім членів імператорської родини, і хоча стати консулом мав право будь-хто, найвищу владу (maius imperium) таки мав лише Август.

Також своїм успіхом Рим завдячує військовій повинності, яка передбачала, що кожен дорослий чоловік мусить відслужити у війську. Ця традиція породила не лише славнозвісні завоювання, а й нескоримий, бунтівний дух римських генералів, що ворогували між собою й мали неабиякий смак до громадянських війн. Август змінив геть усе. Він створив професійну армію, визначив тривалість служби й призначив платню за неї. Та понад усе це він придумав, що військові мають присягати на вірність не Риму, а особисто йому. Одним розчерком пера він перетворив армію з плоду волевиявлення римського народу на основний і незаперечний атрибут імператорської влади.

Раніше було неприпустимо — хай і суто теоретично, — щоб війська з’являлися в місті, але з приходом Августа це ставало звичною картиною, аж доки на околицях міста не розташували преторіанську гвардію.

Тривалий час навіть із відстані можна було легко сказати, якою вулицею йде Август, адже його завжди оточували всі двадцять чотири ліктори — чиновники, які несли зв’язані в жмут різки-фасції, що символізували владу. І хай упродовж багатьох років він фактично правив спільно з іншим консулом, той бідолаха не мав жодних лікторів чи фасцій, і, безперечно, його процесії мали вигляд куди скромніший.

Август був хитрий і знав, що для створення видимості демократії тиранія є найефективнішим засобом, отож в один момент зрікся консульства.

— Даймо іншим шанс спробувати себе, — заявив він.

Проте він залишив за собою унікальну суміш республіканських привілеїв — maius imperium — і повноваження трибуна, що давало йому президентське право на вето й недоторканність. Також він зберіг контроль над провінціями, і влада поволі відійшла від звичайних римлян, зосередившись у палаці на пагорбі.

Він запровадив жорсткі обмеження на засоби, завдяки яким знать могла підлеститися до публіки. Приміром, заборонив проведення ігор усім, окрім себе. Це він відповідальний за ігри такого розмаху, завдяки яким за наступні кілька століть римська жага до бійні справила неминучий вплив на екосистему Африки, спустошивши її савани. На відміну від бридливих республіканців, Август розумів, як важливо особисто відвідувати ті ігри, щоб показово поділяти на них радість глядачів, достоту так само, як завданням будь-якого нинішнього демагога є засвітитися на футбольному матчі.

На початку правління Августа римські вельможі часто зводили великі ошатні будівлі, щоб люди захоплювалися ними та їхньою філантропією. Наприкінці його правління — а правив він дуже довго, протягом сорока п’яти років, — усі масштабні громадські проекти в Римі вже ототожнювалися з державою й постаттю самого імператора.

Якщо хочете мати уявлення про розбіжність між демократичними Афінами й імперським Римом, задумайтеся про мистецькі надбання обох столиць. До сьогодні ми маємо Парфенон авторства Фідія, Іктінія і Каллікрата — скульпторів, яким дозволяли бути відомими в демократичних Афінах. Від Рима нам залишилися Вівтар миру Августа, терми Каракалли й палац Доміціана. Пам’ять про авторів цих споруд загубилась у віках, її витіснила собою постать імператора, що є винятковою заслугою Августа.

Імператор часто казав, що він «успадкував Рим цегляним, а залишив мармуровим». Можливо, це було перебільшенням, але саме за правління Августа видобуток мармуру в Каррарі сягнув небаченого розмаху, і сліпуче-білий мармур разом із барвистими каменями й дещо видозміненими коринфськими колонами створили августівський стиль, який поширився по всьому світі.

За Августа вдосконалили римську традицію гравіювання написів: літери стали рівніші й чіткіші, і їх зазвичай фарбували червоним. Це не що інше, як власний стиль Августа, його бренд. Як і Альберт Шпеєр[61], Август розумів, що його режим повинен мати характерний візуальний вплив на населення та що бренд Августа мусять наслідувати по всій імперії.

Він запровадив характерний одяг — тогу — попри те що нині ми сприймаємо її як одяг, еволюційно нижчий за штани. Вергілій, співець імперського тріумфу Риму, називає римлян gens togata — «людьми в тогах». Август був палким прихильником певних традицій і стандартів, які, на наш сучасний смак, подекуди мають вигляд дещо недолугий.

Однією із заслуг Римської імперії є те, що такою велетенською територією вдавалося керувати впродовж кількох століть, маючи якусь жменьку чиновників і застосовуючи мінімалістичний підхід до регулювання. Загалом справедливо твердити, що римська держава не втручалася в життя своїх громадян. Винятком є хіба що моральні реформи Августа, запроваджені 18 року до н. е. Вони слугують доказом бажання імператора зазирнути в спальні римлян. Вигляд це має вже моторошний, на межі безумства. Перелюб карали засланням, а чоловіка взагалі могли засудити за неспроможність засудити власну дружину за секс із іншим чоловіком. Знайшлися поети, які негайно почали слухняно співати оди цій моральній прогалині. Так, у третій книзі «Од» Горацій бідкається, що статечні римські пані забавляються з іспанськими капітанами траулерів. Дуже прикро бачити ці рядки в людини аж такої витонченої.

А в ранніх книгах «Од» поет знемагає від жаги за трепетними, юними лошицями й телицями, натякаючи, що настав час старому бугаєві Горацію обкатати їх. Такі речі там не рідкість. Одначе зараз він радісно засурмив у моральну сурму Августа. «Юні дівчата, — волає він. — Сьогодні в їхніх головах самий тільки секс, секс, секс!» Своїм бубнінням він нагадує оглядача з Daily Mail після вкрай невдалої поїздки в метро[62].

Ці закони не зажили популярності, тому змусити народ виконувати їх було важко. А ще вони стали прикладом лицемірства загальноімперського масштабу, бо ж римським чоловікам таки дозволяли вступати в стосунки будь з ким, якщо тільки це не заміжня римська молодиця. А це, своєю чергою, породжувало всю ту розпусту, яку вони чинили з рабинями й повіями, — словом, усі ті речі, які так яскраво показують в різноманітних фільмах BBC про Римську імперію.

Якщо ж одружена римська пані бажала й далі чинити перелюб, вона могла обійти закон завдяки одній божевільній лазівці в ньому: вона йшла до aediles і реєструвалась як повія. Цю лазівку в законодавстві довелось усувати наступникові Августа Тіберієві після того, як вона набула моторошної популярності серед дружин сенаторів. Саме собою напрошується запитання, чому Август так відверто втручався в особисте життя людей. Професор Ендрю Волес-Гедріл, директор Британської школи в Римі каже, що відповідь полягає в бажанні мати цілковитий контроль над ними, і я із цим цілком погоджуюся.

Він стверджує, що підхід Августа нагадує методи католицької церкви: якщо запровадити вимоги й рекомендації до задоволення найбільш глибинних потреб та інстинктів людей, їх можна довго й ефективно контролювати, адже вирішуючи, як їм діяти в найінтимніших аспектах свого життя, вони мусять зважати також на імператора, і це надає йому необмеженої влади.

Наступним питанням є таке: чому люди терпіли це все? Чому вони так охоче приймали цю політичну, культурну й моральну диктатуру?

Для цього нам слід повернутися до часів громадянських війн і глибокого колективного переконання римлян, що їхнє суспільство не просто хворе, а ще й чимось завинило перед богами. Вони потребували миру й заслуговували на нього, але розуміли, що за все треба платити. Цією платою став режим Августа з його разючими утисками демократії. Ба більше, люди полюбили Августа за ту спритність, із якою йому вдалося цілковито ототожнити власну гідність, славу й авторитет із гідністю, славою та авторитетом Риму.

На хвилі піднесення, що здійнялася після громадянських війн, Август створив нове кредо римської величі. Та велич прозирала скрізь: у високій поезії, нових будівлях, перемогах над швейцарськими й германськими племенами. І все це асоціювалося з ім’ям Августа. А оскільки вважали, що успіх Риму дарований йому богами, то й приймалась і версія про божественне походження римського імператора.

Августа прославляли як бога не лише в Азії, його культ легко прижився й у Греції з її багатою традицією такого поклоніння. По всій імперії на теренах нинішніх Іспанії, Франції та Німеччини заговорили про божественність імператора. Місцеві еліти змагалися за посади жерців культу Августа. Хай сучасній людині це здається дивним, та на його честь навіть будували храми й приносили жертви.

Стоячи у велетенському римському театрі в Оранжі, що на півдні Франції, я зрозумів, як Августу пощастило аж так спритно проникнути в уми людей. Припустімо, ви щойно переглянули якусь дивовижну драму. Наприкінці затамовуєте дух, ви приголомшені й сповнені правильних арістотелівських емоцій жалю й страху. Виходячи з театру, ви підводите очі до авансцени, і ось він перед вами: здійняв руку, мов Шейн Варне[63] перед подачею, увічнений у мармурі, величний. Він з вами в театрі в мить переживання найглибшого естетичного відчуття, він з вами на іграх, коли вашу душу мордує запеклий двобій людини та звіра.

Та понад усе він із вами в момент офірування задля улещання богів. Культ Августа сприймали так серйозно, що жерці навіть нашивали його портрет собі на одяг — зовсім як малавійські жінки прославляли Гастинґса Камузу Банду, набиваючи його портрет на сідницях, от лишень у Римі це вшанування було дійсно священним, а не суто політичним виявом.

Його ім’я й портрет можна знайти на численних статуях, колонах, арках, вівтарях і мало не в кожному ритуалі й церемонії. По всій імперії існував клас жерців, які називались августалами. Найбагатші й найуспішніші звільнені раби належали до цього класу. А якщо ви раптом забували ім’я свого імператора, то чули його в назвах міст по всій імперії й далеко за її межами: від Августи Преторії (Аоста, Італія) до Августи Треверорум (Трір, Німеччина) і Цезаравгусти (Сараґоса, Іспанія).

До приходу Августа до влади різні землі й міста карбували власні монети. Певний час він навіть дозволяв шляхетним римлянам випускати власну валюту. Під кінець його правління зображення профілю імператора набуло більш-менш універсальної форми і не лише на грошах. Його портрет був поширенішим за зображення Кемаля Ататюрка в Туреччині (а його можна побачити на кожному поштовому відділенні, кожній громадській вбиральні й кожному штрафмайданчику по всій сучасній Туреччині). Був він розповсюдженіший за портрет Мао в Китаї чи Кім Ір Сена в Північній Кореї. Вважалося цілком припустимим, щоб у їдальні вельможної родини стояв мармуровий бюст імператора.

А тепер уявіть собі той жах, який би ви відчули, якби, зайшовши пообідати десь в Ізлінгтоні, побачили там мармуровий бюст Блера, Тетчер або й Джона Мейджора. Певно, ви подумали б, що це якийсь невдалий жарт чи безглузде ідолопоклонство.

Утім, римляни вважали культ свого повелителя не якимсь безглуздям чи ідолопоклонством, а підтвердженням своєї вірності Риму, найбільшій силі й найвеличнішій цивілізації у світі, яка — і це найважливіший момент — божественним чином втілена в особі цього чоловіка.

А це вже повертає нас до постаті Ісуса й тієї мороки, яку він завдав Риму. Він прагнув донести людям, що є чітке розмежування між царством небесним і світом, у якому домінує Рим. «Тож від дайте кесареве кесареві, а Богові Боже»[64], — говорить він. Для нас ці слова не позбавлені здорового глузду. Він ніби каже: «Слід розділяти релігію й політику», — і це правильно.

Однак ключовим у правлінні Августа було те, що релігію й політику не розділяли. Щоб зрозуміти, як римлянам вдавалося так довго управляти всією Європою, нам слід усвідомити, як майстерно Август укорінив ідею божественного походження імперії з імператором-богом на її чолі.

Коли ж Ісус, тримаючи в руках цезареві монети, казав, що в імператорі нема нічого божественного, це звучало дещо образливо для римського вуха. Це вже випадок романоскептицизму, уже майже богохульство.

Саме це найдужче не любила в Ісусі рада єврейських правителів — Синедріон. Не так страшні його заяви про те, що він Син Божий — у цих словах не було нічого аж надто блюзнірського. Найбільше члени Синедріону боялися, що він завдасть їм клопотів із римлянами, тому й віддали його на розп’яття. Виходить, Ісус був просто плямою на їхньому політичному іміджі.

Як розповідає Іван, фарисеї сказали: «Якщо так позоставимо Його, то всі в Нього ввірують, і прийдуть римляни, та й візьмуть нам і Край, і народ!»[65]

Вони не могли ризикувати, тож він загинув. Страсті Христові посіли центральне місце в релігії, яку на позір навмисне створили як цілковиту протилежність до римських цінностей. Звісно, щоб не надто узагальнити цей момент, слід діяти дуже обачно.

Без сумніву, у Римі не бракувало покірних, благочестивих, самовідданих язичників, сповнених братерської любові, так само як існує й велика кількість безсовісних, лицемірних і жадібних до слави християн.

Одначе, грубо кажучи, я сподіваюся, ви приймете той факт, що обидва «сини божі» — Август і Христос — є двома кардинально протилежними етичними системами. Існував римський погляд на те, що означає прожити гідне життя, у якому життя потойбічне було вторинним елементом, а головну роль відводили славі, вихвалянням і честі. А римляни-язичники таки вірили в безсмертя: вони шанували безсмертну славу поезії, честь полягти на бойовищі чи право вписати власне ім’я на антаблементах[66] величних споруд.

А далі з’явився християнський погляд, який нехай і суто принципово, але пропагував зречення земних насолод і тріумфів на користь потойбічного життя.

Великою перевагою римської системи було те, що її імператор-бог дійсно існував. На відміну від Меркурія, Юпітера чи Геркулеса, цього бога можна було побачити на власні очі. Приїхавши до Рима, ви могли зустріти його на вулиці й торкнутися складки на його одежі. Це надавало тому суспільству вагомі політичні переваги, і завдяки цьому можна пояснити, як римлянам вдалось управляти Європою й створювати відчуття єдності, яке ще нікому не поталанило перевершити. У своєму імперському культі Август об’єднав у єдине річище релігійні й патріотичні почуття людей. Звісно, сам він був не єдиним і зовсім не найважливішим богом, проте його культ слугував за доказ вірності як йому особисто, так і всьому Риму.

Щоправда, саме факт його фізичного існування став, зрештою, причиною падіння імперської системи та її віровчення.

Попри те що Август нав’язував усім свої моральні закони, його рідня їх нехтувала. Так, його доньку Юлію не раз ловили в самому форумі за непристойними актами з одруженими чоловіками. (Коли її спитали про разючу схожість її дітей на чоловіка, вона відповіла: «Я приймаю пасажирів лише тоді, коли мій човен повен».) Її відправили в заслання. За дружиною Августа Лівією закріпилася неслава за її недбальство, розпутність та інтриганство. Проблема полягала в тому, що родина самого імператора була неконтрольована та обмаль його наступників мали такі самі таланти, як він.

Зрештою поведінка деяких імператорів стала такою огидною, що всілякі заяви про їхню божественність утратили переконливість.

Отже, коли Костянтинові стало клепки змінити віру, перемогла християнська система.

Однак управляти Європою так довго дало змогу римлянам саме язичництво з культом імператора в центрі. Август мав щедру уяву, щоб передбачити, як усе працюватиме, а також повноваження відігравати свою роль так успішно, що імперія протрималася кілька століть.

Культ імператора став ключовим елементом у процесі романізації Європи, але ні в якому разі він не був єдиним козирем римлян. Пора глянути, як вони трансформували більшість знаного нам світу, переконавши народи Середземномор’я, Європи та значної частини Близького Сходу, що не хотіти бути римлянами — це божевілля.

І почали вони з однієї колосальної ідеологічної переваги.

Частина третя

Як цього досягли римляни

Розділ п’ятий

Громадянство

У віці від восьми до одинадцяти років я навчався в Брюсселі, у прекрасному навчальному закладі під назвою Європейська школа. Це одна з небагатьох відверто політичних, а не релігійних у своїх догмах шкіл світу. Вона дає учням певне послання. На її території висить табличка зі словами засновника Європейської спільноти Жана Моне. Він сподівається колись побачити дітлахів, що гасають, веселяться й горланять численними офіційними мовами ЄС. «Нехай в умах вони будуть європейцями», — каже він і розпочинає тираду про свої сподівання, що зі школи вони повиходять із твердим переконанням будувати спільну європейську батьківщину.

Що ж, на мене ці слова не вплинули, як, припускаю, і на решту учнів тієї школи. Принаймні в початкових класах у нас діяв чіткий принцип поділу на мовні групи, або «секції», як їх тоді називали. Британські діти гралися між собою, час від часу беручи до свого гурту якогось нідерландського чи данського малюка, але лише за умови, що той розмовляє їхньою мовою. Не важко здогадатися, що французи тусувалися з італійцями, щоправда таких було небагато, а от німці — мабуть, не слід цього казати, але кому яке діло? — спілкувалися, боюся, тільки з німцями.

А коли наприкінці 1980-х я приїхав до Брюсселя вже як журналіст, то побачив, що той самий поділ панує й серед дорослих. У прес-центрі Берлемону, домівки Європейської комісії, іспанські журналісти збирались у свою компанію й від своїх-таки міністрів приймали брифінги про власні національні інтереси (зазвичай стосувалися вони вилову британської риби). Усі вони мали типово іспанський вигляд: чепурні піджаки, сигарети й доглянуті бороди. Німці збирались у свій гурт, британці — у свій, неабияк засмучуючи федералістів. Після робочого дня відособленість тільки поглиблювалася.

Проводилися британські вечірки, на яких британські експати обговорювали британські школи й побивались, як складно знайти в місцевих супермаркетах «Вітабікс»[67] і «Марміт»[68]. Украй рідко, як і на шкільному майданчику, ці заходи розбавляли випадковий француз чи нідерландка. Мушу визнати, такі були справи по всьому Брюсселю. Представники мовних груп збиралися у своїх вітальнях і їдальнях та рідною мовою перемивали кісточки іншим націям, знай бідкаючись, які ж вони всі нестерпні.

Я б дуже здивувався, якби за ті роки, відколи я пішов звідти, там щось змінилося. Здається, риторику сучасного ЄС довелося підігнати під незручну реальність. Сьогодні вже нам постійно повторюють, що «основним елементом Європи є національна держава».

Саме тут і простежується найбільша відмінність між нашим і римським світом — відмінність, причини й наслідки якої матимуть вплив на ще не одне покоління політиків. Римська імперія займала територію, на якій нині розміщені тридцять окремих національних держав, а деякі з них досі перебувають у взаємному риторичному антагонізмі.

Еліта Римської імперії поводилася зовсім не так, як еліта сучасного Брюсселя. Певно, вони дуже здивувалися б, побачивши, що через 2000 років правителі провінції Британія більше не обідають за одним столом із людьми з провінції Іспанія, а з Галлії чи Італії — і поготів. Вони жахнулися б цій вузьколобій балканізації й кількості дивних креольських діалектів, що деякі з них хоч віддалено, але нагадують латину, тоді як інші зовсім на неї не схожі.

Щоб краще зрозуміти, як Риму вдалося так довго й так ефективно тримати наших пращурів укупі, нам слід збагнути ключовий аспект римської ідеології. Щоб простежити найраніші її сліди, я зустрівся із чоловіком, який викопав яму посеред Римського форуму. Звати його Андреа Карандіні, і коли я зустрів його, вигляд він мав, немов якийсь археолог із роману Агати Крісті: у чепурній парусиновій куртці й панамі. На перший погляд, те, що він намагався здійснити, здавалося досить божевільним.

Варто зазначити, що попри пошану, яку має професор Карандіні у світі римської археології, його цілі й методи описують як доволі суперечливі. Він розповів мені, що вважає себе за фламіна — жерця храмів, які він розкопує. У впевненості його заяв є щось запаморочливе, навіть як на дилетанта.

У Форумі видалася спекотна днина, і колишнє серце Римської імперії кишіло впрілими туристами. Один чолов’яга з Ліверпуля, зморено сівши на руїни, скаржився, що це якась дурня, що він розчарований і повертається на круїзний лайнер. За його словами, то лише купа каміння, не більше.

Утім, навколо місця розкопок Карандіні лунав збуджений гул, а біля огорожі довкола ями юрмилися туристи.

— Он там, — почав цей старий італійський копач, який розмовляв вишуканою англійською, — он там видно сміття та згарище, що вказує на VIII століття.

Я глипнув туди, куди він показував, на самісіньке дно ями, і, мушу визнати, мене охопив захват. Невже він має рацію? Здається, ні в кого сьогодні не виникає сумнівів стосовно вуглецевого датування, просто я був не певний щодо призначення споруди, яку він знайшов.

— Ось це ями від стовпів королівського палацу, — сказав археолог, видобувши малюнок будівлі.

Споруда на малюнку нагадувала довге бунгало, по якому вешталися люди з палицями. Я припустив, що це місце схоже на суррейський гольф-клуб. Ознакою вихованості Карандіні є те, що він не забарився з дотепною відповіддю.

— Слушне зауваження, — мовив він, — або на палац короля Артура, хіба ні?

За його словами, ми дивилися на місце, яке, ймовірно, слугувало палацом людини, яка заснувала Рим.

— Шановний містере Джонсон, — сказав геніальний італієць, — думаю, що це палац самого Ромула.

Так, я відчув приємне поколювання в потилиці, коли глянув на дно ями й збагнув, що дивлюся на самий початок Рима. На дні стояла дівчина в шапці й неквапно та дуже старанно розчищала ділянку. Перевівши погляд на стіну ґрунту ліворуч від неї, я чітко побачив у ній кілька століть римської цивілізації: тут відрізок цегли, під ним — чорна смуга, що вказує на пожежу або іншу катастрофу в цьому багатошаровому торті історії. А під ногами в дівчини була жовтувата багнюка доісторичних часів, коли на місці Форуму блукали вовки й олені.

Коричнева земля, яку зчищала та дівчина, була з VIII ст. до н. е. Вважають, що Ромул заснував Рим 753 року до н. е. То чи мав рацію Карандіні? Не бачу підстав сумніватися. За словами професора, навіть якщо Ромул ніколи й не існував, він таки має неабияку міфологічну вагу для Рима.

— Не забувайте, містере Джонсон, — сказав він, — що, заснувавши Рим 21 квітня 753 року до н. е., Ромул вдався до особливого підходу в управлінні, адже «Рим» — це не географічне розташування. Ромул поширив слово про те, що нове місто стане прихистком для всіх, хто прагне нового життя.

«До мене йдіть… Хто в лахмітті, хто хворий, голодний, бездомний»[69], — проголосив Ромул або ж сказав щось іще, і до Рима потягнулися вигнанці, біженці, убивці, злочинці й раби-втікачі. Отже, від самого початку Рим означав не етнічну чи географічну приналежність, Рим був ідеєю.

Цим ключовим аспектом римська цивілізація радикально відрізняється від грецької. Греки поділяли людей на греків і варварів, а еталоном грецькості була не тільки мова, а й походження. А римляни на походження не зважали, вони вірили, що стати громадянином Риму може кожен, хто того бажає та здатний це бажання довести. Вони вважали, що найвищою честю для римлянина є увійти в історію як людина, яка розширила Римську імперію, а для решти народів світу годі уявити долі кращої, аніж бути завойованими Римом.

Римський мудрець Пліній говорить про «незмірну велич римського миру» і молиться, щоб цей дарунок богів залишився з народом навіки. Він каже, що римляни даровані решті світу, неначе друге сонце.

Цікаво, як охоче народи завойованих провінцій погоджувалися стати римлянами. Відповідь проста: вони й справді щиро бажали бути громадянами Риму, підставляли усміхнені обличчя до другого сонця та грілись у його промінні.

Гуляючи музеями Європи, можна натрапити на зворушливі артефакти, залишені людьми, які зреклися своїх кельтських, галльських чи германських імен і стали римлянами.

Візьмімо, приміром, амфітеатр у Ліоні, збудований 19 року н. е. за правління Тіберія. 177 року він став місцем різанини християн. Збудував його представник місцевої знаті Кай Юлій Руф, який також є замовником тріумфальної арки в місті Сент. Повторіть про себе це ім’я: Кай Юлій Руф. Римське, хоч як крути. От тільки батька його звали Г. Юлій Катуанеуній, а діда — Г. Юлій Агедемопас. Прадід узагалі був Епотсоровід.

Не конче слід мати римський аналог Debrett's[70], щоб зрозуміти, що відбувається. Повернувшись на одне покоління назад, ми бачимо ім’я дещо менш римське й більш кельтське, аж доки не доходимо до неймовірного Епотсоровіда, який, я майже переконаний, свого часу воював проти римлян.

Коли ж вам цікаво, чому стільки з них мають ім’я Г. Юлій, причина тут та сама, з якої багато чорних американців — нащадків рабів мають прізвище Джонсон, — на честь Ендрю Джонсона, президента, що дарував їм волю. Отже, наші галли пишаються прізвищем людини, яка, завоювавши Галлію, дала їм римське громадянство. Вочевидь, громадянство Агедемопасу дав Юлій Цезар.

Хай навіть їхнє громадянство було не повним, не можливо без сліз дивитися на ту гордість, з якою місцеві жителі прагнули бути схожими на римлян. У музеї в Майнці є милий надгробок однієї парочки — Блуса та Менімани. Цей чоловік дожив до сімдесяти п’яти і, певно, був власником корабля, адже зворотний бік плити прикрашений зображенням типової рейнської плоскодонки. Можна припустити, що він заробив свій статок, коли постачав спорядження римським гарнізонам. Навіть по смерті він намагається скидатися на римлянина.

Почнімо з того, що існує могила цього чоловіка. По всій нероманізованій північній Європі мертвих спалювали, тому розповсюдження традиції поховання є показником швидкості романізації. Далі напис на могилі виконаний латиною, а сам Блус і його дружина із сином (можливо, рабом) зображені на барельєфі як типові римляни: вона — з песиком і плетінням на колінах, щоб показати, яка вона добра дружина, він — із сувоєм, щоб показати, що вміє читати.

Проте римляни вони лише наполовину. Придивіться до кельтського намиста на шиї Менімани, погляньте на дивний комір Блуса. А напис хоч і латиною, але в ньому можна помітити кумедні помилки. Так, про Меніману пишуть, що вона його uxsor, коли ж правильно буде uxor — дружина. Та й що це за ім’я таке — Менімана? Та й Блус чим краще? Отже, ми бачимо, що під типово римською оболонкою криється питомо кельтське чи германське ім’я.

А тепер погляньте на ім’я їхнього сина, який поставив цю плиту. Його звуть Прім. Більш римського імені годі вигадати.

Перед нами увічнений у камені процес романізації. Ми бачимо всі римські амбіції родини Блуса, так само як і його кельтські корені, які майже напевне загубляться вже в наступному поколінні.

Вважають, що Юлій Цезар убив мільйон людей під час галльської кампанії, тож місцеві повинні були б мати на нього багато люті й образ. Однак, хоч куди глянь у Галлії й самій Римській імперії, скрізь були люди, що аж зі шкури пнулись, аби дістати tria nomina(потрійне ім’я), яке їм давали разом із римським громадянством. По всій імперії римська держава радісно запрошує людей стати її громадянами, пропагуючи такий розквіт і доброчесність, яким позаздрили б чимало сучасних країн Заходу.

У Ліонському музеї стоїть велика бронзова табличка з історичною промовою імператора Клавдія, яку він виголосив 48 року н. е., закликаючи сенат брати сенаторів із Галлії. На нього одразу ж накинулися консерватори, звинувачуючи в знеціненні статусу громадянина. Утім, уже до кінця II ст. половину сенату становили представники провінцій, а славетні латинські поети Сенека, Луцій і Марціал загалом походили з Іспанії, перші два — з Кордоби, Марціал — з Арагона.

Імператор Діоклетіан народився в Хорватії, а Костянтин — у Сербії, у місті Ніш, яке не відоме нам нічим особливим, окрім тютюнової фабрики, розбомбленої НАТО 1999 року під час прояву небаченої політкоректності. А щодо імператора Септимія Севера, який доволі успішно керував імперією наприкінці II ст., то він не лише походив із сучасної Лівії, а й, коли подивитися на колір його шкіри на портретах, явно був африканцем. Проте для римлян така відмінність геть нічого не означала. Він прожив неймовірне життя, об’їздивши Європу вздовж і впоперек під час військових кампаній. Єдність імперії давала людині з Північної Африки шанс дістатися самісінької верхівки влади. От лишень знають про це небагато. До речі, помер він у Йорку, як і Констанцій, батько Костянтина. Щоправда, про це також знає обмаль людей.

Римська імперія нагадувала велетенський міксер, у якому перемішані солдати, торговці й мандрівники з різних частин країни. За правління Августа 68 відсотків легіонерів мали італійське походження, а вже наприкінці II ст. армія нараховувала лише 2 відсотки італійців.

Не слід також забувати, що в римському суспільстві людей жорстко розмежовували, і доля раба була зовсім не солодкою. Проте кожен раб мав шанс на звільнення й успіх. А оскільки в тому суспільстві панувала горизонтальна стратифікація, то й сегрегація в ньому була не вертикальною.

Запроваджений Ромулом принцип працював бездоганно. Рим гостинно вітав усіх, хто мав право на громадянство, чимось нагадуючи Америку в тому сенсі, що там також було байдуже, якої ти релігії, звідки твої батьки та який у тебе колір шкіри. Єдине, що мало значення, — це чи готовий ти прийняти ідею Риму й показати відданість культу імператора. Якщо так, тебе приймали. Люди гарували до сьомого поту, щоб удосталь розбагатіти й мати нагоду здобути громадянство. Вони вступали до війська, щасливо відслужували двадцять п’ять років у якійсь дірі на кшталт Карлайлу, по демобілізації отримували громадянство, нарешті одружувались зі своїми нареченими (легіонерам забороняли брати шлюб до закінчення служби) і передавали громадянство в спадок дітям.

А що вони з того мали? Повторюся, громадянство Риму нагадувало американське тим, що громадяни здобували право голосувати й укладати угоди. Вони могли балотуватися на державні посади й прославляти своє прізвище. А ще, як показує нам приклад апостола Павла, їх не шмагали за порушення закону, до того ж їх не розпинали (Павла обезголовили, а от Петро, що не був громадянином Риму, помер на хресті). Коли римському громадянинові й призначали якесь покарання, то вирок, як правило, пом’якшували.

Однак усі ці переваги в будь-якому разі тьмяніють порівняно із самим лише фактом того, ким ставали ті люди. Бо ставали вони римлянами.

У цьому розумінні римське громадянство суттєво відрізнялося від того європейського «громадянства», дарованого нам Маастрихтським договором. Римське громадянство давало вам, громадянину, особливий і безпосередній зв’язок з імператором. І давали його не за приналежність до певної групи чи національності, як ми сьогодні здобуваємо «європейське громадянство». Право на нього треба було заслужити.

