Леннокс Марион

Balzamas širdžiai

Marion Lennox

BALZAMAS ŠIRDŽIAI

Romanas

Versta iš Marion Lennox, The Doctor's Proposal, 2006

© Marion Lennox, 2006

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B. V. / s. à. r. l.”

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Dalia Vabalienė, vertimas iš anglų kalbos, 2006

© Jurga Lipnickienė, dizainas, 2006

© Svajonių knygos, 2006

© Knygute.lt, elektroninė versija, 2011

PIRMAS SKYRIUS

Kaip reikia belsti į viduramžių pilies duris? Ir iš kur tokia pilis išdygo atkampioje Australijos žvejų gyvenvietėje?

Daktarė Kerstė Mekmehon buvo susirūpinusi ir pavargusi, o dar pradėjo lyti. Pilies durims atidaryti reikėjo tarano, nes nederanti prie jų telefonspynė buvo bejėgė. Jos nedrąsus beldimas tiesiog juokingas. Pabeldė smarkiau ir šūktelėjo, bet niekas neatsakė.

Pakaks. Čia atvažiuoti - kvailystė. Sjuzė skundėsi mėšlungiu. Jos susiras Delfinų Įlankoje viešbutį, o iš ryto pramuš pilies sienoje skylę. Jei tik pavyks Sjuzę vėl čia atgabenti.

Sustojo, nes kitoje durų pusėje pasigirdo lojimas. Ar kas nors ateina?

Plačios medinės durys šiek tiek prasivėrė, paskui plačiau. Pro jas lindo neaiškios kilmės ilgakojis rudas šuo. Už antkaklio jį čiupo ranka. Vyro ranka.

Kerstė žengė atgal. Vietovė atrodė nužengusi tiesiai iš gotikinių romanų. Aukštai ant uolų virš jūros, violetinių kalnų fone dunkso pilis. Vakarėjančiose ūkanose Kerstė beveik tikėjosi, kad ją pasitiks alebardomis ginkluoti kariai, lydimi būrio senovinių medžioklinių šunų.

- Borisai, jei ant ko nors šoksi, tau bus riesta.

Moteris sumirksėjo. Neatrodė, kad balso savininkas būtų alebarda grasinantis karys. Balsas buvo... malonus?

Durys atsivėrė plačiau ir ji nusprendė, kad būdvardžio malonus negana.

Karys buvo žavus. Šešių pėdų dviejų colių ūgio, įpusėjęs ketvirtą dešimtį. Tamsiai rudi garbanoti plaukai išsidraikę - tokie ir turi būti jos vyrų plaukai.

Jos vyrai? Robertas? Ši mintis kėlė tik šypseną, ir Kerstė be vargo nukreipė dėmesį į savo karį.

Kas dar? Veidas kampuotas, stambių bruožų, nugairintas vėjo. Akys šypsojo net kai buvo rimtas. Jo kūnas... puikus.

Ak, po galais, ar tai ji stovi prie keistos australiškos pilies ir jaučia geidulį nepažįstamo vyriškio kūnui? Visą gyvenimą stengėsi nepamesti galvos, o dabar, kai viskas kabo ant plauko, jai tik trūksta susipainioti su nepažįstamu vyru. Namuose ji su malonumu, saugiai susitikinėja su Robertu, kuris bus geras ir patikimas tol, kol ji norės. Padėtį valdo ji. Jos vyras - medicina.

Tačiau šis karys buvo nuostabus.

- Hm...labas, - bandė ji sveikintis.

Nepažįstamasis atitraukė šunį, duodamas laiko jai atsikvėpti. Už šuns ir žmogaus buvo matyti pilies priekiemis. Tai štai kodėl niekas neatsiliepė - ji beldėsi į gynybinius vartus.

O už vartų... Pilis atrodė skendinti nėriniuose iš spindinčio balto akmens: tie bokšteliai, gynybiniai įtvirtinimai! Kerstė tiesiog išsižiojo. Keistas septynioliktojo amžiaus ir modernios architektūros derinys buvo fantastiško grožio. Pilis stovėjo taip toli nuo vartų, kad Kerstei labai pasisekė, jog ją išgirdo.

Reikia liautis spoksojus.

- Kuo galėčiau padėti? - paklausė vyras, o ji bandė dėstyti kuo aiškiau.

- Mes su seserim atvykome aplankyti Enguso. Grafo.

- Apgailestauju, bet Jo Šviesybė lankytojų nepriima. - Pasakyta buvo griežtai, paskubomis, prieš vėl uždarant vartus.

Ji įspraudė į tarpuvartę koją.

Padarė klaidą. Tokių vartų ne ypač tvirto sudėjimo, penkių pėdų keturių colių ūgio daktarei vienu kojos pirštu nesuturėti. Iš skausmo Kerstė riktelėjo. Jos karys nusikeikė ir vartai vėl atsivėrė.

- Ar jus užgavau?

- Taip.

- Nereikėjo kišti kojos.

- Jūs bandėte užtrenkti man prieš nosį vartus.

Vyras atsiduso.Laukdami, kas bus, kurį laiką abu tyrinėjo koją, bet ji avėjo storais sportbačiais. Be to, greitai koją ištraukė. Tikriausiai nieko baisaus, šiek tiek nubrozdino.

- Atsiprašau, - pasakė vyras švelnesniu tonu, Kerstė vėl pagalvojo, kad jis žavus. Jo balsas buvo žemas ir skambus, su tingiu australišku akcentu. Na, ko kito galėjai Australijoje tikėtis? Bet jis atrodė iš tikrųjų susirūpinęs.

Tas jo rūpestingumas suvirpino kažką, kas nebuvo liesta daugelį metų. Tikriausiai ji pernelyg pavargusi, nusprendė stebėdamasi, kad jai tai svarbu. Rūpinasi? Tai ji visada visais rūpinasi.

- Jo Šviesybė nepasirengęs priiminėti lankytojų, - pasakė vyras švelniu, įtikinamu tonu, kuris ją keistai veikė. - Jis niekada nepriima turistų.

- Mes - ne turistės.

- Mes?

Kerstė mostelėjo į automobilį, iš kurio susirūpinusi žvelgė Sjuzė.

- Mes su seserim.

- Jūs amerikietė.

- Pataikėte, - atšovė ji, - bet mes ne turistės.

- Tačiau aplankyti Jo Šviesybės vis tiek negalima. - Vartai vėl pradėjo užsiverti.

- Mes giminės, - skubiai išpoškino moteris ir vartai sustojo.

Vyro veidas surimtėjo.

- Ką jūs pasakėte?

- Mes iš Enguso giminės, - aiškino ji. - Sukorėme tokį kelią iš Amerikos jo aplankyti.

Stojo mirtina tyla. Kerstė suprato klydusi, kad vyro akys visada šypsosi. Dabar jos nebesišypsojo: jo veidas tapo šaltas, niekinantis, atsainus ir labai, labai piktas.

- Per anksti atvykote, - pareiškė jis ir patraukė prie savęs šunį, tarsi nuo jos būtų galima užsikrėsti kokia liga. - Taip ir maniau, kad netrukus susirinks maitvanagiai, o jūs jau ir čia. Bet Engusas dar gyvas.

Jis nė nepažvelgė į jos koją.

Vartai priešais ją užsitrenkė.

Grįžusi prie automobilio Kerstė viską smulkiai papasakojo Sjuzei. Per dešimt minučių, kol atsigėrė arbatos iš termoso, seserys taip ir nesugebėjo suprasti, kas vyksta.

- Na, bent jau žinome, kad atvykome pagal adresą, - pasakė Kerstė seseriai. - Tik nežinau, kas tas sargybinis. Sūnus?

- Buvau įsitikinusi, kad Engusas neturi sūnaus. - Sjuzė patogiau įsitaisė sėdynėje - ne juokas, kai esi aštuntame nėštumo mėnesyje. Kerstės sesuo dvynė per ilgai sėdėjo, bet joms atvykus prie pilies nepanoro išlipti. Tam reikia pastangų. „Sjuzei viskas per sunku“, - liūdnai mąstė Kerstė. Pastarosiomis savaitėmis jos nuotaika tik blogėjo. Gydytojų nustatyta depresija ją luošino. Dar baisiau - kėlė grėsmę. - Tai ką darom? - paklausė Sjuzė, tačiau neatrodė, kad jai būtų rūpėjęs Kerstės atsakymas.

Viskas ant Kerstės galvos. Kaip visada.

Kerstė klusniai ėmė sukti galvą. Ką daryti? Grįžti į miestelį, o iš ryto vėl bandyti papulti į vidų? Skambinti telefonu? Pirmiausia reikėtų paskambinti, bet neaišku, ar čia prisiskambins. Žvilgtelėjo į Sjuzę. Sesuo atrodė visiškai nusikamavusi ir Kerstė suprato, kad neturi iš ko rinktis.

„Kelionė virto stačiai pragaištim“, - nusiminusi galvojo ji. Namuose, Niujorke, sumanymas atrodė visiškai geras. Netgi protingas. Pastarieji keli mėnesiai Sjuzei buvo bjaurūs ir Kerstė darė viską, kad ištrauktų seserį iš depresijos, kuri grėsė savižudybe.

Prieš dvejus metus Sjuzė ištekėjo už Rorio Duglaso, Australijos škoto. Susipažinęs su Sjuze jis po dviejų minučių nusprendė, kad Amerika ir Sjuzė - jo lemtis. Vedybos jaunąją porą nušvietė laime. Prieš šešis mėnesius Kerstės sesuo spinduliavo iš džiaugsmo anksti pastojusi, jiedu su Roriu linksmi rengėsi ilgai ir laimingai gyventi. Tačiau įvyko automobilio katastrofa ir Roris žuvo. Sjuzė buvo sunkiai sužalota, bet jos dvasinė būklė buvo dar blogesnė nei fizinė.

Psichiatrai nepadėjo. Niekas nepadėjo.

- Kodėl mums nenuvykus į Australiją? - pagaliau paklausė Kerstė prieštarauti neleidžiančiu balsu. - Juk apie Rorio giminę težinai tiek, kad tėvai mirę, o su broliu jis nesutarė. Galime aplankyti bent jo gimtinę. Delfinų Įlanka? Ar tikrai ten yra delfinų? Ji pakrantėje, kažkur į pietus nuo Sidnėjaus. Skamba viliojamai. Galiu paimti iš ligoninės atostogų. Leidžiamės į kelionę ir viską iššniukštinėsime, o paskui galėsi savo vaikui papasakoti, iš kur kilęs jo tėtis.

Sumanymas atrodė protingas. Aišku, Sjuzė nėščia, o ir stuburas sužalotas - turės laiką leisti vežimėlyje, bet Kerstė gydytoja ir mokės ja pasirūpinti. Kadangi Sjuzė buvo ištekėjusi už australo, jos sveikatos išlaidas dengė Australija. Septynių mėnesių nėštumas buvo riba, kai oro linijos dar leido keliauti, bet Kerstė nusprendė, kad nieko baisaus nebūtų net joms įstrigus. Jei kūdikis gimtų Australijoje, Sjuzė turėtų australiuką. Būtų puiku.

Sjuzė nuo pat kelionės pradžios buvo apatiška ir joms nesisekė. Vos lėktuvas Sidnėjuje pasiekė žemę, Sjuzei prasidėjo priešlaikinio gimdymo požymiai. Paskui keturios savaitės praėjo gresiant papulti gydytojams po peiliu, o Sjuzės depresija dėl priverstinio nieko neveikimo gilėjo.

Kūdikis liko in situ. Dabar Sjuzės nėštumas buvo aštuoni mėnesiai, ir jei prasidėtų sąrėmiai - ne tragedija. „Pakaks tinginiauti, - iš nevilties nusprendė Kerstė, - reikia veikti“. Pagaliau jos patraukė į tikslą: atsargiai, pamažu, kad galėtų važiuodamos apsižvalgyti.

Kerstei nesisekė išjudinti Sjuzės, kuri vis giliau grimzdo į save. Dabar jos žiūrėjo įsmeigusios akis į įspūdingą tvirtovę, o Sjuzės suglumęs veidas atspindėjo tai, kas dėjosi Kerstės širdyje.

- Kodėl Roris man nesakė, kad jo dėdė - grafas? - sušnibždėjo Sjuzė. - Ir gyvena rūmuose... Jei būčiau žinojusi, jokiu būdu nebūčiau važiavusi.

Kerstė pripažino, kad ši žinia jas sukrėtė. Atvykusios į Delfinų Įlanką tą popietę jos užsuko į paštą paklausinėti ir buvo priblokštos.

- Engusas Duglas? Ieškote Jo Šviesybės. Grafo.

- Ar Engusas Duglas - grafas? - nustebo Kirstė, o pašto viršininkė nusišypsojo ir nusiteikusi paplepėti atsirėmė alkūnėmis į stalviršį.

- O kaipgi. Mūsų Engusas - karališkosios šeimos atstovas Delfinų Įlankoje. Jis yra Loganaicho grafas, pats taip tvirtina, bet tuo seniai nesipuikuoja.

- Loganaichas, - pakartojo nieko nesuprasdama Kerstė, bet tos ponios nereikėjo raginti, kad paaiškintų plačiau.

- Matyt, jo šeimos pilis Škotijoje sudegė iki pamatų, - pasakojo ji. - Lordas Engusas sako, kad ten gyventi buvę nemalonu - visur skersvėjai, - nedidelis nuostolis. Jo Šviesybė dėl tos pilies nesisieloja. Jis škotas tik tada, kai reikia segėti sijoną. Ak, kad jūs matytumėte jį su škotišku sijonu! Šiaip ar taip, lordas Engusas ir jo broliai išvyko iš Škotijos paaugliai, o du iš jų, vyresnėliai, atkako čionai.

- Papasakokite apie juos, - vos girdimai paprašė Kerstė, o poniai to tik ir reikėjo.

- Lordas Engusas karo metu vedė medicinos seserį, - pasakojo ji, rodydama į bendruomenės skelbimų lentą. Pageltusio laikraščio iškarpoje buvo matyti pagyvenusios ponios nuotrauka kažkokios kaimo šventės metu. - Tai - amžinatilsį Deirdrė. Nepaprasta, nepaprasta moteris! - Ji šniurkštelėjo ir Kerstė suprato, kodėl išblukęs laikraštis tebekaba ant lentos. Tai buvo asmeninė netektis.

- Ar jie turėjo vaikų? - pasiteiravo ji ir pasakotoja stipriai, beveik piktai, papurtė galvą.

- Neturėjo jie vaikučių, bet buvo laimingi, - pašto viršininkė griebėsi nosinės ir nusišnypštė. - Deirdrė mirė vos prieš dvejus metus, Jo Šviesybei iš skausmo plyšta širdis. Mes visi sielvartaujame. Dabar Jo Šviesybė senatvėje liko vienas. Daktaras man sakė, kad jo prasti popieriai. Daktaras daro viską, ką gali, bet ką jis vienas gali padaryti.

- Minėjote... Jo Šviesybė… turėjo brolių? - atsargiai pasiteiravo Kerstė, nukreipdama temą nuo nusiplūkusio gydytojo. Ponios veidas persikreipė.

- Brolis, kurį pažinojome, buvo... nei šioks, nei toks. O merginą vedė dar baisesnę. Jie susilaukė dviejų berniukų: Rorio ir Keneto. Berniukai gimė čia, tačiau neužilgo šeima išsikraustė. Vaikai čia atvažiuodavo per mokyklos atostogas žmoniškiau pagyventi. Deirdrė ir Engusas juos beprotiškai mylėjo, bet, kiek teko girdėti, Kenetas, kaip ir jo tėvelis, nebuvo taikaus būdo. Jis nuolat kibo prie Rorio. Galiausiai Roris juo atsikratė persikeldamas į Ameriką. Prieš kelis mėnesius sužinojome, kad Roris žuvo autoavarijoje. Jo Šviesybė buvo tiesiog priblokštas. Kenetas kartais apsilanko, bet vietiniai jo nemėgsta. Galvą guldau, kad po Enguso mirties jo nevadinsime lordu Kenetu... Fui!

- Bet… Engusas tebėra grafas, - sušnibždėjo Sjuzė, apsvaigusi nuo informacijos pertekliaus. Pašto viršininkė su užuojauta pažiūrėjo į ją, sėdinčią vežimėlyje, ir nusišiepė.

- Atrodo juokinga, tiesa? Jo Šviesybė nemėgsta būti tituluojamas. Sako, kad pakanka vadinti Engusu. Bet mes tarpusavyje jį vadiname lordu Engusu arba oficialiai - lordu Duglasu. Ką jiedu su Deirdre padarė mūsų miestelio labui... Geriau nepradėsiu pasakoti. Pamatytumėte jo namus! Mes juokais juos vadiname Loganaicho pilimi, bet toks vardas išties tinka. Kaip juos rasti? Aš jums nubraižysiu kelią.

Rorio dėdė grafas? Loganaicho pilis?

Tada Sjuzė įsigeidė grįžti namo, o dabar, sėdėdama automobilyje prie nuostabiai švytinčios akmeninės tvirtovės, naujosios Loganaicho pilies, pasisuko į savo dvynę seserį - tokio niūraus jos žvilgsnio Kerstė dar nebuvo mačiusi.

- Kerste, ką mes čia veikiame? Grįžkime į Ameriką. Kokios mes kvailos, kad čia atvažiavome.

- Sukorėme tokį kelią ir tu žinai, kad dabar negalime grįžti į Ameriką. Joks lėktuvas tavęs nepriims, kol nepagimdysi. Susiraskime nakvynę, o iš ryto grįšime.

- Važiuokime iš ryto į Sidnėjų.

- Ne, Sjuze, tau negalima prarasti ryšio su Roriu.

- Jau praradau. Girdėjai pašto viršininkę - Roris nutraukė su dėde bet kokius ryšius.

- Roris apie Engusą ir dėdienę kalbėdavo su meile. Pašto viršininkė sakė, kad Engusas buvo priblokštas, išgirdęs apie Rorio mirtį. Tu turi jį pamatyti.

- Ne.

- Maldauju, Sjuze...

- Vartai veriasi, - abejingai pastebėjo Sjuzė. - Kažkas išvažiuoja. Mums reikia pasišalinti.

Kerstė atsisuko pažiūrėti. Iš pilies kiemo grindiniu, vedančiu į kelią, riedėjo apdulkėjęs visureigis. Kerstė buvo privažiavusi prie vartų kuo arčiau, kad Sjuzė galėtų matyti, kaip ji beldžiasi, o grįsta aikštelė buvo skirta tik vienam automobiliui. Jų mašina užstojo kelią, todėl visureigis turėjo laukti, kol jos nuvažiuos. Vartai už visureigio vėl užsivėrė. Matyt, pilis buvo aprūpinta visais šiuolaikiškais patogumais. Rankų darbą pakeitė elektronika.

Į vidų nepapulsi.

Tiek to, reikia važiuoti. Kerstė užvedė variklį ir paskutinį kartą žvilgtelėjo į visureigį. Prie vairo sėdėjo tas pats vyras, kuris prieš ją užtrenkė vartus. Šalia tupėjo jo rudas ilgakojis šuo. Abejingas, kvailas iššieptas jo snukis nederėjo prie niūraus, nekantraujančio šeimininko veido. Laukdamas jos nuvažiuojant vyras nekantriai pirštais barbeno į vairą.

Kerstė delsė.

Pirštai barbeno.

Aišku, vyras nekantrauja ir pyksta. Ne jis vienas pyksta. Kerstė pažvelgė į seserį. Neveš ji Sjuzės čia rytoj. Sesers veidas rodė visišką neviltį. Kur dingo ta besijuokianti, gyvenimo džiaugsmu trykštanti Sjuzė, kokia buvo prieš metus? Kerstė troško ją susigrąžinti. Ji nepaprastai graužėsi dėl sesers.

Kerstės pyktis net padvigubėjo. Išaugo keturgubai. Sprogo.

Ji išjungė variklį.

- Ką?.. - žiojosi Sjuzė, bet Kerstė jau šoko iš mašinos. Jų automobilis buvo tik pusiau ant grindinio, o vairuotojo durelės atsidarė tiesiai į balą. Aną kartą ji išlipo atsargiai, bet dabar apie balą pamiršo ir įsimurdino iki kulkšnių į purvą.

Kerstė nekreipė į tai dėmesio. Kaip jis drįsta demonstruoti jai savo nekantrumą? Tiesą sakant, siutino ne vien pirštai, bet ir veido išraiška. Jie virto jos pastarųjų mėnesių tramdomo sielvarto, baimės ir nusivylimo taikiniu. Ji turi išlieti savo jausmus. Ant tų pirštų!

Kerstė ryžtingai nužygiavo prie visureigio, tiesiai prie vairuotojo. Patraukė mašinos dureles taip stipriai, kad vos nenuplėšė nuo vyrių.

- Išlipk ir galų gale man paaiškink! Tuojau pat!

Jis turėjo jau prieš dvi valandas būti namuose.

Daktaras Džeikas Kemeronas visą dieną tvarkė nemalonius reikalus, o kol vakare grįš namo, jo laukė dar krūva rūpesčių. Negana, kad jį iš visų pusių spaudžia ligoniai, reikia nepamiršti, jog namuose dukrytėms reikia tėvo. Dvynukės labai šaunios, bet naudojimasis jų klusnumu irgi turi ribas. Šįvakar poniai Bois vėl teks jas migdyti ir ji bus nepatenkinta, kad negali grįžti pas poną Bois. Daktaras susiraukė - ir vėl nepaguldys jų pats.

Kam labiausiai reikia pasakos prieš miegą? Dvynėms ar jam pačiam?

- Mums visiems praverstų gera pasaka, - pasakė jis Borisui stebėdamas, kaip į jį per grindinį atidunda liepsnojantis pykčio kamuolys. - Ar pasakų fėja krikštamotė gali įsakyti: „Perskraidink mano automobilį“?

Jokia fėja krikštamotė nepasirodė - išvažiuoti jis negali. Moters automobilis užstoja kelią, jis priverstas stovėti, o ji tuo tarpu atplėšia dureles ir kaip su šautuvu remia jį prie sienos.

Reikia paaiškinti?

- Kokio paaiškinimo norite? - šaltai paklausė jis, sliuogdamas iš automobilio kaktomuša susidurti su jos pykčiu. Sakėsi esanti Enguso giminaitė, bet anksčiau jam neteko jos matyti. Kas ji?