Утім, у тій завзятості, з якою люди на кшталт Блуса й Агедемопаса боролися за право бути римлянами, є також щось підозріле. Невже вони не пишалися власною ранньою культурою та цивілізацією?

Як ми вже переконалися на прикладі Армінія та Флава, були серед європейських племен романоскептики й романофіли. У такому разі, що саме в бренді Риму аж так відштовхувало одних і вабило інших?

Процес романізації часто порівнюють із припливом, коли різноманітні породи, пісок, брили, водорості й гальку рівномірно вкриває вода. А те, що сталося кілька сотень років по тому, після розпаду Римської імперії, нагадує відплив, коли все знову зринає на поверхню. Звісно, тепер вони мають вигляд дещо інакший, але між ними досі чітко прозирають відмінності.

Саме час розглянути світ до приходу римлян і спробувати розібратись, яким він був і чому народам так кортіло стати громадянами великої імперії. Вони дійсно пишалися тим, що стали римлянами, чи просто боялися зневажливого ставлення?

Розділ шостий

Грецький спадок

Як і трапляється з усіма великими ідеями, задум римської цивілізації було вкрадено. Самі римляни не приховували, що надихалися прикладом греків. Частково твердження про велич Вергілія пояснюється не тим, що він був так званим поетом римського імперіалізму, просто його «Енеїда» збудована на принципах, які висунув Гомер, неперевершений прабатько епосу. Не таємниця також те, що римський театр імітував грецький.

Римська філософія значною мірою складалася із заплутаних обговорень ідей грецьких філософів. Горацій несказанно пишався своїм літературним хистом, одначе сам визнавав, що вершиною його амбіцій було увійти в історію як поет, якому вдалося створити ліричну грецьку поезію латинською мовою.

Заможні молоді римляни навчались у школах й університетах Греції. Якщо пригадуєте, саме в Греції Октавіана застала новина про смерть Цезаря. Ба більше, знання грецької мови вимагали від кожного освіченого римлянина.

«Чи Цицерон щось казав?» — питає Кассій у «Юлієві Цезарі». «Так, він говорив по-грецьки», — відповідає Каска, ганебно додаючи, що для нього усе це «греччина». Тут Шекспір демонструє хибне розуміння Риму, адже всі змовники, включно з Каскою, володіли грецькою.

Рим був двомовною імперією, тому цілком справедливо припустити, що будь-де на схід від Адріатичного моря першою мовою була грецька, хай навіть офіційні документи й виписували латиною. Коли варвар звертається до імператора Клавдія латиною та грецькою, той відповідає: «Бачу, ви озброїлись обома нашими мовами». Це суспільство було офіційно двомовне, як і сучасна Америка, щоправда в самому Вашингтоні поки що можна обійтися без іспанської.

Римляни чітко усвідомлювали свій культурний борг перед греками. Горацій пише: «Graecia capta ferum victorem cepit et artes intulit agresti Latio», себто: «Греція, скорена воїном диким, його ж підкорила, Лацій суворий зріднила з мистецтвом»[71].

Не складно уявити, що такі слова заспокоювали греків і полегшували їм відчуття приниження від загарбання. Римляни були майстрами військової справи, тим часом як греки — культури й розуму. Де римські трагіки рівня Есхіла, Софокла та Евріпіда? Де скульптори рівня Мирона й Поліклета? Де філософи рівня Платона й Арістотеля?

А той славнозвісний архітектурний стиль, що його Август поширював як бренд по всій імперії, звідки він його взяв? Не соромлячись поцупив з найпершої у світі коринфської колони, яку можна побачити в збудованому V ст. до н. е. храмі Аполлона в Бассах, що в Центральній Греції.

Спостерігаючи нестримну енергію Риму, який дедалі розширювався, завойовуючи й романізуючи нові й нові землі, греки, ймовірно, тішили себе думкою, що насправді це все є збільшеною проекцією їхніх надбань. Почасти це пояснює ту неймовірну простоту, з якою римляни захоплювали грецькі міста-держави й управляли ними. Ці грецькі суспільства звикли до того, що ними керує як не одна, так інша заморська династія — Македонська, Селевкіди тощо. Вони звикли сприймати своїх правителів як богів.

Греки першими ввели поняття міста, громадських зборів й агори — громадського простору, який римляни назвали Форумом. Вони залишили римлянам у спадок ідею пантеону богів, театру та мільйон інших прекрасних речей.

Утім, самі греки також запозичили собі римські нововведення, як-от: лазні, вбиральні. А ще — арки! О, хто-хто, а римляни вміли будувати арки. Періклів Акрополь є, мабуть, найпрекраснішою та найвпливовішою пам’яткою архітектури у світі. Щоправда, хоч якими обдарованими були будівельники Перікла, жоден із них гадки не мав, як будується арка.

Тож, потрапивши, скажімо, до Ефеса — міста, яке на момент, коли Август оголосив його столицею римської провінції Азія, нараховувало 20 000 населення, — ви побачите римське місто, що органічно виростає з надбань грецької цивілізації. Це ніби одне з тих чудесних цитрусових дерев, на яких ростуть лимони й апельсини водночас. В архітектурі міста є як стойково-балкові, так і аркові конструкції. Це поєднання балок та арок є злиттям грецької та латинської традицій.

Я приїхав до Ефеса ще до світанку, щоб помилуватися бібліотекою, поки не зібрався натовп. Ми з колегою стояли в прохолодному досвітку, коли я почув його задоволене мугикання.

— А ось нарешті й сонце виглянуло, — промовив він.

З-за пагорба вставало сонце, забарвлюючи архітрави горішнього поверху в бузковий, рожевий, а згодом у золотий. Ранкове світло омивало споруду, яка багато в чому символізує собою тріумф греко-римської цивілізації.

— Дивлюся на цю будівлю, — провадив мій колега, — і не віриться, що вона стояла тут завжди.

Неважко здогадатися, що він мав на увазі. Навряд чи ви знайдете якусь будівлю епохи Ренесансу чи Бароко, яка дорівнювала б їй у міцності, величі й простоті. Як казав Кінлан Террі[72], це те саме, що порівнювати малюнок п’ятирічної дитини з «Моною Лізою».

З першого поверху здіймаються чотири едикули або ж двоколонні портики. Між едикулами три входи, а в стінах едикул розміщені ніші зі статуями Софії, Епістеми, Еної й Арети — грецьких утілень мудрості, знань, доброзичливості та чесності чоловіка, який звів цю споруду.

Проте найдивовижнішим є те, як три едикули другого поверху стоять над проміжками між едикулами нижнього, утворюючи над входом двоповерховий портик. Мовби на одній із картин-головоломок Ешера, простір між портиками сам стає портиком. І, мушу визнати, це приковує погляд. А якщо вам і досі нелегко уявити собі це, просто подивіться на рекламу на будь-якому лондонському автобусі, оскільки турки кмітливо використовують бібліотеку Цельсія як туристичну принаду сучасної Туреччини.

У бібліотеці зберігали 12 000 сувоїв, які, знову ж таки, були написані як грецькою, так і латиною. Тут мирно співіснують Гомер і Вергілій. Збудував усе це диво Тіберій Юлій Цельс 117 року н. е. Найпримітніше те, що сам він був родом із Сирії, тому, певно, у дитинстві розмовляв якоюсь близькосхідною говіркою. А в дорослому віці головною його мовою стала грецька.

Не лише написи на будівлі виконані грецькою. Син Цельса звелів поставити біля неї статую на честь мудрості свого батька, із підписом грецькою мовою «Σοφία Κέλσου» — мудрість Цельса. Однак лишається запитання: ким вважав себе сам Цельс?

Був він римлянином, до того ж римським проконсулом. Розглядаючи прадавні камені, що грілися й відсвічували на сонці, я подумав про те, що ця бібліотека є символом неймовірної готовності греків адаптуватись і розчинятися.

Є одна відома біблійна історія про те, як Павло прийшов у Ефес і налякав чоловіка на ім’я Деметрій розповідями про нову монотеїстичну релігію, запозичену в євреїв. Чоловік той був головою ефеської гільдії сріблярів. Заробляли вони виробництвом срібних статуеток місцевої богині Діани, які продавали туристам. Насправді їхня Діана — це грецька богиня Артеміда, яку римляни ототожнювали з Діаною. «Та хіба взагалі не байдуже? — сказали греки. — Це ж те саме». І справді, обидві були незаймані, обох можна зображувати з веселим каскадом грудей, що перетворювало обох, як тоді, так і нині, на гарні цяцьки, які мають величезний попит серед туристів.

Ця справа з Ісусом, з іншого боку, ховала в собі потенційну загрозу торгівлі. Павло навертав у християнство жителів Ефеса, а християни несхвально ставилися до інших культів. Отож Деметрій, зібравши в театрі ватагу своїх товаришів і торговців-пройдисвітів, змусив їх кілька годин поспіль вигукувати: «Слався, Діано Ефеська!» Наочним доказом грецької гнучкості є те, що, коли ця хвиля комерціалізованої побожності вщухла, а християнство успішно далі набувало поширення, вони вдалися до іншої хитрості — зважили на вигоду від використання образу Матері Божої Марії.

Вона точно була незаймана, відома своїми грудьми (так би мовити), хай навіть «не такі численні», як у Діани. Уже зовсім скоро Ефесом поширився поголос, мовляв, тут спочила Діва Марія, а нащадки Деметрія й донині торгують статуетками не лише Діани-Артеміди, а й Марії.

Походивши Ефесом, повз його лазні, борделі й театри, починаєш розуміти, чому Римська імперія так добре вкоренилася на схід від Середземномор’я та протрималася там значно довше, ніж на заході. Римляни багато чого почерпнули від Греції, коли завоювали її. Вони прибули у світ, який уже був політично грамотний, високоосвічений і витончений. Вони прибули у світ міської культури.

Вони взяли грецькі установи, скопіювали, адаптували й понесли в Західну Європу. Щоправда, труднощів не уникнули, адже саме там зустріли людей, які ніколи не жили в містах, не мали уявлення про лазні, не знали й не цікавилися філософськими поняттями.

Це були стародавні племена Франції, Німеччини, Іспанії, Португалії, Бельгії, Британії, Нідерландів, Швейцарії, Австрії, Угорщини, Чехії та решти країн сучасного ЄС. За стандартами греко-римської культури ці народи були цілковитими варварами.

Без сумніву, сьогодні казати таке не зовсім політкоректно. Припускаю, знайдуться академіки, які почнуть розповідати, що їхня культура була так само високою та шляхетною, як і в загарбників, що їхні кострубаті скульптури аніскільки не гірші за римські, а якби ми лиш могли прочитати їхні рунічні карлючки, то побачили б, що вони несуть у собі літературні твори рівня Гомера й Вергілія.

Якось я мав прекрасну бесіду з месьє Жаком Лафарґом, завідувачем відділу античності в Ліонському музеї. У його розпорядженні неперевершена колекція гало-романських експонатів, але його політична психологія така, що він просто не може не порівнювати римлян з американцями.

— Їхня культура поширилася скрізь, — похмуро пробубонів він. — Зовсім як кока-кола чи Голлівуд сьогодні.

Упродовж усієї розмови він намагався переконати мене в дивовижності різноманітних кельтських знахідок, якими завідує. Приміром, є в нього бронзове ситечко для виготовлення вина, що свідчить про те, що галли пили й високо цінували вино ще до приходу римлян. Він розповість вам про надзвичайну майстерність, з якою кельти ще VIII ст. до н. е., коли Ромул ще смоктав вовчицю, виготовили бронзовий віз, кожне колесо якого зроблене із застосуванням техніки cire perdue, тобто його виливали у спеціальну форму.

На жаль, таке кельтофільство не надто переконало мене, як, власне, не переконувало воно й латинських поетів. Що далі на захід ішли римляни, то більш варварським був світ. Таціт зневажливо описує життя феннів — північного племені, яке ототожнюють із сучасними фінами. Він пише, що живуть вони в страшенних злиднях, не мають зброї, коней і домівок, їдять трави, одягаються в шкури, а за постіль їм править земля. Наконечники для стріл виготовляють із кісток, бо не мають металу. Їхні жінки ходять на полювання з чоловіками й дістають свою частку здобичі. Словом, безнадійні дикуни.

А от неримські племена, що жили ближче до імперії, здобули схвальні відгуки. Ми вже згадували, як Таціт писав про германців, їхні істеричні перепади настрою, понурі, безлюдні землі, порослі лісами чи затоплені болотами, їхню нікудишню скотину й бридкі пиятики.

Коли Август пояснює, чому не збирається завойовувати Британію, він каже, що звідти нема чого брати, крім собак, і вся та земля не варта й одного гарнізону. Крім того, римлянам було дуже гидко, що британці п’ють молоко! Фе, яка бридота!

Такими були варварофобні стереотипи римлян, і варварам — та й нам з вами як їхнім нащадкам — нічим крити. Вони не мали літератури й історії, крім того не могли особливо похизуватися живописом і скульптурою. Сьогодні нам відомо лише те, що вони багато віків воювали з римлянами, доки, зрештою, не здалися.

Римлянам знадобилося 200 років, щоб скорити кельтіберів і турдетанів у Іспанії. Проте навіть потому зосталися значні осередки опору, як-от Піренеї, де люди й сьогодні розмовляють баскською мовою, мовби нагадуючи нам про свою відмову здатися латиномовній армії, а іспанці й досі називають пиво кельтським словом cerveza. Насправді Юлій Цезар серйозно перебільшив свій успіх у галльській кампанії, боротьба там тривала навіть за Августа. А стосовно Німеччини, то нам відома історія Вара й Армінія.

Ми знаємо, проти чого боролися ті народи: проти римських легіонів, розкиданих по всій Європі безмежною жагою римської аристократії до завоювань.

От тільки не так зрозуміло, за що вони боролися. Сьогодні міркувати про якийсь дух доримського патріотизму чи націоналізму вважається чимось неприйнятним. Коли Таціт називає Армінія «визволителем Германії», можна припустити, що це анахронізм. Я ж бо не надто певний у тому. Без сумніву, причиною значної кількості повстань були не самі лише податки, а й глибоко вкорінене відчуття образи на те, що римляни скоїли з їхніми традиціями й самоуправлінням.

Одначе хай якими мотивами керувалися варвари, та вони програли, а згідно з панівною теологією тих днів, факт їхньої поразки доводив, що на те була воля богів.

Варвари програли, бо римляни переважали їх у військовому плані, тож щойно стало ясно, що війна за незалежність племен Північної Європи програна, їхня еліта вчинила так, як завжди чинить будь-яка еліта: продалася загарбникам і розпочала славнозвісний процес колаборації.

Розділ сьомий

Війна за еліти

Уявімо, ви вельможа з доримської Іспанії чи Франції й бачите на небокраї стовп куряви від легіонів, що наближаються до вашого сяк-так зведеного форту. Як ви почуватиметесь? Окрім жаху бути порубаним найлютішою машиною убивства у світі або розіпнутим за спротив, що ще ви відчули б?

На вас масивний золотий кельтський браслет і стильний шолом, у вас удосталь худоби й люба дружина. Причиною вашого опору, а заодно й страху перед римлянами є те, що ви вважаєте, ніби вони покладуть край запровадженому ладу.

Ви переконані, що римляни такі самі, як і всі ті, з ким вам випадало воювати у вашому примітивному житті, а їхньою головною метою є зґвалтувати ваших доньок, порізати худобу, а потім напитися смердючого пшеничного зілля з вашого черепа.

Щоправда, римляни були значно розумніші. Еліти вони не чіпали. З нескінченною хитрістю й глибокою впевненістю в продукті, який продають, вони залучали їх до співпраці й зачаровували. Римляни почали те, що сьогодні зветься битвою за серця й уми, і вийшли з неї переможцями.

Таціт докладно описав підхід свого тестя Агріколи, який романізував стародавніх британців між 77 і 84 роками н. е., приблизно за сорок років після завоювання острова. Його метою були не вожді; натомість він узяв їхніх синів, навчив вільних мистецтв і дуже зрадів, коли британці почали проявляти більше здібностей до вивчення латини, ніж галли. «Ті, хто ще нещодавно не сприймали нашої мови, нині стали майстрами красномовства», — пише він.

Убиратися в тогу стало знаком відмінності, а вже зовсім скоро, як пише цинічний історик, стародавні британці-дикуни запозичили й римські вади. Попри те, що вони перейняли портики, почали ходити в лазню та змили свої бойові фарби, саме за тих часів виникло явище, яке навіки стало прокляттям цих нещасних островів — elegantia conviviorum — звані вечері.

«І вони називають це цивілізацією (humanitas), — пхикає він, — коли ж насправді це є неприхованим рабством!»

Рабство чи ні, а місцевим франтам цього було мало.

Вони змінили стиль своїх гончарних виробів, вірування про померлих, ставлення до мертвих і коханих. Вони почали їсти хліб замість каші й пити вино замість пива, і весь цей час римляни непомітно заманювали їх усе далі, усіляко заохочували романізуватися та залишали при владі.

Нових богів римляни їм не нав’язували, маючи систему під назвою interpretatio, за допомогою якої варварських богів включали до римського пантеону. Приміром, галли дуже шанували бога на ім’я Луг, покровителя транспорту й торгівлі.

— Без проблем, — сказали римляни. — Вважатимемо Луга й Меркурія одним богом.

— Прекрасно, — відповіли галли й одразу кинулися виплачувати скажені суми на будівництво храмів Меркурія.

Римлянам було байдуже, яким богам поклонялися галли. Культи Тараніса, Епони та Суцелла не були нічим гірші за віру в Марса, Аполлона й Мінерву. Єдиною умовою було проведення ритуалів із наслідуванням римських традицій. Тобто ніяких відрубаних голів тварин і людських жертвоприношень. Усе інше можна.

Виявилося, вожді схибили, вважаючи, що римське завоювання покладе край їхньому правлінню. Вони дістали нову роль посередників між своїм народом і римлянами, а ще — нове джерело політичної підтримки в особі римлян і їхніх легіонів замість ненадійного простолюду Галлії, Іспанії, Германії чи Британії.

В обмін на допомогу з організацією виплати податків їм надали громадянство. А ще римляни вдалися до всіх можливих способів, щоб зберегти їм ілюзію самоуправління. Крім того, вони дали елітам нове бачення того, що означає бути людиною, і по всій імперії розбійники та злодії при владі стали послідовниками нового поняття humanitas — невід’ємного атрибута цивілізованої людини.

Римські наставники навчили їх, що humanitas складається з кількох компонентів:

benevolentia — доброзичливість

observantia — повага

mansuetudo — доброта

facilitas — чемність

severitas — суворість

dignitas — гідність, репутація

gravitas — вага, владність

— Неперевершено, — прогарчали галли, зриваючи із себе штани й водночас вискубуючи волосся з носа. — Трошки старої й доброї dignitas нам не завадить. І покажіть-но мені трохи observantia, дорогенькі, та подайте люстерко.

Ключовим елементом римської ідеології було те, що римляни вважали свою цивілізацію вищою, другим сонцем, і ця самовпевненість сягала таких висот, що подекуди доходило до абсурду. Люди прагнули мати бодай найменші дрібнички, які позначали б їхнє становище в Римі. Чимось мені це нагадує, як одні мої далекі родичі, кошлаті сикхи[73] з Пенджабу[74], несказанно зраділи, коли їх посвятили в лицарі Британської імперії.

Пишучи наприкінці І чи то на початку II ст. н. е., Плутарх змальовує лихоманку, з якою провінційні цабе прагнули зійти вгору по cursus honorum — кар’єрній драбині. Він розповідає про грека чи то іспанця або азіата, не задоволеного славою та владою, які йому надає певне становище. Ет, ні, йому все мало, він потоне у власних сльозах, якщо не приміряє сандалі патриція-сенатора.

А діставшись сенату, він плаче, що не став претором, а ставши нарешті претором, починає скиглити, що хоче бути консулом. Коли ж його обирають консулом, він нарікає, що цьогоріч його мали обрати першим консулом, а не другим. Тощо.

Геніальність такого підходу з розбурхування римських амбіцій у серцях провінціалів полягала не лише в підтримці миру та спокою серед них і збереженні старої структури влади. Окрім усього, це було ще й несказанно дешево.

Енергія, яку раніше спрямовували на безглузді кровопролитні міжусобиці та викрадання худоби, сублімувалась у вихваляння своєю римськістю й гонитву за славою. За словами Елія Арістида, «з міст позникали усі інші форми суперництва, і населення захопила єдина форма змагань: показати себе з якомога привабливішого боку. Скрізь позводили удосталь гімнасіїв, водограїв, шикарних брам, храмів, майстерень та шкіл». Він наголошує, що з прадавніх часів світ потерпав від недуги й тепер йому врешті-решт повернули здоров’я.

Іншими словами, римляни змогли використати дух суперництва цих новонавернених провінціалів для будівництва великих пам’яток, звісна річ, не витративши ані копійки з імперської казни. Під час споглядання Європи, її величезної спадщини римського зодчества, яку й до сьогодні можна спостерігати на наших просторах, не слід дурити себе, ніби римляни оплатили ці проекти з власної кишені. Для цього вони були надто розумні.

Подекуди ці grands projets[75] фінансувалися з податків провінцій, але частіше кошти на них виділяли приватні особи, гнані нестримним, розгнузданим чванством.

Часом, ганяючись за римською ідентичністю, провінціали впадали в невимовну вульгарність. Однією з переваг громадянства була можливість здобути посаду жерця культу Августа — одну з посад у системі місцевого управління. Проте, як і деінде в Римі, за цю посаду існувала величезна конкуренція. Щоб обійняти її, треба було стати обраним seviri. Дехто з галльських ватажків аж так прагнув підлизатися до електорату, що влаштовував неймовірні марнотратні ігрища, аж доки Тіберій не обмежив їх масштаби.

Замисліться, наскільки блискуча ця ідея з погляду психології — об’єднати культ Августа й місцеве управління.

Що вища посада, на яку ви претендуєте, то більше відданості мусите виказувати — ех officio[76] — імператорові й Риму.

А зараз погляньмо, які вигоди може запропонувати елітам Європи Європейський Союз. Які є нагороди для європейських еліт, щоб спонукати їх бути ще більш «європейськими»? Так повелось у світі, що вони зовсім не мізерні.

Загляньте в бізнес-клас будь-якого авіарейсу між європейськими столицями. Цілком імовірно, що ви знайдете бодай когось одного, чий квиток оплатив ЄС прямо чи опосередковано. Ця людина, певно, проживатиме в охайному готелі в якійсь гарній туристичній місцині під час проведення якоїсь надважливої конференції, присвяченої соціальному відторгненню, глобальному потеплінню чи сексуальним домаганням на робочому місці. Він чи вона прекрасно проведе час у комфорті, насолоджуючись музикою струнного квартету в компанії пишногубих перекладачок. Правда ж, можна сміливо припустити, що після цього всього ідея об’єднаної Європи стане тій людині ще ближчою?

Одначе, якщо європейські еліти традиційно виступають за інтеграцію та безкоштовні перельоти бізнес-класом, щось-таки заважає їм ще завзятіше ратувати за це. Ось тут ми й мусимо визнати ключову відмінність Європи стародавньої від сучасної.

Еліти Європейського союзу значно щільніше пов’язані зі своїм електоратом, перебувають під куди ретельнішим контролем громадськості, аніж управителі провінцій Римської імперії. Справедливо твердити, що в сучасній Європі електорат більш євроскептичний, аніж еліта, тож друга не може дозволити собі відірватися від думки першої аж надто далеко.

Проте вкрай важко сказати, що думали про Рим народи провінцій Римської імперії. За словами професора Сент-Ендрюського університету Ґреґа Вулфа, тільки 10 відсотків населення галльських провінцій мешкали в містах, а в Британії ця цифра становила лише 6,5 відсотка. Виходить, що якийсь вівчар, свинопас чи дроворуб міг провести все життя в якомусь віддаленому кінці Галлії й навіть не усвідомити, що мешкає в Римській імперії.

Отже, для галльського свинопаса Римська імперія була не так загрозою прадавнім свободам, як ще одним способом, яким старі еліти консолідували свої привілеї.

А для еліт — та й не лише для них — то, можливо, і було певною формою рабства, як описує нам Таціт. Однак, хай вони й утратили свою свободу, але їхню клітку повсякчас озолочували.

Розділ восьмий

Римська економічна спільнота: хочеш паксу[77] — плати таксу

На околицях Оранжа розкинулася запилюжена кільцева розв’язка, край якої притулився самотній кіоск із хот-догами, мабуть, для далекобійників. У центрі кола стоїть закопчена вихлопами арка.

Кам’яні обличчя на ній укрито кіптявою, більшість оздоблень відвалилася. Уже неможливо сказати, у якому саме році І ст. н. е. її звели та хто був архітектором. Навіть невідомо, на честь якої битви її встановили.

Утім, навіть після двох тисячоліть послання, яке криє в собі ця римська тріумфальна арка в Оранжі, напрочуд очевидне. Проте розберімося спершу, що таке арка? Чому для вшанування перемоги римляни зводили саме таку споруду?

Арка — це гігантські укріплені ворота, тільки без стін обабіч. Стін немає, адже в місці, де стоїть арка, панує мир, символом якого вона, власне, і виступає. 1

У римські часи Оранж — серце Провансу — мав назву Араузіон. І ст. н. е. південна Галлія була такою мирною, що Плінієві нагадувала скоріше Італію, аніж провінцію. Мешканці Провансу могли прожити геть усе життя, не зустрівши жодного солдата. Вони спокійно торгували й поступово романізувалися, їм ніколи не доводилось іти на жертви заради покращення свого життя.

І в цьому вся суть Тріумфальної арки. На самому її вершечку бачимо сцени битви: варварів топчуть копита римських коней, проколюють римськими списами.

Ця арка слугує нагадуванням населенню про головне правило Римської імперії: вони мають змогу насолоджуватися тим, що називають миром, який, щоправда, дався їм не випадково. Вони здобули його внаслідок невимовної жорстокості римської армії. Латинське слово pax насправді значить не так мир, як відсутність війни, мир унаслідок війни. Pax — це така собі жорстока пацифікація. Арка мовби промовляє до перехожих: «Не буває миру без війни, як не буває війни без армії».

Ось вам коротенька розповідь Таціта від 69 року н. е. про римського намісника Галлії Петіллія Церіала, у якій бунтівним галлам пояснюють правила римського життя.

Він розповідає, що до приходу римлян Галлію розривали чвари ворожих князівств. Римляни принесли їм Pax Romana, і для цього їм знадобилося лиш одне. «Не може існувати миру між народами без армії, армії — без платні, а платні — без податків, — каже він. — Ось у чому суть. Тож не дурійте, бо як римляни підуть, галли знову погрузнуть у міжусобицях». Він каже їм вивчити урок історії: опір несе руїну, покірність — злагоду.

Парадоксально, але в мирні часи тріумфальна арка відігравала навіть важливішу роль. Певно ж, що люди питали: «Для чого ми платимо ці всі податки? Чому змушені плазувати перед ненаситними римськими податківцями?» Відповіді на ці запитання їм давала арка: армія — джерело миру, а мир нетривкий, як показали жахливі новини з Германії 9 року н. е. Щоправда, дехто стверджує, що римський режим навмисне перебільшував масштаби Варової поразки саме задля пропагандистської мети, тобто щоб підкреслити нестійкість миру. Та, зрештою, хіба не однаково? І послання лишається незмінним, хай скільки легіонів утратив Вар: за pax треба сплатити певну таксу, себто податок.

І воно того варте, позаяк результатом миру є розвиток торгівлі, а це означає добробут.

У часи імперії Рим був найбільшим містом на землі. Його населення оцінюють у мільйон душ — більше, ніж у будь-якому іншому місті світу аж до XVIII ст., коли почав активно розвиватися Лондон. Більшість жила в злиднях, люди вмирали аж так часто, що до міста щорічно прибувало близько 15 000 нових жителів, і нікому не бракувало місця. Мешканці гинули від хвороб і пожеж у своїх помешканнях — інсулах. За словами Таціта, одного разу внаслідок завалу старого дерев’яного стадіону загинуло 10 000 осіб, що навіює певні порівняння із сучасними нам катастрофами. Чи проводили тоді якісь розслідування трагедій? Чи була хвилина мовчання? Чи вдягали люди чорні стрічки в пам’ять про загиблих під час обвалу? Та дідька лисого!

Рим, це велетенське неспинне серце середземноморської імперії, з легкістю забув про них. Коли дивишся на залишки порту в Остії[78] та його велетенські зерносховища, у які відвантажували зерно з Єгипту, Тунісу й Сицилії, мимоволі усвідомлюєш масштаби потреб стародавнього міста. Починаєш розуміти, що мав на увазі Іван Богослов у своїх Об’явленнях, коли описував столицю імперії як Вавилонську блудницю. Він пише про торгівлю вантажами «золота, і срібла, і каміння дорогоцінного, і перел, і віссону, і порфіри, і шовку, і кармазину, і всякого дерева запашного, і всякого посуду з слонової кости, і всякого посуду з дорогоцінного дерева, і мідяного, і залізного, і мармурового, і кориці, і шафрану, і пахощів, і мирри, і ливану, і вина, і оливи, і тонкої муки, і пшениці, і товару, і овець, і коней, і возів, і рабів, і душ людських»[79]. Він мав рацію. Рим був велетенським торговим жерлом, а ціни, які він ладен був платити, приваблювали до нього товари й дивовижі з усього світу. (Приміром, наступного разу гіпопотама в Західній Європі побачили аж 1850 року.) Усе це добро прибувало до Остії, де близько 17 000 рабів перевантажували його на баржі й відправляли Тибром до Рима.

Часом кількість суден із зерном була такою великою, що утворювалися затори, тому Траян побудував там розкішний шестигранний порт, щоб мати більше простору для розвантаження. Цей порт і досі можна побачити й не важко уявити собі вантажників, що розвантажують по 100 000 тон зерна на рік. От лишень не слід обманюватися, ніби це були звичайні торгові операції, диктовані попитом і пропозицією.

На ринку зерна в Римі шахраювали не гірше, ніж у будь-якій ініціативі під егідою Спільної сільськогосподарської політики ЄС. Ба більше, можна сміливо твердити, що своєю одержимістю контролювати ціни й отримувати значні субсидії сучасний Євросоюз повністю імітує свій прадавній аватар. Теоретично, метою запровадження ССП було прагнення убезпечити населення Європи від нестачі провізії. Власне, така сама перспектива лякала й римських імператорів.

Голодний натовп злий. Саме тому 123 року до н. е. римський сенат започаткував видачу зерна населенню. Схема проста: ви отримуєте талон, який треба показати у відділі видачі, і якщо ви є одним із двохсот — двохсот п’ятдесяти тисяч правочинних дорослих чоловіків, то одержите 33 кілограми пшениці на місяць, чого більш ніж досить одному дорослому, проте замало для родини. У певні періоди держава видавала не лише зерно, а й вино, свинину й навіть оливкову олію.

Щоправда, ця справа зовсім не була виправдана потребами. Одного дня у II ст. до н. е. великий соціальний реформатор Гай Гракх гордовито розглядав чергу на видачу зерна, аж раптом уздрів серед неї відомого аристократа.

— Агов! — покликав борець за права бідних, — а що це ви там забули?

— Як би вам пояснити? — відказав старий жевжик, колишній консул (який до того ж міг похизуватися франтуватим ім’ям Луцій Кальпурній Пізон Фруґі). — Я не в захваті від того, що ви роздаєте моє майно направо й наліво, але коли ви вже взялися до цієї справи, то я бажаю дістати свою частку.

І так говорить мало не кожен оксфордширський панок, коли заходить мова про те, чи має він моральне право користуватися талонами на безкоштовний проїзд, призначеними для найбідніших верств населення. «Я чесно сплатив свої податки, — каже такий пан, — отож хочу мати винагороду за це».

Видача зерна потребувала неабиякої організації. Існували посади префекта анони та прокуратора анони, перший базувався в Римі, а другий — в Остії. Вони щосили намагалися контролювати ціни, зовсім як сьогоднішні європейські посадовці, приречені на нескінченну, але, зрештою, безплідну боротьбу з ринками зернових ф’ючерсів. Посаду цю використовували з власною метою приватні торгівці, тому ціни на пшеницю в Римі були вчетверо вищі, ніж у Єгипті. На забезпечення міста зерном ішло близько 15 відсотків від державних доходів. Імператори не мали іншого вибору, окрім як і далі поставляти зерно.

Якось у часи дефіциту імператора Клавдія закидали сухарями рід час прогулянки вулицею, тож йому довелося тікати. Згодом він негайно оголосив, що дасть римське громадянство будь-кому, хто запропонує йому корабель, здатний перевозити 10 000 modii, або ж 20 000 галонів пшениці — такий собі супертанкер.

Значно пізніше імператора Доміціана так занепокоїв дефіцит пшениці, що він розпорядився віддати під її вирощування всі виноградники Провансу. Це стало одним із перших прикладів аграрної інтервенції, вельми поширеної в Європі в останні п’ятдесят років. Заспокоївся він лише тоді, коли з проханням не чинити так до нього особисто прийшли галло-римські винороби, що, своєю чергою, стало одним із перших прикладів успішного лобіювання.

Римська сільськогосподарська політика своєю непослідовністю страшенно нагадує сьогоднішню європейську. У римлян були латифундії (latifundia) — широкі земельні угіддя, які обробляли стражденні раби, поки латинські поети тужили за тими часами, коли ліси ще не повирубували й кожен мав грядочку з бобами.

Насправді ці латинські поети жили в містах серед мас, які харчувалися казенними продуктами. Оплакуючи втрату старого укладу життя, вони проявляли таку саму послідовність, як сучасні британські політики з журналістами, котрим до вподоби ганити компанію «Теско» щодо зниження платні фермерам за їхню продукцію, а вже наступної суботи, коли вони їдуть на закупи, то несказанно радіють низьким цінам на городину.

Уряд втручався не лише в постачання зерна, адже існувала ще й оливкова олія — товар, якому римляни приписували чудодійні властивості та неабияку ефективність. На ній смажили, нею освітлювали оселі, її використовували як шампунь і мило, а коли на дні амфори зоставалося зовсім трошки, залишки вичерпували й використовували як контрацептив за її сперміцидні властивості.

З усіх руїн, що я бачив у Римі, найдавнішою, певно, є Монте Тестаччо. Це велетенське стародавнє звалище, вище за найвищу будівлю Форуму. Коли проходитимете крізь залізні ворота й ступатимете на порослу бур’янами стежину, гляньте собі під ноги — і побачите, що вона складається з незліченних глиняних черепків. Площа звалища становить 20 000 квадратних метрів, пагорб складається з уламків 25 мільйонів амфор, вилучених і розбитих стародавньою владою. Майже всі ці амфори — 83 відсотки — містили іспанську оливкову олію з Бетики. Держава вилучила та знищила їх, бо вважали, що, коли олію зберігати в амфорі надто довго, зі стінками посудини відбувається якийсь процес, тому залишки олії стають отруйними не лише для сперматозоїдів, а й для людей.

Як бачимо, у римлян була ціла програма з розбивання амфор, фінансована державою. У формування цін на оливкову олію втрутилися бюрократи, які, поїхавши до Іспанії, розповіли виробникам, скільки олії буде вдосталь. Для цього вони використали кошти, отримані з ринку зерна, наголосивши, що постачання пшениці для них провідне.

Ви можете спитати, звідки я взяв, що римську систему можна називати вільним ринком, адже під таким кутом вона більше схожа на сталінський режим. Утім, насправді сільське господарство Стародавнього Риму (як і вся економіка загалом) було значно вільнішим, ніж у сучасній нам Європі.

Рим не мав якихось суспільних вигод, окрім видачі продуктів населенню й заснованої Траяном програми під назвою alimenta, згідно з якою держава надавала сільськогосподарські іпотеки, виплати за якими йшли на допомогу дітям із середнього класу. Державної охорони здоров’я також не існувало, зате приблизно половина державних видатків припадала на армію. До речі, римське військо, хоч і порівняно нечисленне, було напрочуд ефективним.

Римляни правили своєю імперією, де жили від 80 до 100 мільйонів людей, за допомогою армії з 300–400 тисяч чоловік, половина з яких були легіонерами, а решта — допоміжними військами. Іншими словами, армія становила лише 2 відсотки від усього чоловічого населення.

А на що сьогоднішній європейський уряд витрачає наші податки? Приблизно 85–90 відсотків їх іде на зарплати чиновників, які, своєю чергою, становлять близько 30 відсотків працездатного населення. От у тому-то й полягало все диво Риму порівняно з нашим суспільством: в управлінні своєю велетенською державою римляни майже обходилися без бюрократії.

Так, вони безжально здирали податки з населення й без жодних докорів сумління доручали це людям не надто чесним. Імператор Веспасіан називав збирачів своїми «губками», бо спершу ті висмоктували гроші з провінціалів, а тоді він сам залюбки позивався на них до суду, викручуючи з відповідачів усе до копійки. Та попри все, щоб збирати податки, Рим мав не так вже й багато чиновників — приблизно одного на 400 000 осіб.

Щодо частки податків у всіх державних надходженнях, покійний Кіт Гопкінс[80] стверджував, що вона становила 5-10 відсотків від ВВП, якщо не менше. А тепер порівняйте це число з тими 40 пенсами, що нинішній британський уряд стягує з кожного фунта.

У сучасному розумінні імператори не мали ніякої економічної політики. Вони не мали жодних проміжних фінансових цілей. А коли вже на те пішло, то ніякої довго- й короткострокової стратегії вони також не мали. Вони не брали позик на оплату державних програм, як і не відігравали жодної ролі у визначенні процентних ставок, хай їхня діяльність і впливала на цінність грошей. Приміром, ціни на золото впали після того, як Юлій Цезар повернувся з Галлії з вантажем злитків, а коли, розбивши Антонія та Клеопатру, Август повернувся додому, то привіз із собою таку кількість єгипетських скарбів, що ставки впали на 60 відсотків.

Однак усе це відбувалося спонтанно й не сплановано. Економічні цілі імператора були прості й нечисленні: забезпечити постачання зерна, оплатити розваги та передусім виділити кошти на армію. Він не надто переймався тим, звідки взяти гроші. Теоретично мусило б існувати розмежування між патримоніумом — тобто володіннями імператора — і державною казною. Насправді імператор виписував чеки на обидва рахунки, а більшості імператорів бракувало скрупульозності, щоб проводити якісь розмежування. Імператор брав гроші з одного запасу, щоб заплатити як своїм придворним блазням, так і військам, що мерзли на Адріановому валу. І ніхто нічого не заперечував, адже, на римський погляд, усі розуміли, що імператор — це і є держава.

Не були імператори скрупульозні й у методах отримання доходів. Від самого початку імперії, коли Август присвоїв майно убитих ворогів, у Римі діяла система bona damnatorum — засудження на смерть із присвоєнням статків. Так, коли одного разу Нерон дізнався, що половина римської провінції в Африці належить шістьом людям, то прибрав їх і став її одноосібним намісником. Каліґула страчував впливових представників галльської знаті й сукупно забрав у них 600 мільйонів сестерцій. Клавдій стратив 35 сенаторів і 300 воїнів та, як вважають, неабияк збагатився на цьому.

За правління кровожерливого Доміціана через його рішення підняти платню армії та в рази збільшити видатки на розваги й будівництво виник дефіцит готівки, бо фінансував він усе це завдяки жахливій здирницькій програмі, за якою будь-кого могли звинуватити в lèse-majesté[81] імператора, а тоді обібрати й стратити. Невдовзі впровадили фінансові заохочення доносів на будь-які прояви «невірності» владі, і Римом поширилася жахлива мережа delatores (донощиків), як за режиму Чаушеску в Румунії.

Коли вичерпувалися всі інші засоби, імператори наказували розплавити статуї своїх попередників, запроваджували податок на пісуари чи продавали придворних карликів. А коли імперія прийняла християнство, у влади з’явився чудовий привід відбирати та продавати майно язичницьких храмів.

У самому серці римської економіки — якщо доцільно називати це діло економікою — лежало одне ключове питання: наскільки великою повинна бути імперія? Що більша, то ліпше. Що більше людей контролював Рим, то більше податків стягував імператор. Між 225 і 25 роками до н. е. число населення під владою Риму зросло від 4 до 60 мільйонів. Доходи ж пропорційно зросли в стократ головно завдяки тому, що Рим поглинув багаті дрібні імперії, як-от: Македонія, Єгипет і Сирія.

Щоправда, така політика розширення володінь була не завжди фінансово вигідною. Римляни не ризикували потикатися на деякі простори Північної Європи зовсім не через брак військової потуги, а тому, що це просто не вартувало тих зусиль, адже поселення там надто розкидані, земля бідна. Що небезпечніші й складніші для асиміляції території поглинала імперія, то дорожче обходилось утримання їх, оскільки це означало збільшення чисельності військ на кордонах, що, своєю чергою, призводило до зростання витрат на армію, навіть коли до скарбниці не надходило нових податків.

Проте й самі римляни, зі своєю примітивною економікою, розуміли, що, коли треба збільшити бюджетні видатки на армію, а коштів від податків не надходить, інфляції не уникнути. У майбутньому саме інфляція вкупі із супутньою їй економічною нестабільністю стане однією з причин краху імперії.

Попри всю ексцентричність методів оподаткування й дивні витрати римські імператори справді домоглися разючих економічних результатів. Протягом майже 100 років їм вдавалось утримувати рівень інфляції на нулі — у тому розумінні, що річний оклад легіонера становив 900 сестерцій. До нас не дійшли жодні докази інфляції в Західній імперії за часів Pax Romana. А на Сході вона становила якихось 0,85 відсотка.

Римська Європа була здебільшого доіндустріальним суспільством, у якому багатство генерувалося землею та працею. Однак римський мир виявився таким бездоганним і спокійним, що чимало хто збагатився до непристойності. Наприклад, у німецькому Трірі можна знайти надгробки винних магнатів, зведені приблизно 200 року н. е. Це величезні кам’яні скульптури кораблів, виконані по-дитячому наївно й натхненно, на них зображено померлих за перевезенням по Мозелю гігантських вантажів винних діжок. Є там і рельєфи, де їхні власники показані за столом, на який слуги вивалюють гроші з мішків.

Своєю кумедною вульгарністю ці зображення дещо нагадують надгробок Трімалхіона — багатія з Петронієвого «Сатирикона». Він уявляє, що його рельєф вирізьблять як годиться, тобто з усіма необхідними атрибутами: песиком, вітрильниками тощо, — на магістратському престолі в облямованій пурпуровим тозі. На пальцях у нього п’ять золотих перснів, він кидає людям гроші з мішка. Якщо ви не розумієте, як можна зображати пурпуровий і золотий кольори на надгробку, не забувайте, що надгробки в ті часи фарбували. Дивлячись на стародавні рельєфи, ми забуваємо, що їх наквацювали фарбами, наче пристаркувату кінозірку косметикою. Усі вони були разюче барвистими.

У цьому святкуванні життя та смерті в римській Німеччині криється щось дуже миле, невинне й цілковито дохристиянське. Це щира радість від виготовлення вина, радість від заробітку грошей і неквапне, розмірене плюскотіння весел човнів, що везуть Мозелем духмяний білий мозельвейн до Північного моря й далі в Британію або ж до Рони, а звідтіля — через Марсель до Середземномор’я. У цьому всьому немає жодних зайвих чеснот, лише чисте бажання святкувати. Виноробство — уже саме по собі є чеснотою, тож успіх виноробів благословляли самі боги.

Ці славетні морські подорожі стали можливими, либонь, завдяки римській армії, яка очистила річку від піратів. Рах Romana дав людям відчуття безпеки, тобто першу й найголовнішу передумову розвитку капіталізму та приваблення інвестицій. Окрім того, він дав ще й правову базу — римське законодавство, яке лишається одним із найбільших надбань сучасності.

Пріск, римський історик V ст., описує свою розмову з римським торговцем, який воював на боці варварів-гунів. Під час суперечки про переваги римського й гунського суспільства Пріск розігрує свій головний козир. Він наголошує, що існує безліч шляхів надати свободи, і перевага римського суспільства полягає в тому, що навіть померлі можуть розпоряджатися власним майном, адже закон вимагає діяти згідно із заповітом. По цих словах римський перебіжчик починає ридати й визнає, що римські закони найсправедливіші, а римський устрій найкращий.

І той старий гун мав рацію. Римляни надавали народам мир, недоторканність титулу й величезні території з прекрасним транспортним сполученням. Самим фактом оподаткування вони заохочували активну економічну діяльність, бо ж люди мусили ворушитися, щоб виконати свої податкові зобов’язання. Із запровадженням платні легіонерам бартерна економіка залізної доби монетизувалась, а поява грошей призвела до розподілу праці.

Прийшовши до Північної та Західної Європи, римляни знайшли там примітивне суспільство, що жило сільським господарством і грабунком. З появою романізованих міст, а заразом і базарного дня з’явилося уявлення про збут запасів із метою отримати прибуток.

Іншими словами, римляни заклали підґрунтя спільного європейського ринку, який діяв напрочуд успішно. От тільки керували вони ним без безглуздої метушні та обмежень, які спостерігаємо в сьогоднішній системі.

Здебільшого торгівля лишалася «целюлярною», себто локальною, та проводилась у межах одного міста чи гарнізону. Проте деякі торговці доставляли продукти в далекі краї. А повчальним прикладом цього римського досвіду є те, що ніхто не клопотав собі голову тим, щоб уніфікувати чи стандартизувати всі продукти.

Римляни дали ринку спокій і невдовзі переконалися, що уніфікація відбувається природно, бо населення Європи прагнуло наслідувати їхній приклад. Якщо ж хочете зрозуміти, як вільна торгівля сприяла уніфікації смаків, візьміть, до прикладу, гарум (garum) — знаменитий римський рибний соус.

Розділ дев’ятий

Уніфікація смаків

Точний рецепт гаруму достеменно невідомий, одначе вважають, що його готували десь так: до крові й тельбухів засоленої рибини додавали дрібних рибин, наприклад, анчоусів. Відтак заливали все це сольовим розчином і на два місяці лишали на сонці. Щоб прискорити процес приготування, суміш можна було поставити в теплому приміщенні. Результати перевершували всі очікування.

Щоб соус не так смердів, можна було проварити його протягом чотирьох годин до утворення прозорої рідини, яку римляни називали liquamen.

Я знаю лиш одного британського історика, який намагався приготувати гарум. Це Клайв Бріджер, хранитель старожитностей у музеї міста Ксантен, що в Німеччині. У своєму затишному заміському будиночку Клайв із дружиною Керстен якось почастували мене римським обідом, історично достовірним майже в усіх аспектах.

Почали ми зі смачнючої сирної закуски під назвою moretum, головною стравою було ягня з абрикосами, а на десерт dulcia — щось на кшталт пахлави. Запивали ми це все теплим вином із меленим мускатним горіхом. Мимоволі я задумався, що такі страви свого часу, ймовірно, куштував сам Август. Усе, крім рибної підливи, що стояла в нас на столі.

Наш рибний соус був у пляшці з Індонезії.

— Що? — спитав я. — А гаруму не буде?

— Востаннє я готував його ще за студентських років, — відповів Клайв, — у сміттєвому баку. Закінчилось усе плачевно: будинок став непридатним для життя.

Подібно до мистецтва мармурової скульптури римську майстерність виготовлення гаруму, здається, втрачено навіки. Нам нині відомо лише те, що його виробляли в промислових масштабах і любили палко на межі зі збоченням.

Найперші згадки про іспанський гарум датовані V ст. до н. е. Складається враження, ніби Римська імперія черпала з того рибного соусу всю свою міць. Римляни маринували в ньому м’ясо, додавали його до каші, словом — використовували мало не в усіх стравах. І через таку універсальність ціна на нього була чимала — 1000 сестерцій за приблизно 5 літрів.

На узбережжях Іспанії й Португалії знайдені цілі «фабрики» з виробництва гаруму — величезні глиняні цистерни, у яких збереглися рештки тунця. Нам відомо про великі фабрики з виготовлення цієї підливи на африканському узбережжі, де риб’ячі тельбухи томили на сонці, потім розливали юшку в ємності й заново нагрівали, доки рідина не ставала термоядерною.

Та найвизначнішою рисою гаруму, на сучасний погляд, є його повсюдність. Іспанські амфори із цим соусом знаходили в Колчестері, Сент-Олбансі й на Адріановому валу. Вони становлять 10 відсотків від усіх знайдених на сьогодні амфор.

Якщо, пірнувши в Середземне море, ви знайдете на дні уламки римського корабля, дуже висока ймовірність того, що серед них буде вантаж рибної підливи. А якщо судно іспанське, то приблизно 60 відсотків його вантажу, як правило, складатиме гарум чи liquamen.

Любов до цього соусу протрималася в Римі кілька століть і зникла з приходом християн, які зовсім не вітали пряність їжі й соромітництво лазень. А доти пристрасть до гаруму встигла розповзтися по всьому римському світі, мов сама ця густа рибна підлива по солдатському сухарю.

Амфори з-під соусу знаходять по всій Італії, Франції, Іспанії, Португалії та Північній Африці. Його їли в Неймегені[82], Палестині, Болгарії та Швейцарії.

То чого ж це нас вчить, зважаючи, що навіть якщо гарум і не був аж таким гидким на смак, то до нього все-таки слід було звикнути? Це демонструє нам феноменальний вплив культурних уподобань римлян на простори, які вони завойовували. По всьому римському світі людей привчали не лише прагнути римського громадянства, а й насолоджуватися тією смердючою рибною бовтанкою, яку вживали в їжу римляни.

А зараз трошки відвернімося від Риму та скеруймо погляд на сучасну Європу. Неважко побачити, які ми всі різні: кожен європейський народ віддає перевагу своєму соусу. Приміром, бельгійці їдять смажену картоплю з майонезом, що неабияк шокує британців, і не можуть без огиди дивитись, як ми в Британії збризкуємо її оцтом. Німці навіть не подумають їсти франкфуртські сосиски з англійською гірчицею, будь-якого француза знудить, якщо його пригостити мармітом або веджимайтом[83], а італійці взагалі ніколи не чули про британський коричневий соус[84].

Однак у римському світі існував тільки гарум, гарум, гарум — такий собі універсальний єврокетчуп. Це ніби, зупинившись у будь-якому готелі від Португалії до Іраку, від Шотландії до Лівії, побачити на обідньому столі вустерський соус[85].

Феномен гаруму слугує ідеальною ілюстрацією римського вміння створити це невловиме відчуття спільної ідентичності. Це і є гармонізація без жодних обмежень. Ніхто не силував завойовані народи їсти цю рибну підливу — крий Боже! — просто вона була визначною рисою римськості.

Тож якщо вам кортіло продемонструвати, що ви тепер також римлянин, то доводилося затиснути ніс, відкрити амфору з гарумом і вижлуктити її вміст.

Скрізь панував мир, процвітала торгівля, що й змушувало людей пересуватися мапою неквапної, сонної Європи. У цьому й полягали причини поширення феномена гаруму й повсюдного використання terra sigillata — ліпного римського посуду червоного кольору, який набув популярності по всій імперії.

Мандрівки були повільними, кінь лишався найшвидшим транспортом на планеті. Навіть за екстрених випадків, як-от заколот військовиків на Рейні 69 року н. е., треба було дев’ять днів, щоб донести новини з Майнца до Рима.

Однак пов’язані з подорожами ризики поступово знижувалися, тоді як причин мандрувати ставало чимраз більше. Від І ст. спостерігається різке зростання кількості кораблетрощ, але не через те, що море стало бурхливішим, а тому, що Середземним морем — внутрішнім басейном і серцем Римської економічної спільноти — почало плавати більше кораблів. Дороги були рівні й доглянуті, тож заможні римляни почали частіше подорожувати між своїми численними заміськими будинками. Хоча торговці й військові, як правило, долали дальші відстані, ніж решта громадян, та хоч куди вони приїздили, всюди були міста, збудовані за римськими стандартами, і люди, які володіли грецькою й латиною, тож видима розбіжність між батьківщиною й закордоном стиралася.

В Ефесі мені пощастило побувати в оселі одного римського купця з Іспанії, який, либонь, заробив статок від продажу оливкової олії чи рибного соусу. Небагато місць аж так зачаровували мене, як оце. Археолог Мартін Штескаль розмовляє з приємним австрійським акцентом, який лише додає його особі духу академічності. Однак поводиться він насамперед як рієлтор, аніж як науковець.

— Вибачте, тут трохи не прибрано, — каже він і веде мене нескінченною вервечкою кімнат, ванних, кухонь, бенкетних зал, прямокутних двориків і подружніх спалень, що розкинулися на пагорбі. Над усім цим височіє величезний ангар, через що складається враження, ніби перебуваєш у терміналі аеропорту.

— На цьому місці стояла інсула — дорогий багатоквартирний будинок, який належав чоловікові на ім’я Гай Фурій Апт. Сам він походив з Іспанії.

— З Іспанії? — перепитую я. — Тобто він був іспанцем?

— Зовсім ні, — відказує Мартін, — він був римлянином.

— У такому разі навіщо йому велетенська вілла на іншому березі Середземного моря? — питаю я. — Це ж Туреччина. Для чого андалузцеві будинок у Туреччині?

— Свій статок він заробив сільським господарством або торгівлею, — пояснює Мартін, — до того ж колись це місто було римським.

Ми підіймаємося сходами, заходимо під риштування, і він показує мені всі дива римської інсули. Я бачу мозаїку з левом та ідеально збережений гіпокауст[86] (бо ж навіть на заході Туреччини взимку доволі холодно).

Є там бездоганно збережені печі й комори, у яких раби Фурія Апта, безсумнівно, тримали гарум, оливкову олію й terra sigillata. Є тут і вбиральня на цілу родину. Уздовж трьох стін, розмальованих медитативними графіті, тягнуться спеціальні лави з дірками, під якими колись протікала вода.

Уже просто мати водогін у такому місті, як Ефес, вважалося ознакою чималого статку, а Фурієві Апту явно було до вподоби хизуватися. Панелі на стінах й одвірки в нього оздоблені мармуром. Я проводжу рукою по пурпуровому рельєфу — застиглих залишках якоїсь геологічної породи. Полірований камінь так само прохолодний на дотик, і від нього віє розкішшю достоту так, як, певно, свого часу для гостей цього дому. Звертаюся до Мартіна:

— Тут усе підібране зі смаком, так? Не відчувається жодної вульгарщини.

— Саме так, — підтверджує він. — У власника був неперевершений смак.

Проте навіть Фурій Апт не міг дозволити собі мармурові оздоби на кожному поверсі, тому замість мармуру горішні яруси — зруйновані землетрусом 263 року н. е. — прикрашені майстерно виконаними фресками, щоб їх могли бачити лише члени родини. Це не тому, що він якийсь там скупар, якому шкода грошей на щедре оздоблення другого поверху, а для того, щоб, щойно ступивши до оселі, гості могли враз побачити його багатство.

Якщо Аптову надмірність у любові до мармуру й можна трохи покритикувати, то в живописі він точно тямив. У його домівці є кімната муз, у якій господареві, либонь, подобалося посидіти з веселою компанією і як слід нажлуктитися в оточенні небаченої краси. Мури тут прикрашені зображеннями дев’яти муз (нумо пригадаймо їхні імена: Кліо, Мельпомена, Ерато, Терпсіхора, Талія, Полігімнія, Евтерпа, Калліопа, Уранія) і Сапфо, доданої, певно, на удачу, щоб ушанувати генія лесбійської поезії.

Виконання просте, але елегантне, кольори збереглися й донині, пропорції витримані. Однією з найбільших катастроф історії є те, що до нас майже не дійшло зразків грецького й римського образотворчого мистецтва. Ми втратили все, крім робіт неперевершеного Поліглота (Мікеланджело чи Рафаеля свого часу), та і його картини можливо тільки уявляти завдяки майстерним описам Павсанія.

Однак дещо з римських картин таки збереглося. Дивлячись на чуттєвий виступ животика однієї з муз, на її округлі груди й точені зап’ястя та шию, я замислююся над тим, наскільки швидко загинуло це мистецтво, цей класичний погляд на людське тіло. Його змінили чудернацькі видовження, загострені ноги, роздуті черева й загальна примітивність середньовічних картин. І як же довго тривало це неподобство, доки зрештою не настало Відродження і розставило усе на свої місця.

Своєю витонченістю, розумінням людської природи, болю й насолоди римська цивілізація була найрозвиненішою серед усіх, що досі існували на землі. Найбільшою гордістю Мартіна є настрій і дух останнього експоната будинку: фантазії з глазурованих черепків, якою прикрашені стіни й стеля алькова. На ній зображені Аріадна й Аполлон. Більшість роботи втрачено, як можна припустити, дивлячись на залишки кольорових камінців, приклеєних до стелі клеєм, якому вже 2000 років, проте навіть цього досить, щоб збагнути всю красу композиції.

Зображено на ній величезні округлі виноградини, переплетену лозу й елегантні, дещо загадкові фігури. Однак ключову роль відіграють кольори: усе виконане в пастельних відтінках блакитного, зеленого й сірого із вкрапленнями жовтогарячого для підкреслення кольору шкіри дівчини та бога.

У якусь мить мені кортить уїдливо зауважити, що ця картина відома ще під назвою «Прищавий Аполлон», а втім, мені одразу ж стає соромно за таку свою вульгарність. Ця техніка передачі кольору нічим не поступається роботам Матісса чи фовістів[87].

Ця вілла втілює всі набутки римської культури. Вона ідентична будь-якій віллі уздовж середземноморського узбережжя й навіть далі.

«У цьому домі є все, що можна знайти в будинку на Палатині, — говорить Мартін, маючи на увазі римський пагорб із палацами, де мешкали Август і решта знаті, а потім показує на кухню й додає: — Усе начиння таке саме».

Імовірно, на цьому моменті хтось із уважних читачів може дорікнути нам, що досі ми наводили докази романізації тільки еліт. «А як же простий люд?» — спитаєте ви. Ми вже побачили, як римляни накинули римськість місцевій знаті, надали їй римське громадянство, спонукали просуватися по кар’єрній драбині, показали, як виготовляти тоги, познайомили з поезією Вергілія, навчили ораторського мистецтва й почастували гарумом. Ми побачили, як ті, хто ще донедавна був ніким у Європі, самі просили пригостити їх цим чудовим римським смаколиком. М-м-м. Вони ставили гіпокаусти, мозаїки, фонтани — усе як у людей.

А як же решта населення в містах і селах? Чи почувалися вони римлянами? Як глибоко проник римський дух? Тут усе залежить від того, як далеко від центру перебуваєте ви й наскільки урбанізованою є ваша провінція.

Проте, якщо ви жили по сусідству з великим римським містом, вас неодмінно затягувало в жерло гігантської культурної плавильні, адже по всій імперії римляни будували не просто міста. Це були справжні фабрики для перетворення варварів на римлян.

Розділ десятий

Пригоди галла Лукко

Припустімо, ви галльський свинопас на ім’я Лукко, близько 70 року народження. Живете серед гірських лісів, у місцевості на півдні Франції, що нині зветься Національний парк Севенн, і хоч життя ваше сяк-так стерпне, комфортним назвати його важко.

Мешкаєте ви в халупі з глини й лози, яку ділите зі своїми свинями. Через побутові умови від вас так тхне, що знайти дівчину тяжко. До того ж серед цих лісистих гір водиться не так уже й багато галльських дівчат.

Коли дощить, у вашій халупі мокро. Ви молитесь Тевтату, Белісамі, Суцеллу, Лугу, Епоні чи будь-якому іншому галльському божеству, яке, на вашу думку, дивиться на вас із неба. Серед вогкого мороку ви перелякано тулитеся до своїх свиней, що аж ніяк не сприяє поліпшенню особистої гігієни, повірте мені на слово.

А коли нарешті визирає сонце, ви думаєте: «До біса усе це. Мені скоро двадцять п’ять. Не можна все життя сидіти тут, чекаючи з моря погоди. Піду краще в долину, до тих людей, про яких кажуть, ніби в них непереможна армія».

— Піду до римлян, подивлюся білий світ, — кажете ви собі й вирушаєте в дорогу.

Ви бредете дрімучим лісом до річки Ґардон. Далі стежки нема, тому ви рушаєте уздовж берега. Він порослий хащами й чагарниками, тож спливає кілька днів, перше ніж ріка розширюється та сповільнює плин. Ви виснажені й уже починаєте думати про повернення, аж раптом помічаєте дещо попереду.

Спершу вам так страшно й дивно, що ви не вірите власним очам. Це, мабуть, якийсь міраж. Долина попереду перекрита велетенським триярусним мостом. Вас охоплює забобонний страх, і ви падаєте навколішки.

«Певно, цю споруду звели якісь гіганти, — думаєте ви, — або боги». Підходите ближче, але таки не можете осягнути її розмірів. Ніколи в житті ви не бачили обробленого каменя, а тут перед вами ціла споруда, збудована з обточених брил, кожна з яких більша за вашу халупу. Міст цей сягає 49 метрів заввишки і 275 завдовжки.

Та попри ваш більш аніж скромний рівень знань і низький соціально-економічний статус ви свинопас не простий, а допитливий, тому одразу ж підводитеся. «В ім’я усього святого, чому ця річ тут?» — питаєте ви себе.

Ви мружите очі, замислюєтеся. Це не просто міст, бо міст не може бути аж 49 метрів заввишки. Чому ж тоді він такий високий?

Доволі швидко до вас доходить, що вся річ у найвищому ряді арок, отих маленьких. Мабуть, їх не дарма поставили аж так високо. Може, це щоб обстрілювати людей знизу? Чи щоб бачити хто йде долиною? Або ж вони такі високі, оскільки боги, які там живуть, хочуть бути ближчими до хмар? А може, це для того, щоб скидати каміння на човни, що пропливають річкою?