Jei būtų matęs, būtų pastebėjęs - nusprendė. Moteris buvo penkių pėdų, trijų ar keturių colių ūgio, liekna, atviro veido, vaiskiomis rudomis akimis ir žvilgančiomis kaštoninėmis garbanomis beveik iki apykaklės. Arti trisdešimties? - pagalvojo. Apie tiek, ir graži.

Tik ta koja. Viena koja ji įbrido į balą. Ta pačia, kurią jis prispaudė. Vyras pažvelgė žemyn, pamatė purvą ir pasijuto kaltas. Paskui prisiminė Engusą ir kaltės jausmas dingo.

- Mes su seserim keliavome iš Niujorko, iš taip toli aplankyti pono... lordo Duglaso, - išpoškino ji. - Turime pamatyti grafą.

- Turite omeny Engusą. - Anksčiau jis titulavo Engusą Jo Šviesybe tam, kad šios moterys išsigandusios išsinešdintų. Iš to nieko neišėjo, taigi dabar gali savo draugą vadinti kaip visada - Engusu.

Kaip dar jis galėtų senukui pagelbėti? - svarstė laukdamas, ką ta rėksnė sakys. Engusui reikia deguonies, reikia slaugos visą parą, ir jei jis tokios negaus...

- Mano sesuo serga, - išdrožė moteris.

Anokia čia naujiena!

- Visi serga, - karčiai pasakė jis, - o rūpintis tenka man vienam. Prieš vakarienę turiu aplankyti dar tris ligonius namuose. Gal galėtumėte patraukti automobilį?

- Jūs gydytojas? - sausai pasiteiravo Kerstė. Vyras atsiduso.

- Taip, daktaras Džeikas Kemeronas, Enguso gydytojas.

- Į gydytoją nepanašus.

- Be balto chalato ir stetoskopo? Čia? Prieš valandą variau karves, kurios užtvėrė man kelią pas kitą pacientą. Ši šalis ne itin pritaikyta baltam chalatui.

- Maniau, kad esate sūnėnas.

- Jūs tikrai artima giminaitė, - ironiškai pastebėjo jis. - Ar jūsų seseriai reikia medikų pagalbos?

- Ne, bet...

- Tada prašyčiau patraukti savo automobilį. Jau dvi valandas vėluoju, o jūs dar mane gaišinate.

Kerstė nesiklausė.

- Ar yra kas nors kitas, su kuo galėtume pakalbėti?

- Engusas gyvena vienas.

- Tame milžiniškame name?

- Jis pripratęs, - paaiškino Kameronas, - bet jei jus tai pradžiugins, ilgai čia nepasiliks. Rytoj jį perkels į Delfinų Įlankos slaugos namus. Ten bus daug patogiau užsukti, tiesa? Bet jei ketinate įkalbėti jį pakeisti testamentą, nevarkite. Tik pabandykite atvesti pas jį advokatą ir aš pašauksiu policiją.

Kerstė spoksojo į gydytoją išpūtusi akis.

- Kodėl jūs toks bjaurus?

- Bjaurus tiek, kiek reikia. Engusą mirtinai nukamavo giminių spaudimas, o aš skubu.

- Tai nedelsdamas malonėkite paaiškinti, kodėl mums negalima pamatyti grafo.

Gydytojas atsiduso. Tie giminės jam kaip kaulas gerklėje.

- Engusas turi rimtų kvėpavimo sutrikimų, - aiškino jai. - Jis susiruošė nakčiai, ir jei manote, kad nusileis žemyn suteikti malonumą porai pasipinigautojų...

- Matote, iškilo vienas sunkumas, - Kerstės įsiūtis buvo akivaizdus. - Jūs su mumis elgiatės tarsi būtume paskutinės šiukšlės. Mes Enguso net nepažįstame. Nežinojome, kad jis grafas ar kad jo namai panašūs į Disneilendo ir Kameloto. O kai dėl pasipinigavimo...

Gydytojas beveik nesiklausė. Negalėjo. Taip vėluoja! Pažadėjo Meivei Hipton šią popietę ją apžiūrėti, žinojo, kad nakčiai jai reikia daugiau nuskausminamųjų. Meivė didvyriškai kentėjo. Ji nesiskųsdavo, bet jis nenorėjo, kad dėl šitų dviejų ji kęstų skausmus.

Gydytojas pabrėžtinai pažiūrėjo į laikrodį.

- Sakėtės esanti giminaitė, - pastebėjo jis, - tai kodėl nieko nežinote? Nesueina galai.

- Mano sesuo ištekėjo už vieno iš Enguso sūnėnų, - paaiškino Kerstė stovėdama priešais, aiškiai rodydama, kad niekur nesitrauks. - Sjuzė nėra susipažinusi su vyro giminėmis, o norėtų.

- Ypač dabar, kai jis miršta, - atkirto Kameronas. Dar šią popietę jis atsiliepė į Keneto telefono skambutį, ir Kenetas aiškiai buvo patenkintas išgirdęs, jog Engusas silpsta. Tas skambutis Džeiką sunervino. O dabar... ar ji Keneto žmona?

Nėra laiko svarstyti.

- Man reikia važiuoti.

- Mes nežinojome, kad Engusas miršta, - rausdama tarė Kerstė. - Girdėjome, kad Rorio dėdė buvo neturtingas kaip bažnyčios pelė, bet jis buvo vienintelis jo giminaitis, išskyrus brolį, su kuriuo Roris nesutarė - todėl danginomės į tokią tolybę su juo susipažinti. O jūs drįstate sakyti, kad vaikomės jo turtų!

Gydytojas dvejojo. Minutėlei pyktis nuslūgo, galva išblaivėjo. Ką ji pasakė? Rorio dėdė Engusas. Vadinasi, ne Keneto. Rorio. Sūnėno Amerikoje. Na, gal jis klysta. Gal perdeda. Engusas - vienas jo mylimiausių pacientų, ir pranešti, kad jam teks kraustytis į slaugos namus, buvo nelengva užduotis.

Kenetas nepakenčiamas ir kuoktelėjęs, tačiau nebūtina manyti, kad visi tokie. Gal šios moterys iš tikrųjų giminaitės? Engusas apie sūnėną Rorį kalbėjo su meile. Džeikas prisiminė, kaip senukas sielvartavo išgirdęs apie jo mirtį. Jei Roris buvo vedęs, tai šios moterys yra Enguso giminaitės. Užjaučiančios giminaitės?

Staiga į galvą jam toptelėjo tokia puiki mintis, kad jis net sumirksėjo.

- Jūs iš tikrųjų nepažįstate Enguso? - paklausė svaigdamas nuo savo sumanymo.

- Juk sakiau. Nepažįstame.

- Ir norėtumėte šįvakar jį pamatyti.

- Taip, bet...

- Gal ir apsinakvoti, - pasakė kurdamas planą. Labai nenorėjo palikti Enguso vieno. Jam reikėjo nuolatinės slaugos, tačiau Engusas jos atsisakė. Palikti jį vieną šitaip sergantį atrodė nusikaltimas. Jis privalėjo gultis į ligoninę, bet atsisakė. Rytoj atsilaisvins lova slaugos namuose ir senukas nenoromis sutiko ten važiuoti.

Liko ši naktis. Jei sugebėtų įtikinti tas moteris pasilikti, net jei jos kėsinasi į senuko pinigus...

- Aš jus supažindinsiu, - pareiškė Kameronas, pakeisdamas nusistatymą taip greitai, kad Kerstė net išsigando.

- Ką... dabar?

- Taip, dabar. Jei pažadate apsinakvoti, tai supažindinsiu.

Keitė spoksojo į jį, tarsi jis turėtų aptvare nepririštą kengūrą.

- Mes negalime apsinakvoti.

- Kodėl negalite?

- Na... - Kerstė žiūrėjo į jį nustebusi. - Mūsų niekas nekvietė.

- Aš kviečiu. Dabar Engusui reikia giminaičių labiau negu bet kada. Rytoj jį perkelsime į slaugos namus, bet pagalbos jam reikia dabar. Jis kenčia nuo plaučių fibrozės - jo plaučių pajėgumas smarkiai sumažėjęs, bijau, kad gali ištikti kolapsas ir neprisišauks pagalbos. - Džeikas nužvelgė ją neturėdamas daug vilčių, bet paklausti buvo verta. - O gal kuri nors iš judviejų - medicinos sesuo?

Dabar jau Kerstė žvelgė abejodama jo gerais ketinimais.

- Kodėl?

- Jau sakiau, - jis atsiduso ir vėl žvilgtelėjo į laikrodį. - Engusas serga, jam reikia pagalbos. Jei norite su juo susitikti... ar pasirengusi jam padėti? Jei viena iš jūsų yra seselė...

- Ne, Sjuzė - dekoratyvinės sodininkystės specialistė.

- Prakeikimas, - gydytojas sukosi eiti.

- Bet aš - gydytoja.

Gydytoja. Stojo ilga tyla. Kameronas atsisuko, nužvelgė ją nuo žvilgančių garbanų ligi kojos pirštų. Moters žvilgsnis degė pykčiu, bet jam tai buvo nė motais. Gydytoja.

- Juokaujate, - ištarė pagaliau. - Žmonių gydytoja?

- Žmonių gydytoja.

Įsidegė kibirkštėlė vilties, bet vyras stengėsi ją užgesinti.

- Nusimanote apie plaučius?

- O, taip. Amerikoje esame apie juos girdėję, - vėl įsiutusi išrėžė ji. - Paskutinysis laivas atgabeno į uostą keletą spalvotų paveiksliukų. Naujausiais duomenimis, Manheteno medikai įsitikinę, kad plaučiai yra kažkur tarp kaklo ir kirkšnių. O gal mes klystame? Ar Australijoje manoma kitaip?

Oho! Kameronas pabandė nusišypsoti ir raminamai ištiesė į ją ranką.

- Atsiprašau. Aš tik norėjau pasakyti...

- Nieko tokio, - karčiai pasakė Kerstė. - Nesvarbu, ką norėjote pasakyti. Įžeidinėjate mus kaip įmanydamas. Bet... - ji padelsė, - ar Engusas miršta?

Gydytojo šypsena išnyko.

- Miršta, - tyliai tarė jis. - Gal ne šiąnakt, bet netrukus mirs. Daug greičiau, jei bus paliktas vienas. Jis atsisako deguonies ir nuskausminamųjų, turi bėdų su širdimi, neprisileidžia apylinkės seselės, bet jei jūs tikrai gydytoja...

- Jūs manimi netikite...

- Atleiskite, - Kameronas sumetė, kad reikia ją nuteikti palankiai. Ir kuo skubiau. - Engusas mano draugas, - pasakė jis tyliai. Atsiprašau už nemandagumą, bet man labai nesinori palikti jį vieną. Jei sutiktumėte šiąnakt pasilikti, gerokai atsilygintumėte.

- Už ką atsilygintume?

- Už tai, kad palikote jį likimo valiai.

Nereikėjo to sakyti.

- Mes nieko nepalikome likimo valiai! - užriko Kerstė, o gydytojas sutrikęs spoksojo į ją. „Iš pykčio ji smarkiai rausta, - galvojo jis. - Kaip įdomiai žaibus svaido jos akys“.

Hm... Ką tai reiškia? Tai reiškia, kad jis kvailas.

„Baik svaičiojęs! - piktai save sudraudė. - Tavęs laukia vizitai po namus. Gelbėk padėtį“.

- Gerai, gerai, - sutiko jis. - Jūs neapleidote Enguso, apie jį nieko nežinojote - pripažįstu.

- Kaip kilnu, - pasišaipė Kerstė ir pažvelgė į seserį automobilyje, bet ši nebuvo nė pajudėjusi iš vietos. - Ar Engusui tikrai reikia pagalbos? Mediko pagalbos?

- Tikrai. Ir asmeninės, ir medicininės. Skubios.

- Tada mes pasiliksime, - ryžtingai tarė Kerstė. Dabar atėjo Kamerono eilė nustebti.

- Taip greitai nusprendėte. Ar nereikia pasitarti su seserimi?

- Sjuzė nebegali spręsti.

Gydytojas suraukė antakius.

- Minėjote, kad ji serga. Kas jai?

- Ne taip serga, kad negalėtų čia pernakvoti. Tikiuosi, lova yra?

- Yra keturiolika miegamųjų. Deirdre, Enguso žmona, visada buvo labai svetinga. Daugelį metų niekas nesilanko, bet kartą per mėnesį ūkvedė juos išvėdina, jei kam prireiktų.

Kerstė girdėjo tik tai, kas jai svarbu.

- Vadinasi, yra kur pernakvoti. Ar miegamieji pirmame aukšte?

- Kai kurie, bet...

Jokie bet jai nerūpėjo. Teiravosi toliau.

- Kur ūkvedė?

- Ji čia negyvena, triskart per savaitę ateina iš Delfinų Įlankos.

- Jis iš tiesų vienišas.

- Aš sakiau.

- Girdėjau, - atšovė ji. - Gerai. Eikite ir praneškite jam, kad mes ateiname.

- Kas, sakėte, jūs tokios?

- Aš esu Kerstė Mekmehon, - ji išsitiesė visu penkių pėdų keturių colių ūgiu ir dar pasistiebė, kad atrodytų aukštesnė. - Daktarė Kerstė Mekmehon. Mano sesuo Sjuzen buvo ištekėjusi už Jo Šviesybės sūnėno.

- Rorio, kuris žuvo. - Kameronas patylėjo. - Prisimenu. Kenetas, kitas Enguso sūnėnas, prieš kelis mėnesius Engusui pranešė kad Roris Amerikoje žuvo.Užjaučiu. Tačiau...

- Užteks, - pasakė ji karčiai. - Ir įsikalkite į galvą, kad palikimas mums visai nerūpi. Baikime tas kalbas. Eikite pranešti apie mus Jo Šviesybei ir duokite lovą mano seseriai.

Ji nuostabi.

Tikras išsigelbėjimas.

Jas palikęs, su greta bidzenančiu Borisu Kameronas grįžo į namą. Raktus turėjo - jų pareikalavo po paskutinio Enguso širdies priepuolio, - kelią žinojo puikiai, taigi griežtai įsakė Borisui tupėti, o pats laiptais užlėkė į viršų, į senuko apartamentus.

Gydytoja čia pat. Neįtikėtina! Mintis vijo mintį, bet kol kas... Jis turi galvoti apie Engusą.

Engusas negulėjo. Jis stovėjo prie lango, žiūrėjo į daržą ir jūrą už jo. Nedidukas žmogelis raukšlėtu, per daugelį metų žvejyboje ir darže vėjo nugairintu veidu, visą gyvenimą praleidęs gamtoje. Džeikas prisiminė jį su visomis škotiškojo paveldo regalijomis, tikrą lordą. Nors ir stengėsi kaip medikas neįsijausti, susitraukusio, su chalatu ir šlepetėmis senuko vaizdas suspaudė jam širdį. Kai Engusas mirs, jam labai jo trūks, o mirtis ateis netrukus.

Enguso širdį reikėjo šuntuoti, bet jis nesutiko. Jo širdis kėlė rūpesčių, bet Engusą žudė plaučiai. Džeikas jau nuo durų girdėjo švokščiantį alsavimą, liudijantį, kad senukui labai trūksta deguonies.

- Maniau, kad gulite, - piktai suburbėjo Džeikas, stengdamasis nuslėpti graudulį.

Engusas atsisuko ir bandė šypsotis.

- Spėsiu atsigulti, juk dar anksti, tik penkios.

- Vakarienė ant staliuko prie lovos, - vis dar šiurkščiai pasakė Džeikas. Jis pats buvo atnešęs maisto, nes be jo Engusas būtų likęs nevalgęs. Jiedu su Engusu draugavo ilgą laiką, todėl matyti, kaip draugas gęsta, buvo skaudu.

- Kodėl grįžai?

- Ar ištvertumėte porą lankytojų?

- Lankytojų?

- Dvi amerikietės seserys.Viena sako buvusi ištekėjusi už Rorio.

- Rorio, - Enguso šypsena dingo. - Mano Rorio?

- Jūsų sūnėno, - Džeikas patylėjo. - Keneto vyresniojo brolio. Jis tikriausiai iš čia iškeliavo dar prieš man atvykstant, - Džeikas nutilo ir, kai Engusas nusigręžė į langą, švelniai paprašė: - Papasakokite apie jį.

- Nemačiau Rorio daugybę metų.

- Turėjote tris sūnėnus, - ragino Džeikas. Jis norėjo, kad senukas susidomėtų giminėmis, susidomėtų bet kuo, buvo pasiryžęs dėl to net vėluoti. Tai jam buvo svarbiausia. Plyšo širdis, kad Engusas nebenori gyventi. Tos dvi moterys galėtų būti jo išgelbėjimas.

- Turėjau du brolius, - sušnibždėjo Engusas taip tyliai, kad Džeikui reikėjo įtempti ausis. - Išvykome iš Škotijos kartu. Dugelas, jauniausiasis, išplaukė į Ameriką. Mudu su Deividu atvykome čionai. Apie Dugelą seniai begirdėjau. Žinau, kad kažkur yra dar vienas sūnėnas, bet man neteko jo pažinti. O Deividas vedė čia ir turėjo Rorį, vėliau gimė Kenetas. Jie iš Delfinų Įlankos išsikraustė, bet berniukai per atostogas grįždavo.

- Ar jie buvo geri vaikai? - paklausė Džeikas.

- Roriui čia patiko, - svajingai tarė Engusas. - Mes daug laiko leisdavome drauge žuvaudami. Mes su Deirdre mylėjome jį kaip tikrą sūnų, kurio negalėjome turėti. Bet Kenetas...

Kenetas. Džeiko veidas persikreipė. Kvailas klausimas. Aišku, kad Kenetas nebuvo geras vaikas.

- Kenetas buvo Rorio jaunesnysis brolis, - Engusas gaudė orą. Tikriausiai jam geriau tylėti, bet Džeikas neketino tildyti. Yra svarbesnių reikalų, tokių kaip prie durų laukiantys giminės. Jei Kerstė iš tikrųjų yra gydytoja… Jei įkalbėtų ją čia pasilikti...

- Su Kenetu tikras vargas, žinau, kad supranti, - iššvokštė Engusas. - Tu jį pažįsti - tikras tėvas. Kaskart, kai Roris prie jo prisiartindavo, kildavo triukšmas, o kai jie paaugo ir Kenetas suprato, kad Roris paveldės mano titulą, skandalų daugėjo. Tarsi titulas svarbiau už giminystę.

Engusas nutilo ir žiopčiodamas gaudė orą. Akyse švietė neapsakomas liūdesys, kuris, atrodė, neturi nieko bendra su sveikata.

- Kenetas buvo Roriui toks žiaurus, kad tėvams mirus Roris nusprendė, jog neverta šeimoje vaidytis. Iškeliavo pamatyti pasaulio. Pastaruosius dešimt metų jo čia nebuvo, o paskui Kenetas man pranešė, kad Roris mirė. Man buvo taip... liūdna.

Džeikas pagalvojo, kad Kerstė tikriausiai sakė tiesą. Ji apie Engusą nežinojo. Dabar jau gailėjosi supykdęs merginą. Paskui prisiminė jos išraudusius skruostus, žaižaruojančias rudas akis ir liovėsi apgailestavęs. Net nusišypsojo. Atrodo, bus gerai. Bus puiku! Engusas mylėjo Rorį, dabar Rorio našlė laukia prie vartų, ir jeigu ji panaši į seserį... jos šiuose namuose būtų šviežio oro gurkšnis.

- Jos prie vartų, - tarė Džeikas. - Liepiau palaukti.

- Kas laukia? - nesusigaudė paskendęs mintyse Engusas.

- Rorio našlė ir jos sesuo.

- Rorio našlė, - pakartojo Engusas.

- Turbūt.

- Kenetas nesakė, kad Roris buvo vedęs.

- Gal nežinojo.

Engusas pagalvojo ir supratęs linktelėjo.

- Taip, gal nežinojo. Roris anksti išmoko nieko nesakyti Kenetui be reikalo.

- Ar norėtumėte jas pamatyti?

- Norėčiau, - sutiko Engusas.

- Ar galėtumėte suteikti joms nakvynę? - nedrąsiai pasiteiravo Džeikas ir sulaikė kvėpavimą.

Senukas svarstė. Žiūrėjo pro langą, įsmeigęs akis į sodą, savo daržo lopinėlį, kuriame troško atsidurti.

Susirgęs jis užsisklendė. Vos galėjo namuose pakęsti ūkvedę. Ar galėtų priimti nepažįstamus žmones?

Kaip karštai jis mylėjo Rorį?

Džeikas laukė sulaikęs kvapą.

- Rorio našlė, - pagaliau sušnibždėjo. - Kaip ji atrodo?

- Nežinau, - atsakė Džeikas, - susidūriau tik su jos seserim Kerste. Atrodo... su charakteriu.

- Ką reiškia su charakteriu?

- Reiškia, kad patraukli, - pripažino Džeikas. Engusas prunkštelėjo, bet juokas virto kosuliu. Kai kosulys aprimo, šypsenėlė vis dar švietė.

- Na na, matau gyvybės požymių. Jau laikas, gana liūdėti. Tavo žmona taip seniai mirė.

- Engusai...

- Suprantu. Ne mano reikalas. Sakai, kad tos moterys dabar prie vartų?

- Taip. Eisiu įleisti į vidų, jei sutinkate.

- Manai, kad turėtų čia apsistoti?

- Manau, turėtų.

Engusas ilgai tiriamu žvilgsniu žiūrėjo į savo daktarą.

- Ar ji miela?

- Kalbėjau ne apie Rorio žmoną, - sausai pasakė Džeikas. - Susipažinau tik...

- Suprantu, apie kurią kalbi, - nutraukė Engusas, - apie Rorio žmonos seserį. Ar ji patraukli?

- Taip, bet...

- O jei ji apsinakvos... Tu iš ryto grįši?

- Taip, bet...

- Užteks tų bet, - pasakė Engusas ir jo senas raukšlėtas veidas įgavo išdykėlišką išraišką. - Aš likimui skersai kelio nestosiu. Patraukli, a? Nagi, nagi. Žinoma, jos gali nakvoti.

ANTRAS SKYRIUS

„Aha, Engusas piršliauja. Puiku! Svarbiausia - sutiko, kad jos pasiliktų“, - leisdamasis nuostabia drožyba puoštais laiptais galvojo Džeikas.