Попри те, що ваше знання з військової тактики дуже поверхове, жодне з припущень не видається переконливим.

Раптом вас хтось гукає. Вас помітив солдат. Ваш перший римлянин!

Побачивши, як на кінчику його списа виграє сонце, ви мерщій кидаєтесь у кущі, немов той заєць. Одначе цікавість не полишає вас. Якесь чуття підказує, що всьому цьому мусить існувати людське тлумачення, вам страх як кортить дізнатися, що ж це таке. Тож ви повзете вгору схилом.

Ви рухаєтеся повільно, намагаючись не здіймати галасу, доки не дістаєтеся кам’яного жолоба на вершечку пагорба. Заглядаєте через край.

— Га?

Там вода. Звичайнісінька вода, що неквапно дзюрчить на південь (аж ген за небокрай) по кам’яному каналу на самому вершечку цієї надбудови. «Для чого їм вода, якщо в них є річка Ґардон?» — питаєте себе.

Мої вітання, ви знайшли Пон-дю-Ґар — найвизначніший пам’ятник міського водогону в історії. Достеменно невідомо, коли його звели, але дехто припускає, що будівництво розпочав Марк Віпсаній Агріппа — права рука Августа — 14 року до н. е.

(Агріппа був не звичайним посадовцем, а першокласним генералом, на якому лежала основна заслуга в перемозі при Акції, він перепланував каналізаційну систему, збудував акведуки, звів Пантеон у Римі й ініціював створення першої мапи імперії. Коли Август стикався з якоюсь логістичною чи військовою проблемою, припускаю, його найпершим наказом був: «Приведіть сюди Агріппу!» Навіть якщо Пон-дю-Ґар і не його творіння, своїми масштабами він таки пасує генієві цього Сесіля Родса[88] з Ранньої Римської імперії.)

Відомо, що акведук доставляв воду на 32 кілометри від джерела в Юзесі[89] до Пон-дю-Ґара, а звідти — ще на 18 кілометрів до французького міста Нім, загалом на 50 кілометрів. Дивовижне досягнення, хоча й доволі посереднє, як на римські акведуки в Галлії. Приміром, у столицю провінції, місто Луґдунум (Ліон), воду доправляли чотирма акведуками на 25, 28, 66 і 75 кілометрів завдовжки.

А ви, галле Лукко, зараз дивитеся на критий канал, що тягнеться вдалину крізь яри й ліси, від чого ваша допитливість лишень розпалюється. Куди тече ця вода, і навіщо вона тим людям?

Тож ви рушаєте уздовж каналу, десятою дорогою обминаючи кожного вояка на своєму шляху. Цілий день ви продираєтеся крізь чагарники, прямуючи до Німа. Самі того не підозрюючи, ви увесь час спускаєтеся під незмінним градієнтом 1/4000, себто на 25 метрів кожного кілометра.

Ви виходите біля угідь і знову бачите, як римляни змінили природу. Минаєте величезні вілли з фермами, вілли, які в Темні віки перетворять на цілі хутори. Та хоча мистецтво римської архітектури й забудеться, а в поруйнованих дворах постануть кособокі дерев’яні халупи, ці хутори-нащадки стародавніх вілл навіки залишаться на мішленівських мапах Франції.

Земля перед вами поділена на прямокутні ділянки для ветеранів римської армії. Ці ділянки довкола Німа можна спостерігати й сьогодні.

Перед вами лози, обважнілі кетягами зрілого червоного й білого винограду — римська пам’ятка, значно витриваліша й життєздатніша за акведук. «Наші виноградники, — пише один французький історик, — це пам’ятка про Рим, одна з найкраще збережених римських пам’яток». Саме завдяки римлянам маємо сьогодні вина Шато Лафіт і Мутон Каде вкупі з іншими надбаннями цивілізації, хай навіть самі римляни спершу й бурчали на цей дар Діоніса. Кажуть, що отримавши вино від римлян II ст. до н. е., варвари неабияк приохотилися до нього. Вони пили його нерозведеним (суто варварське неподобство) і до того ж їм подобалося, що за глечик вина можна було обміняти одного галльського раба.

Ринок вина наситився так, що римляни вирішили заробити на цьому: задля утримання цін заборонили вирощувати виноград та оливки північніше від Альп. Це приклад італоцентристської політики, якій, одначе, судилося зрештою розчинитися в щораз сильнішій Римській економічній спільноті.

Усю егоїстичність такої політики ще за часів республіки помітив Цицерон. «Ми чинимо так, — пхикає він, — quo plures sint nostrae vinetae nostraeque oleae», себто «лише щоб мати більше власних виноградників й оливкових садів». Інакше кажучи, він інстинктивно відчував, що Римській економічній спільноті протекціонізм стане чужим. Уже зовсім скоро ця політика зазнала краху. (Зауважте дивовижну подібність між цим підходом і несамовитим прагненням виноробів нинішнього ЄС контролювати ринок. Брюссель має власний досить цікавий метод утримання цін на виноград: він скуповує всю сировину й пускає на виготовлення алкоголю.)

Уже в сутінках дістаєтеся міста Немауз (Нім), і тут акведук тягнеться вздовж дороги. На ній повно возів та решти речей, яких ви в житті не бачили: придорожні храми різних богів, надгробки, люди верхи на конях і лежачи на ношах. Хоча більшість із них розмовляє галльською, дехто сичить мовою, якої ви раніше не чули. Ви йдете далі, тримаючись за руків’я своєї галльської шаблі, досі сповнені рішучості розкрити таємницю римського каналу з водою.

Ближче до міського муру Немауза народу більшає. Є тут торговці вином, соленою тріскою й сухарями зі смердючим рибним соусом, а ще — дівчата, яких ви раніше не бачили. Вони зиркають із мерехтливих тіней і пропонують щось незрозуміле. Досягнувши велетенської восьмикутної вежі, збудованої, либонь, ще за Августа не інакше як з метою нагадати про римське домінування, ви розумієте, що з вас досить. Заходити в місто не хочеться.

Ваш культурний шок цілковитий. Біля шестикілометрового римського муру ви ховаєтесь у кущі, щоб перечекати до світанку.

Ваш неспокійний сон зненацька уривається. Вас хтось штурхає, звертаючись галльською. Ви протираєте очі, мружитесь і нарешті бачите чоловіка, що стоїть перед вами. Це Уїлло, ваш давній знайомий, старший на десять років. Десять років тому, коли він був уже дорослим, то зник із вашого села. Казали, його продали в рабство.

Він питає, що ви тут забули, у відповідь ви розповідаєте про таємничий канал із водою та своє бажання побачити римлян. Уїлло сміється й каже, що допоможе вам.

Крізь браму він веде вас до місця, де бере початок акведук. Це здоровенна ємність, із якої навсібіч розходиться десять труб.

— Он воно що, — кажете ви, — але ж для чого це?

Уїлло розповідає приголомшливий факт про Пон-дю-Ґар. Виявляється, цей надлюдський пам’ятник архітектури не так уже й конче потрібен Німу. У місті є прекрасне джерело, повне питної води.

Одначе німським бюргерам треба більше води на фонтани в будинках, ванни, вбиральні, прання білизни й прибирання оселі. Іншими словами, вона потрібна їм як атрибут достатку, щоб показати, наскільки вони римляни. Отже, вони задавали стандарти гігієни, повторити які людству вдасться лише у XIX ст.

Уїлло має роботу, працює барменом у термополії (thermopolium) — такому собі гастропабі з гарячими закусками. Він пропонує вам зупинитись у нього. Наступні кілька тижнів ви тиняєтеся Немаузом, допомагаєте Уїлло й починаєте розуміти, що означає бути римлянином. Ви ходите до Уїлло в його термополій, прогулюєтесь у різних кінцях міста, щоразу стаючи більше римлянином. Своїм перетворенням ви нагадуєте кавалок металу, що на автомобільному заводі спершу проходить через кузовний і фарбувальний цехи, а відтак — монтажну майстерню.

Прямуючи головною торговою вулицею, вельми подібною до торгових центрів, які сьогодні є скрізь у світі, ви подумки відзначаєте план, за яким римляни будують вулиці. Також звертаєте більше уваги на манери й традиції римського життя: як людей зіштовхують із вулиці, щоб іншим було де пройти, і нескінченні молитви перед храмами та гробницями.

Дуже повільно й затинаючись, але ви вже говорите латиною, необхідною для розуміння замовлень від легіонерів, які заходять до термополію. А тоді одного дня Уїлло каже, що час іти до лазні. Ви ще ніколи не були в лазні, бо ви свинопас, а оскільки ви ще й галльський свинопас, помитися вам точно не завадить.

Ви з Уїлло прямуєте до міської лазні, збудованої якимось видатним мужем, і, на ваш подив, вас впускають, адже сьогодні день для продавців та іншої шушвалі. Ви знімаєте свої засмальцьовані, брудні штани та йдете спершу до гарячої кімнати, а відтак — до холодної, при цьому відчуваєте, як через ваші пори виходять останні сліди галльського бруду, поступаючись римськості. Щоправда, вам не зовсім комфортно бути голим перед іншими галло-римлянами: помічаєте, як усі навколо глузливо зиркають на ваше оголене тіло.

— У чому річ? — питаєте ви в Уїлло.

Замість відповіді він дає вам щипчики. Цілком очікувано, ви як людина, що прожила все життя в лісах ΐ болотах, є волохатим із голови до п’ят. А римляни, як ми вже знаємо, гидували волоссям на тілі.

Від часів завоювання Британії на острові різко зросло використання щипчиків, адже британці збагнули, що, на думку римлян, гладеньким бути краще, ніж волохатим. Отже, позбувшись у такий інтимний спосіб своєї старої галльськості, ви перетворюєтеся на галло-римлянина. Намастившись оливковою олією й зішкрібши із себе леп, повертаєтеся до роздягальні та вже не розумієте, як можна вбиратися в ці смердючі старі штани, тож обираєте натомість римську туніку, у якій Уїлло працює в барі.

З лазні ви повертаєтеся чистим, поголеним, скрізь гладеньким, у новій туніці та з наміром спробувати вдягати тогу. Проте це ще не всі радощі на сьогодні.

В Уїлло є квитки на ігри в амфітеатрі Німа, від чого ваше серце радісно тріпоче: ігри (ludi circense) — візитівка Стародавнього Риму. Нерідко дорогою до термополію ви чули лемент натовпу з амфітеатру, тож вам завжди кортіло подивитися, що відбувається в цій еліптичній будівлі на 21 000 осіб. Не раз, минаючи цю велетенську споруду з двома входами, ви відчували аміачний дух сечі й гною, змішаних із тирсою, і бачили обличчя людей, які виходили звідти через vomitoria[90]: такий вираз з’являється на обличчі того, хто щойно бачив щось неймовірне, але водночас жахливе.

Розділ одинадцятий

Ігри

Імовірно, римські ігри походять від давньої етруської традиції на похороні воїна вбивати його бранців. Перші гладіаторські бої провів 264 року до н. е. Децим Юній Брут коло Бичачого форуму, названого так через те, що там торгували худобою. З часом ігри ускладнилися, стали екзотичнішими й дорожчими, аж доки із засобу масових розваг і контролю не перетворилися на моторошний маніфест римських цінностей.

До кінця І ст. амфітеатри зводили вже по всій імперії. У самому Римі такі розваги були винятковою прерогативою імператора, а от у провінціях їх проводили магістрати, які мали причетність до його культу. Організатора ігор називали munerator, або ж, щоб ви переконались, як майже не змінилося значення цього слова за тисячі років, керівник цих кровожерливих дійств був знаний також як editor[91].

Ігри відбувалися в три етапи. Першим був venatione, під час якого імітували полювання й забивали диких звірів. Подекуди в дійстві брав участь особисто імператор. Приміром, Коммод з’являвся на публіку в левовій шкурі. Обходячи арену з києм у руках, він забивав стриножених тварин з відважністю мільйонера на полюванні на циркового носорога десь на флоридському ранчо. 248 року місто Рим відзначало своє тисячоліття, і в день святкування до програми ігор включили тридцять двох слонів, десяток тигрів, понад півсотні левів і шість бегемотів. Ви можете зауважити, що з часом апетит до вбивства левів ущух, і не помилитеся, бо після левів узялися за бегемотів.

Наступним етапом були noxii — страти засуджених злочинців. Саме тут найяскравіше проявляється римське уявлення про розваги для всієї родини: крадієві або вбивці відпилювали ноги, обмащували обрубки медом і кидали бідолаху на поталу ведмедям.

Хоча цей вид розваг і цілком задовольняв смаки римлян, та результат страти не викликав жодних сумнівів, їй бракувало напруженості гладіаторських боїв — кульмінації ігор. На відміну від того, що показують нам у кіно, бої проводили, як правило, сам на сам. Позаяк утримання й тренування гладіаторів обходилися дорого, то, щоб спонукати їх лишатися живими якомога довше, їм давали значні матеріальні заохочення.

Проте небагато гладіаторів жили довго. Вони гинули за страшних обставин, з випущеними на пісок кишками й криками натовпу у вухах. Це одна з причин, чому багато хто з нас, сучасних людей, вважає, що римлян якось важко полюбити за таку жорстокість, тому віддає перевагу грекам. Утім, навіть самі греки приїздили подивитися ігри, а в Ефесі археологи знайшли не лише череп retiarius (гладіатора, озброєного сіткою), а й тризуб, який пробив у його голові три дірки.

Звісно, багато хто виступав проти ігор. Одначе протестували вони з усією марнотою сучасних естетів, що вернуть ніс від усілякого голлівудського шлаку. Маси обожнювали це дійство, воно їх ощасливлювало, тому й проводилося скрізь. Кожен імператор прагнув підняти ставки, знайти щось, що полоскотало б нерви юрбі. Так, 107 року н. е. Траян провів ігри, під час яких відбулося 5000 боїв. Певно, дивитися їх усі було так само тягуче одноманітно, як спостерігати за кимось із пасажирів літака, хто грає в «GameBoy».

Доміціан проводив бої між гладіаторами та жінками, а Коммод подумав, що було б кумедно поставити жінок проти карликів і подивитися, хто кого вб’є першим. Амфітеатр у Лондоні знайшли аж 1996 року під Ґілдголом — будівлею, у якій приймають голів держав. Амфітеатр вправно реставрували, відновивши навіть дерев’яні жолоби, якими з арени зливали кров та екскременти.

Приблизно тоді ж і знайшли рештки двадцятиоднорічного гладіатора, чию професію визначили за речами в могилі, зокрема за статуеткою Меркурія: коли раби виходили на арену забрати тіла переможених, то були переодягнені в Меркурія Психопомпа — провідника мертвих. Однак найцікавішим у цій знахідці було те, що той гладіатор насправді виявився гладіаторкою.

Я стояв серед цієї арени, наді мною шуміли вулиці Сіті, на яких вирувало сучасне життя великого європейського міста, яке багато чого успадкувало від римлян, і мене не полишало відчуття, що римська культура чужа й незбагненна.

Сучасна Європа ще не втратила цікавості до розправи над невинними тваринами. Так, іспанська корида є прямою наступницею римських традицій, у ній так само безглуздо називають відвагою неприкриту жорстокість, та й відбувається вона в місці, ідентичному до римських амфітеатрів. А стосовно публічних страт, то ще не так давно вони були однією з тих розваг, які вабили люд у Британії.

А от чого нам дійсно вже ніколи не збагнути, це чому римлянам аж так подобалося споглядати розправу над невинними, розважатись убивствами людей. За приблизними оцінками, у самому тільки Колізеї загинуло 200 000 людей. Невже це суспільство було аж таке хворе?

Безперечно, гладіаторські бої посідали чільне місце в етичній системі римлян. У тому світі вірили передовсім у переможців і переможених, у смерть і славу. Якщо не наражатимешся на смертельний ризик, то не здобудеш слави, а без переможених не буває переможців. Щоразу, як на очах у римської публіки гинув гладіатор, перед ними в щонайжорстокіший і щонайефектніший спосіб розігрувалася сцена перемоги й поразки.

Своєю чергою, це мало б для натовпу кілька психологічних наслідків. По-перше, що найочевидніше, геройський статус гладіатора підкріпляли ризики, на які він наражався. Римські жінки так розпалювалися його проявом мужності перед обличчям смерті, що починали дуже кепсько поводитися, через що старий чортяка Август заборонив їм сідати ближче, ніж за шість рядів від перших місць.

Ювенал пише про Еппію — дружину сенатора, яку аж так зачарував один гладіатор, що вона, забувши про своїх дітей, батьківщину, сестру й чоловіка, утекла з ним до Єгипту. Поет каже, що, попри численні фізичні каліцтва об’єкта її пристрасті, включно зі шрамом від шолома навколо обличчя й чиряком на носі, Еппія була готова ризикнути всім і вирушити за ним. Автор прикро констатує: «Жінкам до вподоби чоловік із мечем». А от дружині Марка Аврелія подобалося розважатись із гладіатором на ім’я Марціан, що частково пояснює стоїчну покірність славетних імператорових «Роздумів».

На стіні школи гладіаторів у Помпеях написано, що Келад був suspirium et decus puellarum — парубком, за яким зітхали жінки. Іншими словами, гладіатори були тогочасними секс-символами, тож у цьому сенсі Голлівуд показує нам усе цілком достовірно.

Однак ігри мали також ще одну значно важливішу психологічну функцію. Постійно під’юджуючи пристрасті людей, вони давали їм відчуття єдності та згуртованості. А повторюючи щось одне в той самий спосіб і на території всієї імперії, ігри стали рушійною силою культурної інтеграції, суттєво потужнішою за будь-що з того, що маємо в сучасній Європі.

А ось і ви, Лукко, разом зі своїм друзякою Уїлло, двоє галлів на різних стадіях процесу романізації, сидите в одному з двадцяти чотирьох рядів німського амфітеатру, спостерігаючи величне й водночас жахливе дійство.

Спершу по арені проносять статую імператора, воліючи підкреслити ідею того, що це священне римське дійство присвячене культу Риму та його живого бога. Відтак починається бійня: убивства звірів, страти й насамкінець — гладіаторські бої.

Хто ж вони, ті гладіатори? Це були військовополонені, варвари, раби. Словом, переможені. Хай жіноцтво й вважало їх за сексуальних, навіть у дещо збоченому розумінні, та вони однаково лишалися переможеними й гинули за бажанням римлян. У цьому сенсі амфітеатри Римської імперії відіграють неабияку символічну роль.

У кожному місті вони слугують полем битви, сценою, на якій розігруються ключові елементи римського уявлення про славу: усміхнені римляни сидять зверху, а варвари гинуть у багнюці. Хоч на який римський пам’ятник, надгробок чи арку поглянь, скрізь варвари зображені однаково: бородаті, у штанях, безпорадно валяться додолу під списами римських вершників.

Щоправда, смерть варвара могла бути трагічною й подекуди навіть ставати предметом жалісних роздумів. Прикладом того є загибель Дідони й Турна, які не були римлянами, в «Енеїді». А коли дивимося на скульптуру «Помираючий галл», створену приблизно 200 року до н. е., стає зрозуміло, що вона має на меті показати нам увесь його біль. Ось він перед нами, гриватий, вусатий, із мотузкою навколо шиї, по краплі втрачає кров через рану в грудях.

Ми можемо співчувати галлові, який помирає, так само, як публіка на іграх співчувала тим, хто гинув перед нею на арені. Однак і те і те має на меті одну пропагандистську мету: підкреслити прірву між призначенням Риму та долею тих, хто ризикне стати йому на шляху.

Тож щоразу, як ви приходили б на ігри, у голові формувалося б римське уявлення про поділ на «нас» і «їх». Є римляни, тобто всі ті, хто на трибунах, і вони — завойовані народи решти світу, призначенням яких є забезпечувати нас кривавим і трагічним видовищем.

Ми вже бачили, як Август використав ідею поділу на «нас» та «їх» у пропаганді проти Клеопатри. Саме цей поділ світу на римський і варварський виступив потужною об’єднавчою силою, адже викликати співчуття глядачів було не єдиною метою, з якою влаштовували бої варварів на арені. Ці люди могли завдати удару у відповідь і битися люто й підступно. Ще мить тому переможений варвар лежав біля ніг переможця, а наступної вже міг би вчепитися йому в горлянку, і натовпом би ширився зойк несподіванки. У цьому сенсі бої в амфітеатрах нагадують битви, увічнені на тріумфальній арці в Оранжі.

Вони є живим нагадуванням основної ідеї Римської імперії: небезпека зусібіч (згадайте Вара й різанину в лісі), і це пояснює й виправдовує будь-які засоби: нам потрібна армія, щоб захиститися від лютих дикунів у штанях, таких, яких ви могли бачити в амфітеатрі. А на утримання війська потрібні податки й імператор, щоб розпоряджатися ними.

Не раз історія демонструвала нам, як народ країни або імперії об’єднувався перед лицем зовнішньої загрози. Так, Європейський Союз є переважно продуктом Холодної війни, суто відображенням бажання Франції та Німеччини об’єднатися нерозривними узами, а також прагненням усіх європейців — старанно підкріплюваним Вашингтоном — згуртуватися проти загрози з боку Радянського Союзу.

Не випадково ЄС довелося трохи пошукати нове призначення свого існування невдовзі потому, як зовнішня загроза зникла. Нині чимало європейців вважають, що наступним кроком має стати об’єднання проти Америки. Проте не конче заглиблюватися в дискусію, щоб збагнути, що хай якою є та зовнішня загроза сучасній Європі, її й приблизно не так легко уявити та зобразити, як загрозу навали варварів на Рим. Власне, саме це символічно розігрували в амфітеатрах.

Що більше варварів гинуло на арені, то дужче глядачі переконувались у своїй римськості.

Дарма, що ви тільки-но прибули до Німа з якихось нетрів галльського лісу: щоразу, як кричите від захвату в амфітеатрі, то висловлюєте своє захоплення Римом. Хай ви й розмовляєте однією мовою з тими бідолахами на рингу, проте з кожним вигуком віддаляєтеся від свого варварського походження та щільніше асоціюєтесь із імперією та імператором. Ефект романізації закріплюється ще більше, оскільки ви перебуваєте під дією найпотужніших емоцій — страху й жаги крові.

А який різновид дозвілля в сучасній Європі можна порівняти з повсюдністю й універсальністю римських ігор? Бо, от скажімо, у Данії не проводять кориду, а в Німеччині так і не прижився крикет.

Найближчим відповідником є футбол, а втім, він і близько не стоїть до ігор. Так, футбол може викликати такий трепет, однак по суті він відокремлює країну від країни та клуб від клубу. Своєю ж відданістю імператорові та спільною мораллю, яку просували ігри, вони навпаки вкорінювали відданість одній центральній владі.

Романізація відбувалася через наслідування ритуалів, а також завдяки вивченню й повторенню правил етикету, наприклад, як правильно передавати губку в громадській вбиральні. Уперше потрапивши до цього дивного місця, у якому люди сидять рядами й теревенять одне з одним, ви почуваєтеся дещо ніяково. Зайшовши вдруге, ви вже впевненіші. Після третього разу ви стаєте римлянином.

Утім, увесь цей час, ви, о, галле Лукко, несвідомо коїли ще дещо, що мало значний вплив на вашу романізацію. Кожного разу, отримуючи платню у своєму барі чи купуючи сухар, намащений гарумом, ви ставали жертвою одного з найпідступніших вивертів пропаганди.

Розділ дванадцятий

Єдина валюта

Коли Жак Делор разом з іншими європейськими лідерами наприкінці 1980-х вирішили запровадити єдину європейську валюту, то прекрасно тямили, що роблять. Вони усвідомлювали, що це величезний крок назустріч політичному союзу, який багато в чому нагадував стару й добру Римську імперію.

Це означало не лише використання однієї валюти в кожному магазині по всій Європі з рештою переваг, які надасть такий хід торгівлі. Європейські лідери інстинктивно розуміли, що зможуть спільно ухвалювати ще більше економічних рішень у питаннях не лише відсоткових ставок, а й оподаткування.

Делор розумів, що запровадження єдиної європейської валюти означатиме економічне, а згодом і політичне управління всією Європою.

А зараз повернімося до Римської імперії та уроків, які варто засвоїти з тих часів, коли валюта була справді єдиною, при чому протягом кількох століть.

Візьмімо дві монети — давньоримський сестерцій і сучасний євро — та розгляньмо їх посутню символічну відмінність.

Справедливо твердити, що за часів республіки римські монети були цілковитою мішаниною. Окремі аристократи карбували власні, прикрашаючи їх портретами своїх пращурів, улюблених божеств, зображеннями колісниць або й просто словом Roma.

До 44 року до н. е. зображення живої людини на монеті вважали в Римі за щось нечуване. Перший крок зробив Юлій Цезар, щоправда, майже одразу потому його вбили. Престол успадкував його пасерб Август, який деякий час не знав, як чинити з валютою. Часом на монетах з’являвся його портрет, а іноді лише ініціали. Подекуди він використовував символи старої республіки, а інколи зображав на монетах Козерога (свій знак зодіаку) чи бога Аполлона, якого ототожнювали з перемогою при Акції.

Певний час Август дозволяв римській знаті карбувати власні монети, навіть заснував школу карбувальників під назвою tresviri.

Одначе вже 11 року до н. е. цьому розмаїттю настав край. Август став єдиним, хто мав право випускати гроші в Римі. На деяких монетах його портрет зображали з обох боків. Також зростає нетерпимість до інших видів іконографії, навіть зображень богів, якщо вона не пов’язана з особою імператора.

Так Август започаткував нову еру в римській емісії. Вартість монети стала визначатися не собівартістю металу, з якого її вилито, а силою влади й харизми людини, зображеної на ній. Економічну цінність грошам надавав лик Цезаря, тож відтоді зображення на монетах почали використовувати з метою пропаганди.

Монети Августа підкреслюють його перемогу при Акції, а також те, що це він приніс мир у суспільство. А ще чи не на кожній римській імперській монеті красуються написи на кшталт Roma Aeterna — «Вічний Рим».

То хто ж відмовиться від монети, випущеної такою видатною людиною? Чи то пак, хто наважиться відмовитися? Не прийняти монету із зображенням Цезаря, напівбожественного правителя божественної імперії, вважалося lèse-majesté. Є навіть історії про те, що за Тіберія монети з портретом Августа заборонялося брати із собою в бордель чи вбиральню. Звісно, усе це скидається на романтичне перебільшення, але воднораз є гарним прикладом ставлення до національної валюти.

Валюта мала цінність, яку їй гарантував лик імператора. Імператор уособлював Рим, його портрети лежали в гаманцях легіонерів усього світу. У Німі карбували монети на честь Августа, з одного боку зображаючи його портрет, а з другого — долоню та крокодила, на пам’ять про його перемогу над Єгиптом.

А зараз погляньмо на монети сучасної єврозони. Наразі маємо двадцять різних типів євромонет, якісь із портретами, якісь без. На австрійських зображений Моцарт, на люксембурзьких — великий герцог Анрі, на ірландських — арфа, на фінських — лебеді, на французьких — дерево як символ життя, а німці й досі карбують свого бідолашного орла-мутанта.

Щодо купюр, то вони геть позбавлені будь-яких національних рис. Європейські лідери не змогли домовитися про те, кого зображати на грошах (і чому це мене не дивує?), тому й вирішили обмежитися нудними архітектурними схемами мостів, ровів, кульвертів[92] і всілякого мотлоху такого штибу.

Я веду не до того, що ця нудьга знижує цінність валюти, бо ж навіть у занудства є свої переваги.

Просто в цьому й полягає найбільша відмінність сучасних грошей від римських: римські монети мають ясне й чітке політичне послання, а європейські — казна-що.

Біда єдиної європейської валюти в тому, що невідомо, хто за нею стоїть, а отже, невідомо, у чиїх інтересах її використовують. Це може вилитись у масштабні проблеми, якщо між різними країнами (наприклад, Німеччиною та Італією) надалі триватимуть суперечки щодо оптимальної території єврозони.

А передусім зображення на монетах означають, що євро не має жодної політичної чи пропагандистської цінності. «Чий це портрет та ім’я?» — питає Ісус, дивлячись на римську монету. І хоча існували монети й без зображення імператора, щоразу, коли хтось простягав руку в очікуванні платні, то отримував саме портретик Цезаря. Таким був римський світ.

Монета відігравала поважну роль у вашому житті, і це лише підкреслювало важливість особи Цезаря. Цезарева необмежена влада надавала цінності монеті з його ликом.

А що, коли Цезар не всемогутній? Що, коли Цезаря скинути? Що, коли Цезар є цілковитим йолопом?

Природним плодом роботи римської системи було те, що, коли особа імператора втрачала свою цінність, монета також знецінювалася. Траплялося й навпаки: коли валюта проявляла ознаки інфляції, вважалося, що винен у цьому не хто інший, як імператор.

Як писав Епіктет: «Чий лик зображено на тому сестерції? Траянів? Бери. Неронів? Викинь».

Досі ми з вами розглядали систему, створену Августом, і аналізували той неймовірний спосіб, у який він здобув та узурпував владу, проголосивши себе імператором. Ми побачили, як його влада поширилася по всій імперії. Сподіваюся, мені вдалося переконливо показати вам, як колись ставали римлянами, а також як саме й чому виникало це бажання, на противагу тому, як сьогодні люди не бажають бути європейцями. Ми побачили, як запаморочливий успіх римської системи управління послугував натхненням для багатьох амбітних правителів у подальші віки. Не слід, одначе, забувати про нищівну поразку, якої Вар зазнав від Армінія, до того ж — що варвари нікуди не поділися. Ми захоплюємось Августом за моторошну логічність його системи, у якій він посідає чільне місце, проте не забуваймо, що обмаль його наступників дотягнулися до рівня його генія. В останній частині книжки навздогін за великим Едвардом Ґіббоном саме час простежити найважливіші передумови занепаду й остаточного краху Римської імперії — революційної події, яку народи землі запам’ятали назавжди, відчуваючи її наслідки дотепер.

Частина четверта

Що пішло не так?

Розділ тринадцятий

Християни, варвари і варвари-християни

Облишмо нарешті наших галльських друзів Лукко й Уїлло. Ми прощаємося з ними, залишивши їх романізуватися в лазні, вбиральні чи цирку, а самі рушаймо далі людними вулицями Німа, аж доки не надибаємо чергову чудасію.

Це храм, зведений на високій платформі, виконаний у типовому стилі епохи Августа: білий мармур, коринфські колони й широкі сходи від портика до землі. Сьогодні цими сходами човгають сандалі численних туристів, що прибувають помилуватися ідеально збереженою будівлею, відомою під назвою Мезон Карре і славетною своїми симетричними пропорціями.

Збудував її наш старий друг Марк Віпсаній Агріппа близько 20 року до н. е. 2000 років тому ці сходи, певно, були постійно слизькими від крові.

Перед храмом збиралися юнаки й дівчата у вінках і зі стрічками в косах. Вони співали обрядових пісень і махали руками в бік досить бридкої сцени.

В оточенні жерців у капюшонах, пожовуючи жуйку, стоїть здоровенний бугай. Це прекрасна тварина, вимита й прибрана до свята. Його чуб розчесаний, немов для виставки, тіло прикрашене червоними стрічками, роги позолочені, на спині постелене розкішно вишите рядно. Під час молитви жрець спершу посипає йому спину mola salsa — підсмаженим пшеничним борошном із сіллю (саме завдяки їй у сучасній англійській мові є слово immolation — жертвоприношення). Відтак він змочує лоб тварини вином і проводить по спині ножем.

Далі починається найважливіше. Вважали за гарну прикмету, якщо тварина висловить згоду на те, що її зараз принесуть у жертву. Для цього жерці мали одну хитрість. Один із них подавав бику жменю апетитного корму, через що той інстинктивно схиляв голову.

Неймовірно! Він кивнув, і — бах! — цієї ж миті тварину гатять сокирою та перерізають горлянку. Однак на цьому бійня не закінчується.

За допомогою гаруспіків (haruspices) — жерців, що ворожили на нутрощах — бика перевертають на спину, розпанахують і дивляться, чи є на кишках якісь аномалії. Якщо все було більш-менш гаразд, вважали, що жертва прийнята. Але хто прийняв смерть цього бугая? Кому присвячені його тельбухи?

Тієї самої пори далеко-далеко в Римі кімнатою крокує чоловік середнього віку, взутий у сандалії на високій платформі. Спокою йому не дає непристойна поведінка доньки Юлії, а також інтриги дружини Лівії й думки про обід.

Бугая офірували на честь імператора, і хай це й здається нам дещо дивним, для римлян усе мало логічний вигляд. Стародавній світ чимось нагадував індуїстську Індію своїми уявленнями про те, що божества оточують нас скрізь і можуть приймати будь-яку подобу. Так, на одному розі індійці могли поставити свічечку Ґанеші, помолитися Хануманові на іншому, а потім зі спокійною душею вирушити до храму Вішну. Так само й римляни вірили в те, що світ непередбачуваний, повний несподіванок і жахіть, тому й перестрахуватися від них не завадить.

Римляни прагнули, щоб боги були на їхньому боці, а зважаючи на те, що поклонялися вони їм правильно, по-римському, не так уже й важить, що то взагалі за божества. Приміром, деяких вони запозичили з Єгипту й Близького Сходу: Веспасіан шанував Ізіду, а Геліогабал поклонявся чорному камінцеві, знайденому в Антіохії. Багато римлян були прихильниками культу матері-богині Кібели, обряди на честь якої сягали такого шаленства, що учасники дійства відтинали собі яєчка, щоправда, з якою метою — нам досі не відомо. І навіть попри таке цей культ вважали в Римі прийнятним.

Отже, культ імператора певною мірою нагадував поклоніння будь-якому іншому божеству: як і бога, імператора також не видно, але він має значущий вплив на ваше життя. І це питання не так віри в зрозумілому нам сенсі, як поведінки. Римлян не цікавили глибинні аспекти віри чи внутрішньої духовності, вони ставили на відповідність обрядів і практик. Тобто, якщо ставишся до богів як слід, вони поставляться як слід до тебе, а якщо віддаєш належну шану імператорові й культу Риму, між тобою та Римською імперією пануватиме злагода.

Саме тому культ Августа й набув такого поширення в римських провінціях. Ми вже стали свідками того, як 19 року н. е. Кай Юлій Руф так зрадів своєму призначенню жерцем вівтаря Августа в Ліоні, що аж побудував на честь цієї події амфітеатр, арку й міст. У музеї в Майнці я бачив прекрасну тринадцятиметрову колону, оздоблену зображеннями двадцяти восьми богів і присвячену не лише Юпітеру Оптімусу Максімусу, а й імператорові Нерону.

Тільки замисліться над цим учинком: двоє нових громадян Риму Квінт Юлій Пріск і Квінт Юлій Акт — обидва, ймовірно, германського походження — відчували таку вдячність за свій новий статус, що на всі гроші, зароблені завдяки торгівлі з римськими солдатами, звели пам’ятник на честь одного з найбільш схиблених покручів у історії. Відомо, що Нерон убив свою матір, відлупцював вагітну дружину так, що в тієї стався викидень і вона померла внаслідок утрати крові, а також кастрував свого улюбленого раба, щоб одружитися з ним. Однак він був богом, утілював ідею Риму, тому також заслуговував на пошану.

Культ імператора тримав суспільство купи не гірше за ігри, театр і лазні. Він слугував таким собі яєчним білком у великому й розмаїтому римському пудингу. Однак, якщо поглянути на сучасну Європу, у цьому аспекті нашої культури ми побачимо лише страшенну прірву.

Де євроритуали? Де єврорелігія? Де, зрештою, бодай якісь символи, що об’єднали б довкола себе народи цілого континенту?

Цю прогалину помітив ще великий Жак Делор — колишній президент Європейської Комісії та ревний католик. Прекрасно пам’ятаю його марні намагання залучити до роботи комісії священиків, аби ті подбали про «духовний вимір» Європейської економічної спільноти. Без сумніву, він став на правильний шлях, от тільки його місія була приречена від самого початку.

Пригадайте ті радісні постанови в Європейській Конституції: Європейський Союз повинен мати власний гімн (Дев’ята симфонія Бетховена), а також проводити святкування Дня Європи (9 травня, у день народження колишнього міністра закордонних справ Франції Робера Шумана), коли всі народи Європи гулятимуть і радітимуть тому, що вони європейці. Проте цим пропозиціям так і не судилося втілитися в життя, оскільки Франція й Данія ветували Конституцію. Та хай навіть її колись і приймуть, усі ці обряди й близько не стоятимуть до культу імператора Риму, адже по всій імперії люди бачили, як жерці, вдягнені в сутани з ликом імператора, приносять йому жертви. І всюди це відбувалося за однією схемою.

А завдяки своїй величезній політичній значущості й вазі для єдності імперії культ імператора вимагав належної пошани. Ви можете поклонятися яким завгодно богам, одначе шанувати імператора й Рим зобов’язані.

Саме через це римляни не любили християн і дещо меншою мірою юдеїв. І ті і ті були монотеїстами та відмовлялися поклонятися жодним іншим богам. Тому й не дивно, що коли щось ішло не так, то найпростішим розв’язанням проблеми для язичників, як і завжди, було звинувачувати тих, хто розгнівав богів своєю відмовою прийняти єдину правильну релігію.

Гаразд, у юдеїв бодай віра стародавня: їхній Яхве дуже древній, а римляни шанували геть усе, що витримане часом. Але ж християни! У їхньому небажанні поклонятись імператорові немає нічого освяченого традицією, самі лише вибрики та й годі. Тому християн прозивали «атеїстами» та «ненависниками людства». Язичники вперто не визнавали доктрин священної братерської любові та звинувачували християн у канібалізмі й інцесті.

Від часів Нерона християни стали зазнавати переслідувань. Коли траплялося щось лихе, починалися погроми, християн спалювали чи згодовували хижим звірям. Приміром, так учинили із сорока вісьмома людьми в Ліонському амфітеатрі Кая Юлія Руфа 177 року н. е. Як пояснив майбутнім християнським мученикам один північноафриканський намісник: «Розумієте, нам не конче треба вбивати вас. Просто покажіть бодай найменшу відданість культу імператора. Невже я так багато прошу?»

Так, багато. Римляни лише дивувалися готовності, з якою ранні християни йшли на смерть. Наприклад, члени непоступливої секти донатистів[93] узагалі просили перехожих на вулиці перерізати їм горлянку. Своєю суїцидальною поведінкою, вірою в потойбічне життя й відмовою від цінностей культури, у якій вони жили, ранні християни неабияк нагадують сучасних ісламістів-смертників.

В обох випадках, з одного боку, маємо величезну, всеосяжну синкретичну релігію та дещо занепале суспільство, одержиме славою й задоволеннями, з другого — групу фанатиків, чиє релігійне неприйняття природно передбачає відмову визнавати над собою владу держави, у якій вони живуть.

Зрештою християни перемогли, і причина їхньої перемоги донині лишається одним із найбільших питань світової історії. Дехто стверджує, ніби християнство було приречене на успіх, бо воно «істинне». Однак я вважаю, зовсім не відкидаючи цього твердження, що ми також маємо право зважати й на інші чинники.

Як ми вже переконалися, римське суспільство засновувалося на славі, тріумфі, шоу й нескінченних змаганнях альфа-самців. Так, це все, звісно, дуже гарно, особливо коли справи йдуть добре як для самого Риму, так і для згаданих самців. А як же жінки, раби й пригноблені? А переможені? А як діяли тоді, коли справи Риму йшли не вельми добре?

Думаю, очевидно було б сказати, що християнство пропонувало альтернативну етичну систему, за якою вам воздається в раю за всі нещастя й лихоліття, пережиті на землі. Тобто вищу винагороду здобудуть невдахи — вони ж бо смиренні. Погодьтеся, звучить заманливо, аж надто коли до смиренності вас примушують.

А ще перевага християнства полягала в його простоті. Язичництво віджило своє, певно, через те, що йому неабияк шкодив космополітизм римського світу. Значно легше бачити вади божеств свого міста-держави, якщо маєш змогу подорожувати та знайомитися з іншими богами. З погляду християнського проповідника, найпрекраснішою рисою Римської імперії була можливість поширити слово Господнє з такою самою легкістю та всеосяжністю, як розійшовся славнозвісний рибний соус.

Що більші проблеми переживала імперія, то краще почувалося християнство, тому й не складно зрозуміти, чому люди ставали скептичними щодо культу імператора та охочими послухати нове віровчення. У III ст. Рим увійшов у фазу політичної й економічної кризи, під час якої знецінення грошей підкріпилося крахом культу імператора й усього імперського класу загалом.

Як і стається з багатьма зрілими суспільствами, населення імперії зростало вже не так стрімко, як колись, а на кордонах збиралося дедалі більше люду. Це були племена зі Східної та Центральної Європи, яких туди привели бозна-які події на Сході. Що вагомішими ставали проблеми на кордонах, то більших видатків потребувала армія. Її чисельність подвоїлася, сягнувши 600 000 осіб, однак військам платили з тієї-таки податкової бази.

Наслідком цього стала інфляція. Так, у середині І ст. вміст срібла в одному сестерції становив дев’яносто сім відсотків, упавши до сорока 250 року, а 270-го — до чотирьох. Ця така жадана римська монета втратила свою цінність, як відповідно й людина, чий портрет та ім’я ще донедавна визначали ту саму цінність, — імператор.

Коли Август запровадив посаду імператора, йому знадобилося чимало часу й зусиль, щоб відмовитися від усіх почестей та показати народові, що він є звичайним громадянином. Насправді ж його влада була необмеженою. Його рішення відкинути восьме консульство та «відновити республіку» дійсно було не чим іншим, як окозамилюванням, яке чинив беззаперечний володар світу, за якого його безапеляційно сприймало населення. Загалом, коли маєш у своїх руках аж таку владу, навіщо зайва мішура?

З плином часу спадкоємцям Августа ставало дедалі складніше наслідувати його приклад. Август помер в обіймах дружини в поважному віці — сімдесят п’ять років, — маючи призначеного спадкоємця й імперію, якій судилося простояти віки. Утім, у другій половині III ст. за трон імператора боролося вже кілька десятків військових-імператорів і вискочнів, більшість із яких спіткала страшна й безглузда загибель.

260 року імператор Валеріан потрапив у полон до перського царя Шапура І та провів решту свого життя, слугуючи великому правителю ослінчиком для ніг, а також був змушений ставати рачки, щоб підсадити падишаха щоразу, як той сідав на коня. Перс нарешті зласкавився над своїм бранцем, убив його, здер шкіру й повісив на стіні. Легко уявити, що це все зовсім не сприяло зростанню пошани до культу імператора.

Криза потребувала радикального залагодження, тож 293 року Діоклетіан увів «тетрархію» — правління чотирьох, за якого імперію розділили між двома «Августами» та двома «Цезарями». Рим перестав бути адміністративною столицею імперії, а завдяки постійним роз’їздам чотирьох співправителів нарешті пощастило відновити стабільність, щоправда, за певну ціну.

Непоправної шкоди зазнав центральний об’єднавчий елемент Римської імперії: на відміну від Августа, Діоклетіан і його наступники почали вимагати шанобливого ставлення. За часів свого імператорства Август так не переймався власною безпекою, що один з його друзів проник до його палацу на ношах, з яких зіскочив із ножем у руках, аби показати імператорові, на який ризик той наражається.

Кажуть, що на початку II ст. люди ставилися до імператора Траяна з religiose — релігійним трепетом. У часи Антонінів, у середині II ст., імператора супроводжували різноманітні швейцари й silentiarii — силентарії, чиїм завданням було підтримувати тишу навколо імператора. А Діоклетіан зробив вирішальний крок, наказавши людям ставати навколішки в його присутності — те, що греки називали проскинезою (προσκύνησις)[94].

Такими були відчайдушні спроби відновити авторитет імператора. З таким самим успіхом він удався в щирісіньке дурисвітство, намагаючись відновити цінність грошей. 301 року, демонструючи рівень економічної безграмотності, яка дорівнює хіба що уряду Гіта 1970-х[95], він запровадив державний контроль над цінами, випустивши довжелезний список максимально допустимих цін на товари та пригрозивши торговцям стратою, якщо вони посміють правити більше за фунт печінки чи склянку олії.

Звісно, це була катастрофа, позаяк торговці забрали товари з ринку, унаслідок чого ціна на них зросла. Водночас постійно зростало число бюрократів, збільшуючи цю всю божевільню. Так, у IV ст. кількість посадовців, що керували усією імперією, зросла зі 150 до щонайменше 30 000. Амбітні батьки записували дітей у лави чиновників одразу після народження, щоб ті згодом стали бюрократами. Більше бюрократів означало менше податків державі, бо ж однією з переваг посади бюрократа було звільнення від оподаткування. Уже 400 року в Римі існувало 6000 посад, які вимагали статусу сенатора.

Чи не вперше Рим спіткала недуга, яку нині спостерігаємо не в одній європейській економіці: бюрократія розрослася до таких масштабів, що її головним завданням стало самозбереження.

Майже щоразу, як у Римі ставалась якась криза чи імператор втрапляв у халепу, у відповідь починалися утиски внутрішнього ворога — християн, оскільки ті були людьми з хибними віруваннями, а отже — причиною всіх невдач. 250 року імператор Децій видав наказ, згідно з яким кожен громадянин мусив виконати обряд поклоніння імператору. А щоб викрити непокірних християн, кожному поклонникові видавали посвідку про виконання обряду. Якщо хтось не міг надати такий документ, це означало, що він християнин і його треба переслідувати. 303 року, одразу після катастрофи з фіксацією цін, Діоклетіан розпочав жахливі гоніння християн.

Так могло тривати ще бозна-скільки, якби не рішення одного чоловіка, чиє відкрите проголошення своєї віри назавжди змінило світ. Щоправда, стосовно його мотивів досі точаться суперечки. Невже це правда, що перед битвою біля Мульвійського мосту 312 року він уздрів у небі хрест? Невже він дійсно побачив над сонцем напис: In hoc signo vinces — «Із цим знаком переможеш»? Чи, може, той напис був грецькою: Εν Τούτψ Νίκα? Думаю, що послання могло бути обома мовами, геть як субтитри до бельгійського фільму.

Одні твердять, що Костянтин усього-на-всього купився на загальну хвилю навернення в нову релігію, інші — що це був істинний прояв віри, бо ж на той час християнство ще не набуло значного поширення. Та хоч якими мотивами він керувався, навернувшись 312 року в християнство, Костянтин змінив усю ідеологічну основу Римської імперії. Перейшовши в монотеїзм і відкинувши старих богів, він заклав підґрунтя до тривалої зміни божественного статусу імператора.

Щоправда, зміна ця була не такою очевидною. Костянтин і досі мав статус надлюдини, він усе ще втілював верховне божество, його прославляли й зображали в скульптурах значно більших, аніж статуї Августа. Його обожнювали й вихваляли мало не з істеричним запалом. Річ у тім, що він прагнув використати нову релігію для поновлення слави Риму.

Однак у його підході була одна теоретична відмінність, яка відіграла свою роль тільки з часом.

Поклоніння імператору Августові саме по собі було політичним актом пошанування Риму. А християнське поклоніння не конче мало під собою якесь політичне підґрунтя.

Коли прийшли руйнівники Риму, багато з них були варварами, наверненими в християнство. Прихід християнства суттєво, хоч і не очевидно, зрушив підвалини, на яких стояла імперія, адже в той час, як усі поклонники імператора виказували свою відданість Риму, не всі християни були відданими імператорові.

Це стало початком кінця для тієї чарівної павутини, сплетеної Августом — напіврелігійних відносин між громадянами й владою. Це стало початком кінця для того яєчного білка, що тримав укупі весь пиріг.

На жаль, відтоді Європа так і не знайшла замінника тому згущувачеві.

Існували й інші важливі й значно очевидніші способи, якими християнство змінило уявлення про те, що означає бути римлянином. Уже на самому початку III ст., 206 року, християнський письменник Тертуліан з осудом писав про ігри й театр. За його словами, жінки мусять затуляти обличчя, а всі поганські оздоби та прикраси мають бути заборонені. Гадаю, зайве казати, що лазні стали вважати за щось непристойне.

Однак рух проти язичницької культури досягнув свого апогею лише після навернення Костянтина, і реакція на це не забарилася. 391 року останній імператор об’єднаної імперії Феодосій І у своїй промові оголосив жертвоприношення поза законом: відтоді забороняли забій худоби на честь будь-кого, навіть імператора. Крім того, він осудив милування красою класичної скульптури, стверджуючи, що «нікому не дозволено заходити у святилища й храми та підводити очі на статуї, створені людською працею».

Того-таки року цей фанатик загасив вічний вогонь у храмі Вести й оголосив, що держава більше не вимагає від весталок берегти цноту. 393 року він скасував Олімпійські ігри, пояснивши цей крок тим, що вони занепадницькі, розпусні й до того ж не обходяться без надмірної оголеності.

Зграї агресивних християнських ченців почали руйнувати язичницькі храми. За наказом Феодосія було знищено чимало див світу, зокрема Серапеум — храм Серапіса в Александрії.

Зовсім не дивно, що в такій новій атмосфері римська знать утратила колишній евергетичний[96] блиск. На приватні кошти в Європі більше не будували славетних пам’яток архітектури: храмів, лазень, театрів, портів, громадських вбиралень й амфітеатрів.

Заможні люди віддавали гроші церквам, і хоча ті, без сумніву, й витрачали ці кошти на добрі справи, як-то допомога бідним, до нас від тих часів не дійшло жодних пам’яток. Зненацька виникла нова норма поведінки — аскетизм: відмова від книг, ба навіть спалення їх, і пошуки усамітнення в пустелі. Для суспільства, саме осердя якого лежало у створенні урбаністичної цивілізації й радості від розбудови міст, такий поворот став кардинальною зміною.

Громадяни Ранньої Римської імперії гадали, що видиратися на стовп помедитувати є не лише вкрай безглуздою, а й непристойно егоїстичною поведінкою. А християни вважали це чимось святим.

Сьогодні не дуже модно цитувати Едварда Ґіббона, та мені здається, у цьому його уїдливому коментарі є дрібка правди:

Духівництво пропагувало доктрини терпимості й легкодухості, найбільші чесноти суспільства осуджувались, а рештки бойового духу поховали в монастирях. Значна частина громадських й особистих багатств ішла на показну підтримку доброчинства та побожності, а армійську платню роздавали юрбищам обох статей, які тільки й знали, що вихваляти чесноти стриманості й доброчинства.

Як бачите, Ґіббон вважав, що християнство морально підточило Римську імперію, тому вона стала вразливою перед варварами. За його словами, до падіння Риму призвели смиренність і підставляння другої щоки. Уже в наші часи його підтримав незрівнянний А. Г. М. Джонс[97], який також дотримується думки, що церкві віддали забагато військових та адміністративних повноважень.

Хоч я потайки й симпатизую старому Ґіббонові, та що пильніше ми приглянемося до того, що дійсно сталося, то чіткіше зрозуміємо, що реальна причина падіння Риму крилася не всередині імперії, а за її межами.

На відміну від її численних послідовників, Римську імперію не роздирали повстання підкорених нею народів, зовсім ні. Атож, справедливо твердити, що мало місце обурення системою оподаткування й те, що ми в цій книжці називаємо романоскептицизмом.

21 року в Галлії зчинився бунт під проводом Флора та Сакровіра, і хоча причини його складні й неоднозначні, значною мірою він був спричинений національними почуттями галлів. 62 року королева племені іценів Боудіка здійняла повстання, причини якого, без сумніву, стосувалися люті на римлян та їхнього ставлення до її королівської родини[98]. Цілком справедливо припускати, що, змальовуючи жорстоку й пристрасну оборону Британії Калгаком, Таціт описує почуття, які дійсно побутували серед народу.

Попри увесь ефект мультиварки Римської імперії, до нас дійшли докази існування в ній старого й доброго упередження за національною ознакою. А отже, не тільки сатирик Ювенал (хай і дещо перебільшено) бідкався через навалу чужинців на кшталт греків і сирійців.

Наприклад, є одна прекрасна віндоландська табличка[99] з Адріанового валу, у якій гурт бельгійських вояків зневажливо висловлюється про Britunculi — маленьких британців. Саме так, бельгійці ганять британців.

Такими є зразки протонаціоналістичних настроїв, спричинених римським вторгненням, а затим тривалий час придушуваних упродовж періоду Pax Romana.

У всьому цьому безладі та ревищі прозирають різні культури, що існували до хвилі романізації. Коли ж хвиля відкотилась, а разом із нею впала й Римська імперія, то лишилися тільки калюжки, окремі екосистеми, у яких сформувалися різні мови й культури сучасної Європи.

Однак передумовою падіння Риму були зовсім не люті племена всередині імперії, адже самі вони давно романізувалися.

Проблемою Риму стали навали вандалів, аланів, франків, алеманів, готів, гунів, тервінгів і гревтунгів. Певна річ, вони зовсім не прагнули зруйнувати Рим. Як і всі решта, вони хотіли стати римлянами, тому й історія падіння Римської імперії є довгим і складним переказом про те, як римляни остаточно втратили контроль над цим бажанням.

406 року велика орда готів перетнула Рейн, а одного спекотного дня 410 року армія під проводом арійського християнина Аларіха увійшла до Рима по Via Salaria — соляній дорозі, що нині лежить неподалік залізничної станції, де кишить повіями, — і захопила місто. 476 року Ромула Августа, останнього імператора, усунули від престолу й відправили до маєтку в Равенні. Ці події нам традиційно подають як катаклізм, якоюсь мірою так і було. Утім, зовсім не обов’язково, що власне тогочасні римляни вважали так само.

Можна активно сприяти своїй деградації й падінню, при цьому не тямити того.

Зрозумівши, що варварів не здолати, римляни просто прийняли їх. Вони дозволили їм управляти великими територіями, спершу у Фракії, а згодом у Галлії, поволі перестаючи помічати ту відмінність, яка тримала імперію купи. Рим поволі втрачав уявлення про поділ на «нас» та «їх».

Невдовзі вже було важко розрізнити, де варвар, а де римлянин. Не рідкістю стали вусаті римляни й генерали-варвари, які захоплювали імператорський престол. Італію заполонили остготи, Іспанію — вандали.

Хоч вони й не були повноцінними римлянами та мали лише примарне уявлення про те, як усе працює, але докладали чималих зусиль задля досягнення статусу римлян. Щоправда, у підсумку це все нагадувало радше гігантське чаювання мавп.

Урешті-решт Рим упав. Це було ніяке не «перетворення», «еволюція» чи звичайне заміщення однієї культури іншою. Насправді то була безпрецедентна політична, економічна й культурна катастрофа глобального масштабу без жодних компенсацій.

Армія розвалилася. Населення скоротилося. Почалося лихоліття, протягом якого Британія на 300 років утратила гончарне мистецтво, у Франції забули, як виготовляти черепицю, а по всій Європі лабіринти чарівних вілл потицяли бридкими халупами. У злиденні часи залізної доби корови були заввишки 115,5 сантиметра, досягнувши 120 сантиметрів за імперії. Проте вже в ранньому Середньовіччі вони сягали 112 сантиметрів.

Та передовсім падіння імперії стало кінцем тієї дивовижної грамотності населення римського світу. Браян Ворд-Перкінс із оксфордського Трініті-коледжу влучно наводить приклад графіті з борделю в Помпеях як доказ того, що римляни вживали письмове слово в побуті, описуючи ті безневинні насолоди, що згодом стали предметом осуду й істерії християн. У мороці Темних віків поховали не лише Вергілія, а й уміння читати й писати.

Відчуття втрати підсилювало різкість і дикунство того переходу. Спогади та мрії про Рим лишень солодшали порівняно з тими страхіттями, що їх змінили.

Це й не дивно, чому людство досі озирається на Рим, оминаючи безодню Темних віків, і намагається повернути щасливу епоху Pax Romana.

Якби нам, сучасним європейцям, випало обрати все найкраще й відкинути все найгірше з того, що було в Римі, що ми взяли б і що відкинули б?

Ми точно не перейняли б рабства, необмеженого права власності, істеричного культу особистості, мілітаризму й жорстокості. Натомість ми обрали б релігійну, расову й інтелектуальну терпимість і жагу до знань. Ми точно запозичили б принципи вільної торгівлі часів розквіту імперії, коли економіка процвітала, а люди заможніли без зайвої бюрократії й обмежень.

Якщо вже рівнятися на римлян, то не слід забувати й про турків, але не через питання релігійної терпимості, а тому що саме в Туреччині імперія протрималася наступні 1000 років, остаточно впавши разом із Константинополем 1453-го. Гарно було б разом із турками возз’єднати дві половини Римської імперії.

Добре було б повернути той народний дух творчої енергії, притаманний римлянам, а також геній, завдяки якому вони керували імперією з вісімдесятимільйонним населенням, маючи лише 150 посадовців.

Проте найголовнішим є те, що нам слід збагнути: ми вже ніколи не повернемо ту римську політичну єдність, за якої обличчя кожного громадянина імперії, мов соняшник, поверталося в бік політичного центру. У цьому заслуга тільки Августа, і навряд ми колись повторимо це досягнення.

Для того щоб усе вдалося, нам доведеться повернути посаду імператора з напівбожественним статусом, який напряму промовляв би до кожного громадянина своєї освяченої богами імперії.

Ні, нам нізащо не поталанить відтворити Римську імперію з її неповторною мирною єдністю всіх рас і народів. Проте якщо історія й учить нас чогось, то лише того, що ми ніколи не облишимо спроб здійснити це.

Розділ чотирнадцятий

А далі прийшли мусульмани

Становлення ісламу, кінець єдності римського світу й остання надія для тих із нас, хто досі мріє про возз’єднання…

Усі наші європейські міста, мови, закони, культура й релігія є продуктом Римської імперії. Та що найголовніше, Рим заклав нам європейський спосіб мислення. Наші голови нагадують великі темні горища, захаращені забобонами, що сформувалися сотні, коли не тисячі років тому.

Сучасний світ можна збагнути, якщо зрозуміти, як він постав із Середньовіччя, яке, своєю чергою, можна осягнути, якщо прийняти той факт, що воно було прямим наслідком стародавнього світового ладу. Саме тому впоратися з власними комплексами й забобонами (не в останню чергу з тим, що називаємо ісламською загрозою) можна тільки за допомогою усвідомлення, як ті забобони виникли.

Якщо хочете мати ідеальний приклад впливу середньовічної думки на розум сучасної людини, пригадайте лекцію, яку Папа Бенедикт XVI прочитав у Реґенсбурзі, Баварія, у вересні 2006 року. Гадаю, буде цілком справедливо припустити, що доти мало хто чув про Мануїла II Палеолога — старого, якого процитував Папа, спричинивши цими словами значний скандал. Сумніваюся, що багато кому з читачів узагалі відомо, що старий той був передпередостаннім римським імператором та жив у місті, яке нині зветься Стамбулом[100].

Однак те, що він сказав ще 1391 року, дещо резонує з поглядами мільйонів мешканців Заходу, чиє сприйняття ісламу варіюється від поміркованого прийняття до відвертої ворожості. «Подивіться, що нового приніс Магомет, і самі не побачите нічого, крім речей жорстоких і нелюдських, як-от його наказ ширити своє віровчення мечем», — промовив Папа в Реґенсбурзі. Це речення висмикнули з контексту, роздзвонили на весь світ, повторили в усіх новинах, і вже невдовзі скрізь, від Джакарти до Кума[101], розпочалися протести. Натовп виламував двері церков, а Марокко взагалі відкликало свого посла у Ватикані.

Та найжахливіше сталося по обіді 16 вересня 2006 року, коли кілька сомалійських стрільців, підігрітих антипапськими висловами, почутими від місцевого імама, приїхали до католицької лікарні в Моґадішо й випустили сім куль у спину милої шістдесятидворічної італійської черниці сестри Леонелли. Помираючи, вона висловила один з основоположних принципів своєї віри. «Я пробачаю, пробачаю», — сказала черниця.

Як хутко зазначили, смерть сестри Леонелли тільки підтвердила слова Папи. Усенький Західний світ тяжко зітхнув, відклав убік газету й попросив передати варення[102].

«Це ніби скандал через данські карикатури[103], — знову й знову повторювали по всій Західній Європі. — Чого тих мусульман бере нетерплячка? Хіба вони не чули про свободу слова? Крім того, сказано ж, що то слова не Папи. Він був не першим, хто стверджував, що, поширюючись через насилля, іслам чинить хибно. Це сказав якийсь там імператор. Ману… чи як там його звали?»

Утім, не випадково голова римо-католицької церкви процитував дошкульні слова батька останнього римського імператора. Годі збагнути, хто ми такі, доки не зрозуміємо, звідки ми.

Погляди Папи Бенедикта XVI на іслам (чи принаймні ті погляди, які він транслював і які в жодний спосіб не спростував у своїй лекції) насправді дуже старі. Бодай частково вони продиктовані глибоко зачаєними страхом і тривогою. Самі ці підсвідомі пласти упередженості допоможуть нам пояснити наші погляди на геть усе: від ісламістського тероризму до питання про членство Туреччини в ЄС. Щоб зрозуміти, як сформувалися ці погляди, слід повернутися в часи Мануїла II Палеолога й розглянути роль ісламу в остаточній загибелі Римської імперії.

Мануїл не був «візантійцем», принаймні він точно не зрозумів би, що означає цей полемічний термін, вигаданий у Німеччині XVI ст. Він був римлянином (ромейцем), а що говорив грецькою, то лише тому, що грецька була офіційною мовою Риму. На монетах його все ще величали «царем» і «автократом», а належав він до прямих спадкоємців Августа Цезаря, згідно з незламною традицією, яка налічувала аж тринадцять століть. І ще він був Намісником Бога на землі, правителем Римської імперії, хай навіть від тієї Римської імперії, якою він правив, і залишився куценький шматочок: жменька міст на березі Мармурового моря, кілька островів у Егейському, а також Морея — ділянка острова Пелопоннес.