Išėjęs pro duris jis sustojo. Įvažiavimą buvo užstatęs mašina taip, kad pro jį galėjo prasibrauti tik pėstysis. Grindinio pakraščiai iš abiejų pusių buvo duobėti, pažliugę nuo lietaus. Tikėjosi, kad Kerstė su seserimi eis grindiniu. Pasirodo, viena moteris nepaeina. Pusiaukelėje ant tako buvo apvirtęs invalido vežimėlis, purve gulėjo moteris, o prie jos buvo pasilenkusi Kerstė. Džeikas tekinas puolė prie jų.

Ji tikrai Kerstės sesuo. Dėl to nekilo jokių abejonių. Identiška dvynė? Gal? Akivaizdus panašumas, bet buvo ir skirtumų. Gulinčioji purve buvo nėščia. Veidas labai išblyškęs, ant kaktos užkritusi vešlių plaukų sruoga. Gulėjo purve, o žvilgsnis buvo tuščias ir beviltiškas. Džeikui buvo tekę matyti tokį žvilgsnį nepagydomai sergančiųjų akyse, kurie buvo vieniši ir neturėjo dėl ko gyventi. Matyti jį tokios jaunos moters veide - kraupus vaizdas.

- Oi, Sjuze, labai atsiprašau, - kalbėjo Kerstė. Ji klūpėjo purve ir kišo rankas, norėdama pakelti sesers galvą. - Pasitaikė pilna vandens provėža, o aš neįvertinau, kokia ji gili.

- Kas atsitiko? - Džeikas atsiklaupė ir automatiškai stvėrė Sjuzę už riešo. - Pargriuvote?

- Koks nuovokus, - metusi įsiūčio pilną žvilgsnį iškošė Kerstė. - Aš ją išverčiau iš vežimėlio. Sjuze, ką skauda? Ar užsigavai nugarą? Nejudėk. - Ji buvo persigandusi. Vieną ranką laikė Sjuzei po galva, kita neleido judėti.

Džeiko pirštai surado pulsą.

- Ar krisdama užsigavote? - paklausė, o jauna moteris nebylioje neviltyje papurtė galvą.

- Nemirsiu, - ji pasirėmė rankomis keltis, bet siaubas Kerstės veide padėjo Džeikui ją sulaikyti.

- Pabandykime kai ką išsiaiškinti. - Jis prispaudė moters pečius, kad nejudėtų. - Ar galite ramiai pagulėti? - kalbėjo maloniai, bet griežtai. - Nenoriu, kad sau pakenktumėte.

- Prieš penkis mėnesius jai skilo septintas slankstelis, - pasakė išsigandusi Kerstė. - Dalinis paralyžius, atsistato.

- Aš galiu paeiti, - atsiliepė iš purvo Sjuzė.

- Su ramentais lygia danga, - pridūrė Kerstė, neleisdama jai judėti. - Bet neilgai. Kojos dar silpnos ir nejautrios.

- Turiu atsinešti instrumentus.

- Aš galiu atsikelti, - sumurmėjo Sjuzė. Džeikas ramindamas paglostė jai skruostą.

- Būkite gerutė. Aš neužtruksiu, bet turiu būti ramus, kad judėdama sau nepakenksite.

Netrukus jis grįžo ir atsiklaupęs vėl patikrino Sjuzės pulsą. Pulsas rimo. Džeikas pažvelgė į Kerstę. Jei reikėtų pasakyti, kuri labiau išblyškusi, pirmenybė tektų Kerstei. Tokia išsigandusi...

- Patikrinsiu pirštais jūsų nugarkaulį, - pasakė jis Sjuzei. - Įsivaizduoju, kiek pastaraisiais mėnesiais jus tikrino, todėl tiksliai žinote, ką ir kur jaučiate. Noriu, kad pasakytumėte, ar atsirado naujų pojūčių.

- Mums reikia pagalbos, - piktai įsiterpė Kerstė. - Kol padarysime rentgeno nuotrauką, negalima judėti. Man reikia neštuvų ir transporto iki artimiausios ligoninės.

Tačiau Džekas žvelgė tiesiai jai į akis.

- Lūžis įvyko prieš penkis mėnesius, - švelniai aiškino jis, - kaulas turėtų būti beveik suaugęs.

- Jūs ne chirurgas ortopedas.

- Ne, bet žinau, ką darau. Be to, purvas minkštas.

- Šlovė minkštam purvui, - sumurmėjo Sjuzė, - ir protingam daktarui šlovė. Gerai, daktare, ar kaip jus ten vadina, patikrinkite nugarą, kad galėčiau keltis.

- Sjuze... - išsigando Kerstė, bet sesuo susiraukė.

- Tylėk, Kerste, ir leisk daktarui daryti, ką reikia.

- Taip, ponia, - nusišypsojo Džeikas.

Jis ėmėsi darbo, o Kerstė nervingai lankstėsi prie jų, tarsi būtų galėjusi padėti.

„Jos tarsi dvi monetos pusės“, - pagalvojo Džeikas, vieną po kito lengvai spausdamas slankstelius po Sjuzės megztiniu - nenorėjo jos nurengti, kad neperšaltų, bet apžiūrėti pavyko puikiai. Daktaras nusprendė, kad jos tikrai identiškos dvynės - viena nėščia gulėjo purve, kita stovėjo sukaustyta baimės. Sjuzės nugarai nieko neatsitiko - nieko daugiau be to, kas jau buvo.

Vis dėlto reikalas sudėtingas.

- Kiek laiko jūs nėščia?

- Aštuoni mėnesiai. Dar liko keturios savaitės.

- Priešlaikiniai sąrėmiai jau buvo, - suburbėjo Kerstė.

- Tai nutarėte pakeliauti, - sausai tarė Džeikas. - Labai išmintinga.

- Ne jūsų reikalas, - atkirto Kerstė.

- Būk mandagi, - įspėjo Sjuzė seserį, o ši nustebo, nes buvo nepratusi, kad sesuo ją mokytų.

- Atskridote į Australiją būdama aštuonis mėnesius nėščia? - paklausė gydytojas, bet Sjuzė neatsakė.

Kerstė palaukė, o kai ši vis tylėjo, prakalbo pati.

- Atvykome prieš mėnesį. Manėme, kai surasime Rorio dėdę Engusą ir pasikalbėsime apie Rorį, Sjuzei palengvės. Bet Sjuzei prasidėjo priešlaikinio gimdymo skausmai ir mes mėnesį negalėjome išvažiuoti iš Sidnio. Pakaks tardyti. Argi nemanote, kad Sjuzę reikia sušildyti?

Kerstės pyktis ir susirūpinimas buvo akivaizdūs. Džeikas matė, kad ji mielai ant jo išlietų visas savo emocijas, bet iš veido vyras suprato, jog šie prieštaringi jausmai skirti sau pačiai. Ji kaltino save. O jis turi galvoti apie Sjuzę. Šiuo metu sužalotas stuburas svarbiausia, psichologinis sukrėtimas ne toks pavojingas. Jis padėjo Sjuzei atsisėsti ir drąsinamai nusišypsojo.

- Pamažu, jokių staigių judesių.

- Šis daktaras beveik toks pat valdingas kaip tu, - pasakė Sjuzė seseriai ir kreipėsi į Džeiką: - Taip elkitės ir su Kerste. Jai to reikia labiau negu man.

- Jūsų seserį vėliau suimsiu į nagą, - pareiškė Džeikas, žvilgtelėjęs į vieną ir į kitą. Kažkas čia ne taip. Kodėl Kerstė tokia išsigandusi?

Sjuzė labai liesa!

- Ar dar kas nors pažeista?

- Mano orumas, - atsakė Sjuzė ir jos narsa išgaravo. - Visa purvina.

- Gal galima ją nugabenti į vidų? - griežtai pareikalavo Kerstė. Džeikas vėl pažvelgė į ją. Gerai. Pakaks to purvo.

Jis pasilenkė ir pakėlė Sjuzę ant rankų. Nors nėščia, ji buvo tokia lengvutė, kad Džeikas dar labiau sunerimo. Kerstė lengviau atsiduso ir ėmė traukti vežimėlį, bet jis nė neketino ten sodinti Sjuzės.

- Ei, - šūktelėjo Kerstė, - sodinkite ją čia.

- Vežimėlis šlapias.

- Juk nenešite jos ant rankų.

- Kodėl ne?

- Turėtum sakyti: Šalin rankas nuo mano sesers, pone, - pasišaipė iš Kerstės Sjuzė. Kerstė išplėtė akis. Atrodo, ji nustebo, kad Sjuzė kišasi, tuo labiau juokauja.

- Iš kvailumo užstačiau jums kelią, - pasakė Džeikas Kerstei, žvilgsniu ją ramindamas. - Turime sušildyti jūsų seserį. Aš bent galiu atstoti transportą.

Kerstė nebeprieštaravo.

- Na, jei manote, kad panešite tokį svorį...

Ji bandė šypsotis, bet Džeikas išskaitė baimę.

- Australijos daktarai labai stiprūs, - užtikrino jis ir pagaliau ji nusišypsojo. Jam patiko, kaip ji šypsosi. Gražiai šypsosi.

Nuginkluojanti šypsena.

- Ar Australijos daktarai mokosi kilnoti sunkumus?

- Tai įrašyta į mokymo programą - po to, kai sužinome, kur yra plaučiai. Bet jeigu norite pamatyti stipruolį... Turiu patikimų žinių, kad žmogus, su kuriuo netrukus susitiksite, jaunystėje buvo šatros metimo pasaulio čempionas. Mūsų Engusas nedidukas, bet stiprus.

- Kas yra šatra? - paklausė pralinksmėjusi Sjuzė. Džeikas nusišiepė.

- Dievai žino. Tai škotų paslaptis. Nesu susipažinęs su tokiais dalykais. Bet, tarp mūsų kalbant, įtariu, kad tai kažkoks viduramžių rakandas. Tikriausiai padarytas iš kuilio sėklidžių košei maišyti.

Sjuzė sukikeno, Kerstė žioptelėjo iš nuostabos. Su viena moterim ant rankų, o antrąja šalia Džeikas žengė Loganaicho pilies laiptais į viršų.

Jis privertė jos seserį nusišypsoti.

Kerstė padėjo Sjuzei nusiprausti ir nusirengti, paguldė į prabangiausią lovą ir stovėjo tolėliau, kol Džeikas ją apžiūrėjo. Gydytojas tyrė kruopščiai, tarsi būtų turėjęs marias laiko. Žmogus, prieš keletą minučių taip skubėjęs, dabar savo laiko nebrangino.

Privertė Sjuzę juoktis.

Nuodugniai ją patikrino: pulsą, kūdikio širdies plakimą, jo padėtį, jos nugarą. Apžiūrėjo randus. Patikrino jautrumą. Net surado svarstykles ir privertė Sjuzę pasisverti. Paprastai dėl tokio tikrinimo Sjuzė būtų lipusi sienomis, bet dabar ramiai viską ištvėrė ir net juokėsi.

Pastaruoju metu ji nebesijuokdavo.

Atokiai stovėdama Kerstė mąstė, kaip sumaniai jis juokauja, įtraukdamas ir Sjuzę. Pasako ką nors taip, kad nežinai, ar kalba rimtai, ar juokauja, kol nepamatai jo akyse žiburiukų. Sjuzei kaip tik tokio žmogaus ir reikėjo.

Ne, tokio žmogaus reikėjo jai pačiai, - su dėkingumu galvojo Kerstė. Pirmą kartą po daugelio mėnesių didžiulę atsakomybę už seserį perėmė kitas žmogus. Gal jos galėtų čia kiek pabūti? Priminė sau, kad dar nepažįsta dėdės Enguso. Rūmų šeimininko. Grafo.

- Kada paskutinį kartą valgėte? - paklausė Sjuzės Džeikas. Kerstė sukluso. Pasvėręs jis grąžino Sjuzę į lovą. Ji šypsojosi gydytojui, ir Kerstė nusišypsojo. - Kada paskutinį kartą valgėte? - pakartojo Džeikas.

Sjuzė tylėjo, Kerstė sumirksėjusi atsakė:

- Hm... Priešpiečius. Prieš keturias ar penkias valandas.

- Ką tada valgėte, Sjuze? - kamantinėjo jis seserį. Kerstė vėl sumirksėjo. Eina tiesiai prie reikalo. Tikras gydytojas!

- Sumuštinį, - atsakė Sjuzė. Kerstė žiojosi sakyti, bet jis žvilgsniu ją sudraudė. Šio vyro žvilgsnis iškalbus. Ji užsičiaupė.

- Kiek sumuštinio suvalgėte, Sjuze?

- Aš...

- Noriu žinoti tiesą, - Džeikas šypsojosi, bet Kerstei buvo aišku, kad jis jau žino tiesą.

- Pusę sumuštinio, - sušnibždėjo Sjuzė, bet kai Džeikas žvilgsniu ją prispyrė, prisipažino: - Gal ketvirtį.

- Ar yra kokia priežastis, kad nevalgote?

- Nuo maisto mane pykina.

Kerstė sulaikė kvėpavimą.

- Ar taip nuo to laiko, kai žuvo jūsų vyras?

Jos per ilgai tūpčiojo aplinkui neliesdamos šios problemos, todėl tiesus klausimas tiesiog pribloškė. Tyla. Paskui...

- Taip.

- Ar sakėte apie tai specialistui?

- Kodėl turėčiau kam nors sakyti? - sušnibždėjo Sjuzė. - Kerstė vis ragina ir ragina...

Kerstė prasižiojo aiškinti, bet jo žvilgsnis sustabdė. Patylėk, - bylojo jo akys - ir ji pakluso.

- Ar nemanote, kad valgyti svarbu? - paklausė jis Sjuzės.

- Ne.

- Iš tikrųjų? Nesvarbu?

- Vienintelis žmogus, kuriam tai atrodo svarbu, yra Kerstė. Ji perdėtai rūpinasi. Maistas man tiesiog nelenda.

- Tiesiog nelenda.

- Teisingai, - pareiškė Sjuzė, - o žmonės kimba...

Šį kartą žvilgsniu Kerstės tramdyti nereikėjo. Ji žinojo, kada tylėti. Mielai iš čia išnyktų. Džeikas vaikščiojo tarsi tarp kiaušinių, bet ji instinktyviai jautė, kad jų nesudaužys.

- Žinote, Sjuze, jums laikas pailsėti, - švelniai pasakė jis ir pažvelgė į apžiūros metu darytus užrašus. - Pradžiai sureguliuosime jūsų pakilusį kraujospūdį.

- Aš negulsiu į ligoninę.

- Ir nesiūliau, - ramiai pasakė jis, - bet jei galėtumėte šiek tiek laiko praleisti čia...

Sjuzė spoksojo į jį iš po storos antklodės nuo kalno pūkinių pagalvių. Atrodė nustebusi.

- Čia?

- Jūs Enguso giminaitė. Esu įsitikinęs, kad jis apsidžiaugs, jei kokią savaitę su juo pabendrausite. Pakalbėsiu su juo, gerai? O dabar reikia pavalgyti, po to - pamiegoti.

- Aš nealkana.

- O aš įsitikinęs, kad alkana. Moku kepti skaniausią pasaulyje omletą.

- Nieko nesuprantu, kas čia dedasi, - pasiskundė Sjuzė.

Ir Kerstė pagalvojo tą patį.

- Bet mano omletą valgysite? Jei ne, aš įsižeisiu.

Kaip sesuo gali atsispirti? Ir jei Kerstės širdyje buvo lašelis kartėlio, kas būtų galėjęs ją kaltinti? Aišku, jei nevalgysi, jis įsižeis. O kiek kartų Sjuzė nevalgė jos pagaminto maisto? Absurdas. Kerstė pastebėjo, kad Džeikas ją stebi, o jo pilkos akys žvelgia su pašaipa. Po šimts! Ar jis aiškiaregys? Suprato, ką ji galvoja?

- Iškepsiu ir jūsų seseriai, - pasakė jis Sjuzei. Kerstė paraudo.

- Pati išsikepsiu, - paprieštaravo jam, - jeigu dėdė Engusas leis. Juk čia jo pilis, ar ne?

- Tikrai jo, - rimtai patvirtino Džeikas. - Atsiprašau, Sjuze, turiu nuvesti jūsų seserį su juo supažindinti. Pasakysime, kad jūs negalite prisistatyti. Susipažinsite iš ryto.

- Kas jums davė teisę?.. - Kerstė buvo beveik netekusi žado, bet vos tik užsidarė durys ir Sjuzė nebegalėjo girdėti, ji atgavo kalbos dovaną. - Kas jums davė teisę kviesti Sjuzę čia pasilikti ilgesniam laikui su žmogumi, kurio ji nepažįsta? Su mirštančiu dėde? Ar jūs jo daktaras, ar prižiūrėtojas? Kas jūs? Argi jūs niekur nevėluojate?

- Aš jo gydytojas ir draugas, - šiurkščiai atsakė Džeikas. Jis ėjo koridoriumi taip greitai, kad ji beveik bėgo. Atrodė, jį vėl spaudžia laikas. - Mūsų rankose, daktare Mekmehon, trys gyvybės, ir dėl jų neturiu teisės smulkintis, jog dar ilgiau užtruksiu.

- Nesuprantu.

- Sjuzė, jos kūdikis ir Engusas, - paaiškino gydytojas, sukdamas į kitą koridorių.

„Didelis dvaras, - galvojo vos spėdama paskui jį Kerstė. - Stulbina. Apstatytas kaip tikri rūmai. Iš tikrųjų...“

- Tai nėra labai prabangūs rūmai. Liudviko XIV stiliaus baldai derinami su pigiais.

Tas vyras tiesiog skaitė jos mintis.

- Enguso žmona turėjo didingų sumanymų, - pasakojo Džeikas, peršokdamas per tris laiptelius, - bet kai dvarą pastatė, Engusas pareiškė, kad jau užteks. Jis turtingas, bet nekvailas. Vieną dieną šie rūmai taps puikiu viešbučiu turistams - jau vien apylinkės vaizdai verti milijonų. Jis negailėjo pinigų statybai, bet rūmams tinkamas apstatymas - visai kas kita. Todėl pasakiškoje pokylių salėje kabo plastikiniai sietynai. Ir kitkas.

„Tai stebina, bet atrodo didingai“, - galvojo Kerstė, dairydamasi aplinkui. Kiekviena kolona buvo apipinta vijokliais, o tų kolonų buvo labai daug. Graikiškų. Geriau įsižiūrėjęs matei, kad vijokliai netikri. Pagaminti Kinijoje. Išmėtytos palei sieną Liudviko XIV stiliaus kėdės buvo kur kas prastesnės nei firminės. Ką ji čia veikia dairydamasi į baldus? Jautėsi vis dar suirzusi. Nusprendė toliau lieti savo pasipiktinimą. Nespėjo, nes dabar piktinosi Džeikas.

- Ką jūs sau galvojate keliaudama su moterimi aštuntame nėštumo mėnesyje? Pažeistu stuburu ir visiškai išsekusia? Kokia beprotystė šovė į galvą tempti ją čia per pusę pasaulio? Aš nejuokauju sakydamas, kad mums reikia gelbėti tris gyvybes. Ji rizikuoja savo ir kūdikio gyvybe.

- Manote, kad to nesuprantu? Jei nebūčiau jos čia atvežusi, jau būtų mirusi, - sausai tarė Kerstė. - Štai taip.

- Kodėl?

- Aišku kodėl. Ji taip mylėjo Rorį, kad be jo nieko kito nemato. Kai jis žuvo, ji norėjo mirti. Manau, jog tebenori.

- Ar ją gydo nuo depresijos?

- Sjuzė atsisako gydytis. Negalima vartoti antidepresantų dėl kūdikio. Ir nevartoja. Nenori apie Rorį kalbėti. Sėdi ir tyli. Maniau, kai atgabensiu čia, kur žmonės Rorį pažinojo, ji ims kalbėti.

Jis pasiekė laiptų aikštelę ir per petį pasakė:

- Minėjote, kad ji dekoratyvinių sodų specialistė.

- Čia ir bėda, - tarė Kerstė. - Sjuzė nebegali dirbti. Sėdi sudėjusi rankas ir galvoja apie netektį.

- Jai dar liko kūdikis. Ne visiška tragedija.

- Lengva kalbėti, - pasakė Kirstė. Džeikas pažvelgė į ją neįskaitomu žvilgsniu.

- Apgailestauju.

- Kur mes einame?

- Susipažinti su Engusu.

- Sakėte, kad jis miega.

- Sakiau, kad atsigulė. Yra skirtumas. Jis mūsų laukia.

- Tokiam ligoniui nereikėtų keltis sužinoti, kas čia vyksta.

- Jis šiek tiek panašus į Sjuzę, - švelnesniu balsu pasakė Džeikas. - Turėtų gyventi miegamajame apačioje, bet nesutinka. Atsisako visko, kas galėtų palengvinti gyvenimą. Sėdi ir laukia.

- Kiek jam liko gyventi? - tiesiai paklausė Kerstė ir Džeikas krūptelėjo. Vadinasi, jam ne vis tiek.

- Prieš jums atvykstant buvo likusios kelios savaitės. - Tarsi norėdamas, kad ji įsidėmėtų jo žodžius, Džeikas sulėtino žingsnį. - O gal tik kelios dienos. Įsivaizduoju, kad patekęs į slaugos namus jis neteks mažiausio noro gyventi. Jo gyvybę palaiko tik ši vieta.

- Gyvena dėl savo pilies?

Atsakyta buvo kreiva šypsena.

- Ne. Loganaicho pilis jam miela, bet ji buvo jo žmonos kūdikis, nors jis ir sutiko ją statyti. Ne, jis nemyli šio namo. O štai daržas - visai kas kita. Tik dabar... - Džeikas delsė.

- Dabar? - paragino Kerstė ir jis pagalvojęs tęsė:

- Dabar mums po ranka dekoratyvinės sodininkystės specialistė ir gydytoja. Kas žino, kaip viskas gali pasikeisti? - Džeikas sustojo prieš dvejas ąžuolines duris su dviem plastikinėmis lentelėmis. Ant durų kairėje, lentelėje su meškiuko bareljefu, buvo išgraviruota: ČIA GYVENA DEIRDRĖ, o ant durų su dekoratyvinėmis meškerėmis dešinėje - ČIA GYVENA ENGUSAS.

Kerstė ėmė juoktis. Ir kai Džeikas plačiai atvėrė duris, ji besijuokdama išvydo Loganaicho grafą.

Sunkų plaučių nepakankamumą buvo sunku nuslėpti, visi Enguso ligos simptomai buvo kaip ant delno. Jis sėdėjo prie lango, tačiau jiems įėjus atsistojo. Paliegęs žmogelis įsitvėręs vaikštynės netvirtai žengė jų pasitikti. Jo kvėpavimas buvo negilus ir švilpiantis, lūpos melsvos.