За його правління населення святого міста Константинополь скоротилося до 40 000 мешканців, будівлі були такими розкиданими, що поля й виноградники увірвалися в міський простір. На мозаїках собору Святої Софії й досі виблискувало золото, під її величними банями все ще курили фіміам, однак імператорські регалії вже перебували в заставі. З Іподрому покрали славнозвісні бронзові статуї римських коней, і там більше не вирував люд. Для Константинополя перегони скінчилися.

Навалу турків витримали лише стіни Феодосія. 1391 року ситуація так загострилася, що Мануїлу довелося здатися в полон султанові — мерзенному Баязиду, який наказав йому вийти з міста й на власні очі дивитися на страшні лиходійства турків на його землі. Щоправда, очевидці твердять, ніби верхи на коні Мануїл таки справляв величаве враження імператора. Він мав широкі плечі, міцні ноги та прегарну каштанову бороду. Однак нічого не могло приховати його приниження. Його змусили спостерігати, як турки плюндрують землю, яка колись була серцем цивілізації та столицею Римської імперії. Зі своїми поневолювачами він рушив у подорож Малою Азією — колискою досократівських філософів і славетної традиції скептицизму в західній думці.

Від часів Креза[104] й Мідаса[105] — від тих часів, коли донька Сапфо попросила в матері червону лідійську шапочку, — ця частина світу славилася передусім своїм багатством і стилем. Від завоювання Ґнеєм Помпеєм І ст. до н. е. Мала Азія (сучасна Туреччина) залишалася найбагатшим і найбільш населеним регіоном Римської імперії та місцем, де римська цивілізація трималася ще довго по тому, як упала в холодніших і несприятливіших кліматах Франції, Іспанії, Німеччини й Британії.

Можна уявити той жах, який відчував передпередостанній християнський імператор, їдучи в супроводі турків, що знай глузували з нього. Спробуйте відчути його сердечний щем, коли він дивився на дим над згарищами міст. Поміркуйте, яку огиду він відчув до тих смаглявих, коротконогих людей, що белькотіли незрозумілою мовою й походили з місця, яке римляни називали officina gentium — фабрика народів, конвеєр людства. На цих широких просторах центральної Азії монголи утискали уйгурів, а уйгури — турків, виштовхуючи їх далі й далі на захід, аж доки ті опинилися під мурами Константинополя. Бідолашний Мануїл описує побачене десь так.

Він згадує, що рівнина, на якій вони отаборилися, була безлюдна, бо всі мешканці повтікали в ліси, печери й на верхогір’я, але, намагаючись утекти, таки загинули. Турки не щадили нікого, убивали геть усіх: жінок, дітей, старих і немічних.

Імператор не впізнавав краєвиду навколо, а коли питав у своїх поневолювачів назви зруйнованих міст, вони завжди відповідали те саме. «Ми знищили ці міста, — казали турки, — а потім час знищить їх назви».

Уже невдовзі після цього страшного досвіду, у грудні 1391 року, далі залишаючись васалом в Анкарі, Мануїл познайомився з кадієм — ученим авторитетом в ісламі. Буквально днями на його очах турки зруйнували Філадельфію — одну із семи славнозвісних християнських церков Азії, то й не дивно, чому він закинув кадієві, буцім іслам «злий» і «нелюдяний». Не дивно, чому йому не подобалося, що іслам поширюють насильницьким шляхом. Свої погляди він виклав у документі під назвою «Двадцять шість бесід із персом», який присвятив своєму братові Феодору. Власне, немає ніякої несподіванки в тому, що через 700 років учений Папа процитував слова імператора Мануїла під час лекції у Реґенсбурзькому університеті.

Бенедикт XVI мислив не так, як його попередник Іван Павло II. Для польського Папи світ поділявся на вірян і невірян, себто тих, хто має віру, і тих, хто її не має. А в баченні Бенедикта все набагато складніше, саме тому метою його лекції було показати відмінність релігії, яка керується розумом, від явно ірраціональної. Як і Мануїл, Бенедикт вважав, що безліч аспектів ісламу ірраціональні, не в останню чергу через заклик чинити насильство проти невірних.

Бенедикт цитує слова імператора про те, що насильство несумісне із самим уявленням про Бога й душу. «Бог, — каже він, — не радіє крові, тому нерозумні діяння відбігають від природи Бога. Віра є плодом душі, а не тіла. Хто приводить інших до віри, той мусить уміти ясно висловлюватись і правильно аргументувати без застосування сили й залякувань… Щоб переконати душу розумну, не треба ні сильної руки, ані будь-якої зброї чи інших засобів залякування та розправи…»

Раптом ви не вловили всієї суті, слід зазначити, що і Мануїл, і Бенедикт посилалися на вчення ісламських філософів, як-от Ібн Хазм (994-1064), який вважав, що Бог не завжди поводиться раціонально. Згідно з теорією Ібн Хазма, Бог не зв’язаний навіть власним словом. Ісламська теорія, каже Бенедикт, цитуючи Мануїла, який і собі цитує Ібн Хазма, полягає в тому, що людина мусить коритися волі Бога, навіть якщо той наказує їй виконувати щось безглузде, наприклад, поклонятись ідолам. А от розсудливі християни так не чинять.

Бенедикт поставив собі за мету нагадати слухачам про класичне грецьке коріння християнства, а передусім — ті гіпнотичні слова, якими Іван починає своє Євангеліє. У рядку «Споконвіку було Слово, а Слово в Бога було», той ужив платонівський термін «логос» (λόγος), що означає не лише «слово», а й «розум», розум у тому значенні, у якому його використовує Мануїл. Бенедикт і Мануїл одностайно роблять сміливу заяву про свою віру, над якою висить страшна небезпека: розум так уплетений у всі її процеси, що просто не застосовний до ісламу.

Ми бачили реакцію ісламського світу на цю заяву, а смерть сестри Леонелли (і не тільки її) довела головну думку Мануїла й Бенедикта: в ісламі немає жодного логосу й ніякої metriotes — поміркованості. Відколи на стіні афінської скарбниці в Дельфах написали «меден аган» (μηδὲν ἄγαν) — нічого надмірного — поняття поміркованості стало центральним у західній моралі та грецькому християнському богослов’ї, яке пропагував Мануїл і до якого закликав Бенедикт. Де поміркованість у розстрілі черниці? Де логос — розсудливість — у спробах убити данських дипломатів за те, що якась там данська газета надрукувала якісь там малюнки?

І знову західноєвропейські політики дістали змогу погратися з ідеєю того, що іслам має в собі щось чужинське, надто коли обговорювали найбільше геополітичне питання сьогодення. Туреччина, батьківщина Мануїла II Палеолога, де розташовані найбільші греко-римські міста античного світу, знову чекає на вступ до ЄС. Туркам ще випаде дізнатися свою долю й рішення стосовно заявки, яку вони вперше подали ще в далекому 1963 році.

Затримка з прийняттям Туреччини до ЄС не має нічого спільного з економікою. ВВП Туреччини на душу населення вищий, аніж у багатьох попередніх новачків ЄС, а турецькі фермери більш-менш згодні з думкою Єврокомісії про те, як вони мусять вирощувати свої фісташки. Aequis communautaire[106] Євросоюзу на 80 000 сторінок можна легко вписати в законодавство Туреччини, і попри те що ентузіазм щодо цієї затії рівномірно холоне як у самій Туреччині, так і в Західній Європі, насправді всі ці перешкоди не мають жодного стосунку до законодавства. І річ тут не в Кіпрі, бідності чи населенні.

Річ навіть не в тому, що в турків смаглява шкіра, товсті брови, низькі лоби, і не в будь-яких інших упередженнях, які лише можна вигадати. Ні, друзі мої, причина, чому най-багатші країни світу вже стільки часу не квапляться запрошувати Джонні Турка[107] до свого клубу, полягає у його, так би мовити, «цінностях». Як висловився в програмі Today архієпископ Кентерберійський лорд Кері: «Авжеж, Європейський Союз — це щось більше за економіку. Усі його члени повинні мати спільні цінності…»

«Уся річ у… е-е-е-е, м-м-м-м, а-а-а… культурі», — кажуть західноєвропейські політики, а їхні виборці одразу розуміють, до чого вони хилять. Без сумніву, баварський політик Едмунд Штойбер висловлює думку всієї Баварії, заявляючи, що «Туреччина — не європейська країна, тому їй не місце в Європі», попри (або ж, на жаль, через) величезну кількість турецьких гастарбайтерів, справою життя яких стало будівництво заводу BMW у Баварії. Ніколя Саркозі, цей енергійний спадкоємець Жака Ширака, дотримується тих-таки поглядів, а щодо святого отця Папи Бенедикта, то ось що він сказав 2004 року, коли був ще простим кардиналом Ратцінґером:

— Туреччина є цілковитою протилежністю Європи, її прийняття до ЄС буде помилкою.

Не зовсім зрозуміло, що він мав на увазі під «цілковитою протилежністю», зважаючи на те, що протягом тисячі років турецьке місто Стамбул було християнською столицею Римської імперії.

Що за своїми розмитими й неясними натяками на «цінності», «культуру» та «європейськість» ці всі європейські політики мають на увазі, що за тисячу з гаком років із Римською імперією сталося дещо фундаментальне. Наприкінці того тисячоліття дещо фундаментальне сталося з Константинополем. Це «дещо» — іслам.

Адольф Гітлер хоч і не був якимось видатним дослідником давнини, професійно зацікавився становленням і падінням рейхів. Як згадував диктатор: «Я часто замислююся над причинами падіння античного світу». Гарне запитання, але все залежить від того, що називати падінням.

У Британії під падінням Римської імперії розуміють зруйнування Рима. Ми уявляємо волооких коней, на яких варвари вриваються у Форум, страхітливих патлатих гунів, які, сидячи в сідлах із леопардової шкури, рубають сенаторів і їхніх дружин, що обрали загинути, щоб не збезчеститися. Ми уявляємо собі неотесаних гевалів, які заходять у храми й не знають, руйнувати ті статуї чи поклонятися їм.

Безперечно, V ст. відбувалися жахливі речі, а останній імператор Заходу, як ми вже бачили, утік 476 року. А стосовно нашої бідолашної Британії, яку римляни завоювали лише тому, що могли це дозволити, то її покинули навіть раніше. Легіони відбули ще 410 року, й у нас почалися Темні віки. Ми майже повністю втратили знання латини, які повернуться до нас аж у часи норманського завоювання. Доти ж ми перебували під гнітом людей, що розмовляли подобою до німецької мови. Так, падіння Рима неабияк відбилося на безталанній провінції Британія. Я навіть чув думки деяких дослідників, нібито завдяки цьому ранньому вилученню зі складу імперії ми й досі маємо цілу низку комплексів стосовно нашого членства в Європейському Союзі.

От тільки ми часто забуваємо, що коли Рим упав, то вже давно не був столицею Римської імперії. А тому падіння Рима й падіння Римської імперії — різні речі. Імператор Костянтин змінив плин історії не лише прийняттям християнства. 330 року н. е. він переніс столицю на схід, до міста на березі Босфору, подалі від малярійного болота Рима.

Місто він назвав Nova Roma — Новий Рим, який, як і його попередник, розкинувся на семи пагорбах. Судячи з того, скільки птахів обирають цей напрямок для зимування, це одна з найвдаліше розташованих географічних точок на планеті, бо лежить вона на стику Європи та Азії — ідеально для боротьби з готами на Балканах, до того ж звідсіля куди зручніше розпочинати походи на парфян. Уже невдовзі непосидючий Костянтин звів тут новий Форум, побудував площу під назвою Augusteum, і розкидав по всьому місту важливі статуї та скульптури, як-от дельфійська колона, яку стародавні греки вважали за центр світу, і чотири срібні коні, що їх, як вважають деякі археологи, він зняв із Тріумфальної арки Траяна. Відтак він додав ще сенат і всі можливі римські громадські установи, і вже ніхто не сумнівався в тому, що це нова столиця імперії. Спершу місто називалося Візантій, згодом — Константинополь, або ж Царгород, а часом його називали просто «Місто».

Після падіння італійського Рима Константинополь став одноосібним центром середземноморської зони вільної торгівлі. До його велетенських складів на березі затоки Золотий Ріг спливались усі багатства Азії та східного Середземномор’я. Окрім того, що розташування й так було стратегічно вигідне, V ст. Феодосій II спорудив довкола міста колосальний потрійний мур, у такий спосіб захистивши його як з моря, так і з суходолу. Навіть сьогодні можна прогулятися руїнами цього укріплення й помилуватися викладеними, ніби конструктор, шарами рожевого й бурого каменю. Дивлячись на турецьких дітлахів, що ганяють у футбол на дні рову, неважко уявити собі впевненість, яку надавав той мур мешканцям Царгорода. Ці стіни захищали місто аж до часів винайдення вогнепальної зброї.

Саме в затишку цих мурів виник неповторний візантійський стиль, який Роберт Байрон описував як поєднання римського тіла, грецького розуму й загадкової східної душі. Хай які лиха траплялися на бойовищі — а їх траплялося чимало, — мури Константинополя перетворили місто на найбільшу та найстабільнішу потугу середньовічного світу. Ціле тисячоліття в цих укріпленнях плодились і зберігалися всі літературні тріумфи класичної цивілізації, аж доки їх зерна знову не потрапили на Захід у добу Відродження.

VI ст. Римська/Візантійська імперія відродилась. А за правління Юстиніана римляни відвоювали в готів і вандалів Італію й частину Іспанії та Північної Африки. Саме Юстиніан дав нам римське право, що до сьогодні слугує основою правових систем країн Західної Європи. Це він збудував найбільшу будівлю тих часів — собор Святої Софії.

— О, Соломоне, — промовив він на відкритті собору 26 грудня 537 року, — я перевершив тебе.

Навіть VII ст., коли місто знову потрапило під тиск аварів, болгар та інших балканських племен, імператор Іраклій зумів записати на свій рахунок приголомшливий успіх, 627 року розбивши парфян — Перську імперію, головного ворога Риму протягом ось уже кількох віків — поблизу міста Ктесифон, що неподалік сучасного Багдада. Дивлячись на римський світ початку VII ст., ніхто б нізащо не повірив, що його невдовзі спіткає катастрофа, а надто, що все станеться так блискавично.

О 10:30 ранку 4 травня 1935 року на мальовничій околиці Уккелу в оточенні букового лісу бельгійський історик Анрі Піренн, лежачи на смертному одрі, завершив свою останню працю. Вона дала відповідь на запитання Гітлера. У ній пояснено причини падіння античного світу. Називається його розвідка «Магомет і Карл Великий», і хоча сьогодні мало хто повністю підтримує наведені в ній аргументи, вона досі лишається однією з найвпливовіших історичних праць нашого часу.

Анрі Піренн дослідив вторгнення варварів у Західну імперію, і там, де решта істориків уздріли погибель і руйнацію, він чудувався дивовижній спадкоємності імперії. Ми з вами вже встигли посміятися з тих варварів, порівнюючи з мавпячим чаюванням їхні спроби романізуватися. Однак Анрі Піренн вважає за непересічний факт оце бажання долучитися до вищої культури шляхом її мавпування. Усупереч своїй немилозвучній назві вандали не руйнували римських вілл. Їм подобалось оселятися в них, хай на даху й бракувало кількох кахлів. Їхня аграрна система також була напрочуд римською. Вони зберегли податок на землю, як і ті-таки latifundia — великі ферми — й данину за право торгівлі на ринку. Так, мости були вже не в тому гарному стані, як колись, проте їх регулярно ремонтували й ставили понтони, до того ж влада далі дбала про очищення берегів, щоб до них могли приставати баржі та щоб тривала торгівля.

Попри свої чудернацькі германські імена на кшталт Ґундобад або Клодомір, германські царі залишили латину головною мовою спілкування, а оригінал славнозвісної «Розради філософією» Боеція (480–524) написаний саме латиною. Анрі Піренн твердить, що найцікавішим фактом про германців є те, наскільки незначний їхній внесок в інтелектуальне життя. Вони прагнули бути римлянами, тому вважали себе їх новим видом. Найбільше ж вони виграли від старої-доброї римської економічної єдності — економічної системи, об’єднаної довкола Mare Nostrum, Середземного моря.

Вплив Константинополя простежувався в позолоті бань барвистих церков по всьому римському світі, і у світі тому досі панувала єдність завдяки спільній валюті — Костянти-новому соліду, який містив 4,55 грама чистого золота. Навіть германські королі далі карбували монети з портретом імператора. Колись давно Геродот придумав гарну метафору на позначення грецьких міст на узбережжі Середземного моря: він сказав, що вони подібні до жаб навколо озера. У багатьох сенсах цей опис досі лишався влучним, щоправда, жаби встигли трошки підрости й більше не були римськими чи греко-римськими. Однак вони лишалися жабами, що перекумкуються через щедре внутрішнє море.

У своїй новій столиці Костянтин запровадив видачу зерна за римською схемою, завдяки якій 80 000 громадян харчувалися коштом імператора. Звідки ж бралося те зерно? Звісно, з Північної Африки, як і те, що годувало колишню столицю імперії. До речі, це римляни привезли до Північної Африки верблюдів, спричинивши там справжню транспортну революцію, рівнозначну хіба що винайденню залізниці в Західній Європі. Саме на горбах римських верблюдів до Константинополя доставляли оливкову олію, без якої світло цивілізації давно б згасло в прямому сенсі цього слова.

Щоб ви краще розуміли, наскільки завантаженими були тогочасні морські маршрути, ось вам лист Папи Григорія І, який він надіслав 597 року своєму єгипетському другові єпископові Александрійському. У листі Папа просить доправити йому улюблений напій: «Colatum і viritheum я п’ю без будь-якого задоволення, — пише Папа про ці два загадкові напої, — тому й наважуся попрохати вас надіслати мені cognidium, який, за словами Вашого преосвященства, знову з’явився в місті після тривалої відсутності». Що ж, сьогодні про cognidium відомо небагато, оскільки рецепт улюбленого трунку Папи Григорія І загубився в Темні віки. Причину тому ви ліпше збагнете, побачивши, як змінилося ставлення до алкоголю в Єгипті.

Серед усіх документів, наритих Анрі Піренном, певно, найцікавішим є лист короля франків Хільперіка II, надісланий 716 року в абатство Корбі, що в провінції Пікардія. По суті, це список продуктів і товарів, які ченцям дозволено брати з державних складів. Ось він:

10 000 фунтів олії

30 гогсгедів[108] гаруму

30 фунтів перцю

150 фунтів кмину

2 фунти гвоздики

1 фунт кориці

2 фунти нарду[109]

30 фунтів костуму (ароматична трава)

50 фунтів фініків

100 фунтів інжиру

100 фунтів мигдалю

30 фунтів фісташок

100 фунтів оливок

50 фунтів hidrio (приправа)

150 фунтів нуту

20 фунтів рису

10 фунтів духмяного перцю

20 шкур (імовірно, seoda — змащених олією шкур)

10 кордовських шкур

50 лібр[110] папірусу.

Саме час поговорити про середньовічну торгівлю. У цьому списку екзотичних продуктів зі Сходу більше, ніж у будь-якому сучасному магазині заморських делікатесів, а ще там є гарум — той самий термоядерний рибний соус, який свого часу розійшовся по всій Римській імперії. Здається, рушійною силою вільної торгівлі були гастрономічні вподобання ченців. Однак погляньмо уважніше на останню позицію в списку.

П’ятдесят лібр папірусу — це одна тисяча двісті аркушів. Удосталь для задоволення письмових потреб ченців на деякий час, але вже точно замало для ведення повноцінної канцелярії. Лишень поміркуйте, як важливо для Константинополя було мати стабільні поставки папірусу. Якби візантійські мудреці не мали змоги скопіювати грецькі манускрипти, ми втратили б більшу частину тієї грецької літератури, якою володіємо сьогодні. А якби в Константинополі не зберегли грецької традиції, то у Флоренції XV ст. ніхто не взявся б до грецьких учень і не сталося б ніякого Ренесансу.

А тепер пригадайте, яка країна мала монополію на виробництво папірусу, та уявіть, що було б із цивілізацією, якби в Єгипті сталася якась катастрофа або ж торгівля з ним обірвалася.

632 року помер Магомет, який шістдесят два роки тому народився в бідній, але шанованій родині з племені курайшитів. У віці двадцяти п’яти років, проявивши неабияку кмітливість, юнак одружився із вдовою, за чиїми верблюдами доглядав, а в сорок збагнув, що він Пророк.

— Читай! — наказав йому голос, і він продекламував увесь Коран, слово Боже.

Після того протягом восьми років Магомет вів невтомну боротьбу, прагнучи вигнати політеїзм із Мекки та запровадити там істинну віру. 630 року він тріумфально увійшов до Мекки, і давній поганський камінь Кааба перетворився на священне місце нової релігії.

Незадовго до смерті Магомет планував нові походи на Сирію, а за дванадцять років після скону пророка його наступники Абу-Бакр та Омар провели такий собі релігійний бліцкриг. Мусульманські завоювання відрізнялися блискавичністю й успішністю. Зовсім скоро під керівництвом цих двох полководців була поглинута занепала Перська імперія, здалися Сирія та Єгипет; невдовзі після того в руках мусульман опинилися три оплоти християнства: Александрія, Антіохія та Єрусалим.

Хвиля мусульманства прокотилася Північною Африкою. Візантійська армія виявилася не готового до такого шаленого поступу. До речі, не зайвим буде нагадати, що семітські народи на тих землях не надто прихильно ставилися до грекомовних імперських господарів, тому й не дивина, що більшість місцевих проявили свої симпатії до ісламу в щонайважливіший спосіб: удалися в єресь і поставили під сумнів центральну ідею християнства — божественний статус Ісуса Христа. У нову віру вони навернулися добровільно або ж мечем із разючою швидкістю.

695 року впав Карфаген, що символізувало ґрунтовну зміну в геополітичному ландшафті стародавнього світу. Далекого 202 року до н. е. Карфаген перемогли римляни, здобувши одноосібний контроль над Середземномор’ям. Відтоді серед моряків-переможців існувала традиція бити веслами море й вигукувати: Mare Nostrum — «Наше море». А тепер Північна Африка повернулася до семітських рук, і ті руки були, крім того, не вельми дружніми.

Своєю військовою метою араби кардинально відрізнялися від германських племен, що прийшли з півночі й загарбали Рим. Араби не хотіли асимілюватися. Вони не бажали приймати прекрасну римську цивілізацію, не прагнули ставати римлянами, а християнами — і поготів. Авжеж, по всьому середземноморському узбережжю є приклади релігійного синкретизму, як-от поодинока мечеть на місці римського храму. Одначе попри все араби не бажали ставати римлянами. Натомість вони хотіли нав’язувати свою культуру й правити. Як писав Анрі Піренн, якщо германець романізувався, щойно ступивши на римську територію, то римлянин арабізувався, щойно на його землю потрапляв іслам.

Правда в тім, що іслам є юдейсько-християнською сумішшю та явно має коріння в Біблії. Однак, крім того, релігія Магомета ще й дуже пуританська: забороняє алкоголь та образотворче мистецтво й проголошує жіночу цноту непорушною істиною. А передусім арабське панування характеризувалося зневагою до невірних. Вони поділяли світ на дар аль-іслам (територію ісламу) і дар аль-харб (територію війни), а їхньою головною ідеєю було те, що територія ісламу воюватиме з дар-аль-харб, доки не наверне її у свою віру. Тим часом невірних до навернення називали принизливим прізвиськом зіммі, а за те, що їх терпіли, вони мусили платити вищий подушний податок (що саме по собі слугувало заохоченням до навернення).

Хоч куди глянь, скрізь панували мусульмани: вони підкорили Іспанію, потім, прорвавшись через Піренеї, захопили Анжу, Арль і територію, яку колись називали римським Провансом. Якби 732 року Карл Мартел не зупинив їх у битві при Пуатьє, то, як пише Ґіббон в одній зі своїх славетних шпильок, «можливо, що в Оксфорді викладали б тлумачення Корану, а проповідники демонстрували б обрізаному народу священство та істинність Магометового одкровення».

Коли ж вам здається, що Ґіббон перебільшує, подивіться на золоту монету мерсійського короля Оффи (755–796) — одного з британських правителів, який насипав славнозвісний вал[111]. Роздивіться її як слід і відчуйте, як спиною котиться хвиля ісламофобії. VIII ст. іслам був таким могутнім, що Оффа вирішив зробити напис арабською на своїй монеті. Ніколи не зайве перестрахуватися, еге ж?

У 876–877 роках мусульмани спустошили римську Кампанію[112] та остаточно поставили хрест на римському спадку після завоювання Іспанії й Північної Африки.

Мусульмани переслідували невірних так, як римляни ніколи не переслідували тих, хто не вірував, скажімо, у Юпітера. А мусульмани прагнули навернути всіх невірних, пригрозивши, що доки цього не станеться, з ними не торгуватимуть. Це спричинило катастрофу, що трапилася на початку VIII ст. у мирних водах Середземного моря.

Через мусульманське ембарго на торгівлю з невірними, а також завдяки їхньому контролю над Іспанією та Північною Африкою західне узбережжя Середземного моря перетворилося на сонне мавританське озерце, з якого пішов увесь морський трафік. Піренн цитує арабського науковця XIV ст. Ібн Хальдуна, який ніяк не натішиться, що, за винятком невеличкої смужки біля Константинополя, «християни не можуть пустити по морю навіть тріску».

У що ж це все вилилось? У знищення Римської економічної спільноти й колапс торгівлі. Зокрема, як зазначає Піренн, з ринку зникає папірус, а золото стає ще рідкіснішим. Щодо вишуканих заморських приправ, які були до послуг ченців у Корбі, то їх запаси також вичерпались.

З ретельністю детектива Піренн порівнює корбійські запаси з провіантом посадовців часів Карла Великого, який 829 року їм видавали в дорогу: хліб, свинина, дичина, яйця, сіль, трави, овочі, риба й сир, проте жодної дрібки спецій. Це була, як суто по-бельгійському вишукано зазначає великий історик, «простацька їжа».

Наслідком мусульманських завоювань стало те, що принаймні половина жаб довкола середземноморського болота прийняла іслам. І значно важливіше: вони вже навіть кумкали арабською й не мали нічого спільного з колишніми греко-римськими жабами. Піренн каже, що це був кінець єдності римської системи. Звідси почалося стрімке падіння добробуту й рух європейських сил на північ. Піренн переконаний, що саме з ініційованих Магометом завоювань постала феодальна система Карла Великого й мальовниче сонце Римської імперії скотилося в морок Середньовіччя.

Сьогодні багато хто вважає блискучу роботу Піренна за грубо спрощене подання історії. Сучасні дослідники твердять, що відновлення піратства відіграло не менш важливу роль у зниженні торгівлі, ніж арабська перебірливість. Та хай навіть Піреннова розвідка правдива лише наполовину і його критики мають право казати, що переміни, про які він пише, почалися ще задовго до навали мусульман, неможливо не засумніватися в емоційній і психологічній привабливості його слів. Припускаю, на Піренна неабиякий підсвідомий вплив мало ставлення Західної Європи до ісламу, оскільки його слова досі живо відлунюють у нашій колективній пам’яті.

Хай де ми будемо на середземноморському узбережжі, купаючись у морі й кинувши погляд на дальній пляж, що побачимо там, на мисі? Форт, який збудували європейці для захисту від маврів, або маври — щоб оборонятися від християн.

Сотні років уздовж берегів колишнього внутрішнього моря Риму точилися запеклі сутички. Часом гору брали римські нащадки, іноді — мусульманські загарбники.

717 року візантійці здобули блискучу перемогу над мусульманами. Поки одні рубали їх під неприступними мурами Феодосія, римський флот поливав супротивника нищівною сумішшю — грецьким вогнем. Рецепт грецького вогню загубився в історії, однак його аналог пізніше Пентагон застосував у В’єтнамі. Сицилія здалась арабам близько 902 року, а 1071-го турецький султан Алп-Арслан здобув перемогу біля Манцикерта, і навколо Візантії почав затягуватися зашморг. Сельджуки закріпилися на 30 000 квадратних кілометрів колишньої римської Анатолії. Своє нове королівство вони назвали Румським султанатом (тобто Римом), і собі взявши на озброєння найперший політичний бренд. Одначе цей Рим таки лишався турецьким Румом.

XII ст. Візантія заново розцвіла за правління династії Комнінів. Зросло населення, сягнувши, за деякими оцінками, півмільйона людей. Візантійські стиль мистецтва й цивілізація заново проявили себе по всьому Середземномор’ю, в Іспанії, Венеції та на Сицилії, де й досі можна побачити чарівні мозаїки із зображенням Христа Вседержителя, як дві краплі води схожого на Баррі Ґібба з гурту Bee Gees. Утім, вже за династії Палеологів скрута повернулася.

Усе своє правління Мануїл II провів у турецькому підданстві, а Константинополь уникнув цілковитого зруйнування лише тому, що армію Баязида розбило значно могутніше військо Тамерлана під час Ангорської битви 1402 року. Читачі Марлоу пригадають, яке поетичне покарання спіткало султана Баязида за його ставлення до Мануїла: їх із дружиною замкнули в клітці, й він доволі сміховинно розбив собі голову об ґрати.

Проте найгірше було попереду: за наступника Баязида тиск турків став нестерпним. Чимало людей досі підсвідомо пригадують події вівторка 29 травня 1453 року. Ця ганебна дата навіки увійшла в історію.

Щоб збагнути, як низько впала насамкінець Візантія, слід ознайомитись із портретами східних римських імператорів на монетах, які карбували впродовж 1100 років. Ранні імператори круглолиці, гарно зображені — просто-таки бездоганний приклад римського карбування. А на монетах Мануїла II Палеолога ми спостерігаємо чудернацький банькатий портрет імператора, мовби намальований першокласником. А щодо його сина Костянтина XI, то той взагалі випускав якісь несміливі кавалки металу з карлючками.

Щоправда, неважко уявити, як він засмучувався, коли дивився на землі, що за його життя вже перебували під цілковитим контролем турків. Чув він і страхітливі розповіді про гармату, яку Мехмед II конструює в Румеліхісарі. Зброю розробляв угорський зброяр-перебіжчик Урбан. Вона мала 8 метрів завдовжки й могла стріляти 250-кілограмовими ядрами на цілу милю. Після сторіч експериментів турки нарешті знайшли те, що зможе пробити той славетний шістдесятиметровий мур Феодосія.