„Jei jis būtų mano pacientas, kvėpuotų deguonimi“, - pagalvojo Kerstė ir sugavo pašaipų Džeko žvilgsnį. Daugiau į jį nebežiūrės. Tai buvo nesunku - šiuo metu. Engusas ėjo prie jos su klausiama šypsena raukšlėtame veide.

- Štai ir mano viešnia, - džiugiai tarė jis, akivaizdžiai paneigdamas Džeiko žodžius, kad negali priimti lankytojų. - Bet ne... - Jo veidą aptemdė nusivylimas. Ji sveikindamasi ištiesė ranką, o jis žvelgė į jos pirštą be vestuvinio žiedo. - Ne Rorio našlė. Džeikas suklydo, tiesa? Roris nebuvo vedęs.

- Buvo, - sutrikusi atsakė Kerstė. Kodėl jis nepalaikė ryšių su giminėmis?

- Bet jūs ne...

- Jūsų sūnėnas vedė mano seserį, - paaiškino ji.

- Bet jos čia nėra.

- Sjuzė čia, tik ji pati serga, - tyliai įsiterpė Džeikas. - Mes ją paguldėme. Ji pavargusi.

- Serga?

Senukui rūpi jos sesuo - negalėjo patikėti Kerstė, girdėdama, kaip sunkiai, kaip skausmingai jis kvėpuoja.

- Mano sesuo labai nori su jumis susitikti, - pasakė ji. - Džeikas mano, kad jūs neprieštarausite, jeigu mes pernakvosime.

- Aišku, kad neprieštarausiu.

- Mes jums netrukdysime, išvažiuosime iš pat ryto.

Enguso veidas ištįso.

- Taip greitai?

- Nenorime jūsų varginti.

- Niekas nenori manęs varginti, - išrėžė jis taip piktai, kad net užsikosėjo. - Kodėl Roris man nepasakė, kad vedė? Kodėl Kenetas nepasakė, kad Roris vedęs?

Kerstė negalėjo atsakyti. Žinojo, kad Roris turi brolį, bet jo nebuvo mačiusi. Girdėjo, kad prieš Roriui emigruojant, jie labai nesutarė.

- Gal Sjuzė žino daugiau, - sumurmėjo ji. - Pasikalbėsite su ja rytoj. - Ji bejėgiškai žvilgtelėjo į Džeiką, o paskui į Engusą. Senuko lūpos buvo melsvos, o kančia akivaizdi. Iš paskutiniųjų stengėsi stovėti. Kai ji atsisuko, jis susvyravo. Kerstė stvėrė jam už rankos ir padėjo atsisėsti ant lovos.

- Ži... ži... - nebeištarė, tik atsigulęs žiopčiojo.

- Jums reikia deguonies, - sunerimo ji ir kreipėsi į Džeiką: - Kodėl jis negauna deguonies? Tikrai padėtų.

Džeikas atsiduso.

- Ačiū už patarimą, daktare Mekmehon. Tai Jungtinėse Valstijose jau žinoma apie deguonį?

- Atsiprašau, - Kerstė tuoj pat atsitraukė. Ko ji kišasi į daktaro ir paciento santykius, kurie visiškai jos neliečia? - Suprantama, tai ne mano reikalas, bet Engusas - jūsų... atleiskite, nežinau, kaip į jus kreiptis.

- Aš jūsų nesupažindinau, - tarė Džeikas. - Daktarė Kerstė Mekmehon - Jo Šviesybė Logenaicho grafas.

Kerstė paraudo, paskui nedrąsiai šyptelėjo grafui.

- Tai bent! Dabar žinosiu, kaip jus vadinti.

Engusas išspaudė šypsenėlę, Džeikas taip pat.

- Vadink mane Engusu, - sušvokštė senukas, paskui vėl pradėjo žiopčioti. Šypsena nuo Džeiko veido dingo.

- Engusai, leiskite jums padėti, - puolė prašyti Džeikas, ir iš jo susirūpinusio tono Kerstė suprato, kad jų santykiai ne vien daktaro ir paciento. - Engusas atsisako deguonies, - paaiškino Džeikas nustebusiai Kerstei, kuri manė, kad apie tai jie nebekalbės. - Suprantu, daktare Mekmehon, kad tai jums nerūpi, bet jei jau palietėte šį klausimą, galėtume jums atsakyti, tiesa, Engusai?

- Ne, - žioptelėjo gaudydamas orą Engusas.

- Engusas atsisako deguonies, nes nusprendė mirti, - rūsčiai pasakė Džeikas. - Kaip ir jūsų sesuo. Taip kaip Sjuzė.

- Sjuzė nori mirti? - aiktelėjo Engusas. - Rorio žmona nori mirti? Kodėl?

- Manau, dėl to paties kaip ir jūs, - suurzgė Džeikas. - Nemato prasmės gyventi. - Kai Engusas vėl užsikosėjo, jis pakėlė senuko ranką ir tvirtai ją suspaudė. - Engusai, leiskite padėti, nebūkite taip velniškai užsispyręs.

Kerstė sunkiai atsiduso. Žvilgtelėjo į Džeiką ir apsisprendė. Velniai rautų, be jos neapsieis! Pirmyn!

- Suprantate, jūs atrodote labai sunkus ligonis ir be deguonies šiąnakt galite mirti, - tyliai pasakė ji. - Sjuzė keliavo per pusę pasaulio, kad su jumis susitiktų. Ji labai išgyventų.

- Aš... gal šiąnakt dar nemirsiu.

Kerstė slapta žvilgtelėjo į Džeiką, - šis kažkodėl nusisuko. Kūno kalba jis pasakė Kerstei, kad leidžia jai veikti. Gal tai ir ne jos reikalas, bet gydytojas nestabdė.

- Džeikas jums minėjo, kad aš gydytoja, - pasakė ji, o Engusas dar porą kartų sunkiai įkvėpė ir subambėjo:

- Taigi, jau tiek tų daktarų...

- Jis nori pasakyti, kad dviejų gydytojų per daug, - tarė Džeikas ir priėjęs prie lango įsispoksojo į jūrą. - Iki jūsų atvykimo buvau vienintelis gydytojas šimtą mylių aplink. Kodėl jam atrodo, kad per daug gydytojų, nors nė specialistui nesutinka pasirodyti?

- Nėra prasmės, - sušvokštė Engusas. - Aš mirštu.

- Mirštate, - atvirai patvirtino Kerstė. - Bet ar nemanote, kad mirti šiąnakt, kai Sjuzė sukorė tokį kelią pas jus, truputį savanaudiška?

Kerstė išgirdo slopinamą garsą, gal nuo lango.

- Savanaudiška? - sugergždė ant pagalvių atsilošęs Engusas. - Aš ne... aš ne savanaudis.

- Jei leistumėte gydytojui Kemeronui duoti jums deguonies, tai tikrai ligi ryto išgyventumėte. Galėtumėte gyventi dar metus ar daugiau.

- Palik, mergyt, mane ramybėje. Šiąnakt dar nemirsiu. Būtų per daug gerai.

- Jūsų lūpos pamėlusios, tai labai blogas ženklas.

- Iš kur žinai?

- Sakiau jums, aš esu gydytoja. Turiu diplomą, kaip ir Kemeronas.

Senukas sužiopčiojo, bet aiškiai sukluso. Apatijos šydas prasiskleidė.

- Jei mano lūpos būtų pamėlusios, Džeikas man pasakytų, - pasipiktino jis.

- Džeikas jums jau sakė, - sumurmėjo prie lango Džeikas ir pažvelgęs į laikrodį sulaikė atodūsį.

Kurį laiką vyravo tyla - Engusas ieškojo būdų išsisukti.

- Tai mano lūpos pamėlusios, - pagaliau sumurmėjo jis. - Kas iš to?

Kerstė svarstė. Namuose ji dirbo slaugos ligoninėje ir buvo pratusi bendrauti su paliegusiais, išsigandusiais žmonėmis. Už Enguso demonstratyvaus abejingumo ji jautė baimę. Gal jam dar per anksti mirti. Dar žvilgtelėjo į Džeiką, bet atrodė, kad jis viską paliko jos nuožiūrai.

- Duosime jums deguonies, - pasakė ji ir pati nustebo, kad staiga perėmė nepažįstamą pacientą iš australų gydytojo. - Ir nuskausminamųjų, - pridūrė ji įtarusi, kad atsisakęs deguonies jis atsisakė ir morfijaus. - Taip galėsime viską pakeisti. Ne tik ilgiau gyvensite, bet visai kitaip jausitės.

- Kodėl jūs tuo įsitikinusi? - sumurmėjo senukas.

- Engusai, Amerikoje aš turiu pacientą, - maloniai dėstė Kerstė. - Jis jau dešimt metų vartoja deguonį, o be jo būtų miręs - dešimt metų smagaus gyvenimo.

- Koks ten smagumas, kai esi pririštas prie deguonies baliono?

- Didelis, - rimtai patvirtino ji. - Sirilas prižiūri vaikaitį, rūpinasi daržu. Jis...

- Kaip jis gali dirbti darže? - pertraukė Engusas.

Valio! Susidomėjo.

- Savo balionėlį jis visur vežiojasi - kaip vežimėlį pirkiniams. Mačiau, kaip jis ravi daržą. Klūpi ant pagalvėlės, nes keliai skauda, ir visai nekreipia dėmesio į nosyje įstatytą vamzdelį.

- Jis ne aš.

- Džeikas sako, kad jums plaučių fibrozė. Jam taip pat.

- Aš neturiu vaikaičio, - spyrėsi Engusas, priremtas prie sienos.

- Taip, bet po kelių savaičių turėsite sūnėno dukrą ar sūnų, - priekaištingai tarė Kerstė. - Tikrai būtų gėda nepasistengti jo sulaukti.

Šie žodžiai paveikė kaip elektros srovė. Nusibaigęs, suglebęs Enguso kūnas staiga įsitempė. Jis spoksojo į ją netikėdamas ir vildamasis. Liovėsi švokšti. Išbalo. Kerstė pagalvojo, kad kvėpavimas nutrūko jau visam laikui. Bet vos ji spėjo išsigąsti, o Džeikas žengti žingsnį jo link - abu pagalvojo apie širdies priepuolį ar insultą, - Engusas vėl ėmė kvėpuoti, veido spalva atsigavo.

- Sūnėno vaikas! - negalėjo patikėti. - Rorio kūdikis?

- Sjuzė tikrai nešioja Rorio kūdikį.

- Kenetas būtų pasakęs...

- Kenetas nenori Sjuzės pažinti, - valdydama pyktį pasakė Kerstė. - Jis aiškiai pareiškė, kad su mumis nenori turėti nieko bendra. Todėl mes atvykome tikėdamos, jog dėdė Engusas, apie kurį Roris kalbėjo su meile, galėtų atsilyginti meile Rorio vaikui, - ji galvojo, ką sakyti toliau. Aišku, tai ne jos pacientas, čia ne slaugos ligoninė, bet nusprendė tęsti. - Miręs žmogus nebegali parodyti meilės, - rėžė ji tiesiai. - Taigi jei turite bent kruopelę nesavanaudiškumo, priimsite daktaro Kemerono deguonį bei dozę morfijaus ir dar padėkosite už gerą miegą, o iš ryto susipažinsite su savo būsimo giminaičio motina.

Bet jam ne tas buvo galvoje. Tebevirškino naujieną.

- Rorio žmona nėščia, - išsigandęs šnibždėjo.

- Taip.

- Jeigu noriu išvysti kūdikį, turiu gyventi.

- Taip.

- Nemeluojate?

- Kam jai meluoti? - tikino Džeikas, grįždamas prie lovos. - Engusai, ar prijungti deguonį, kaip siūlo gydytoja, ar ne?

Engusas įdėmiai pažiūrėjo į jį, paskui pažiūrėjo į Kerstę. Jo senas veidas subliūško.

- Gerai, - sutiko jis. - Prašyčiau prijungti.

Džeikas turėjo deguonies balioną, o įvesti vamzdelį į nosį ilgai neužtruko. Tada suleido morfijų, nors Engusas burbėjo, kad medikai ir giminės iš Amerikos kišasi į jo gyvenimą. Po kelių minučių jo kvėpavimas palengvėjo, pasitaisė veido spalva. Jie mažumėlę paplepėjo, kol Džeikas vėl žvilgtelėjo į laikrodį, bet pagaliau įtampa iš Enguso veido dingo. Jis ilgai priešinosi ir pavargo.

- Paliksime jus pamiegoti, - pasakė jam Džeikas. Senukas nusišypsojęs užsimerkė.

- Ačiū Dievui, - tyliai tarė Džeikas, lydėdamas Kerstę pro duris. - Įvyko mažas stebuklas. Beveik prilygsta dideliam.

Liko aptarti tik Sjuzės omletą.

- Aš galiu iškepti, - pasisiūlė Kerstė, kai Džeikas nuvedė ją į milžinišką pilies virtuvę. Jos džiaugsmui, Deirdrės melodramos ir kičo meilė čia neprasiskverbė. Rado įprastą dujinę viryklę, mažytę mikrobangų krosnelę ir kavos aparatą.

- Pasiliksiu čia amžinai, - pamačiusi aparatą pareiškė ji Džeikui. Neragavo geros kavos nuo pat Sidnio. - Daktare Kemeronai, dabar susidorosiu pati. Mes nepražūsime.

- Vadinkite mane Džeiku.

Į virtuvę jiems iš paskos atsekė Borisas. Vyras ir šuo susidomėję dairėsi po šaldytuvą. - Jei nunešite seseriai omleto, ar ji valgys? - griežtai paklausė jis. Kerstės lengvabūdiškumas išgaravo, ji sumirksėjo.

- Hm... ne.

- Atspėjau? Pats nunešiu.

- Bet jūsų laukia vizitai po namus.

- Mergaitės jau miegos, - sumurmėjo jis. - Galiu pasilikti.

- Ar žmona taip anksti eina miegoti? - paklausė Kerstė. Džeikas pažvelgė į ją kaip į kokią kvailę. Žiūrint į ją, apsikabinusią kavos aparatą, galima buvo padaryti tokią išvadą.

- Nekalbėkime apie tai, - pasakė jis. - Jūs skrudinsite duoną, o aš kepsiu omletą, o tu, - Džeikas nusišypsojo pilnam vilčių Borisui, - tupėk!

- Gražiai paskirstytos pareigos.

- Jei jau prakalbome apie pareigas... ar nenorėtumėte padirbėti? - pasiteiravo jis iš šaldytuvo gilumos, daug nesitikėdamas.

- Juk jūs manęs net nepažįstate, - nustebo Kerstė.

- Pažįstu pakankamai, kad drįsčiau pasiūlyti jums darbą.

- Ar jums taip sunku, kad siūlote partnerystę nepažįstamai amerikietei?

- Man visada sunku. - Grįžęs su produktais nuo šaldytuvo Džeikas atskyrė kiaušinių trynius ir ėmė taip plakti baltymus, tarsi jie būtų kažkuo nusikaltę.

Kerstė žvilgtelėjo į jį iš šono ir nusprendė: gerai, kad jis tyli. Ji irgi tylės. Ir ėmė skrudinti duoną.

Tyla tęsėsi, bet kiekvienam kilo aibė klausimų. Džeikas neišlaikė pirmas.

- Kur pasirinkote Sjuzei gimdyti? - pagaliau prabilo jis, o balsas buvo toks piktas, kad Kerstė net sumirksėjo. Vadinasi, jis nebesiūlo partnerystės. Vėl laiko ja bukagalve.

- Sidnyje. Užsiregistravome centrinėje ligoninėje.

- Norite pasakyti, kad viską apgalvojote.

- Nesu paskutinė kvailė.

- Tempėte sužeistą, nėščią, anoreksišką moterį per pusę pasaulio...

- Jau aiškinau. Neturėjau kito pasirinkimo, nes ji nyko mano akyse. Sjuzė mano dvynė, aš ją myliu ir negalėjau leisti mirti.

- Ko tikėjotės čia?

- Sjuzė iš visos širdies mylėjo Rorį. Maniau, kad čia ras, kas jį primena. O gal dar ras, - pridūrė piktokai, mesdama ant lėkštės skrebutį. - Enguso šypsena... jis šypsosi kaip Roris.

- Engusas Rorį labai mylėjo, - Džeikas šiek tiek atlyžo.

Gal jis bijo, jog ji užkraus jam Sjuzės gimdymą? Gal dirbdama čia ir ji taip pat pyktų?

- To ir tikėjausi. Žinote, ši pašėlusiai ekstravagantiška pilis Roriui patiktų. Papasakokite apie ją.

- Ji išgelbėjo šios apylinkės dvasią, - tarė Džeikas, ir Kerstė liovėsi tepusi ant skrebučio sviestą.

- Ką?

- Čia žvejų miestelis, - pasakojo jis versdamas omletą, paskui rūpestingai nupjaustė nuo skrebučių pluteles. Jos teko Borisui. - Miestelis priklausė nuo karališkųjų skumbrių. Beveik visos valtys buvo pritaikytos gaudyti šias žuvis, bet prieš keturiasdešimt metų jos vos ne per naktį išnyko. Vietiniai sako, kad kažkokie jūros kirminai sunaikino. Taigi reikėjo perdirbti valtis giluminėms žuvims gaudyti, bet nebuvo pinigų. Vietiniai gyventojai atsidūrė beviltiškoje padėtyje, vertėsi iš valstybės pašalpos. Paskui atvyko Loganaicho grafas Engusas ir jo nuostabioji, ekscentriškoji žmona. Metė žvilgsnį ir nusprendė čia statyti pilį. Vietiniai tai vadino kvaila užmačia, bet dabar, kai gerai pažįstu Engusą, manau, kad jis suprato, jog gali išgelbėti miestelį tik duodamas porą metų jo gyventojams pastovų uždarbį statyboje, kol jie atliekamu laiku perdirbs savo valtis.

- Jūs taip manote?

- Ką gali žinoti. Bet vietiniai neleidžia pasakyti prieš Engusą nė žodžio. Niekas iš pilies nesišaipo. Ar užteks skrebučių?

Kerstė pažvelgė į lėkštę. Skrebučius be plutelės Džeikas buvo supjaustęs gražiais trikampiais, o į lėkštės vidurį sudėjęs omletą.

- Ak, pamiršau... - Jis išbėgo pro užpakalines duris ir grįžo su puikia petražolės šakele.

Ne gydytojas, o burtininkas.

- Likite čia, - įsakė jis, - o man reikia pamaitinti pacientę. Ar ji valgys tokį omletą?

- Aš... tikiuosi, - sumiksėjo Kerstė. Jos pilvas sugurgė.

- Kas liko - jums, - Džeikas mostelėjo į kiaušinius. - Iškepčiau, bet tikrai neturiu laiko.

- Žinoma, - sutiko Kerstė, bet jis jau lėkė pas nevalgiąją Sjuzę.

„Aš tai valgyčiau“, - pagalvojo Sjuzė. Jei Džekas stovėtų prie lovos pagaminęs valgį... Kaip galėtų atsispirti?

TREČIAS SKYRIUS

- Jis nuostabus!

Sėdėdama ant sesers lovos krašto Kerstė puikiai suprato, apie ką ši kalba. Ant staliuko prie lovos stovėjo tuščia lėkštė. Sjuzė suvalgė viską: du skrebučius ir omletą iš dviejų kiaušinių. Dabar ji su aiškiu pasitenkinimu laikė rankose puodelį arbatos.

- Nuostabus, - pripažino Kerstė ir nusišypsojo. - Matau, kaip jis dėl tavęs stengiasi. Tu žavinga našlė.

- Kerste...

- Žinau. Atsiprašau. - Rorio mirtis seseriai buvo per daug šviežia netektis, ji dar negalėjo net pagalvoti, kad kada nors jai atgis seksualinis potraukis.

- Bet tau, Kerste, - susimąstė Sjuzė, - jis ypač patrauklus vyriškis.

- Su žmona ir dukterimi. Arba dukterimis.

- Iš kur žinai?

- Sakė, kad turi grįžti namo pas savo mergaites.

- Prakeikimas! - Sjuzė išgėrė arbatą ir įsitaisė po patalais. „Išvirtimas iš vežimėlio nepadarė žalos“, - pagalvojo Kerstė. Sesuo atrodė žvalesnė. Rodė susidomėjimą.

- Ar Engusas malonus?

- Labai mielas.

- Taip ir maniau. Roris sakydavo, kad jis nepaprastas žmogus. Nesupažindino manęs su juo tik dėl to bjauraus Keneto.

- Kodėl Kenetas toks bjaurus?

- Tiesą sakant, nežinau, - vangiai atsakė Sjuzė. - Roris galvojo, kad jis šiek tiek kvaištelėjęs. Jis apkartino Rorio vaikystę. Kenetas buvo atvykęs į Ameriką prieš Rorio žūtį. Vieną vakarą jis pasirodė prie durų, buvo toks... keistas. Roris neleido jam pasilikti. Išsivedė papietauti, bet grįžo namo sukrėstas. Tada pagalvojau, kad Roris niekada nenorės grįžti į Australiją. Vienintelis geras prisiminimas iš ten buvo dėdė Engusas ir dėdienė Deirdrė. Ar tiki, kad Engusas iš tikrųjų grafas? Kodėl Roris man nepasakė?

- Neturiu supratimo, - atsakė Kerstė. - Ar pamatuoti tau kraujospūdį prieš miegą?

- Jei reikia. Bus kritęs.

Taip ir buvo, o kol ji matavo, Sjuzės akys jau merkėsi.

- Ar galėtume čia truputį pabūti? - paklausė snausdama.

Kerstė susimąstė. Kodėl ne? Namuose jos laukia medikų globa, bet... na, visa tai galima rasti ir čia. Ji jau turi du pacientus, kuriems yra reikalinga. „Tol, kol abu gyvi“, - piktai pagalvojo. Dieve sergėk!

Kerstė susirado lovą miegamajame, ne mažesniame negu Sjuzės. Prisuko žadintuvą ir naktį dukart patikrino savo ligonius - abu kietai miegojo. Iš ryto ji sužinojo, kad jie nusprendė dar pagyventi. Išvirė jiems arbatos su skrebučiais, įkalbėjo valgyti, suleido Engusui morfijaus, kurio paliko Džeikas, paskui, kaip ne visai pabudęs žmogus plaukiodama tarp sapno ir tikrovės, palindo po dušu vonios kambaryje, kuriame kabėjo ne tik sietynas, bet ir didžiulis ovalus karalienės Viktorijos portretas, rūsčiai žvelgiantis į jos nuogumą.

Stengdamasi nekreipti dėmesio į Jos Didenybės nepasitenkinimą Kerstė šluostėsi kojų pirštus, kai pasigirdo durų skambutis. Buvo aštunta valanda ryto. Per anksti nelauktiems svečiams. Po kelių sekundžių suskambėjo vėl ir ji pagalvojo, kad Engusas ar Sjuzė bandys eiti atidaryti durų. Teks eiti pačiai. Ji apsisupo rankšluosčiu ir nubėgo. Prie durų stovėjo Džeikas. Su Borisu.

- Maniau, kad turite raktą, - rausdama tarė Kerstė, o jis drįso nusišiepti.

- Be rakto daug įdomiau.

Ji pabandė užtrenkti duris jam prieš nosį, bet jis įkišo koją į tarpdurį ir nė neatsiklausęs įėjo.

- Galėjau pasinaudoti savo raktu, bet nežinojau, kokiais apdarais jus rasiu.

- Ką gi, slampinėjau nuoga.

- Tikrai? - susidomėjo jis. Kerstė išraudo kaip burokas.

- O kaip manote? - Borisas ėmė uostyti jos rankšluostį ir Kerstė staigiai atsitraukė. - Gal patrauktumėte savo sargį? Tas rankšluostis, švelniai tariant, vos gyvas.

- Nekreipkite į Borisą dėmesio, - Džeikas vis dar šypsojosi. - Jis neturi jokių nedorų ketinimų.

- Kas čia per šuo? - paklausė ji. Keistas padaras. Nei pėdsekys, nei kurtas?.. Didelės nulėpusios ausys, vipeto kūnas, bet labiausiai į akis krinta liūdnos išsprogusios akys.

- Kaip matote, - atsakė Džeikas, o Borisas taip gražiai patvirtino amtelėjimu, kad ji rankšluosčio krašteliu pakasė jam ausį. Tai buvo netikęs sumanymas. Ir šuo, ir Džeikas žiūrėjo į rankšluostį, matyt, kažko laukdami.

- Pasirinkote pagal savo poreikius? - pasiteiravo Kerstė, vėl atgavusi orią laikyseną.

- Jis ne mano, - mąsliai šypsodamasis paaiškino Džeikas.

- Kurgi ne.

Šuo tupėjo prisiglaudęs prie Džeiko kojos ir visu kūnu šaukte šaukė, kad jis dievina savo šeimininką.

- Jis neseniai man teko, - paaiškino gydytojas. - Borisas buvo mano pacientės šuo. Panelės Pričard, vietinės mokytojos pensininkės. Ji pristatė man Borisą, o kai aš pakasiau jam ausį - kaip jūs dabar - tai jos testamente man atiteko šuns globa. Sakiau turto patikėtiniui, kad pagal įstatymą gydytojas negali paveldėti savo pacientų turto, bet jis manė, kad Borisas - išimtis. Niekas kitas į Borisą pretenzijų nereikš.

- Jūs mylėjote savo pacientę ir jos šunį, - pati sau lėtai ištarė Kerstė. Dabar jau Džeikas atrodė sutrikęs.

- Galbūt. O kaip laikosi mūsų pacientai?

Tačiau mintys apie jo medicininę praktiką kaime Kerstę sužavėjo, ji panoro sužinoti daugiau. Na ir kas, kad apsisupusi tik rankšluosčiu. Gal daugiau paklausinėti nebus progos.

- Ar jūs čia gimęs?

- Ne.

- Kiek laiko čia dirbate?

- Ketverius metus.

- Tik tiek? Koks velnias jus čia atnešė?

- Man čia patinka, - atkirto Džeikas.

- Atsiprašau. Tik paklausiau, - Kerstė nusišypsojo Borisui, kuris susidomėjęs uostė lakuotus jos kojų nagus. - Kaip reagavo jūsų žmona, kai vieną dieną grįžote vedinas Borisu? - Jo šypsena akimirksniu dingo. Atrodė, kad jos ir nebuvo.

- Man reikia eiti, - jis pažvelgė į laikrodį. - Dabar užeisiu pas Engusą. Ar jūsų sesuo norėtų, kad ir pas ją užsukčiau?

- Aš norėčiau, - atvirai pasakė Kerstė. Sesers būklė jai rūpėjo labiau negu Džeiko praeitis. - Prisipažinsiu... - ji dvejojo.

- Prisipažinsite ką?

- Kai atvažiavau į Australiją, maniau, kad mokėsiu seserį prižiūrėti. Bet kaip gydytojai man nepavyko. Būti mylinčia seserimi ir jos gydytoja...

- Sunku įveikti kaprizus, - Džeikas sušvelnėjo.

Aplinka buvo keistai intymi. Jie stovėjo dideliame prieškambaryje, už jų laiptus rėmino dveji japonų gamybos šarvai, Borisas vizgino uodegą, ragindamas šeimininką skubėti, o Kerstė stovėjo basa, apsisukusi tik dviejų pėdų pločio rankšluosčiu, kuris vos ją dengė. Kerstė pagalvojo, kad Džeikas tą intymumą vargu ar pastebi.

Ji turėtų būti dėkinga. Ji buvo dėkinga, bet...

Bet ką?

„Nieko, - piktai pasakė sau. - Tęsk.“

- Aš kovoju, - pasakė ji, bet balsas neklausė, ji nerado kolegoms tinkamo dalykiško tono. Na, ko norėti taip apsirengus? - Sakau, kad badavimas kenkia kūdikiui. Liepiu būti didesnei optimistei - jei ne dėl savęs, tai dėl kūdikio.

- Ir nesiseka, a?

- Nesiseka, - prisipažino ji. - Bet kaip galiu ją kaltinti? Prisiminusi, koks Roris buvo mielas, pati vos sulaikau ašaras. O kaip ištverti Sjuzei?

- Taigi, negali atsiriboti, būti vien gydytoju.

- Visiškai negali, - liūdnai tarė ji. - Nė kiek. Todėl labai džiaugiuosi, kad atėjote, - Kerstė giliai įkvėpė. - Mmm... ar priiminėjate naujagimius?

Sekė ilga tyla. Gal reikėjo pirmiau apsirengti, o pakalbėti paskui. Vis dėlto per artimiausią pusvalandį reikėjo išsiaiškinti daugybę dalykų ir apsispręsti.

Ar Engusas neištrauks iš nosies deguonies vamzdelio? Ar jį veš į slaugos namus? Jei ne, kas liks juo rūpintis? Ji galėtų... Bet tada... Tada ir Sjuzei reiktų likti ir gimdyti čia, o Džeikas būtų pribuvėja. Ir...

- Per daug skubame, - tarė Džeikas. Kerstė sumirksėjo.

- Nesupratau?

- Ar Engusas jau susipažino su Sjuze?

- Ne. Maniau...

- Neskubėkime, gerai? - pasakė jis kreivai šypsodamasis. - Viskas iš eilės. Aš mokiausi pirmosios pagalbos, daktare Mekmehon, ir svarstau, ką reiktų daryti pirmiausia. Žinote, ką siūlyčiau?

- Ką?

- Padoriau apsirengti. Jūsų tarpelis tarp krūtų labai gražus, bet tai tik tarpelis. Tas rankšluostis siaurokas. Jūs jaukiate mano pagalbos veiksmų prioritetus, todėl eikite ir kokiais marškinėliais prisidenkite prioritetą numeris pirmas, kol aš apžiūrėsiu ligonius. Paskui galėsime nuspręsti, kas svarbiau už menką rankšluosčio juostelę.

Žaibiškai apsirengusi, vis dar liepsnojančiais skruostais Kerstė išėjo iš savo ištaigingo miegamojo. Netoliese buvo girdėti kalbant. Sjuzės kambaryje.

Jos nuostabai, visi susirinko ten. Sjuzė susidomėjusi sėdėjo lovoje, Engusas buvo pasodintas į fotelį šalia. Jis vis dar sunkiai kvėpavo, bet veido spalva buvo labai pagerėjusi. Nosies vamzdelis stirksojo savo vietoje, o nedidelis vežiojamas deguonies balionėlis gulėjo šalia senuko. Kaip klusnus šunytis.

Ne toks klusnus šuo Borisas tysojo ant lovos ir dievinančiu žvilgsniu žiūrėjo į Sjuzę, o ši kasė jam tarpausį. Džeikas stovėjo prie lango.

Visi žvelgė pro langą į sodą.

- Jis skursta, - pranešė Engusas tarsi apie pasaulio pabaigą. - Galiu į tuos slaugos namus kraustytis. Jei Dyglius mirs...

- Ar atsirado dar vienas ligonis? - nustebusi paklausė Kerstė ir visi į ją atsisuko.

- Šitaip geriau, - tarė Džeikas, pašaipiu žvilgsniu apmesdamas jos kuklų apdarą. Paskui pakraipė galvą: - Sakyčiau, saugiau.

Kerstė nekreipė dėmesio. Beveik.

- Kas tas Dyglius?

- Enguso moliūgas, - atsakė Sjuzė.

- Kas?

- Karališkas mėlynasis, - paaiškino Sjuzė, lyg tuo viskas būtų pasakyta. - Pažiūrėk į tą daržo lopinėlį. Ar teko kada tokį matyti?

Susirūpinusi, kad turi tris silpnapročius ligonius ir sukvailėjusį šunį, Kerstė atsargiai priėjo prie lango. Tačiau tai iš tikrųjų buvo daržas. Toks, kad netenki žado. Jis užėmė apie ketvirtį akro: lysvės įvairiausių daržovių, kokias tik galima įsivaizduoti, ir vaismedžiai, o pakraštyje šiltnamis.

- Oho! - nustebo ji.

- Tinkamas žodis. - Sjuzė stūmė nuo savęs antklodę ir Borisą. - Man reikia ten nueiti.

- Ar tikrai galėtum padėti? - paklausė Engusas. Sjuzė pažvelgė į jį taip, kaip Kerstė žiūri į mirštančiojo gimines: su užuojauta, neteikiančia daug vilčių.

- Padarysiu viską, kas įmanoma. Patikrinsime dirvožemį. Gal per drėgnas. Manau, kad lietūs tokį ankstyvą rudenį neįprasti. Tiesa?

- Taip, - patvirtino Engusas. - Paprastai būna daug sausiau.

- Gal pakelsime visą virkščią, kad negulėtų purve ir iš apačios gautų saulės. Galima išretinti lapus. Tai turėtų augalui labai pagelbėti. Drėgmė augimo metu gali sukelti puvinį.

- Puvinį, - pakartojo Engusas tonu tėvo, išgirdusio žodį leukemija.

- Apgailestauju. Nenoriu jūsų gąsdinti, - tarė Sjuzė, - reikia išeiti pažiūrėti.

- Bet tu, mergužėle, nėščia, - susirūpino Engusas. Jo akys nuo jausmų pertekliaus apsitraukė migla. - Nešioji Rorio kūdikį.

- Roris man nepadėkotų, jeigu jo dėdės Enguso moliūgas pūtų o aš drybsočiau, - atkirto Sjuzė. - Kerste, padėk man.

- O tu, - Engusas bakstelėjo Džeikui į šoną, - padėjai man nulipti žemyn susipažinti su sūnėno žmona, bet švarkas ir guminiai batai liko spintoje. Būk geras, atnešk.

- Klausau, sere, - nusišiepė Džeikas.

Po dešimties minučių Džeikas ir Kerstė stovėjo prie užpakalinių durų ir stebėjo, kaip sprendžiamas svarbiausias tos dienos medicininis klausimas: Kodėl Dyglius nesveikuoja? Pacientas buvo milžiniškas pilkai žalias moliūgas. Sjuzė su ramentais apžiūrinėjo jį iš visų pusių, stengdamasi nesusverdėti, o Engusas parvertė balioną ant šono ir ant jo atsisėdo.

- Hmm... Ar ne stebuklai? - pasakė Džeikas, bet Kerstė rūsčiu žvilgsniu jį sudraudė.

- Tik per anksti nesidžiaukime. Tylėkim, nekvėpuokim, persižegnokim.

- Sjuzė tvirčiau nei maniau stovi ant kojų.

- Vakar jums sakiau. Stovi, bet netvirtai. O treniruotis nenori. Čia žemė tokia minkšta ir pažliugusi, kad ji priversta remtis kojomis.

- Ačiū Dievui, - tyliai tarė Džeikas. - Ir... sakėte, kad Sjuzė dekoratyvinės sodininkystės specialistė?

- Teisingai.

- Tai Engusas turi giminaitę, kurios pomėgis sutampa su jo paties. Giminaitę, kuriai kelioms savaitėms reikia prieglobsčio.

- Per daug skubate, - perspėjo Kerstė. Džeikas pakėlė antakius.

- Skubu? Ar žiūrėdama į seserį pati negalvojate, kad jai tai galėtų padėti?

- Per anksti daryti išvadas.

- Vakar jūs turėjote viskam abejingą seserį, o aš - mirti trokštantį pacientą. Šiandien jis deguonies neatsisako.

- Sėdint sode jam prireiks visos cisternos deguonies, - nusišypsojo Kerstė. - Kol kas, daktare Kemeronai, jums sekasi.

- Dauguma Australijos gydytojų žino, kad nuo sunkaus plaučių nepakankamumo ir gilios depresijos reikia prirašyti melionų, - pasakė jis šypsodamasis. - Ar Amerikoje to dar nepraktikuojate?

Kerstė prunkštelėjo, o paskui pažvelgė į krypuojančią aplink melioną Sjuzę, pamiršusią savo netvirtas kojas. Ačiū Dievui, gal tai padės.

- Ei, Engusai, susitarėme, kad šįryt nuvešiu jus į slaugos namus, - sušuko Džeikas. Abu meliono tyrinėtojai atsigręžė baisiai nustebę.

- Slaugos namus? - pakartojo Engusas, paskui prisiminė ir jo veidas ištįso. - Aa, taip. Teisybė. - Pasisukęs į Sjuzę jis paaiškino: - Aš sutikau važiuoti.

- Kam jums slaugos namai? - nustebo Sjuzė, bet jis pralaimėtojo veidu palingavo galvą.

- Laikas, mergyte. Nebegaliu čia būti. Daktaras mane lanko dukart per dieną, bet juk negali to daryti amžinai.

- Engusui sunki plaučių fibrozė, - liūdnai tarė Džeikas. - Nebegalima jam vienam čia būti.

Minutėlei visi nutilo.

- Plaučių fibrozė... Ar tai reiškia, kad jūs mirštate? - dar labiau išblyško Sjuzė.

- Tiek to, - liūdnai pasakė Engusas, - visi kada nors miršta.

- Ne taip greitai, kaip jūs ketinate, - šiurkščiai paprieštaravo Džeikas. - Sakiau, kad su fizioterapija, deguonimi ir nuskausminamaisiais galėtumėte gyventi dar daugelį metų. Ypač jei sutiktumėte šuntuoti širdį.

- Man nereikia tų metų. Ką su jais veikčiau?

- Galėtumėte auginti didesnius melionus, - įširdo Sjuzė. - Engusai, aš ką tik su jumis susipažinau. Jūsų balsas kaip mano Rorio. Jūs jo dėdė. Jei mirsite, man nieko nebeliks.

„Oho, kaip pragydo“, - pagalvojo Kerstė, bet jai užteko proto patylėti. O kad nepritrūktų, Džeikas įspėjamai spustelėjo jos ranką. „Pati žinau, - pyktelėjo ji, bet pamačiusi jo veide įtampą pagalvojo: - Tam vyrukui tikrai rūpi.“

Ar jam rūpi jos sesuo? Kažin, bet dėl senuko jis tikrai jaudinasi. Tikrai senovinis kaimo gydytojas, žmogus, kuris apie ligonio gyvenimą žino viską ir gydo visapusiškai. Moka sugipsuoti lūžusią koją, nuo infekcijos skiria antibiotikus, bet mato visą vaizdą. Engusui daugiau reikia ne vaistų, bet šeimos, ir Džeikas iš kailio neriasi, kad senukas ją turėtų.

- Ar norėtumėte, kad mes pasiliktume? - paklausė Enguso Sjuzė. Kerstė išsižiojo. Kad Sjuzė priimtų tokį sprendimą - neįtikėtina. Nuo Rorio mirties jai viskas buvo vis tiek. Rytais net nepajėgdavo apsispręsti, kuo rengtis. Šalutinis depresijos požymis yra neryžtingumas, o Sjuze jo turėjo su kaupu, tačiau čia parodė ryžtą.

Gal tas ryžtas atgyja?

- Galėtume pasilikti, jeigu daktaras Kemeronas sutiktų dalyvauti gimdyme, - įsiterpė Kerstė. Džeikas susiraukė.

- Paprastai dvi savaitės prieš gimdymą siunčiu būsimąsias motinas į Sidnėjų.

- Kodėl? - paklausė Sjuzė.

- Vieno gydytojo gimdymo metu nepakanka, - paaiškino Džeikas. - Jeigu prireiktų Cezario pjūvio, man būtinas anesteziologas.

Sjuzė nušvito.

- Tai ne kliūtis, Kerstė gali duoti narkozę. Tik negalvokite, kad man jos reikės, pagimdysiu normaliai. Ar tai vienintelė problema? - ji pasisuko į Engusą: - Ar neprieštarautumėte, jei mes pasiliktume? Matote, mes įstrigome. Atvažiavau į Australiją norėdama jus susirasti, bet dabar netrukus gimdysiu ir jokia oro linija nesutiks skraidinti manęs namo. Jums reikia, kad kas nors čia su jumis gyventų, o man būtina kažkur apsistoti... Mes tikrai galėtume padirbėti prie moliūgo.

Kerstė jautė, kad Džeikas neatitraukia rankos ir žiūri į ją. Engusas ir Sjuzė grįžo prie Dygliaus. Dabar pats laikas galvoti, ką daryti toliau.

Kaip ji gali galvoti, kai Džeiko ranka ant jos? Ji nusipurtė tą ranką, o Džeikas atsitraukė, tarsi visai nebūtų norėjęs su ja suartėti.

Gerai. Ar tikrai gerai?

- Kas čia vyksta? - atsargiai paklausė Džeikas, žvilgtelėjęs į jos ranką, o paskui tyčia nusuko žvilgsnį į Sjuzę ir Engusą. - Viskas taip greitai...

- Sjuzei to baisiai reikia.

- Nesuprantu.

- Jai nieko neliko, - ėmė pasakoti Kerstė. Ji norėjo, kad jis suprastų, kodėl sugriuvo Sjuzės gyvenimas. - Rorio biografijos faktai dvejopi. Sakėsi nesutaręs su tėvais, žinojome, kad brolis jo nekentė. Jis atvyko į Ameriką norėdamas nutraukti visus ryšius, todėl apie šeimą nekalbėdavo. Vienintelis žmogus, kurį minėjo, buvo dėdė Engusas. Bet tai buvo tik užuominos, o kai Sjuzė pasiūlė čia važiuoti, jį apėmė siaubas. Sjuzė buvo jo vienintelė šeima. Paskui jis mirė ir nieko neliko. Tuštuma. Kadangi Rorio niekas negedėjo, atrodė, kad jo apskritai nebuvo. O dabar Sjuzė rado jo dėdę Engusą. Jis mielas, jam jos reikia ir, kertu lažybų, Sjuzė įsitikinusi, jog Roris norėtų, kad ji čia pasiliktų. Neįsivaizduojate, kokia būtų laimė... - Bijodama apsiverkti Kerstė nutilo. Piktai, atbula ranka nubraukė pasirodžiusias ašaras. - Šiaip ar taip, jūs puikiai pasidarbavote.

- Kaip Australijos daktaras - neblogai, - paerzino Džeikas, o ji paraudo ir vėl ranka nubraukė ašarą.

- Aš neverkiu, - gynėsi ji. - Neverkiu. Tai tik...

- Šienligė, - užbaigė jis. - Nuo melionų. Ar prirašyti antihistamininių vaistų?

- Viskas gerai, - pasakė ji, žvelgdama į Sjuzę. Numetusi ramentus sesuo sėdėjo ant akmeninės tvorelės, juosiančios daržą, ir su įkvėpimu kalbėjo apie trąšas. Engusas klausėsi, linkčiojo, klausinėjo.

Reikėjo apsvarstyti keletą dalykų. Medicininių.

- Ar galime čia priimti Sjuzės kūdikį?

- Nelabai, - atsakė Džeikas. - Sakyčiau, ne. Bet pasvėrus visus už ir prieš, už aiškiai nusveria. Ar ne taip, daktare Mekmehon?

- Galbūt.

- Kurios srities jūs specialistė?

- Amerikietiškosios, - atkirto Kerstė ir Džeikas nusišiepė.

- Taip, tikrai puiki sritis. Bet ar jūs, Amerikos gydytojai, negydote pagal savo specializaciją?

- Na, gydome. - Kerstė susimąsčiusi žiūrėjo į jį. - Jūs šeimos gydytojas.

- Taip, - patvirtino jis. - Bet mokiausi chirurgijos.

- Ar turite anesteziologą?

- Dabar neturime. Senasis Džo Gordonas buvo puikus anesteziologas, bet prieš šešis mėnesius pasimirė.

- Todėl persidirbate.

- Todėl persidirbu. O ką veikiate jūs?

- Dirbu slaugos ligoninėje. Didžiulėje.

- Paliatyvinės slaugos gydytoja.

- Mm... ne.

- Ne?

- Pagal specialybę aš anesteziologė, - prisipažino Kerstė. - Gilinuosi į skausmo valdymą, todėl dirbu slaugos ligoninėje. Jei reikia padaryti nugaros nejautrą, kreipkitės į mane.

Džeiko veidas surimtėjo, žvilgsnis tapo neįskaitomas. Kerstė suprato, kad jis brandina kažkokį planą.

- Nieko neplanuokime, - skubiai pasakė ji. - Aš čia tam, kad slaugyčiau seserį.

- Ar jus domina melionai?

Ji pažvelgė tolyn į palinkusias galvas ir nusišypsojo.

- Nelabai, - prisipažino. - Jie nemoka gydytojui prieštarauti.

- Tai gal padėsite man?

- Kaip galėčiau?- Kerstė nenuleido nuo sesers akių. Sjuzė su Engusu sėdėjo ant tvoros apšviesti saulės ir lapas po lapo tyrinėjo moliūgą. - Turiu būti čia su Sjuze. Ir su Engusu. Pats sakėte, kad negalima palikti Enguso vieno. Tas pats tinka ir Sjuzei. Vadinasi, aš lieku...