Поворотний момент облоги настав, коли Мехмед перевів свій флот по суходолу й пустив у Золотий Ріг, щоб мати змогу вести морський обстріл Константинополя з обох боків. Урешті, не керуючись чимось іншим, окрім агресії й бажання стерти з лиця землі невірних в ім’я Пророка, турецькі башибузуки прорвалися в місто та зруйнували останні залишки Римської імперії. Цей день дістав назву найтемнішого дня в історії світу. Кров лилася вулицями й стікала в Золотий Ріг.

Турки вламувалися в церкви й забирали людей, що ховалися там. Над жінками чинили немислиму наругу, а молодих дівчат і хлопчиків ґвалтували просто на вівтарях. У воді плавали сотні відрубаних голів, які венеціанцеві Барбаро нагадали гнилі дині в каналах його рідного міста.

Розуміючи, що місто втрачене, Костянтин XI скинув свої імператорські шати й кинувся в бій. Кажуть, що коли знайшли понівечене тіло імператора, Мехмед наказав настромити його голову на палю.

Дев’ять століть на величному куполі собору Святої Софії височів золотий хрест. Проте в самісінький розпал битви, поки довкола різали горлянки й трощили ікони, Мехмед звелів старшому імаму піднятися на кафедру й оголосити в ім’я Аллаха Милостивого й Милосердного, що немає іншого Бога, крім Аллаха, а Магомет є пророком його.

Без сумніву, цей день став одним із поворотних моментів історії. Крім того, Мехмед II прекрасно усвідомлював, чий спадок він завоював, тому й невдовзі оголосив себе «кайзер-і-румом», себто римським цезарем. Його спадкоємці мали цей титул аж до падіння Османської імперії 1922 року. Правдою є також те, що він був певною мірою людиною освіченою, знайомою з творчістю Гомера, мав власні портрети від Джованні Белліні й любив послухати, як йому читають Лівія та інших класичних істориків.

Поїхавши сьогодні до Стамбула, ви знайдете безліч людей, які гордовито наголосять на візантійській спадщині Османської імперії. Великі мечеті Сінана навіть попри мінарети явно скопійовані з багатокупольної структури собору Святої Софії. А в самому соборі кожен турецький гід не без гордощів розповість вам, що будівля Юстиніана давно упала б, якби не підпори, поставлені турецькими завойовниками.

Якоюсь мірою, я б залюбки вдав, ніби вірю в цю спадкоємність. Сказав би навіть, що турки розвинули й удосконалили перейняту традицію та що не сталося глибокого культурного розриву. Сьогодні так навіть політкоректніше. От тільки це не має жодного стосунку до дійсності. Коли дивитеся на сучасний Стамбул зі старої Ґалатської вежі, скрізь в око впадають мінарети, що вистромилися в небо, мов ракети. Примруживши очі й згадавши, що сталося з римською цивілізацією Середземномор’я, потому як море з римського перетворилося на мавританське, ви починаєте розуміти, що старий Піррен мав слушність.

Щось дійсно сталося. Щось змінилося, і цей контраст проглядається в переміні, яка сталась у мистецтві колишнього римського світу.

Коли 1453 року Візантію покинули грецькі вчені, вони забрали із собою «насіння» найпрекраснішого квіту мистецтва й культури, яке колись знало людство. У Флоренції XV ст. спостерігається відродження класичного ідеалу незалежного людського духу — прадавньої віри греків у те, що людина є мірилом усього, гуманістичного погляду на всесвіт. Найчіткіше ця ідея представлена в близькості двох скульптурно досконалих рук Бога й Адама, зображених на стелі Сікстинської капели. У мусульманському мистецтві будь-якої доби немає нічого схожого, не лише через те, що така техніка була недосяжною для ісламського мистецтва, а й тому, що в ісламі таке зображення вважається образливим.

Якось мені випало вести телепередачу про тисячоліття турецького мистецтва, завдяки якій я збагнув, як же ми все-таки кривимо душею. Попри всі ті похвали, які я сипав, мені кортіло сказати ще дещо, одначе я відчував неспроможність визнати це.

Безперечно, мусульманський світ подарував нам витвори мистецтва приголомшливої краси. У західній архітектурі, мабуть, і не знайти аналогів суворій математичній граційності й симетрії Тадж-Махалу чи пам’яток Ісфагана й Бухари. Однак, упродовж кількох годин порозповідавши на камеру про той або цей феноменальний взірець склярства чи килимарства, я захотів викрикнути: «Так, це прекрасно, але де ж люди? Де тут людина з усіма її чеснотами й вадами?»

Раз у раз доводилося мені перебільшувати мистецький внесок Мугаммада на прізвисько «Сіяг Калам» («Чорна Ручка»), який зображав на своїх милих картинках шаманів, стариганів на ослах тощо. Що більше я медословив про Мугаммада «Чорну Ручку», то дужче усвідомлював: він є лише винятком і за тисячу років турецького мистецтва був мало не єдиним, хто не скорився приписам Пророка, зобразивши людський вид із любов’ю й гумором.

На догоду смакам західної публіки Мугаммад «Чорна Ручка» став головною зіркою тієї програми. Утім, правда полягає в тому, що порівняно з роботами Пітера Брейгеля чи будь-якого іншого сучасного йому представника фламандського ренесансу його малюнки є всього-на-всього карикатурами. Хай він і єдиний представник турецького мистецтва, у чиїх роботах наявне бодай щось віддалено подібне до натуралізму Брейгеля, та біда не лише в тому, що вони не витримують жодних порівнянь. Річ у тім, що він не лишив по собі жодних послідовників, не заснував жодної школи. От тому в ісламському світі ніколи й не існувало традиції натуралістичного живопису.

Кажіть, що хочете, про красу ісламських мініатюр (а вони дійсно чудові), але їм ой як далеко до вершин західноєвропейського живопису; вони так і зосталися десь біля підніжжя цієї гори.

Ці слова я кажу зовсім не з почуття західного культурного тріумфалізму. Я просто намагаюся донести думку, що в тих частинах римського світу, який захопили мусульмани, щось загубилося. Наприклад, візьмімо Італію XV ст. Там сталося справдешнє диво: П’єро делла Франческа, Леонардо, Мікеланджело й сила-силенна інших митців заново відкрили й інтерпретували греко-римський погляд на людське тіло. А потім подивіться, що відбувалося за тих часів у Північній Африці… скажімо так: на фронті живопису тоді було стабільно тихо.

І це дуже сумно, адже протягом багатьох століть Північна Африка була невід’ємною та культурно невідривною частиною Римської імперії. Вона слугувала не лише житницею столиці, а й батьківщиною цілої низки імператорів і генератором провідних ідей. Серед великих римських африканців були такі: імператор Септимій Север, письменник Апулей, теолог Тертуліан, поет Клавдіан і сам отець-засновник християнської церкви Августин.

Я розгортаю неймовірну працю Ростовцева від 1926 року, присвячену економічній історії Риму, і розглядаю фото мозаїки з римської вілли в місті Дугга, що в сучасному Тунісі. На ній зображена підготовка до гучного бенкету: двоє рабів наливають двом гультяям вино з величезних амфор у чаші для змішання, інші раби несуть рушники й воду, готуючись до серйозного симпосію[113]. На одній з амфор написаний початок грецької приказки «пий», на іншій — її закінчення «вік живи».

Якою ж близькою до нашої цивілізації є ця римська любов до веселощів і так само далекою від культури мусульман, які захопили землі, що нині звуться Тунісом. Напівголі гультяї насолоджуються приватною вечіркою, уливаючи в себе алкоголь. Чи часто побачиш щось таке в ісламському мистецтві? Існує безліч причин, чому в римській Північній Африці не сталося ренесансу, подібного до італійського: там не було європейської традиції капіталізму, конкуренції між меценатами тощо. Усі греко-римські «цінності», з яких розвинулися сучасні європейські «цінності», на тих землях замінили дечим іншим.

Річ тут не лише в алкоголі й жартах про нього (пий, вік живи, хо-хо-хо!). Щоб ви краще розуміли, у чому полягає найразючіша відмінність між римським/західним і мусульманським менталітетами, запрошую вас поглянути на іншу мозаїку. Це славетний портрет жінки з Равенни, датований VI ст. Уже із самого вигляду цієї жінки легко здогадатися, що вона ніяка не свята й не мучениця. На жінці величезна, як тюрбан, діадема, золоті брошки з діамантами й найдовші сережки з тих, що ви коли-небудь бачили.

Це Феодора, дружина Юстиніана — одного з найвидатніших візантійських імператорів, чоловіка, чиї праці з римського права й досі вивчають на перших курсах юридичних факультетів. Юстиніан був таким благочестивим, що звів собор Святої Софії, який протягом багатьох століть лишався найбільшою будівлею на землі. Примітним фактом у біографії Феодори є те, що вона стала першою в історії порнозіркою глобального масштабу.

Свою кар’єру вона розпочала з пантомім у театрі й уже незабаром завдяки гримаскам і надуванню щічок — тих самих блідих суворих щік, обрамлених золотим німбом на мозаїці — стала найпопулярнішою актрисою Візантії. За словами історика Прокопія Кесарійського, славнозвісного буркотуна, вона була дуже ласа до плотських утіх. «Нерідко якогось заможного коханця, якому вона пообіцяла ніч насолод, висмикував із її ліжка сильніший або ж заможніший фаворит», — бурчить він.

Pièce de résistance[114] її театральної програми було лягти на сцені в самих лише трусиках на кшталт стрингів, а гуси клювали зерно з-поміж її ніг. Одного разу досі не вдоволена після тривалих та енергійних любощів імператриця бовкнула щось таке вульгарне, що навіть Гіббон не наважився навести переклад її слів. «Її зітхання, насолоди та сценічні таланти краще сховати за ширмою вченої мови», — каже натомість історик.

Воліючи точніше пояснити свої слова, він лишає нам примітку грецькою мовою. Позаяк я не можу вигадати нічого кращого, щоб заохотити сучасних школярів вивчати грецьку, наведу тут повний текст того уривку:

Η δε κἀκ τὢν τριὢν τρυπημάτων ἐργαξομἐνη

ἐνεκάλει τη φὐσει, δυσφορουμἐνη ὅτι δἡ μἡ καἱ τοὑς τιτ-

θοὑς αὖτἣ εὐρὐτερον ἤ νὓν εἴσι τρυπωη, ὅπως δυνατἡ εἴη

καἱ ἐκεἰνῃ ἐργάξεσθαι.

Якщо вам і досі нічого не зрозуміло, Ґіббон піддражнює своїх негрекомовних читачів сором’язливою заувагою, що «вона бажала четвертого вівтаря для віддяки на славу богині кохання».

Його метою є не лише ознайомити читача з найбруднішими текстами пізньої античності, а й показати неймовірну гнучкість у ставленні римлян до жіночності. Юстиніан змінив закон, аби мати змогу одружитися із цією жінкою, яка дуже скоро здобула повагу й шану, що супроводжували статус дружини найвидатнішого з римлян. «Шльондру, яка доти оскверняла собою театр у Константинополі, стали шанувати в тому ж таки місті як царицю суворі магістрати, консервативні єпископи, славетні генерали й полонені монархи», — пише Ґіббон. Феодора є прототипом будь-якої західної жінки — або й просто будь-якої жінки — сумнівної репутації, яка досягла небувалих висот.

Вона була такою собі Евою Перон[115]. Це наче якби Періс Гілтон вийшла заміж за президента США, що, власне, не так уже й неможливо в наші дні. Феодора втілює поняття, цілком неприпустиме в ісламі, — публічне вираження жіночої сексуальності. Це мимоволі наводить на думку про інший вид греко-римського задоволення, що загубився на кілька століть, але повернувся до нас в епоху Ренесансу, — щире художнє милування жіночою оголеністю.

Коли ми говоримо про наші й мусульманські «цінності», найбільше насторожує ставлення до жінок у мусульманстві, тоді як наше ставлення до жінки є найбільшим подразником для молодих радикальних мусульман чоловічої статі. Одразу пригадується заповіт лютого й навіженого Мугаммеда Атти[116], за яким його мертвого тіла не сміла торкатися жінка. Ми з вами давно спостерігаємо затяті суперечки щодо паранджі, про обов’язкове надягання якої ніде не сказано в Корані.

Ці кардинальні відмінності, які виникли на території, що колись була єдиним римським світом, закорінені в мусульманських загарбаннях. Щойно турки захопили Константинополь, сама ідея того, що там може з’явитися ще одна така Феодора, стала немислимою. Чи можете ви назвати бодай одну жінку в мусульманському світі, яка була б аж такою сексуально розкутою й водночас мала б таку політичну вагу? Авжеж, і я не можу.

Звісно, були серед османських султанів могутні та впливові жінки. Проте жодна з них не постає окремою особистістю, що належить сама собі. І вже точно неможливо відшукати в історії османський аналог Анни Комніної (1083–1153) — гордої й величної історикині свого народу, який сама вона називала римським.

Здається, ми маємо справу з незручною дійсністю. Якщо приймемо сутність щойно сказаного, то виявиться, що Піренн мав слушність, не лише коли казав, що мусульманські завоювання бодай частково, але призвели до суттєвої переміни в економіці, яка поклала край єдності Середземномор’я. Ці загарбання спричинили ще й тривалу та досі незавершену трансформацію культури та «цінностей» на завойованих землях. Наслідком цього стала, умовно кажучи, втрата великих пам’яток колишнього римського світу. Ні, ба навіть так: існують великі пам’ятки, які, на думку наших пап, прелатів і політиків, не є культурно прийнятними для сучасної Західної Європи, і винен у всьому іслам.

Стратегією сучасного ЄС є запобігти вступу Туреччини, тишком-нишком розбурхуючи паніку серед населення через кількість мусульман, що вже й так живуть у Західній Європі. Справу з налаштування населення проти вступу Туреччини в ЄС полегшує політикам один пікантний стереотип, з яким ми маємо справу.

Бентежить нас не тільки питання про ставлення мусульман до жінок та алкоголю, а й стереотип про жорстокість турків (як непрямо сказав сам Папа) та їхня готовність чинити нечувані звірства. Приміром, Мехмеда II можна вважати за людину цілком цивілізовану, проте коли він помітив, що з його грядки зірвали один огірок, то, щоб знайти його, наказав розпороти животи чотирнадцятьом садівникам.

XVI ст. Френсіс Бекон описував турків як «жорстокий народ без моралі, письма, мистецтва й науки, якому навряд чи до снаги відміряти акр чи визначити, котра година. Неохайні будинки, груба їжа тощо. Словом, ганьба для людства». Пригадуєте Отелло, чорного й непокірного, який намагався довести свою вірність Венеції, повсякчас ганячи турків, тих «обрізаних собак»? «Чи обернулися на турків ми, — нарікає він в одній зі сцен, — що коїмо із собою те, чого і їм не дозволяє небо?»[117]

Справи зі стереотипами не покращились і XIX ст., бо турки й тоді погано ставилися до своїх жінок. 1847 року, під час візиту до Константинополя, один французький полковник сказав Чарльзові Макфарлейну:

— Тут не можна зайти до будинку, щоб тебе не пограбували. А погляньте лишень на їхній побут! Їхні дружини й діти живуть окремо, замкнені, зовсім як тоді, коли турки прийшли до Константинополя.

Однак найбільшої майстерності в обкиданні турків багном досягнув Вільям Ґладстон[118], якого, здається, аж тіпало щоразу, як про них заходила мова. «З найпершого чорного дня, коли цей народ прийшов у Європу, то став одним із найбільш антигуманних представників людства, — писав великий лідер Ліберальної партії. — Хоч куди вони йшли, скрізь за ними тягнувся кривавий слід, хай де встановлювалася їхня влада, там зникала всіляка цивілізація». Йому подобалося як слід побуркотіти про мерзенну, тваринну хіть турків, аж поки врешті-решт цей чоловік не взявся до спасіння пропащих жінок і не почав спокутувати свої недобрі почуття самокатування.

Коли ж річ не в ставленні турків до жінки чи їхній жорстокості, то в релігії. Вінстон Черчилль 1899 року, поспілкувавшись із мусульманами в Судані, описав свою подорож у книжці «Річкова війна». У наші дні його думки про згубний вплив ісламу можна знайти на будь-якому неоконсерваторському сайті. Мій прадід був мусульманином, тому, сподіваюся, мене не звинуватять в ісламофобії, якщо я наведу тут емоційну й нищівну замальовку Черчилля:

Які страшні прокляття накладає магометанство на своїх послідовників! Окрім фанатизму, що для людини є так само небезпечним, як гідрофобія для пса, це вчення характеризується ще й страшенною фаталістичною апатією. У багатьох країнах прозирає згубний вплив цієї релігії: недалекоглядність, недосконала система сільського господарства, млява торгівля й невпевненість поширилися скрізь, де живуть чи правлять послідовники Пророка. Придушена чуттєвість позбавляє життя цих людей витонченості й краси, гідності й святості. Той факт, що за магометанськими законами жінка — хай це донька, дружина чи наложниця — мусить належати чоловікові як власність, затримує остаточне викорінення рабства аж до тих часів, коли віра в іслам перестане мати серед людей таку велику силу.

Окремі мусульмани можуть демонструвати видатні якості. Тисячі стають хоробрими й вірними воїнами Королеви, усі тут знають, як загинути гідно. Одначе вплив релігії паралізує соціальний розвиток тих, хто сповідує її. Немає ніде у світі сильнішої ретроградної сили. Далека від занепаду магометанська віра є напрочуд войовничою й чіпкою. Вона поширилася по всій Центральній Африці, повсюди зрощуючи безстрашних воїнів. Якби ми свого часу не втримали б християнство в сильних руках науки — руках науки, проти якої воно так запекло й даремно боролося, — цивілізація сучасної Європи давно б загинула достоту, як загинула цивілізація Стародавнього Риму.

Багато хто й досі вважає так само, правда ж? Ретроградна сила, що паралізує соціальний розвиток, — хіба не в цьому таємно, а нерідко й відкрито переконані тисячі західних політиків?

Войовнича віра на противагу поміркованому християнству, яке тримають дужі руки науки, — хіба не про це казав Бенедикт XVI у Реґенсбурзі?

Погодьтеся, в ісламі є щось таке, що страшенно непокоїть ніжну західну душу. Це вам не англіканська церква з її покірними єпископами та їхніми скорботними міркуваннями. Головною проблемою ісламу є те, що його послідовники такі непередбачливі, що вірять у нього (до того ж так щиро), тоді як західні європейці добряче навчені риторикою й історичним досвідом 1400 років. Тому-то нас так і непокоїть іслам. Найважливіше питання для нас, для всього нашого покоління — як правильно аналізувати цю відмінність, як з нею бути.

Може, нам слід сказати, що ці колишні римські території слід навіки відгородити від «Європи», адже вони перебувають не на тому боці поділу, запровадженого Анрі Піренном? Невже краще дотримуватися поради Папи та ставитися до турків, як до «цілковитої протилежності Європі»? Не думаю. Мені здається, що вчинити так буде історичною помилкою.

Краще подумаймо, що можна вдіяти, щоб розплутати цей аж надто заплутаний клубок з упереджень і забобонів, який розрісся навколо мусульманської Туреччини. Побачимо, чи Джонні Турк справді аж так відрізняється від нас.

Французькі політики люблять посилатися на турецький геноцид вірмен 1915 року, розлючено тицяючи пальцями в бік Стамбула.

— Туреччина нізащо не увійде до ЄЄ, — верещать французи, — доки не визнає й не перепросить за те жахіття.

Так, це правда, вірмени жахливо постраждали.

Але ж якими мотивами керується Франція? Хіба сама вона вибачилася перед Алжиром за тортури й винищення його народу, коли він належав Франції? Коли ж ми вже взялися вимагати вибачення, то чому б не згадати, що ті-таки французи винні перед турками за один із найжорстокіших військових злочинів у історії — убивство Наполеоном 2000 беззахисних турецьких полонених в Акрі? Чому б Франції не облишити картати Туреччину від імені всіх вірмен і не перепросити за свого рідного Наполеона?

Крім того, ніхто не знехтує нагодою заявити, що турки є сексистами і що таке ставлення до жінки не прийнятне в ЄС. То ми вже визнали, що в ісламі є ханжі, але погляньмо на сучасну статистику: повсякчас зростає кількість освічених жінок, які беруть активну участь у житті країни. Згадайте хоча б найпершу жінку на посаді прем’єр-міністра Туреччини — Тансу Чілер. І вже давно в багатьох мечетях Стамбула чоловіки та жінки можуть молитися разом. А ще, перш ніж Брюссель заведе чергову демагогію про ґендерну нерівність, не зле буде нагадати, що Туреччина надала жінкам право голосу раніше за Бельгію.

Антитурецькі настрої неабияк зросли після перших судів над письменниками та журналістами, яких звинуватили в обрáзі Türklük (турецькості), тож усім нам, симпатикам Туреччини, слід визнати, що цього разу її уряд припустився помилки. Без сумніву, туркам слід позбутися ганебної статті 301 свого Кримінального кодексу, щоб люди, як заповідав Вольтер, мали змогу казати про Туреччину що завгодно[119].

Однак не варто забувати, що Туреччина не єдина країна, яка приймає закони, котрі придушують свободу слова. Приміром, сміховинний арешт австрійцями Девіда Ірвінга перетворив дурника на справжнього мученика[120]. Крім того, чимало людей висловлюють сумніви в британському законі про розпалювання релігійної ворожнечі. Це я до того, що хай турки й помиляються, але вони не єдині, хто чинить неправильно.

Що там ще маємо в цьому густому супчику з антитурецьких настроїв? Ще від часів Мехмеда II усі кому не ліньки невтомно звинувачують турків у «наповненні саду природи неприродними гріхами». Гадаю, тут можна нічого не казати на захист Туреччини, а надто в наш час, коли населення країни сягнуло 80 мільйонів і далі зростає. Нам слід заперечити хіба що, ймовірно, достеменно такі самі слова, сказані прем’єр-міністеркою Франції Едіт Крессон на адресу англійців. Можу лише додати, що колись чув (з надійних джерел, тільки вже не пригадаю яких), що, коли турецькі проститутки обіцяють вам «грецькі» розваги, а грецькі повії — «турецькі», і ті і ті мають на увазі те саме.

Значно гостріше стоїть питання з правами людини в Туреччині, бо тут усе далеко не ідеально. Утім, така сама ситуація з правами людини була в Греції, коли її прийняли до ЄЕС[121]. Безперечно, не можна давати Туреччині зійти зі шляху до ЄС, ми мусимо допомагати прогресивним силам і не дати країні скотитися в минуле. Жодних сумнівів, сучасна зневага й закритість Західної Європи — усі ці балачки патріархів, проповідників і політиків про «цінності» — починають віднаджувати турків від Європи. Країни Близького Сходу охоплюють щораз сильніші протурецькі настрої. Уперше від розпаду Османської імперії 1924 року Туреччина почала поширювати свій вплив у регіоні. З 2000 року подвоїлася кількість рейсів зі Стамбула до Дамаска[122]. З 2001 по 2005 рік потроїлася кількість арабських туристів у Туреччині. Того ж таки 2005 року в Турецькій Рив’єрі провели свої відпустки мільйон іранців. Отже, що краще для здоров’я планети — чимраз більша байдужість Туреччини до ЄС і потужніші її зв’язки з Іраном чи все-таки укріплення країни в Європейському Союзі та вплив цієї мусульманської держави на забезпечення миру в найнестабільнішому регіоні світу? Особисто я знаю, чого хочу.

То чому ж усі так вагаються? Чому ми вдаємо, ніби на заваді нам стоїть Кіпр, коли ніхто інший, як самі грецькі кіпріоти — наголошую, не турки — відкинули рішення ООН?

Саме час опуститися на самісіньке дно та проаналізувати основний аргумент, який лунав від усіх діячів (від Вінстона Черчилля до Бенедикта XVI), а саме, що найбільшою проблемою ісламського світу є, власне, іслам. Будьмо чесними й визнаймо, що в Черчиллевому аналізі економічних і соціальних наслідків сповідування цієї релігії є чимале зерно правди. Має бути щось про іслам, що дійсно допоможе пояснити, чому в мусульманському світі не сталося розквіту буржуазії, ліберального капіталізму, а отже, і поширення демократії. Стає дуже дивно, коли міркуєш, що за часів Римської/Візантійської імперії Константинополь упродовж кількох тисячоліть ніс світло науки світові, а за правління Османів перша друкована газета в Стамбулі з’явилась аж у середині XIX ст. Щось стало причиною того, що турки відстали на кілька століть.

Винуватцем затримки прогресу є фатальний консерватизм у релігії. Священні закони ісламу не можна змінювати й поліпшувати, тому на землях, де панувала ця релігія, реформи не були можливими. Винятком був лише уряд Османів.

Усім нам відомо про ранні культурні й філософські здобутки ісламського світу, ми знаємо, як халіфат оберігав і трактував праці Арістотеля та як мусульманські мудреці шанували його як найпершого «хакіма» (медика), при цьому на Заході про нього давним-давно забули. Безперечно, араби дали нам алгебру й систему числення. Дехто навіть твердить, що, якби мусульмани скористалися своїм флотом і перетнули Атлантику, світова історія пішла б зовсім по-іншому. 711 року мусульманський завойовник Іспанії Джабаль Аль-Тарік, чиїм іменем названий Гібралтар, завів свого коня у воду Атлантичного океану, вигукуючи:

— Невідома земле на заході, якби ж я міг дійти до тебе, то навернув би тебе в істинну віру!

А тепер уявіть, що було б, якби це дійсно сталося.

Одначе сталося зовсім не так. Християнська Європа знову розцвіла й захопила Новий світ. Протестантська трудова етика породила буржуазію, капіталізм, лібералізм, демократію й систему позик під відсоток, життєво необхідну для капіталістичного світу, проте, ясна річ, заборонену в ісламі. Турків поступово витіснили із Західної Європи, відступаючи вони лишили по собі кілька мусульманських анклавів, наприклад, Боснію й Албанію. Що далі відкочувався мусульманський світ, то більше озлобленості та розчарування нагромаджувалось у ньому, тому причиною майже кожного глобального військового конфлікту в сучасному світі — від Боснії до Палестини, від Іраку до Кашміру — є, у певному сенсі, образа, яку зачаїли мусульмани.

Постає запитання, як нам бути зараз. Хтось скаже, що варто заохочувати мусульманський світ до відокремлення релігії від політики — церкви від держави, — що стало основоположною причиною злету Заходу. Одначе слід визнати, що будь-які намагання «поширити демократію» та пропагувати «західні цінності» доволі переконливо дискредитували події в Іраку. І ми вже точно не досягнемо нічого й не зробимо нічого доброго, якщо й далі відштовхуватимемо мусульман, бідкаючись через їхні чужі цінності. Окрім усього іншого, з нашого боку це ще й лицемірство, бо ж мусульмани — це не якісь там інопланетяни.

Усе, що найбільше нас шокує в ісламі: сексизм, кардинальне неприйняття альтернативного погляду, покарання за єресь і богохульство, нескінченні тиради про пекло та шайтана, знищення творів мистецтва, нелюдські страти, — було й у християнській Європі. Ще не так давно ми самі палили книжки та єретиків.

Ми здригаємося від законів Шаріату, обезголовлення й каменування. А як же Хрестові походи, огидну жорстокість яких забуваємо в цій суперечці? Як же візантійська імператриця Ірина (797–802), яка осліпила власного сина? Або послухайте Анну Комніну, візантійську принцесу XII ст., яку ми вже згадували трохи раніше. Відчуйте той моторошний захват, з яким вона описує, як її батько спалив очільника богомильської єресі Василія. Сторінка за сторінкою вона описує муки бідолахи, страх, із яким він дивився на велетенське багаття, що розклав на іподромі її батько, і як смикав руками й ногами від жаху. Спершу з нього зняли овечу загортку і, поки вона горіла, прилюдно висміяли. Відтак лише через те, що Василій повівся так безрозсудно, що наважився засумніватися в божественності Ісуса, цього переляканого єретика схопили й кинули у вогонь. Добра християнка Анна зазначає, що це один із найбільших «тріумфів» її батька: «Негідника охопило таке сильне полум’я, що не відчувалося ніякого особливого запаху й не було видно нічого незвичайного, крім тоненької цівочки диму, що струмувала вгору із центру багаття». Ну хіба християнство не прекрасне?

До речі, а чи не кривить душею Бенедикт, цитуючи бідолашного передпередостаннього візантійського імператора Мануїла II? Так, турки дійсно стояли коло брами міста. Так, Мануїлові справді загрожував войовничий іслам. Щоправда, Папа Бенедикт дуже вигідно забув один цікавий факт: поставити Візантію навколішки допоміг один з його попередників.

Причиною фатальної слабкості Візантії за правління Палеологів став Четвертий хрестовий похід, ініційований Папою Іннокентієм III 1204 року. Коли по дорозі хрестоносці виявили, що в них закінчуються гроші, то звернули в Константинополь і по-зрадницькому вчинили там жахливий погром і різанину.

Ті прекрасні римські скакуни, що їх, як вважають, Костянтин зняв із тріумфальної арки Траяна й установив на іподромі, де вони тепер? Ну ж бо, напружте пам’ять, ви їх точно десь бачили. Саме так, вони стоять на невеличкому відгалуженні площі Святого Марка. Першими розграбували Константинополь і вкрали його скарби зовсім не турки-мусульмани, а європейці-християни. Імперія Мануїла почала занепадати через те, що зазнала важкого, хоч і недбалого удару від одного з попередників Бенедикта, намісника Христа на землі. Папу Інокентія зовсім не виправдовує те, що він пізніше дуже пошкодував через наслідки, і навіть те, що хрестоносці вийшли з-під його контролю.

Цей факт ми забуваємо сьогодні, бо забувати його нам зручно. Так легше розглядати історію крізь призму «нас» і «їх», «Сходу і Заходу», «мусульманства та християнства». Це те саме протиставлення між цивілізацією і варварством, тобто між римлянами в тогах і дикунами в штанях, яке свого часу послугувало для створення почуття єдності й приналежності до Римської імперії. Редактор будь-якої газети скаже вам, що навіть заголовок з найменшим натяком на ісламофобію збільшить продажі. Те саме працює й для політиків, спраглих голосів виборців, і для духівництва, яке воліє повернути парафіян у церкви. Однак нічого в них не вийде, чи не так?

Нам потрібне примирення, а не розбрат. Нам потрібна взаємодія, а не розмежування. У сучасному трактуванні ісламу досі є чимало ганебного: обурлива заборона будувати християнські церкви в мусульманських країнах, бридка відсутність гумору, коли справа стосується зображень Пророка, і взагалі та загальна атмосфера загрози, жорстокості й ірраціональності, яку цілком справедливо зауважив Бенедикт.

Ми маємо набратися мужності й спитати себе, посилаючись на головну тезу промови Папи Бенедикта в Реґенсбурзі: чи християнство справді розсудливіше й раціональніше. Чому Василія Богомила вкинули у вогонь на іподромі? Бо він, як і багато хто з часів Христа на землі, не міг прийняти головну ідею християнства. Як аріани, копти, як більшість єпископів сучасної англіканської церкви, цей чоловік сумнівався в божественності Христа, не вірив, що народжений від земної жінки Ісус міг бути водночас Богом І людиною. Богомильський єретик відмовлявся назвати Марію Θεοτόκος (Богородицею), за що його й спалили.