- Įstrigusi pilyje, - pasakė jis su šypsena, kuri jai nepatiko.

- Manau, bus puiku.

Kerstė stengėsi kalbėti linksmai, bet nelabai sekėsi. Žiūrėdama į seserį ir Engusą ji matė, kad jie - giminingos sielos ir likusį Sjuzės nėštumo laiką laimingai leis gelbėdami moliūgus. Ji pati galėtų… hmm... skaityti knygas.

- Gal man padėtumėte? - pakartojo Džeikas. Kerstė nusigręžė nuo Sjuzės ir stengėsi susikaupti.

- Kaip tai padaryti?

- Aš beviltiškoje padėtyje.

- Neatrodo.

Džeikas nusišypsojo.

- Slepiu savo neviltį po lengvabūdiškumu.

- Lengvabūdiškumu? Kaip po pomidorų padažu, tik tirštesniu.

Gydytojas plačiau nusišypsojo. Kerstei tokia šypsena labai patiko. Žavingai užsidegdavo jo akys.

„Prisimink Robertą, - piktai įsakė sau. - Prisimink tėvus, Rorį, medicinai pašvęstą gyvenimą. Dar prisimink, kad šis žmogus vedęs, turi vaikų. Jo mergaitės...“

- Tai ar didelė ta jūsų neviltis? - atsargiai pasiteiravo ji ir jo šypsena nublanko, tarsi svarstė, ką atsakyti.

- Gana didelė.

- Galiu prižiūrėti Engusą.

- Jam reikia slaugės, - lėtai dėstė Džeikas, - bet aš galvoju...

- Aha. Prastai budžiu?

Šypsena grįžo. Puiki šypsena, dėl kurios verta pasistengti.

- Užteks šmaikštauti. Turiu vieną mintį.

- Dar vieną!

- Patylėk, - šypsojosi jis. Apie akis nuo įtampos susimetusios raukšlelės, kurias pastebėjo tada, kai jie susipažino, išsilygino. Ant širdies jai pasidarė lengva. Gera. Ir ji šypsojosi, stengdamasi prisiversti grįžti prie reikalo.

- Pasakyk savo mintį.

- Mano mergaitės... - nedrąsiai pradėjo Džeikas, ir Kerstei dingo noras šypsotis. Kaip kvaila. Ar galima pavydėti šeimos tam, kurį pažįsti tik dvidešimt keturias valandas?

- Papasakok man apie savo mergaites, - išspaudė ji.

- Turiu ūkvedę.

- Tai gerai, - atsargiai ištarė Kerstė, o Džeiko veide vėl blykstelėjo šypsena.

- Gerai, bet galėtų būti dar geriau, - aiškino. - Mardžė Bois yra kvalifikuota medicinos sesuo. Ji eina septintą dešimtį, bet yra labai sumani. Dienomis galėtų čia pabūti su Engusu ir Sjuze.

- Gali apsieiti namuose be jos? - negalėjo suprasti Kerstė.

- Negaliu, bet...

- O kaip mergaitės?

- Tas ir yra, - kantriai aiškino jis, - jos galėtų atvažiuoti kartu.

- Tavo mergaitės atvažiuotų čia?

- Taip.

- O kaip žmona?

Jis atsiduso.

- Neturiu žmonos.

Abu patylėjo.

- Neturi?

- Ne.

- Tik mergaites?

- O tu tikrai smalsi.

- Smalsi, - sutiko nušvitusi Kerstė.

Susikišęs rankas į kišenes Džeikas spoksojo į ją nustebęs, kad ji šypsosi. Negalėjo jos suprasti.

Kerstė laukė.

Darbas slaugos ligoninėje buvo sunkių išbandymų vieta. Per pastaruosius kelerius metus dirbdama su nepagydomais ligoniais ji greitai išmoko vieną dalyką - nevynioti į vatą klausimo, kurį reikia spręsti. Dirbo su žmonėmis, kuriems buvo likę mažai jėgų, o laiko - dar mažiau. Per tą trumpą laiką ji privalėjo kiek įmanoma jiems padėti, nesistengdama apeiti sunkių klausimų.

Gal dėl to ir tapo smalsi. Kuo ji rizikuoja?

- Aš išsiskyręs, - nenoromis tarė Džeikas.

Ji numykė lyg ir užuojautą ir toliau žvelgė į sodą. Tai buvo dar vienas išmoktas triukas - duoti žmogui laiko.

- Tai mergaitės tavo dukterys? - pagaliau paklausė.

- Taip.

- Kokio amžiaus?

- Ketverių metų.

- Abi?

- Dvynės.

- Puiku, kad dvynės, - pasakė ji ir nusišypsojo.

Džeikas paskersakiavo. Hmm. Kerstė surimtėjo, o jis giliau susikišo rankas į kišenes. Mergina manė, kad daugiau nieko nesužinos, bet jis pasakojo toliau, išsamiai aiškino tai, kas jam buvo nemalonu.

- Mudu su Lorėle susipažinome medicinos mokykloje, - pradėjo pasakoti, stabtelėjo, paskui, tarsi norėdamas kuo greičiau viską baigti, varė toliau. - Aš tapau chirurgu, ji - radiologe, dabar net nesuprantu, kodėl mes susituokėme. Tikriausiai buvome per daug užsiėmę darbais ir nematėme kitų. Abu puoselėjome dideles viltis, greitai kilome karjeros laiptais, o mūsų santuoka buvo tik pretekstas surengti pobūvį. Į jį sukvietėme reikalingus žmones. Netikėtai Lorėlė pastojo.

- Neplanuotai? - atsargiai pasiteiravo Kerstė ir Džeikas susiraukė.

- Aišku, kad neplanuotai. Lorėlei tai atrodė katastrofa. Ji sutiko nenutraukti nėštumo tik su sąlyga, kad nuo pirmos dienos turėsime auklę. - Jis patylėjo. - Aš sutikau. Augau vienturtis, apie kūdikius neturėjau supratimo. Bet paskui... paskui gimė Penelopė ir Alisa.

- Ir tapo žmogučiais, - maloniai pastebėjo Kerstė.

Jis nustebo, nes nesitikėjo tokio supratimo.

- Aš pamilau jas, savo mergaites. Bet Lorėlei gyvenimas su dvynėmis apkarto. Ji neapkentė mūsų naujo gyvenimo, neapkentė mano meilės dukroms. Iškėlė ultimatumą: arba samdome nuolatinę auklę, arba ji išeina iš namų. Aš turįs būti toks kaip anksčiau. Man reikėjo rinktis. Lorėlė arba dvynės. Žinoma, ji iš anksto žinojo mano atsakymą. Mergytės yra... per daug brangios, kad galėtum atiduoti jas kam nors globoti. Taip mūsų santuoka baigėsi. Kai dvynės buvo šešių mėnesių, Lorėlė su vienu neurochirurgu išvyko į užsienį ir negrįžo. Tiek apie santuoką.

„Ech, dar viena gyvenimo pamoka, - pagalvojo Kerstė. - Kaip kvaila taip įsipainioti.“

- Tai ką darei?

- Persikėliau į kaimą, - atšovė jis. - Mano darbas Sidnėjuje buvo sunkus. Žinojau, kad ten pasilikęs neturėsiu dvynėms laiko, ir romantiškai įsivaizdavau, kad kaimo gydytojas turi marias laiko vaikams. Ištraukiu iš ausies kokį žirnį ir galiu gėrėtis karvutėmis, žaisti su savo mergytėmis...

- Išėjo nevisai taip, a?

- Nevisai. Bet blogiausia, kad man čia patinka. Puikūs žmonės. Visa bendruomenė Alisą ir Penelopę myli. Gal jos ir negavo tiek, kiek tikėjausi, bet už viską buvo kompensuota.

- O tau pačiam? Ar tau kompensuota?

- Nesileisime į asmeniškumus, - pasišiaušė Džeikas, tarsi ji jam pirštųsi. - Aš tau pasakoju tik dėl Mardžės Bois. Kaip minėjau, Mardžė yra seselė ir ūkvedė, ji prižiūri mano vaikus. Yra ištekėjusi už Beno, kuris, kol nesurietė artritas, buvo sodininkas. Benas su Engusu yra seni draugai. Seniau siūliau Engusui, kad Benas su Mardže būtų su juo, bet jis nesutiko. Žino, kad Mardžė prižiūri mano mergaites, ir man tektų pasiieškoti kitos. Be to, negalėtų pakęsti apie jį tupinėjančios Mardžės, kai jis taip trokšta mirti. Bet dabar... - Džeikas susimąstęs žiūrėjo į dvi galvas, aptarinėjančias melionus. - Jeigu Engusui pasakytume, kad Sjuzė pasiliks tik su sąlyga, jog Mardžė čia dienomis ją prižiūrės... ir atsiveš mano mergaites... Jis gali sutikti.

Kerstė susimąstė. Skamba gražiai.

- Tai man nebelieka darbo, - pasakė iš lėto.

- Teks dirbti su manimi, - išdrožė Džeikas ir kvailai nusišypsojo. - Aš pasirūpinsiu, kad tu nenuobodžiautum.

Kerstė norėjo suvaidinti pasipiktinusią, bet nepavyko. Nusprendė būti sąžininga. Sidnėjuje, kai Sjuzei grėsė priešlaikinis gimdymas, ji ištisą mėnesį neturėjo ką veikti ir pabaigoje tiesiog lipo sienomis. Delfinų Įlanka buvo mažas pajūrio miestelis, kuriame nėra ką žiūrėti. Čia jai taip pat mirtinai nusibos.

- Nemanau, kad galėčiau čia dirbti, - nedrąsiai pasakė ji. - Argi tam nereikia prisiregistruoti, turėti medicininį draudimą ir kitų dokumentų?

- Ši bendruomenė priskiriama prie atokiųjų. Tai reiškia, kad vyriausybė džiaugiasi gavusi bet kokį gydytoją. - Džeikas pažvelgė į laikrodį. - Dabar Valstijose vėlyva popietė. Jei surašytum, kokios tau suteiktos kvalifikacijos, ir duotum savo ligoninės telefoną, galėčiau tuojau pat gauti leidimą dirbti.

- Tau tikrai manęs reikia, - išsigando Kerstė, o jis nusišypsojo.

- Tikrai reikia, - ir patylėjęs pridūrė: - Kaip gydytojos.

- Žinoma, - kukliai pareiškė ji, - ką dar galėtum turėti omenyje? Bet... visus čia suvežti... Ką pasakys Engusas?

- Pateiksiu Engusui tai kaip likimo pirštą, - pasakė Džeikas. - Tu nusiteikusi dirbti su manim, o jis nori, kad Sjuzė pasiliktų. Bet Sjuzė be Mardžės negali pasilikti, o Mardžė negali čia būti be dvynių ir Beno. - Ši vieta buvo kaip kapas, - tęsė jis rimtu veidu, norėdamas ją įtikinti, kad viską apgalvojo. - Po Deirdrės mirties Engusas atsiskyrė nuo pasaulio ir laukė mirties. Bet jam yra tiek daug dėl ko gyventi. Jei galėčiau atverti duris, apgyvendinti jo seną draugą Beną, dar ir Mardžę, kad juo pasirūpintų, ir dvynes, kurios pripildytų pilį juoko ir žaidimų... O Sjuzė su kūdikėliu atstotų jam šeimą... Ar nemanai, kad tai prilygtų geriausiems antidepresantams, daktare Mekmehon? Ir Sjuzei, ir Engusui… Ką pasakysi?

Džeikas nerimavo. Stebėjo ją, o už jo šypsenos slėpėsi didelis rūpestis. Laukė jos pritarimo.

Ir Kerstė nutarė neversti jo laukti, numodama ranka į atsargumą.

Ji dirbs gydytoja kaime.

Sutinka su didžiausiu džiaugsmu.

KETVIRTAS SKYRIUS

Antrą valandą po pietų Kerstė sėdėjo šalia Džeiko automobilyje ir nenoromis dardėjo į savo pirmąjį vizitą po namus.

Pilyje liko Engusas, Sjuzė, Benas ir Mardžė Boisai, Alisa, Penelopė ir Borisas. Gal jie ir buvo suvaryti į krūvą, bet atrodė laimingi. Sjuzė ir Engusas nuėjo pamiegoti, Mardžė Bois kažką kepė, strazdanotos Džeiko keturmetės su kasytėmis laukė, norėdamos išlaižyti indus, Borisas tupėjo po stalu, vildamasis, kad nukris kąsnelis, o Benas darže ramiai kasė pastarnokus.

- Kaip viską taip greitai sutvarkei? - paklausė Kerstė. Džeikas patenkintas nusišypsojo ir pasuko mašiną iš miestelio į purviną keliuką.

- Kai matau gerą atlygį, dirbu greitai. Viskas kuo puikiausiai, ką?

- Fantastiškai, - sušnibždėjo ji. Iš tamsios, niūrios vakarykštės pilies dabar sklido juokas, šeimos gyvenimo šurmulys. Buvo verta stengtis, nors tai truktų tik vieną dieną. Šį rytą Sjuzė buvo neįtikėtinai linksma, nusijuokė kokius šešis kartus. Dvynukės puikios. Priešpiečių visi susėdo prie stalo virtuvėje, valgė šaltą mėsą ir mišrainę, o Sjuzė net nepastebėjo, kad valgo normaliai.

Dvynės, du maži išdykę kipšiukai rudomis tėčio garbanomis ir didelėmis nekaltomis akimis, nenustygo nė minutėlei. Kas gali su jomis jaustis vienišas?

- Puikiai pavyko, - pasakė Džeikas. Kerstė pritariamai nusišypsojo.

- Per daug nesipūsk. Jei grįžę namo rasime Boriso iškapstytą moliūgų lysvę...

- Borisas protingas šuo, - pareiškė Džeikas. - Be to, tai tik moliūgų lysvė. Jei būtų avienos šonkauliukai arba net braškės, man būtų neramu.

Abu patenkinti tylėjo. Pasisekė ne tik Engusui ir Sjuzei. Kerstės nuotaika pasitaisė tūkstančiu procentų. Gal tai dėl to, kad ji sėdi šalia Džeiko Kemerono?

- Papasakok man apie ligonį, pas kurį važiuojame, - paragino jį, norėdama atsitraukti nuo pavojingų minčių. Jos vis lindo į galvą.

Kurį laiką Džeikas tylėjo. Gal jis taip pat galvoja...

Liaukis!

- Meivė Hipton labai miela, - švelniai tarė Džeikas. Jo veidas bylojo, kad visas dėmesys skirtas jo pacientei ir jis nerimauja. - Jai aštuoniasdešimt metų, serga vėžiu. Gimdos vėžys su metastazėmis kauluose. Kaip ir Engusas, atsisako gulti į ligoninę. Tik jos padėtis geresnė - turi dukrą. Barbara tikrai gerai prižiūri motiną.

- Tai kodėl turėčiau ją aplankyti?

- Ji visą laiką kenčia skausmus. Aš nemoku numalšinti skausmo taip, kad ji nemiegotų ir galėtų skaityti vaikaičiams. Aplankiau ją vakar vakare, pagirdžiau morfinu. Tikiuosi, kad tu rasi geresnį sprendimą. Galėčiau paskambinti gydytojui į Sidnėjų ir paprašyti patarimo, bet nemačius ligonės iš to menka nauda. Ir...

Džeikas dvejojo.

- Ir?

- Tas gydytojas mano, kad reikia ją palengva užmigdyti neprabundamai, - liūdnai pasakė Džeikas. - Tikiuosi, tu taip nemanai. Meivei dar liko keli mėnesiai, ir jeigu sugebėčiau padaryti, kad senutė juos praleistų prasmingai su šeima... velniai griebtų, neatimsiu to iš jos, kol tik bus įmanoma.

Jų paskirties vieta nepalyginamai skyrėsi nuo Kerstės ligoninės Manhetene. Tai buvo maža, suklypusi trobelė, bet ant langų kabėjo ryškios dryžuotos užuolaidos, po rūpestingai prižiūrėtą sodelį karksėjo vištos, o ant laiptelių mažylė kepė smėlio bandeles. Moteris, kuri juos sutiko, vilkėjo jai per didele palaidine, džinsais, avėjo dideliais auliniais batais. Nusišluosčiusi tarpduryje rankas į pašluostę, ją numetė ir griebė Džeiką už rankų sveikintis.

- Džeikai. Nesitikėjau, kad šiandien aplankysite.

- Sakiau, kad aplamkysiu, Barbara.

- Taip, radote mums laiko vakar vakare, o mes žinome, kaip esate užimtas.

- Kaip ji miegojo?

- Kaip kūdikėlis, - pasakė jam Barbara. - Labai gerai, kad vakar atėjote. Jai nežmoniškai skaudėjo.

- O šiandien?

Barbaros veidas apsiniaukė.

- Tikriausiai labiau skauda. Nenori gerti morfino. Sako gersianti vakare, ne dabar. Nuo šio vaisto ji darosi mieguista. Sako, jeigu visą laiką miegos, tai geriau tuojau pat mirti.

Džeikas susiraukė.

- Mes ką nors sugalvosime. Barbara, čia daktarė Mekmehon, skausmo specialistė iš JAV. Gal mama leistų ją aplankyti.

- Mama labai džiaugiasi kiekvienu lankytoju, - pasakė Barbara ir mostelėjo į palei taką stovintį didesnį namą. - Ten gyvename mes su vyru, - paaiškino Kerstei, - bet mamai vienai nusibosta, o ir orkaitė jos geresnė. Ką tik pašoviau paplotėlius. Eikite pas ją, o kai baigsite, paplotėliai bus iškepę.

- Kam tas užmokestis, jei turime paplotėlių? - pajuokavo Džeikas, pasilenkęs prie mažylės smėlio bandelių.

Kerstė vis labiau stebėjosi. Džekas Kemeronas geraširdis. Dauguma gydytojų, kuriuos pažinojo, rūpinasi savo ligoniais, bet negaištų laiko gėrėdamiesi mažo vaiko smėlio pyragais... neapkabintų paciento dukters, kaip atėjęs Džeikas. Barbara kalbėjo linksmai, bet jos akys buvo pavargusios ir liūdnos. Kerstė iš patirties žinojo, kad namų slaugytojai dažniausiai trūksta miego. Per daug širdgėlos, per mažai miego.

Meivės miegamasis buvo gražus. Paprastai apstatytas, su senovine dvigule lova ant paprastų lentinių grindų, išdilusiu kilimėliu ir plačia skiautine antklode, kuri puošė kambarį. Bet svarbiausias buvo langas. Iš tos vietos, kur mažulytė senikė gulėjo, ji galėjo matyti bandeles kepančią savo dukraitę, besikapstančias po rožyną vištas. Tolumoje nuo kalnų į pieninę sliūkino karvės.

„Kas norės sirgti ligoninėje, kai gali sirgti čia?“ - galvojo pritrenkta Kerstė. Niekas. Pati ligonė kentėjo. Meivės žvilgsnis bylojo baimę ir skausmą. Nenumaldomą skausmą. Kerstei tai teko matyti daugybę kartų. Susitaikymą, kad skausmas niekada nesiliaus. Ant staliuko prie lovos stovėjo buteliukas su morfino mikstūra. „Ji gali ją gerti bet kada“, - galvojo Kerstė, vertindama Džeiko pastangas palengvinti skausmus, kada Meivė panorės nugrimzti į miegą. Buvo akivaizdu, kad ji to nenori.

Užmigti ir nieko nebejausti, kai už to lango verda gyvenimas - per didelė kaina.

- Tai jūs - skausmo specialistė, - pasakė Meivė jiems įėjus, ir Kerstė suprato, kad senutė puikiai žino, kas vyksta kituose kambariuose. Ji ir toliau troško būti pasaulio dalimi.

- Labas, ponia Hipton, - ji paspaudė moters ištiestą ranką. Rankos oda buvo labai sausa - ar jai trūksta skysčių? - Aš daktarė Mekmehon, - patylėjusi pridūrė: - vadinkite mane Kerste. - Namuose ji niekada taip nesakytų. Prisistatyti vardu Manhatano ligoninėje būtų laikoma blogu tonu, bet čia tai tiko.

- Kaip čia atsidūrėte? - sušnibždėjo Meivė ir Kerstė pamatė, kad jai sunku kalbėti. - Tik nesakykite, kad atskridote tokį kelią iš Valstijų konsultuoti manęs.

- Kerstės sesuo buvo ištekėjusi už Rorio Duglaso, - pasakė jai Džeikas ir senutės akys pagyvėjo.

- Ištekėjusi už Rorio. Enguso Rorio?

- Mano sesuo lankosi pas Engusą, - pasakė jai Kerstė. - Pamaniau, kad galiu būti naudinga, kol jie geriau susipažins.

- Tai Engusas vėl turi šeimą, - lengviau atsikvėpė Meivė. - Na, na, argi ne puiku? - ji išspaudė skausmingą šypsenėlę. - Kiekvienam reikalinga šeima, - sušnibždėjo. Jos protingos, įžvalgios akys lakstė nuo Kerstės prie Džeiko. Be žodžių klausdamos. - Net daktarui Kemeronui.

- Manau, kad šeimoje dvynių bet kam užtenka, - lengvabūdiškai į užuominą atsakė Kerstė. - Ponia Hipton...

- Vadinkite mane Meive.

- Gerai, - nusišypsojo Kerstė. - Ar galėtumėte jūs ir daktaras... Džeikas smulkiai papasakoti apie savo skausmus?

Kerstė klausėsi. Kurį laiką ji nekomentavo, laukė, kol Džeikas užbaigs įprastinį patikrinimą. Sėdėjo, kol jis kalbėjo, matavo kraujospūdį, tikrino skausmingas Meivės nugaros vietas, klausėsi Meivės pasakojimo apie jos dukraitės triratuką. Džeikas tyčia davė laiko jai pamąstyti.

Taigi ji mąstė.

- Manau, šiek tiek galėčiau padėti, - pagaliau nedrąsiai prabilo ji. - Jei manimi pasitikite.

- Patikrinau daktarės Mekmehon kvalifikaciją, - užbėgo už akių senutei Džeikas, - aukščiausios rūšies.

Ji metė į jį nustebusį, bet dėkingą žvilgsnį. Tikriausiai tokį komplimentą pasakė Amerikoje jos viršininkas, bet girdėti jį iš Džeiko lūpų buvo malonu.

- Kada paskutinį kartą vartojote morfiną?

- Apie ketvirtą ryto.

- Kodėl nuo to laiko negėrėte?

- Man nereikėjo.

- Dabar jums skauda. Labai.

- Galiu pakentėti, - pasakė Meivė. - Maniau... Prie jo pripranti. Pripranti prie tų vaistų ir jie nelabai veikia. Jei užeis didesnis skausmas...

- Jau užėjo, - švelniai pastebėjo Džeikas, o Meivė išgąstingai į jį dėbtelėjo.

- Aš dar nemirštu.

„Visada tas neišsakytas siaubas, - pagalvojo Kerstė. - Skausmas stiprės ir stiprės, o kai nuskausminamųjų reikės labiausiai, jie nebeveiks.“

- Ne, - pasakė tyliai Kerstė, paėmusi Meivę už rankos, - dar nemirštate. Bet jums skauda. Žinote, morfinas keistas vaistas. Jei jį vartoji, norėdamas pamiršti savo bėdas - kaip daro dauguma narkomanų - tada taip, prie jo pripranti. Jis praranda efektyvumą, jo reikės vis daugiau. Bet jeigu kenčiate tikrą skausmą, tokį kaip jūsų, tada jis veiksmingumo nepraranda. Galiu prisiekti. Meive, jūs kenčiate be reikalo, nes bijote priprasti prie nuskausminamųjų, jie migdo. Todėl geriate morfiną nereguliariai, vadinasi, prieš išgerdama kenčiate didžiulį skausmą. Laukiate, kol skaudės nepakenčiamai, ir tik tada geriate. Teisybė?

- Aš... Taip, - sumurmėjo ji. Džeikas nepasakė nieko.

- Patikėkite, Meive, jei naudosite morfiną tinkamomis jūsų skausmui dozėmis, prie jo nepriprasite. Pažadu, kad jis bus veiksmingas tol, kol jums reikės. Tik turime nustatyti tinkamą dozę. Kiekvienam reikia vis kitokios, nes kiekvieno skausmas kitoks. Jums reikia pradėti nuo paskirtos dozės ir gerti kas keturios valandos. Šiek tiek mažiau, negu geriate dabar, bet reguliariai. Noriu, kad pažadėtumėte laikytis nurodymų. Po dienos kitos mieguistumas praeis. Ta dozė, kurią dabar skiriu, padės jums džiaugtis gyvenimu. Ji smarkiai sumažins skausmą. Jeigu vis dėlto jums labai skaudės, išgerkite daugiau, bet pradinė dozė turi likti pastovi. Noriu, kad man kasdien paskambintumėte, pamažu dozę didinsime, kol nebeskaudės visai. Skausmas praeis visiškai. Taip ir bus, Meive. Pažadu. Tada vartosite tikrai patogias ilgo veikimo tabletes tik dukart per dieną. Tokiu būdu užkirsime kelią skausmui, o mikstūros prireiks retai. Mūsų tikslas - atsikratyti skausmo. Dar ne viskas. Mums rūpi, kai pasijusite geriau, sugrąžinti jus į verandą, į virtuvę, ne vien stebėti gyvenimą pro langą.

- Bet nuo morfino aš tokia mieguista, - sušnibždėjo Meivė. - Nenoriu miegoti. Man liko tiek mažai laiko, negaliu ištisai miegoti...

- Mieguistumas dažniausiai pasireiškia tada, kai vartojate šiek tiek per daug mikstūros nereguliariai, - mokė Kerstė. - Laukiate taip ilgai, kad paskui reikia daugiau vaistų nugalėti skausmą ir todėl užmiegate. Jums reikia jų po mažai ir dažnai, tada nebūsite mieguista, - ji nusišypsojo. - Čia tik pirmas žingsnis. Jei morfinas jus migdys, mesime jį į šalį ir bandysime kitus nuskausminamuosius. Neišsisuksite, Meive. Reikia atsikratyti to skausmo visiškai. Ar padėsite man tai padaryti?

Meivė pažvelgė į Džeiką. Džeikas šypsojosi.

Ji vėl pažiūrėjo į Kerstę.

- Ar jūs dar kurį laiką paviešėsite?

- Mano sesuo po mėnesio turi gimdyti. Aš niekur neišvyksiu.

- Tai mėnesį mūsų daktaras Džeikas turės partnerę.

- Turės, - pažadėjo Kerstė, - o jūs turėsite labai griežtą paliatyvinės slaugos gydytoją. Jei mane pasirinksite.

- Ar Džeikas neprieštaraus?

- Džeikas neprieštaraus, - tvirtu balsu atsiliepė Džeikas. - Kerstė kaip dovanotas arklys, Meive, o dovanotam arkliui į dantis aš nežiūriu.

- Ir aš nežiūriu, - rimtai pasakė Meivė. - Sveika atvykusi į Delfinų Įlanką, širdele. Būsiu labai dėkinga, jei palengvinsite man gyvenimą.

- Gerai, - žvaliai pasakė Kerstė. - Puiku. - Ji švytėjo. Dėl tokių atvejų ji ir pasirinko šią specialybę. Buvo nepaprastai pasiilgusi darbo. Vėl jaustis naudinga buvo nuostabu. - Tuoj galėsite šokinėti, - pasakė ji Meivei. - O dabar turite atsakyti į klausimą, kurį užduoda kiekvienas savo darbą išmanantis paliatyvinės slaugos gydytojas.

- Koks tas klausimas?

- Kaip dirba jūsų žarnynas?

- Tai buvo nuostabu, - Džeikas pasuko automobilį namų link ir metė į Kerstę susižavėjusį žvilgsnį, kuriame buvo kažkas daugiau. - Tikrai puiku.

- Dar neaišku, ar ji laikysis nurodymų.

- Laikysis, kodėl jai nesilaikyti? Ji taip kentėjo, kad norėjo kaip galima greičiau numirti, o iš manęs menka pagalba.

- Tu gelbėjai ją nuo skausmo. Arba suteikei galimybę nekentėti.

- Kišdamas per daug narkotikų, - jis pirštais taip suspaudė vairą, kad jie net pabalo. - Tos srities gerai neišmanau, - liūdnai prisipažino, - tik pačius elementariausius dalykus, o reikia daug daugiau. Tau viskas iš karto aišku.

- Slaugyti nepagydomus ligonius yra mano kasdienybė. Suprantama, kad savo darbą aš išmanau. Bet mano bendrosios praktikos medicinos žinios kur kas skurdesnės nei tavosios. Parodyk man sunkų vėjaraupių atvejį ir aš bėgsiu kiek kojos neša.

- Kiekvienas, kas turi proto, bėgtų nuo sunkių vėjaraupių kiek kojos neša, - nusišypsojo Džeikas.

Kerstė sukikeno ir pagalvojo: kaip gera. Tiesiog nuostabu. Su šiuo žmogumi galima dirbti. Net jausti malonumą. Visą mėnesį...

- Ar galėtum duoti narkozę pacientui, jei nesudėtinga operacija? - paklausė jis, tarsi atsiliepdamas į jos mintis apie darbą kartu.

Kerstė linktelėjo.

- Žinoma. Hm... ką operuosi?

- Turiu pusamžį ūkininką su išvarža, kuriam verkiant reikia operacijos, - pasakojo Džeikas. - Frensis dėl išvaržos kirkšnyje yra beveik neįgalus, bet kvailai bijo miesto ligoninės. Įsikalė į galvą, kad jei ten išvažiuos, gyvas negrįš. Taigi kenčia tą išvaržą be jokio reikalo. Su geru anesteziologu galėčiau ją sutvarkyti miegodamas. Kadangi tu čia...

- Gali manimi pasinaudoti, a?

- Taip ir ketinu padaryti.

Tyla. Palaiminga tyla. Džeikas įjungė radiją ir oru nuskriejo švelni, ilgesinga melodija. Iš kairės Kerstei tyvuliavo jūra, žėrintis safyras, kurį skrodė tik sena, mėlyna žvejų valtis, pupsėdama į uostą.

- Čia tikras rojus, - sušnibždėjo ji ir Džeikas keistai į ją pasižiūrėjo.

- Sakai...

- Nuostabi vieta auginti vaikus.

- Todėl aš čia ir gyvenu.

Ji dvejojo. Dabar jie artinosi prie pilies ir automobilio greitis sulėtėjo.

- Ką ketini dabar veikti?

- Šią popietę?

- Taip.

- Prie pilies tave išleisiu, paimsiu Boisus, dvynes su Borisu ir parvešiu visus namo, - tiksliai išvardijo Džeikas.

- Bet dar turi darbo.

- Taip, bet tu grįši į pilį ir pasirūpinsi Engusu bei Sjuze, todėl Mardžei nėra reikalo pasilikti. Mardžė pasirūpins gyvenančiais ligoninės bendrabutyje.

- Tu gyveni ligoninės bendrabutyje?

- Taip.

- Ar nenorėtum šią popietę visų palikti pilyje? - paklausė Kerstė, staiga prisiminusi galybę maisto Enguso šaldytuve? - Kai baigsi darbą, grįžk, aš visiems išvirsiu pietus.

Džeiko veidas sustingo.

- Ačiū, nereikia, - atrėžė jis.

Kerstė nustėro. Jo tonas taip pasikeitė, kad priminė jų pirmąjį pokalbį, kai jis galvojo, jog jos su Sjuze gviešiasi pinigų.

- Ką aš ne taip pasakiau?

- Nieko.

- Ar tu nenori su ma... mumis pietauti?

Minutėlę jis delsė atsakyti.

- Kerste, pasakysiu tiesiai, - prabilo Džeikas. - Gal kvaila sakyti iš anksto, bet noriu, kad suprastum teisingai. Aš neturiu santykių su moterimis. Dvynėms reikia viso mano dėmesio ir aš negaliu žaisti jų gyvenimu.

Tyla.

Mirtina tyla.

Kerstei atvipo žandikaulis. Atrodo, iki kelių. Toks pareiškimas pritrenkė. Tai buvo kaip šaltas dušas.

- Neturi santykių su moterimis? - lėtai, tarsi nepasitikėdama savo balsu tarė Kerstė.

- Mums su dvynėmis gerai ir vieniems, - pasakė jis. - Nusprendžiau daugiau neprasidėti su moterimis. Pirmiausia esu tėtis, paskui - šios apylinkės gydytojas. Mano seksualinis gyvenimas, deja, paskutinėj vietoj.

Kerstės žandikaulis iš nuostabos dar labiau atvipo. „Skaičiuok iki dešimties, - piktai pasakė sau. - Vienas, du...“ Nieko iš to neišėjo.

- Neturi santykių su moterimis, - pakartojo ji, ir Džeikas turėjo būti visiškas asilas, jeigu jos balse nepastebėjo pykčio. Jie privažiavo prie pilies vartų, sustojo ir kol vartai atsidarė, ji paklausė: - Ką tu vadini santykiais?

- Pati žinai.

- Nežinau, - atkirto Kerstė. - Valandą su tavimi dirbau. Ar tai yra santykiai?

- Ne, aš...

- Kalbėjausi su tavimi. Drįsau įsiveržti į tavo asmeninę erdvę įtraukdama į pokalbį. Porą kartų net nusišypsojai. Ar tai santykiai?

- Puikiai žinai, ką aš turiu omenyje. - Džeikas atrodė sutrikęs.

„Taip jam ir reikia“, - pagalvojo ji.

- Bijai ateiti papietauti su manimi, mano seserimi, Engusu, dvynėmis, Boisais ir Borisu. Bijai, nes tai gali virsti santykiais. Išsigandai, kad visiems valgant pudingą galiu peršokti per stalą ir nuplėšti nuo tavęs drabužius.

- Nebūk...

- Melodramatiška? - rėžė jam. - Aišku, nebūsiu. Ar nemanai, kad pats kuri melodramą, nusprendęs, kad paprasčiausias kvietimas pietų tau reiškia kėsinimąsi į tavo kūną. Ar neatrodo, kad tai įžūlu? Nieko apie mane nežinai, daktare Kemeronai. Gal Manhatane aš turiu vyrą ir šešis vaikus, o čia darai užuominas, kad aš ne tik tau siūlausi, bet ir išduodu savo... savo brangaus vyro pasitikėjimą. Jau nekalbu apie visus mažylius, kuriais vyras rūpinasi, kol aš važinėju su seserimi po pasaulį.

- Tu ištekėjusi? - paklausė jis, nustebintas jos protrūkio, bet ji jau lipo iš mašinos.

- Ne tavo reikalas, - piktai pasakė Kerstė. - Gal ir būtų tavo, jei tau pirščiausi, bet patikėk, nesiperšu. Pamiršk tą kvietimą pietų, daktare Kemeronai. Mūsų nesieja jokie santykiai. Jokie.

- Kerste...

- Ką? - ji tiesiog suurzgė.

- Ar rytoj su manimi operuosi išvaržą?

Net neatsiprašo. Ar jis tikrai pagalvojo, kad ji prie jo lenda? Kaip galima...

„Užgniaužk savo pyktį“, - griežtai įsakė sau. Ji čia įstrigusi ir tikrai nori užsiimti medicina. Nusibodo tas mėnuo Sidnėjuje. Ji nenori čia nuobodžiauti.

Nugalėk savo išdidumą.

- Galime operuoti išvaržą, jei stovėsime priešingose stalo pusėse, o bendrausime per vertėją, - sumurmėjo ji. - Juk negalime kalbėtis, jei tarp mūsų nėra jokių santykių - tu nustatei taisykles. Jokių santykių.

- Kerste, aš apgailestauju.

„Pagaliau atsiprašymas, - pagalvojo ji, - bet ne kaži koks.“

- Ir aš apgailestauju, - atkirto ji, - nes galėjome drauge šauniai papietauti. Gal to visiems reikėjo. O tarp mūsų galėjo susiklostyti puikūs darbo santykiai. Bet to nebus.

Ji trinktelėjo mašinos dureles. Stipriai. Ir nužygiavo per pilies kiemą. Iš daržo buvo girdėti balsai, juokas, bet ji nesustojo. Greitai įsmuko į savo kambarį, užtrenkė duris ir nepasirodė, kol neišgirdo, kad Džeiko automobilis nuvažiuoja.

Išvažiavo. Su visais savo kompleksais.

Gerai.

Ar jis kvailas?

Likusią dienos dalį Džeikas dirbo jausdamasis idiotu. Visišku idiotu. Kvietimas pietų galiojo jo šeimai ir įnamiams, o jis reagavo taip, kaip sakė Kerstė - tarsi ji pultų prie jo nuplėšti drabužių. Taigi jis truputėlį persistengė. Mažą kruopelytę.

Tačiau vis dėlto jautėsi šiek tiek teisus.

Vakarinis darbas buvo nuobodus. Kosuliai, peršalimai, pakartotiniai receptai, ponios Beikerson nuolat sopantis kelis, kuris reiškė tik penkiolikos minučių pasakojimą apie rūpesčius su vaikais... Niekas negalėjo atitraukti jo nuo minčių.

Jis galvojo apie Kerstę. Ji buvo žavinga.

„Gal ji ir negalvojo apie santykius, - ramiai svarstė Džeikas, - bet jis tai tikrai galvojo. Užteko į ją pažvelgti, jos paklausyti, pamatyti, kaip maloniai ji bendrauja su Engusu ir Meive, ir ėmė trokšti daugiau. Bet ji ištekėjusi...

Ne, ji neištekėjusi. Metė tą švietalą, kad jis kvailiau pasijustų atmetęs jos pasiūlymą papietauti.

Ne be reikalo atsisakė. Ji graži, energinga gydytoja, pasaulis prie jos kojų. Manhatane jos laukia karjera. Palauks, kol sesuo sėkmingai pagimdys, o paskui abi grįš į savo gyvenimą Valstijose. Jį paliks...

- Ar nepažiūrėtumėte mano kojos didžiojo piršto? - paklausė Konė Beikerson. - Įaugo nagas. Ar man reikės operacijos?

Jis labai rimtai apžiūrėjo. Diagnozė buvo aiški. Kaimo gydytojo privalumas tas, kad jis žino apie pacientą viską. Konė ir jos vyras kiekvieną laisvą minutę leido repetuodami šokius. Jis jau seniausiai pastebėjo jos smailianosius kaubojiškus batus ir laukė bėdos.

O mintys apie Kerstę neapleido. Jei jis leis sau įsimylėti...

Mesk iš galvos. Iš to nieko gero nebus, mylėti galima tik dvynes. Jos negali be tavęs apsieiti, o tu skiri joms nepakankamai laiko. Jei per keletą savaičių įsimylėtum Kerstę, o paskui ji išvažiuotų...

Gal jis ir kvailas, bet prieš akis nieko gero - tik širdperša.

- Jūs ne itin kalbus, - pastebėjo Konė ir Džeikas pasistengė sukaupti dėmesį.

- Atsiprašau.

- Galvojate apie tas jaunas moteris iš pilies, - įžvalgiai spėjo Konė. - Ar ne puiku, kad jos čia? Visi apie jas kalba. Viena nėščia nuo Enguso sūnėno, o kita - gydytoja. Kaip susidėjo. - Ji užsimovė kojinę ir staiga nušvito. - Kaip būtų puiku, kad jos pasiliktų! Ir Engusui, ir jums.

- Kodėl man?

- Na, viena iš jų daktarė, - atsakė Konė. - Girdėjau, ji su jumis jau lankė ligonį. Vietiniai kalba, kad ji miela.

„Suprantama, - su kartėliu pagalvojo Džeikas, - naujienos sklinda greitai.“

Tuo labiau nereikia galvoti apie Kerstę. Jei jis prie jos pridėtų tik pirštą, po minutės žinotų visa apylinkė.

- Klausykite, ji nebloga nuotaka, - kalbėjo plačiai šypsodamasi Konė. - Girdėjau, labai graži. Abi gražios - yra į ką pažiūrėti - bet viena, vargšelė, suvargusi. Sutrankyta per avariją, kai žuvo jos vyras. Bet ta daktarė, kaip sako Harieta iš pašto, tikra gražuolė. Ką pasakysit, daktare? - ji klausiamai pakėlė antakius - Per ilgai gyvenate vienas. Toms vargšėms jūsų mažylėms reikia motinos.

Labai teisingai pasielgė atmetęs Kerstės kvietimą, priverstinai šypsodamasis galvojo Džeikas, ryžtingai išlydėdamas pro duris Konę. Kerstė mano, jog jis tą kvietimą per daug išpūtė. Nepažįsta ji miestelio. Vos jo gyventojai pamato galimą nuotaką, tuoj pradeda planuoti vestuves. Reikia viską nutraukti nuo pat pradžių.

- Girdėjau, ji ištekėjusi, - piktdžiugiškai pasakė Džeikas. - Turi šešis vaikus.

- Šešis vaikus? - nustebo Konė. - Niekas man to nesakė.

- Sušlubavo kaimo paskalų telefonas. Bet ji pati man sakė. Pasiėmė atostogų prižiūrėti seseriai, o namuose vargšas nusikamavęs vyras keičia vystyklą po vystyklo...

- Jūs iš manęs juokiatės.

- Ji pati sakė, - rimtai patvirtino jis.

- Tai gražu! - Konė nebežinojo, piktintis ar ne. Nusprendė, kad šiek tiek pasipiktinti nepakenks. - Atsigrūdo čia, kai tie vaikučiai...

- Pasibaisėtina, tiesa?

- Tikriausiai labai susirūpinusi dėl sesers.

- Gal nusibodo vystyklai.

- Negalima smerkti, - ryžtingai pareiškė Konė. - Reikia sužinoti daugiau. Jūsų Mardžė šįryt ten buvo?

- Buvo.

- Gal pakeliui į namus pas ją užbėgsiu.

- Užbėkite, - pasakė Džeikas ir staiga pajuto nuovargį. - Gal sužinosite dar kokių paslapčių. Kone?

- A?

- Šią savaitę jokių šokių.

- Bet...

- Kai kuriuos dalykus išmanau puikiai, - pasakė Džeikas. - Nedaug ką, bet apie skaudantį kelį, skaudantį didįjį pirštą. Rekomenduoju naujus batus ir poilsį.

- Negaliu ilsėtis.

„Ne tada, kai reikia rankioti paskalas“, - galvojo Džeikas žiūrėdamas pro langą, kai ji nė kiek nešlubuodama žygiavo į kalniuką pas Mardžę.

Jei kada nors norėtų santykių... kaip jie įmanomi, kai visos miestelio akys seka?

Nieko nebus. Su tuo baigta.

Kas kitas pacientas?

Kitą rytą Kerstę pažadino sesers švilpavimas. Netikėdama savo ausimis ji puolė prie lango ir pažiūrėjo į lauką. Abu jos pacientai nepaprastai pasikeitė. Sjuzė buvo apsirengusi ir gulėjo ant pripučiamo čiužinio, kurį jie rado vakar. Išvalė, kad Sjuzė sodininkaudama galėtų ant jo gulėti. Dangus išsiblaivė, buvo jau šilta. Sjuzė su kauptuku rankoje ravėjo morkas. Kerstė pažvelgė į Enguso langą. Šis sėdėjo prie lango ir stebėjo, kas vyksta darže.

- Tu, mergyt, pervargsi, - sušuko jis, - palauk, aš ateisiu padėti.

Kerstei pasidarė gėda. Engusui reikia padėti apsirengti, patikrinti deguonį - jis jos laukia.

Du žmonės, prieš trisdešimt šešias valandas norėję mirti, dabar nekantravo pradėti dieną.

O ji ar nekantrauja? Galbūt...

Prisiminė, kad pažadėjo asistuoti Džeikui šįryt per operaciją, bet jautė ne vien jaudulį. Gal jis turi baimės atspalvį? Kodėl baimės? Ar ji būgštauja dėl savo jausmo? Džeikas aiškiai pasakė - jokių santykių.

Reikia paskambinti Robertui, mielam, patikimam draugui namuose. Šis akinių parinkimo specialistas buvo jos pažįstamas nuo senų laikų, o jų meilės romanas, prieš jai išvykstant su Sjuze, tęsėsi ramiai ir, sakytum, nuobodžiai. Neskambino Robertui visą savaitę, laikas susisiekti. Gal jis nustebs. Jų santykiai ir geriausiais laikais buvo blankūs, o po mėnesio galėjo ir visai nutrūkti, bet jai reikia kažkur įsitvirtinti, o Robertas visada naudingas.

Gerai. Skambins Robertui. Paskui Meivei, sužinos, kaip ji praleido naktį. Bet pirmiau nulaipins Engusą į sodą. Įkalbės jį su Sjuze papusryčiauti.