Саме в цьому й полягає головна відмінність ісламу від християнства. Ісус був чудовою людиною та прекрасним учителем, але в Корані сказано, що з нього такий самий Бог, як і з Магомета. Отже, на відміну від християнства, іслам уникає будь-яких дражливих питань біології, пояснених у романах на кшталт «Коду да Вінчі».

Хай історія інкарнації Бога в особі Христа й вселяє трепет, та вона не надто раціональна. Скоріше навпаки, адже стверджувати, що вона logicos (розсудлива) лише тому, що logos стає sarx (слово стає плоттю), є справжнім риторичним вивертом.

А щодо ідеї Бенедикта/Мануїла, буцімто іслам, оскільки він поширюється насильно, є цілковитою протилежністю християнства, — то це щира маячня. Не забувайте, що іслам постав у часи, коли візантійські (або ж римські) християни вели боротьбу не на життя, а на смерть із Перською імперією від приблизно 610 по 630 рік. Конфлікт мав також явно релігійний підтекст, адже йшлося про протистояння не лише двох імперій, а й двох релігій. А звідки взялась ідея того, що релігія є рушійною силою військової перемоги? Та вона виникла від самого початку християнського Риму, з того моменту 312 року, коли Костянтин уздрів хрест у небі над Мульвійським мостом і напис «із цим знаком переможеш». Переможеш. Із хрестом.

Тому несправедливо твердити, ніби іслам дав світу щось нове у вигляді агресивної монотеїстичної релігії з прагненням до світового панування. Іслам став кульмінацією трендів, що й так панували в пізньоантичні часи. Як ми вже переконались, однією з ключових причин агресивної риторики мусульман є те, що вони відкрито відкинули ідею божественності Ісуса. Іслам є вкрай монотеїстичним типом монотеїстичної релігії, тому й уникає непевних питань, наявних у вченні про Трійцю та подвійну природу Христа, а також інших деталей, які не давали (й досі не дають) спокою християнству.

У досконалому світі це питання вирішили б ще на Першому Нікейському соборі — глобальному з’їзді духівництва, скликаному Костянтином 325 року задля розв’язання питання аріянства, яке стверджувало, що Христос — лише представник Бога Отця і не є єдиносущним із ним. На собор у Нікеї зібралися найкращі уми епохи. Це був такий собі релігійний Давос, от тільки зібраний задля пресвятої мети. На нього з'їхалися всі: мусульмани, християни, юдеї — усі, зацікавлені в тому, щоб нарешті дійти консенсусу стосовно божественності Христа.

Уявляю собі ці гучні дебати, зовсім як сьогодні на якомусь доському раунді переговорів у СОТ. Бачу дискусії на найвишуканіших курортах і в найрозкішніших готелях світу. Ясно, що дехто з делегатів частіше заглядатиме у свій міні-бар. Скрізь — у Флориді, Йорку, Єрусалимі — обговорюються такі важливі питання, як стать Усемогутнього, й укладаються важливі угоди між, скажімо, сунітами та шиїтами.

Звісно, будуть і протести, і зриви, і дебати до пізньої ночі. А по кількох десятиліттях роздумів за умови застосування розуму й logos, можливо (але лише можливо), станеться так, що великі релігії таки дійдуть згоди. Доклавши зусиль, одного дня ми побачимо, що розбіжності між християнством та ісламом такі далекі від нас, як суперечки між тими християнами, які вважали Христа homoousios[123], і тими, які наполягали, що він fiomoiousios[124].

А якщо навіть після такого з’їзду світове духівництво усе ще не дійде згоди, ми, миряни, почухаємо макітри й припустимо, що вони просто не бажають порозумітися. Припускаю, у такому разі релігійні лідери протиставлятимуть себе, по-перше, невірянам, по-друге, іншим вірам і, по-третє, з особливим завзяттям — розкольницьким членам своїх же релігій. Звісно, це їхній вибір, але було б помилкою ухвалювати важливі політичні рішення, керуючись лише своїми забаганками.

Замість того щоб підкреслювати розбіжності балачками про чужинські «цінності», нам варто розплющити очі й побачити, що в перемовинах із Туреччиною ми дісталися критичної точки. Або ми повторимо досягнення Ататюрка, посприявши успіху Туреччини в перетворенні на світську державу з мусульманським населенням, або й далі крутитимемо носом від турків через їхню релігію.

Якщо так, то що ми тоді скажемо поміркованим мусульманам по всьому світі? Що скажемо тим, кому, на нашу думку, до снаги встановити демократію в ісламі? Що ми скажемо мільйонам мусульман, які живуть і працюють у Західній Європі, ба в самій Британії? Невже вони — якась географічна помилка?

Може, заборонити їм жити тут через їхню чужинську «культуру»? Було б дурістю відвернутися від Туреччини, яка є не лише серцем колишньої Римської імперії, а й, як я бачу, головним постачальником холодильників до Британії. Так, приміром, одна турецька компанія має аж 15 відсотків британського ринку холодильників.

Подумайте про турецькі холодильники, що мчать Європою через Балкани до Німеччини, а звідти — у Британію. Поміркуйте про взаємозв’язок, який вони створять між працівниками Туреччини й кухнями Британії. Замисліться про британців, що купують нерухомість у Туреччині. Я зовсім не стверджую, що жвава торгівля холодильниками чи наявність дач біля моря означатиме якийсь політичний союз. Так само не кажу, що це станеться швидко й ми невдовзі дозволимо вільну міграцію з Туреччини до Великої Британії. Звісно, ні. З іншого боку, що ми маємо від постійного підкреслення «культурних» розбіжностей між нами та цими «чужинцями»?

Одного дня, коли ми нарешті порозуміємось із Туреччиною, то зможемо відбудувати той гармонійний прадавній союз навколо Середземномор’я, зі жвавою й вільною торгівлею, як описував Анрі Піренн, від Гібралтару до Босфору, від Туніса до Ліона. Ми подолаємо розкол, спричинений мусульманськими загарбаннями. Ми відтворимо Римську економічну спільноту навколо Mare Nostrum. А тим часом мусимо розробляти нову, глибшу стратегію взаємин між ЄС і країнами Північної Африки, засновуючись на римській ідеї терпимості.

Час уже нам вирости й нарешті визнати, що іслам не має жодних шансів створити в Західній Європі новий халіфат. Мусульманам натомість слід визнати неминучість жіночої емансипації, а також того факту, що немає нічого страшного в тому, що тобі байдуже, чи Магомет єдиний Пророк Божий, чи ні. Якщо релігія справді велика, не так уже й важливо, хто якого пророка зображує. Одначе цього нізащо не станеться, якщо мусульман і надалі демонізуватимуть, а їхнє відчуття приналежності диктуватиметься неприйняттям і комплексом меншовартості.

Однією з причин, чому римська система простояла так довго, було те, що питання раси та релігії правили за предмет радше культурної цікавості й поваги, аніж параної. І цю мрію слід відродити. Відродити її треба не лише через надію на возз’єднання двох половин Римської імперії, яку вона в собі плекає. Якщо нам поталанить примирити іслам і християнство, то я переконаний, що в такий спосіб ми порятуємо безліч життів невинних людей, як сестра Леонелла.

Подяка

Може здатись дуже дивним розпочинати з подяки членам Кабінету міністрів, проте я заборгував перед Чарльзом Кларком за відвертість та щирість, з якими він виступав 2003 року, коли був міністром освіти. Він подавав на розгляд питання про вивчення стародавніх мов, літератури й історії та висував переконання (доволі самонадійне), що «освіта заради любові до самого процесу» — річ досить сумнівна. А далі він зазначив, що «так не переймався б», якби вивчення класичної літератури та історії потроху не щезало в Британії. Кілька тижнів по тому головний розпорядник стипендіального фонду й навчання Британії виступив з промовою, оголосивши, що вивчення середньовічної історії є здебільшого «декоративним» і не варте коштів платників податків.

Щойно я прочитав ці слова, мене переповнила не тільки лють, а ще й неприхований жах від того, що йдеться про інстинктивне прагнення людей, у яких є таке право, порядкувати життям та смертю в рамках академічної програми навчання. І я був безмежно вдячний Кларкові за те, що він так наочно продемонстрував, чому ніколи не слід цілком довіряти керування країною іншим людям і чому дуже важливо, якщо ти вже дійсно піклуєшся про щось, претендувати на державні посади та намагатись захоплювати контроль будь-якою ціною і виривати його з рук негідників та дикунів.

Сталося так, що британські студенти дали блискучий опір Чарльзові Кларку. Вони вирішили, якщо новий лейбористський міністр праці збирається ліквідувати вивчення класичної літератури та історії, бо вони є «трохи сумнівними», то вони всіляко розхвалюватимуть ці предмети. Відтоді ми спостерігали певний «бум» на класичні дисципліни, і, на мою думку, ця країна геть нічого не втратить, якщо таке зацікавлення стане загальнонаціональним, а їх вивчення стане більш систематичним не тільки в престижних та привілейованих вишах, а й у решті навчальних закладів, що солідарні з цією ідеєю.

Я про це розповідаю дуже уривисто через аргумент, висунутий у книжці: про те, що стародавній світ не просто джерело витоків світу сучасного. У стародавнього світу є ще безліч уроків «про запас», яких варто повчитись. І я дуже сподіваюсь, що в цій розмові про те, як римляни створили власну політичну культуру й розуміння європейської ідентичності, я відшукав найцікавішу інформацію стосовно найважливіших і найсуперечливіших питань нашого часу.

Звичайно, Чарльз Кларк піддав класичні дисципліни випробуванню «на потрібність», і вони витримали його, як можна констатувати, з честю. Такі предмети значно потрібніші в професійному плані, аніж, наприклад, «медіанауки», вивчення яких зросло на 464 % протягом останніх десяти років. І не треба сприймати як прояв неповаги до студентів чи викладачів цих дисциплін, коли я кажу, що більшості з них жилось би значно краще, якби вони читали класичну літературу весь час, а натомість газети — тільки на дозвіллі…

Проте я не хочу грати в гру, розпочату Чарльзом Кларком. Я відмовляюсь ставити підпис під його нудними прагматичними розрахунками. Я геть не заперечуватиму докази того, що класичні дисципліни в подальшому не додадуть до британської казни та ВНП ані пенні. Класичні дисципліни досі варто вивчати як самоціль.

Антична грецька та римська цивілізації створили наші мову, мистецтво, архітектуру, політичне урядування й літературу. Саме вони створили нас. Якщо ця книжка надихне бодай одну-єдину людину до вивчення чогось такого, тоді моя місія виконана.

Я хотів би подякувати всім тим людям, які допомагали у створенні та появі цієї книжки та документальних стрічок BBC TV, а також я вдячний зірковому складу видатних науковців та експертів з усієї Європи.

Упродовж року вони допомагали мені забивати голову неймовірною кількістю римського «щебню», аби згодом я міг перетворити все на таку собі «мозаїку», і за це я дуже їм вдячний. Також варто додати, що відповідальність за всі помилки — моя і тільки моя.

Представляю їх за довільним порядком: доктор Сандер Еверс, старший викладач коледжу при Утрехтському університеті; професор Річард Дженкінс, Оксфордський університет; Антоніо Мартіно, міністр оборони Італії; доктор Андреа Карандіні, професор археології, Римський університет ла Сап’єнца; Еліо Ло Каскіо, професор римської історії, Неапольський університет; Жак Лафарґ, головний хранитель та директор Музею археології Рони; Ніколас Данц, дуже невдоволений французький фермер; Ґі Бастіанеллі, сировар; Карл-Йоахім Голькескамп, професор стародавньої історії, Кельнський університет; професор Еґон Шаллмаєр, директор музею-фортеці Заальбурґ; доктор Міхаель Кляйн, голова археологічного товариства, Майнц; доктор Мартін Стескаль, австрійський археологічний інститут, Відень; доктор Ганс-Йоахім Канн, керівник науково-дослідницьких робіт, Трірський університет; Кай Бродерсен, професор античної історії, Мангаймський університет; Норман Стоун, професор міжнародних відносин, університет Білкент (Туреччина); професор Ілбер Ортайлі, директор палацу Топкапи; Нефізе Базолґлу та Мелек Тайлан, представники інтелігенції Стамбула.

Усі ці люди щиро відгукнулись на мій клич про допомогу та проводили зі мною багато часу, проте деякі з них виявили особливий героїзм, намагаючись просвітити мене. Професор Паоло Чезаретті, професор візантології, і К’єті, який познайомив мене з концепцією жінок-гладіаторів; Джеремі Патерсон, головний викладач стародавньої історії, Ньюкаслський університет, який вказав на паралелі між стародавнім та сучасним фундаменталістським релігійним мучеництвом.

Професор університету Сент-Ендрюса Ґреґ Вульф провів для мене «тур» лазнями, громадськими туалетами й супермаркетами стародавнього Везон-ла-Ромен, а також долучив мене до акту жертвоприношення імперському культу (биком був я, жодна тварина не постраждала).

Я безмежно завинив професорові Ендрю Воллесу Гадріллу, директору Британської школи в Римі, який так багато мені пояснив про Октавіана Августа.

Доктор Бенет Салвей урятував мене від цілої низки помилок, проте понад усе я маю подякувати науковцям, які прочитали чернетки цієї книжки, а саме: Меттью Ніколлсу з Квінз-коледжу, Оксфордський університет, який продемонстрував мені намисто дванадцяти цезарів — те, яке могло надихнути на створення прапора Євросоюзу; докторові Лізі Блай з коледжу Святої Гільди, Оксфордський університет, а особливо її чоловікові, Едові Бісфему з коледжу Брейсноуз, дуже мудрому та непомірно компетентному академіку, який показав мені пагорб Тестаччо та підтримав мої теорії проти скептицизму багатьох інших науковців.

Я особливо вдячний професорці Шарлотті Руеше, завідувачці кафедрою історії та культури Візантійської імперії та сучасної Греції, з Кінгс-коледжу в Лондоні за те, що прочитала останні розділи книжки та погодилась (як вона сказала) з головним аргументом.

Найкращий наступний шлях для всіх, хто бажає піти далі у своїх студіях, — знайти в мережі так само зацікавлених людей та інвестувати в їхні наукові роботи, дослідження та публікації.

Мені ніколи не вдалося б насолодитись цими неймовірними розмовами, якби не Tiger Aspect Productions та BBC. Найперше — велика подяка Томові Вебберу, який усе це влаштував для мене, а ще спасибі тим телевізійникам, які перетворили пошуки римлян Європою на справжню втіху: директору Френкові Генлі — він взірець доброти та спокою; операторові Коліну Кейзу та звукорежисерові Джонові Прічарду — обидва намагались якомога глибше та детальніше сягнути суті питання; Карлі де Ніколі, яка забезпечувала всіх рожевими сорочками; а ще я вдячний Дженні Еванс, Тоббі Фоллетту, Девідові Ірвіну, Мартінові Куперу та Ріацу Меєру. Крім того, я маю висловити свою щиру подяку Чарльзові Бренду, головній людині в Tiger Aspect, Люсі Гезерінґтон з BBC та, нарешті, всім тим, без кого було б просто неможливо написати цю книжку: усім зі Spectator, особливо Стюартові Рейду, Енн Сінделл, Руді, чоловікові із сендвічами, та Мері Вейкфілд, яка ставилась до моїх частих прогулів із розумінням; моїй агентці — Наташі Фейрвезер; моєму видавцеві — Сьюзен Вотт; моїй дружині Марині; а ще мільйон подяк директору та продюсеру Девідові Джеффкоку, який мав би бути королівським професором, адже його голова так переповнена знаннями про Рим, що він сам міг написати книжку.

Інформація видавця

УДК 94

Д42

Серія «Історія та політика»

Перекладено за виданням:

Johnson, Boris. The Dream of Rome / Boris Johnson. — London : Harper Perennial, 2007. — 272 p.

Переклад з англійської Бориса Превіра

Дизайнер обкладинки Рената Куртвелієва

Джонсон Б.

Д42 Омріяний Рим / Боріс Джонсон ; пер. з англ. Б. Превіра. — X. : Віват, 2020. — 256 с. — (Серія «Історія та політика», ISBN 978-966-942-843-1).

ISBN 978-966-942-855-4 (укр.)

ISBN 978-0-00-722445-6 (англ.)

УДК 94

ISBN 978-966-942-843-1 (серія)

ISBN 978-966-942-855-4 (укр.)

ISBN 978-0-00-722445-6 (англ.)

© Boris Johnson 2006, 2007

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Науково-популярне видання

Серія «Історія та політика»

ДЖОНСОН Боріс

Омріяний Рим

Головний редактор О. С. Кандиба

Провідний редактор І. Г. Веремій

Редактор Н. В. Бордукова

Технічний редактор Д. В. Заболотських

Дизайнери й верстальники С. О. Кривошей, В. О. Верхолаз

Підписано до друку 01.10.2019.

Формат 60x84/16. Ум. друк. арк. 14,9.

Наклад 2100 прим. Зам. № 8124.

Термін придатності необмежений

ТОВ «Видавництво “Віват”»,

61037, Україна, м. Харків, вул. Гомоненка, 10.

Свідоцтво ДК 4601 від 20.08.2013.

Видавництво «Віват» входить до складу ГК «Фактор».

Придбати книжки за видавничими цінами

та подивитися детальну інформацію

про інші видання можна на сайті

www.vivat-book.com.ua

тел.: +38 (057) 717-52-71, +38 (073) 344-55-11,

+38 (067) 344-55-11, +38 (050) 344-55-11,

e-mail: ishop@vivat.factor.ua

Щодо гуртових постачань і співробітництва звертатися:

тел.:+38 (057) 714-93-58,

e-mail: info@vivat.factor.ua

Адреси фірмових магазинів «Книгарня Vivat»:

м. Харків, вул. Квітки-Основ’яненка, 2,

тел.: +38 (057) 341-61-90, e-mail: bookstorevivat@gmail.com

м. Львів, вул. Дорошенка, 23, тел.: +38 (032) 255-34-00,

e-mail: bookvivatlviv@gmail.com

Видавництво «Віват» у соціальних мережах:

facebook.com/vivat.book.com.ua

instagram.com /vivat_publishing

Віддруковано згідно з наданим оригінал-макетом

у друкарні «Фактор-Друк»,

61030, Україна, м. Харків, вул. Саратовська, 51,

тел.: +38(057)717-53-55

Боріс Джонсон — прем'єр-міністр Великої Британії і лідер Консервативної партії, один із найвпливовіших світових політиків, колишній мер Лондона. Автор кількох книжок, працював журналістом у Times, The Daily Telegraph, The Spectator. «Омріяний Рим» вийшов друком після успішного документального серіалу The Dream of Rome (2006).

Від часів падіння Римської імперії визначні європейські політики, як-от Карл Великий і Наполеон, намагалися відтворити її багатовікові надбання й досвід управління. Та жодній державі-спадкоємиці це не вдалося. Боріс Джонсон розкриває секрети успіху Римської імперії, намагаючись винести певну науку для сучасної політики, зокрема для Європейського Союзу.

Мрію про Рим плекають як можливість досягти злагоди. процвітання та ефективної взаємодії народів, які могли б на тлі різних пріоритетів і політичних мотивів віднайти ідею спільності та мирного співіснування. Ця майстерно написана книжка переконає читача, що окремі політичні ідеї давніх римлян досі живуть у колективному несвідомому та за свіжого їх інтерпретування нині можуть бути напрочуд актуальними.

Події історії оживають лише тоді, коли їх описано від щирого серця…

Крейґ Браун. Mail оп Sunday

Примітки

1

Із промови Калгака, наведеної в праці Таціта «Агрікола». — Тут і далі прим. перекл., якщо не вказано інше.

2

Фестиваль класичної музики під егідою BBC.

3

Духовий інструмент австралійських аборигенів.

4

Австралійський музикант і шоумен, відомий завдяки використанню незвичайних музичних інструментів.

5

Ідеться про знищення загону генерала Вільяма Ельфінстона в Хайберському проході під час Першої англо-афганської війни 1839–1842 рр.

6

Стародавній обряд накладення прокляття на завойоване місто для унеможливлення його повторного заселення.

7

Було три Сексти Квінтілії Вари.

8

Перша офіційна сходинка у cursus honorum. Квестор відповідав за державні й військові фінанси.

9

Друга сходинка cursus honorum. Еділ відповідав за поставки провізії, ігри, наглядав за ринками та храмами.

10

Третя сходинка cursus honorum. Претор виконував суддівські функції.

11

Лісу (нім.).

12

З 1970 по 2015 рік британський таблоїд The Sun розміщував фото моделей топлес на третій сторінці друкованої версії видання.

13

Сестерцій — римська срібна монета.

14

Твікенем — найбільший у світі регбійний стадіон.

15

Форми дієслова в латинській мові.

16

Свистячі звуки.

17

Корнелій Таціт, «Аннали». Переклад Олександра Кислюка.

18

Кмітливе зауваження (фр.).

19

Народу (нім.).

20

«Битва Германа» (нім.).

21

Великий німець (жарт.). Англійці називають німців німецьким словом «kraut» (квашена капуста), пор. — поширене в українській мові слово «фріц».

22

Статуя Германа (нім.).

23

Прагнення відокремленості.

24

З багатьох єдине (лат.).

25

Італійський кінорежисер.

26

Мається на увазі збірка біографій De vita Caesarum римського історика Светонія.

27

Великий понтифік.

28

Місто в Англії, відоме своїми термальними водами. Засноване римлянами як курорт. Зберігає безліч пам’яток римської архітектури.

29

Вал, збудований за правління імператора Адріана. Пролягає через усю територію Британії з північного заходу на північний схід, сполучаючи міста Карлайл і Ньюкасл.

30

Місто в Англії, на території якого розташовані найбільший римський палац і найбільша римська житлова будівля в Британії.

31

Мітра — індоіранське божество, культ якого дістався й до Риму. Ушановувався на рівні з Непереможним Сонцем. Храми Мітри називали мітреумами. Лондонський мітреум був знайдений 1954 року в Сіті під час будівництва.

32

За однією з версій, Наполеон помер від отруєння миш’яком, яким були просочені шпалери його кімнати.

33

Bugger — мерзотник. В англійську мову прийшло із середньовічної латини, від слова bulgarus (болгарин). Болгар католики ототожнювали з усіма «православними», себто єретиками, відступниками, мерзотниками.

34

Монумент на честь Віктора Емануїла II, першого короля об’єднаної Італії.

35

Орел (нім.).

36

День орла (нім.).

37

Поема В. Гюго «Відплата».

38

Джезайл — довгоствольна рушниця.

39

Свобода, рівність, братерство (фр.).

40

Імовірно, йдеться про статую Британії в Плімуті.

41

Камо грядеши? Куди прямуєш?

42

Воррен Гастінгс (1732–1818) — перший генерал-губернатор британської Індії.

43

Прибічників ліберальної партії називали малоанглійцями за те, що вони виступали проти колоніальної політики, закликаючи уряд обмежитися лише кордонами Великої Британії.

44

Ірландський бог сонця.

45

Ідеться про фільм «Клеопатра» (1963), ролі Антонія та Клеопатри в якому зіграли Річард Бертон й Елізабет Тейлор. Примітно, що під час зйомок між ними спалахнув справжній роман, а вже наступного року актори побралися.

46

Трирема — римський військовий корабель із трьома рядами весел.

47

В. Шекспір, «Юлій Цезар». Переклад Пантелеймона Куліша.

48

Інвектива — критичний твір, спрямований на висміювання певної особи.

49

Жриці богині Вести, покровительки родини й домашнього вогнища.

50

Режисер фільму «Клеопатра», про який ішлося.

51

В. Шекспір «Антоній і Клеопатра». Переклад Пантелеймона Куліша.

52

Перефразовані рядки «Енеїди» в перекладі Михайла Білика. Тут і далі цитати з «Енеїди» подаються в цьому перекладі.

53

Пол Пот (1925–1998) — камбоджійський диктатор.

54

Переклад Миколи Зерова.

55

Тут і далі цитати з Біблії подано в перекладі Івана Огієнка.

56

Горацій, «Оди», книга перша, «До Октавіана». Переклад Андрія Содомори.

57

Фігура мовлення.

58

Літератором (фр.).

59

Перший серед рівних (лат.).

60

Вождизм (нім.).

61

Альберт Шпеєр (1905–1981) — німецький архітектор, провідний фахівець націонал-соціалістичного режиму.

62

Daily Mail традиційно є консервативною газетою.

63

Шейн Варне — австралійський крикетист.

64

Євангеліє від Матвія 11:21.

65

Євангеліє від Івана 11:48.

66

Верхня частина споруди, що спирається на колони.

67

Пшеничні хлібці.

68

Харчова паста, популярна у Великій Британії та Новій Зеландії.

69

Цитата з вірша «Новий Колос» Емми Лазарус. Переклад Наталі Безсонової.

70

Щорічний довідник для дворянства, присвячений британському етикету.

71

Горацій, «Оди», книга друга, «До Августа». Переклад Андрія Содомори.

72

Британський архітектор.

73

Прихильники сикхізму — релігійного руху в Індії, що проголошує рівність усіх людей і не визнає кастового устрою. Традиційно сикхи мають довге волосся й бороди.

74

Штат в Індії.

75

Великі проекти (фр.).

76

У силу своєї посади (лат.).

77

Пакс — уособлення миру в римській міфології.

78

Район Рима.

79

Об’явлення 18: 12, 13.

80

Кіт Гопкінс (1934–2004) — британський історик Стародавнього Риму.

81

Обрáзі величності (фр.).

82

Місто в Нідерландах.

83

Веджимайт — австралійський аналог вегеміту (густої темно-коричневої пасти на основі дріжджового екстракту).

84

Соус на основі смаженого борошна, м’ясного бульйону й помідорів.

85

Традиційний англійський рибний соус.

86

Тип опалювальної системи в Стародавньому Римі, розміщеної у стіні або під підлогою.

87

Фовісти — послідовники фовізму, напрямку французького живопису, у якому головний акцент ставили на кольори й мальовничість, а не на реалістичність.

88

Сесіль Джон Родс (1853–1902) — англійський підприємець і політичний діяч, який розпочав англійську колоніальну кампанію в Африці.

89

Муніципалітет у Франції.

90

Воміторіум (у множині — vomitoria) — прохід під трибунами в амфітеатрі.

91

Редактор (англ.).

92

Кульверт — підземна дренажна труба.

93

Донатисти — послідовники руху донатизму, розколу в Західній християнській церкві, що виник IV ст.

94

Уклін до землі (з цілуванням ноги), форма вітання царя в Давній Персії.

95

Едвард Гіт (1916–2005) — англійський політик-консерватор, прем’єр-міністр Великої Британії з 1970 по 1974 рік, відомий непопулярними й невдалими реформами, що поглибили економічну кризу в країні.

96

Евергетизм — в античному світі традиція знаті вихвалятися своїм багатством і впливом шляхом проведення ігор і роздавання харчів населенню.

97

Арнольд Г'ю Мартін Джонс (1904–1970) — англійський історик, дослідник античності.

98

Після смерті чоловіка Боудіки, який був римським ставлеником на автономній території в Британії, римська влада анексувала землі іценів, позбавивши її титулу. Саму Боудіку жорстоко побили, а її доньку зґвалтували.

99

Таблички з Віндоланди — найдавніші писемні пам’ятки римської Британії.

100

Узагалі Мануїл II Палеолог був візантійським імператором. Вочевидь, автор називає його римським, воліючи підкреслити факт того, що Візантійська імперія була прямим нащадком Римської.

101

Кум — місто й столиця однойменної провінції в Ірані.

102

Каламбур, узятий зі скетчу британського «Шоу Фрая та Лорі». Літнє подружжя читає газети за сніданком, чоловік не дочуває прохання дружини передати їй варення й по-кумедному перекручує слова.

103

Мається на увазі скандал 2005–2006 років, викликаний карикатурами на пророка Магомета в данській газеті Jyllands-Posten.

104

Крез — цар Лідії з 560 по 546 рік до н. е. За його правління держава досягла розквіту.

105

Мідас — напівміфічний цар Фригії.

106

Дослівно — «спільне надбання». Звід правил, обов’язкових для усіх країн-членів ЄС.

107

Джонні Турк — жартівливе прізвисько, яке під час Першої світової війни туркам дали британські вояки.

108

Гогсгед, або оксефт, — міра об’єму (приблизно 240 літрів), а також назва діжки для зберігання рідин.

109

Нард — рослина, з якої видобувають однойменну ефірну олію.

110

Лібра — міра для вимірювання кількості паперу (24 аркуші).

111

Вал Оффи — вал на кордоні Англії й Вельсу.

112

Сільськогосподарська місцевість в околицях Рима.

113

Ритуальний бенкет з нестримними веселощами.

114

Родзинкою.

115

Ева Перон (1919–1952) — аргентинська актриса, яка стала впливовою політикинею.

116

Мугаммед Атта (1968–2001) — терорист, один із лідерів смертників, які скоїли теракти 11 вересня 2001 року.

117

В. Шекспір, «Отелло». Переклад Ірини Стешенко.

118

Вільям Еварт Ґладстон (1809–1898) — британський політик, якого чотири рази обирали прем’єр-міністром.

119

Стаття 301 Кримінального кодексу Туреччини передбачає покарання за обрáзу Туреччини, турецької нації чи турецьких урядових установ. Діє з 2005 року. Наприклад, серед обвинувачених за цією статтею є турецький письменник Орхан Памук за його заяви про геноцид вірмен.

120

Девід Ірвінг — англійський письменник і журналіст, відомий своїм запереченням голокосту, за що 2006 року був засуджений в Австрії до трьох років ув’язнення.

121

Європейська економічна спільнота.

122

Уперше цю книжку видано 2006 року, тобто до початку війни в Сирії.

123

Єдиносущний (дав.-гр.).

124

Подібний (до Бога) (дав.-гр.).

Content

Джонсон Борис Омріяний Рим

Боріс Джонсон Омріяний Рим

Зміст

Вступ

Частина перша Вплив Риму

Розділ перший Апокаліпсис у лісі

Розділ другий Далеке римське дзеркало

Частина друга У центрі павутини

Розділ третій Майстер пропаганди

Розділ четвертий Август Цезар та Ісус Христос

Частина третя Як цього досягли римляни

Розділ п’ятий Громадянство

Розділ шостий Грецький спадок

Розділ сьомий Війна за еліти

Розділ восьмий Римська економічна спільнота: хочеш паксу — плати таксу

Розділ дев’ятий Уніфікація смаків

Розділ десятий Пригоди галла Лукко

Розділ одинадцятий Ігри

Розділ дванадцятий Єдина валюта

Частина четверта Що пішло не так?

Розділ тринадцятий Християни, варвари і варвари-християни

Розділ чотирнадцятий А далі прийшли мусульмани

Подяка

Інформація видавця

Примітки