O gal tai nepadės, nes jie per daug užsiėmę. Vis tik reikia pabandyti.

Netikėtai Sjuzei ir Engusui gyvenimas vėl kelia jaudulį.

Ir jai to reikia.

Ji su Džeiku operuos.

Jaudinasi.

„Jokių artimų santykių“, - piktai pasakė sau.

Ne... vis tiek jaudinasi.

PENKTAS SKYRIUS

Delfinų Įlankos slaugos ligoninė buvo nedidelis dailus pastatas iš vietinio pilko akmens, su plačiomis verandomis ir gražiu sodu. Sustojusi automobilių aikštelėje Kerstė pamatė gėlynuose triūsiančius žmones. Pro susivijusius sausmedžius ir bugenvilijas daiktais matėsi jūra, o stūksančiuose eukaliptuose čerškė papūgos, kovodamos dėl vietos ant šakų.

„O, kad tokią vietelę būtų galima perkelti į Manhataną, - pagalvojo Kerstė. - Kokia puiki vieta mirti.“

Kokia puiki vieta gyventi.

Visi žinojo, kas ji tokia. Kai išlipo iš automobilio, į ją susmigo sodininkų ir verandoje sėdinčių ligonių akys, o jauna seselė išpuolė pasitikti.

- Jūs turbūt daktarė Kerstė. Aš - Bebsė. Laukėme jūsų.

Daktarė Kerstė, Bebsė. Kerstė ironiškai pagalvojo, kad Delfinų Įlankoje taip priimta susipažinti, bet nusišypsojo.

- Daktaras Kem... Džeikas prašė, kad atvykčiau dešimtą.

- Taip, bet Frensis taip įsibaiminęs, kad jei mes jo kuo greičiau neužmigdysime, neš iš čia kudašių, - pasakojo Bebsė. Ji įvedė Kerstę į vidų ir atidarė operacinės duris. - Tvarka, Džeikai, Kerstė jau čia.

Džeikas jau buvo prie aparatūros. Nuodugniai viską tikrino, bet įėjus Kerstei atsisuko ir nusišypsojo, ir jos širdis vėl kvailai suspurdėjo. Po šimts! Kodėl ji taip nespurda, kai šypsosi Robertas?

Tas vyras nenori artimų santykių. Nenori!

- Laukėte manęs? - išlemeno.

- Turime bailiausią pasaulyje pacientą, - pasakė Džeikas. - Frensiui šešiasdešimt metų. Kol nebuvo nesurietusi išvarža, jis buvo mūsų gaisrinės viršininkas. Pats šaltakraujiškiausias žmogus visoje apylinkėje siautėjant liepsnoms, bet alpsta pamatęs menką lašelį kraujo. Jis tebėra palatoje. Pagalvojau, kad atvežtas į operacinę ir pamatęs aparatūrą gali mirti nuo išgąsčio.

- Ar man apžiūrėti jį palatoje? - paklausė Kerstė ir Džeikas vėl nusišypsojo.

- Būtų gerai. Ar tau čia nieko netrūksta?

Ji greitai permetė akimis. Operacija bus nesunki, narkozė paprasta, nors pacientas ir labai įsibaiminęs.

Mažoji operacinė atrodė įrengta puikiai.

- Kiek ligoninėje lovų?

- Dvidešimt. Dar dešimt lovų slaugai.

- Vienam gydytojui per daug.

- Ką ir kalbėti. Reikia plušėti iš visų jėgų, kad jie sveiktų.

- Džeikas verčia ligonius dirbti sode, - iš tarpdurio šelmiškai metė Bebsė. - Jis naudoja nepamainomą metodą tuštinimosi kontrolei. Tuštinkis reguliariai arba gausi darbo sode.

- Juokauji.

- Darbą sode skiria nuo visų ligų, - tęsė Bebsė. -

Tiktai padūsaukite, kaipmat jums į ranką įspraus kauptuką.

- Ar ligoniai neprieštarauja?

- Jiems patinka, - Džeikas rūsčiai pažvelgė į seselę. - Bebse, eik, supažindink Kerstę su Frensiu. Noriu, kad po dešimties minučių jis būtų čia - jau miegantis.

- Jei mano apžiūros rezultatai bus tam palankūs, - pasakė Kerstė, stengdamasi pakelti savo autoritetą.

- Bus palankūs, - pasakė Bebsė. - Antraip daktaras ir jums įteiks kauptuką. Mūsų Džeikas - kietuolis.

Kauptuko neprireikė.

Frensis buvo stambus vyras, bet gyveno sveikai, nerūkė ir jokių slaptų sveikatos sutrikimų neturėjo. Vienintelė jo problema buvo paniška baimė, kurią Kerstė pajuto vos įėjusi.

- Labas. Aš esu gydytoja Kerstė, jūsų anesteziologė. Turiu jus atpalaiduoti, kad gydytojas Džeikas galėtų sutvarkyti jūsų guzą. - Mergina nutilo. Žmogelis tiesiog rietėsi iš baimės. - Ar aš tokia baisi?

- N... ne, bet...

- Ar jūsų žmona kartais daro šukuoseną kirpykloje? Ar sėdi po džiovintuvu?

- Žinoma, - sušnibždėjo Frensis, nesuprasdamas, kur ji lenkia.

- Nenoriu gąsdinti, bet jūsų žmonai po džiovintuvu gresia didesnis pavojus būti nutrenktai elektros srovės, negu jums mirti nuo mano anestezijos. Daktaras Džeikas sakė, kad jūs bijote.

- Nebijau... aš ne...

- Tai neprotinga, - nusišypsojo ji ir suėmė vyriškį už riešo tarsi tikrindama pulsą, bet iš tikro norėjo nuraminti prisilietimu. - Aš suprantu, nes pati bijau naktinių drugių. Tiesiog negaliu pakęsti, man nuo jų plaukai šiaušiasi. Bet jei man jie gadintų gyvenimą...

- Jūs susidorotumėte?

- Tiesą sakant, ne, - prisipažino ramiai šypsodamasi Kerstė, - lakstyčiau spiegdama, praradusi bet kokį orumą. Nors prireikus galėčiau paprašyti gydytojo, kad pasiųstų mane į sapnų karalystę pas fėjas. Tada kad ir koks drugys į mane atsitrenktų, o aš tik mostelėsiu ranka ir šypsosiuosi.

Frensis nenoromis nusišypsojo.

- Sakote, kad ir man galite duoti kažką tokio.

- O, pačių geriausių vaistų, - pažadėjo ji. - Garantuoju, kad šypsositės, kol karvės pareis namo.

- Kol karvės pareis namo, - nustebo Frensis. - Maniau, kad jūs iš Niujorko?

- Mokausi kalbėti kaip vietiniai, - šiek tiek didžiuodamasi pasakė ji. - Australų kaimo kalbos. Moku kalboje vartoti tipelius, draugužius ir visus posakius apie mėšlą. Manau, kad esu kalboms gabi. Dabar apsistojau pas Engusą, australą su škotišku akcentu. Tai ar leisite man duoti jums haliucinogeninių vaistų?

Atrodo, jis dar labiau apstulbo. Ji taip juokingai kalbėjo, kad jo baimė ištirpo.

- Ar aš užmigsiu? - paklausė jau gana drąsiai.

- Ne, - pasakė ji. - Nesiųsiu jūsų į sapnų karalystę, tik padėsiu atsipalaiduoti. Paskui, jeigu viskas gerai - tai būtina sąlyga - eisime toliau ir aš trumpam jus užmigdysiu, kad Džeikas galėtų sutvarkyti jūsų guzą. Jei atsipalaiduoti jums nepavyks, galėsime nedaryti operacijos. Bet juk norite, kad išvarža būtų sutvarkyta, tiesa?

- Tiesa, - sušnibždėjo Frensis.

- Tikrai?

- Ta… taip.

- Šaunuolis, - pagyrė Kerstė paleidusi riešą ir lengvai uždėjo jam ant rankos savąją. - Drąsa drąsai nelygu. Mano drugiai ir jūsų anestezija. Norite, kad pradėčiau?

- T... gal...

- Ženkime pirmąjį žingsnį: užsimerkite. Bebsė palaikys jus už rankos ir pajusite lengvą bakstelėjimą, o paskui matysime, ar veikia mano fėjų burtai.

Kerstė suleido propofolio, pastovėjo, paplepėjo, kol Frensio žvilgsnis susidrumstė. Privertė jį net nusišypsoti.

- Žengsime kitą žingsnį? - už pastangas mergina buvo apdovanota mieguistu linktelėjimu.

Valio! Galima pranešti Džeikui, kad laikas pradėti.

Tarpduryje kažkas sušlamėjo. Kerstė atsigręžė, tikėdamasi pamatyti sanitarą, bet ten stovėjo Džeikas ir žvelgė į ją akivaizdžiai gėrėdamasis.

Kiek laiko jis čia stovi? Kerstė pajuto, kad rausta nuo pat kojų pirštų. Šis vyras turi galią išmušti ją iš vėžių. Kaip naktiniai drugiai.

- Tau sekasi, - pastebėjo Džeikas, o ji stengėsi susivaldyti ir nutaisyti savimi patenkintą šypseną.

- Žinau, - pasakė ji. - Mano santykiai su Frensiu puikūs. Ar tau negaila, kad pačiam nepavyko užmegzti tokių?

Nereikėjo to sakyti.

Operacija vyko beveik visiškoje tyloje. Įtampa buvo nepakeliama. Jis nenorėjo tik toliau vedančių santykių, bet ji nukirto net beužsimezgančius draugiškus ryšius.

Tai nedovanotina.

Žiūrėdama, kaip jautriai Džeiko pirštai operuoja Frensio išvaržą, Kerstė galvojo, kad labai norėtų ir toliau su juo dirbti. Tai nebuvo sudėtinga operacija, bet jo pirštai buvo miklūs, judesiai užtikrinti. Jis viską darė kruopščiai. Pjūvis buvo minimalus, todėl Frensis turėtų greitai pasveikti.

Džeikas tikrai geras chirurgas, pražuvęs Delfinų Įlankoje.

O gal visai nepražuvęs… Miesteliui labai pasisekė, kad turi tokį gydytoją. Jeigu Sjuzei bus gimdymo komplikacijų, toks gydytojas šalia - didelė laimė. Jei kiekvienas miestelis turėtų tokį gydytoją kaip Džeikas...

- Kraujospūdis? - griežtai paklausė Džeikas, pajutęs jos žvilgsnį. Tai buvo gudrybė nukreipti jos žvilgsnį į prietaisus. Kerstė išraudo. Nebūtina jai priminti, kad dirbtų savo darbą. Gal jis ir geras chirurgas, bet ji pati žino, kad narkozės metu galima nukreipti į šalį dėmesį ne daugiau kaip vieną ar dvi sekundes. Frensio narkozė buvo pati silpniausia. Kerstė jam pro burną į gerklas įleido vamzdelį, bet jo gyvybės požymiai buvo stabilūs, veido spalva puiki. Viskas rodė, jog ši operacija nesuteiks jam didelių nepatogumų.

- Nutrauk narkozę, - sukomandavo Džeikas.

Kerstė pakėlė antakį.

- Pasakyk prašau, - ramiai tarė ji, o Bebsė žagtelėjo.

- Ką? - užsiplieskė Džeikas.

- Pasakykite prašau... sere.

- Kerste...

- Mandagumas svarbiausia. Nuo to dabar turėtume pradėti, jeigu norime dirbti toliau.

- Prašau, - priremtas tarė Džeikas ir Kerstė nusišypsojo.

- Dabar kas kita. - Ji pasisuko į Bebsę. - Šis chirurgas labai autokratiškas, tiesa? Esu įsitikinusi, kad tik ortodontai gali apsieiti be prašau.

- Gal galėtume susitelkti prie svarbių dalykų? - pyktelėjo Džeikas, o ji vos vėl nepriminė jam prašau.

Bet pastebėjusi jo veide įtampą apsigalvojo. Jai nepavyks juokais išsklaidyti to, kas jį graužia. Tikriausiai niekada nepajėgs.

- Ar jau viskas? - Frensis pabudo paklaikusiomis iš baimės akimis. Džeikas movėsi pirštines, o Kerstė pasilenkė prie Frensio ir suėmusi jo rankas tvirtai suspaudė.

- Viskas, jūs nugalėjote baimę. Pabudote. Džeikas sutvarkė jūsų išvaržą, žmona laukia, o jūs galėsite jai parodyti ant pilvo trijų colių pločio binto lopinėlį.

- Ar mane išoperavo?

- Taip, operacija baigta, tik fėjų burtų likučiai dar veikia. Jumis dėta, aš ilgai ir saldžiai pamiegočiau.

Norėdamas įsitikinti, kad Kerstė nemeluoja, Frensis bailiai ieškojo jos žvilgsnio. Už nugaros, apkabinęs ją per petį, stovėjo Džeikas - visa komanda.

- Ji sako tiesą, drauguži. Ačiū mūsų daktarei Kerstei, tu kaip naujas.

- Ji tikras lobis, - sušnibždėjo Frensis. - Tikras lobis.

- Ne ypač paklusni, bet vis dėlto neįkainojama pagalbininkė, - patvirtino Džeikas.

Frensis užsimerkė. Džeikas atšlijo nuo Kerstės. Įėjo sanitaras išvežti vežimėlio į koridorių. Džeikas patraukė į prausyklą, bet Kerstė kurį laiką pasiliko.

Kol dings jos petį spaudusių pirštų prisiminimas.

Džeikas sudarė sąrašą.

Kerstė suprato, kad išvaržos operacija buvo išbandymas. Kai nusivilko ligoninės chalatą, Džeikas jau laukė jos su rašteliu: Dorotė Miler - venos, Markas Glestonas - karcinoma, Skotis Andersonas - osteochondroma.

- Kas čia? - atsargiai paklausė Kerstė. Ji buvo išėjusi iš operacinės į koridorių. Gal galėtų pasikalbėti kur kitur? Džeikas tikriausiai turi kabinetą, bet ten jie būtų vieni, o tai reikštų santykius.

- Klausyk, aš atsiprašau, - suirzęs tarė jis, ir Kerstė suprato, kad nereikia garsiai sakyti ką galvoja. - Vakar persūdžiau.

- Teisybė.

- Taigi neimk į galvą.

- Pakomentuok sąrašą, - šaltai tarė Kerstė. Atsitrenkęs į jos priešiškumą Džeikas patylėjo, bet, matyt, nusprendė, kad neverta pyktis.

- Dorotė Miler serga venų varikoze. Labai prastos venos, praėjusį mėnesį viena prakiuro ir vos nenuvarė jos į kapus. Jai aštuoniasdešimt, į miestą gydytis ji nevažiuos. Sako: jei mirsiu, tai mirsiu, - bet aš to nenorėčiau. Markui ant veido karcinoma, ne visiškai pašalinta. Ją reikia pašalinti visą ir persodinti odą. Tai nesudėtinga, bet Marko žmona akla, dar du maži vaikai, todėl jis negali išvažiuoti net vienam vakarui. Sakiau, kad trūks plyš reikia važiuoti, bet dabar, kai esi tu, operuosiu pats.

- Kai jau įrodžiau savo kompetenciją, - sausai pastebėjo Kerstė. Džeikas mandagiai nusišypsojo.

- Tai tu taip manai.

- O kaip ostechondroma?

Vaikams gerybiniai augliai ant kaulų pasitaiko dažnai, todėl Kerstė nenustebo, kai Džeikas pasakė:

- Skotui ketveri, ostechondroma ant kojos. Padariau biopsiją - viskas gerai, bet ji didėja. Skoto mama - vieniša motina su dar trimis žindukliais. Būtų kur kas lengviau, jei operuotume čia.

- Tikrai be manęs neapsieisi, - pralinksmėjusi pasakė Kerstė ir Džeikas šiek tiek sutriko.

- Hmm... taip, - norėjo pasakyti dar kažką. - Tai, ką padarei Meivei... Buvau užsukęs šįryt, ji sakė, kad skambinai ir pritaikei dozę. Viskas stebuklingai pasikeitė. Ir... visa tai galėtų palaukti, bet jei tu čia, ir nelabai užsiėmusi...

- Gali manimi pasinaudoti, - sutiko Kerstė, tačiau nusprendė pasakyti viską, kas sukosi galvoje: - Žinai, tau tikrai reikėtų išmokti su manimi kalbėtis, - pareiškė ji. - Aš neįpratusi prie tylos. Gal operacinėje paleistume muziką? Arba paliežuvautume? Namuose aš taip darau.

Džeiko veidas išliko ramus.

- Tyla padeda susikaupti.

- Kurgi ne! Operuojant išvaržą reikia nepaprastai susikaupti. Tiesiog gyvybės ir mirties klausimas.

- Nekvailiok.

- O nemanai, kad pats kvailioji?

- Ar aš? - sukluso Džeikas. - Kerste, liaukis. - Jo veido išraiška vėl supykdė Kerstę - tarsi būtų kažko išsigandęs, baimintųsi, kad ji gali priversti jį daryti tai, ko jis nenori. - Man to nereikia, - pridūrė jis.

- Ir gerai.

- Kas gerai?

- Tik nebeaiškink, - įspėjo ji. - Jei ketini pasakoti, kad supranti mano jausmus ir instinktyviai jauti, kaip aš trokštu tavo kūno, bet tau manęs nereikia, arba norėtum su manimi karštai pasimylėti, bet esi slaptas gėjus...

Pasigirdo aiktelėjimas - už jų išsproginusi akis stovėjo Bebsė. Ranka prisidengusi burną, tarsi būtų norėjusi sulaikyti išsprūdusį aiktelėjimą. „Tegu sau“, - pagalvojo įpykusi Kerstė.

Bet mergina susitvardė. Ne visiškai. Kelias akimirkas net džiaugėsi, kad sudrumstė santūriojo, savarankiškojo daktaro Kemerono ramų užtakį.

- Nekreipkite į mane dėmesio, - nusišypsojo Bebsei. - Aš amerikietė. Mes garsios tuo, kad sakome tiesą į akis, nors dažnai atrodome juokingos. - Paskui pasisuko į Džeimsą: - Suprantama, daktare Kemeronai, aš aplankysiu visus jūsų nurodytus ligonius. Bet kur ir bet kuriuo laiku, tik ne dabar, nes važiuoju į pilį pasižiūrėti, kaip laikosi Engusas ir Sjuzė.

Kerstė giliai įkvėpė oro ir šiek tiek atsigavo.

- Nesinervinkite, kad slapta klausėtės, - galiausiai pasakė ji Bebsei. - Labai aiškiai girdėjote, kad aš jūsų daktarui Džeikui nesiperšu.

Kuo tas vyras ypatingas? Visą kelią į namus Kerstė vargo bandydama išsiaiškinti savo hormonų audros priežastį. Kas jai darosi?

Džeikas ne vienintelis, atsisakantis intymių santykių su moterimis. Neverta dėl to sukti galvą.

Kerstė anksti subrendo. Kai jos su Sjuze buvo dešimties, netikėtai nuo kraujo išsiliejimo į smegenis mirė motina. Suprantama, jie visi buvo priblokšti sielvarto, bet tėvas taip ją mylėjo, kad niekada neatsigavo. Praėjus dvejiems metams po žmonos mirties Teiloras Mekmehonas nusižudė, palikęs savo mažas mergaites įvairių globėjų malonei.

„Jeigu meilė gali žmogų prie to privesti, ji pasibjaurėtina,“ - padarė išvadą Kerstė ir nusprendė, kad niekada nieko nemylės, tik Sjuzę.

Kai Sjuzė susipažino su Roriu... kurį laiką Kerstė save tikino, kad pasitaiko ir laiminga pabaiga. Bet Roris žuvo. To ir reikėjo laukti. Vėl prasidėjo bjaurus laikotarpis - bandymas gelbėti mylimą žmogų nuo prapulties.

Jai taip neatsitiks. Į artimus santykius leisdavosi tik su mielais, patikimais vyrais, likdama emociškai laisva. Tik taip nepražūsi. Mielas, patikimas Robertas...

Džeiko mintis, kad ji gali jį įsimylėti, tiesiog juokinga.

„Mesk viską iš galvos, - įsakė sau. - Pabaik su tais hormonais. Šis vyras kelia grėsmę tavo ramybei. Be to, jis nuoširdžiai atsidavęs dvynėms, o tu visai nenori vaidinti mamytės. Net jei jis norėtų. Net jei pati užsigeistum. Juk nenori.“

Lįsti į šeimą būtų pavojinga.

Kerstė sustojo pilies kieme ir Džeiko mergytės išlėkė pro duris jos pasitikti. „Štai ir patvirtinimas, - su ironija pagalvojo, kai jos plėšė automobilio dureles. - Tos dvi pupytės tikrai žavingos.“

- Mes iš antro aukšto matėme jus atvažiuojančią, - pranešė Alisa, o gal Penelopė? Jos buvo vienodai aprengtos: džinsiukais ir storomis striukėmis. Batai buvo aplipę purvu, iš kasyčių su raudonais kaspinėliais kyšo išsipešusios garbanėlės. - Engusas nuėjo pamiegoti, o Sjuzė liepė pasakyti jam, kad Dyglius nuo vakar dienos paaugo puse colio. Ponas Boisas sako, kad Dyglius bus milžinas.

- O Borisas išpėdavo visą Enguso lovą, kai įleidom, - svarbią naujieną pranešė jos sesė. - Mardžė barėsi, paskui pamatė mūsų purvinus batus. Sakė, kad mes išdykėlės, liepė nukratyti purvą, bet Engusas pasakė, kad jam patinka išdykėlės. Paskui pamatėme jūsų automobilį. Mes purvą nušokinėjome.

- Šokinėjome laiptais žemyn, - aiškino kita dvynė su kerinčia iškritusių dantų švarple. - Čia toookie gražūs laiptai. Penelopė moka peršokti per tris laiptus iš karto, ir aš beveik moku, bet ne visada pasiseka.

- Reikia įprasti, - nusišypsojo išlipusi iš automobilio Kerstė. Ji pažvelgė Sjuzę, kuri remdamasi ramentais pasirodė tarpduryje. Ši šypsojosi ir Kerstė staiga prisiminė ją tokio amžiaus kaip dvynės. Tikriausiai jos abi atrodė panašiai. Laimingos, nenustygstančios vietoje mergytės be jokio rūpestėlio.

„Sjuzės šypsena tokia kaip seniau“, - stebėjosi ji. Tai buvo praeities aidas - ir jos taip striksėdavo. Kol gyvenimas pakišo koją ir jos suprato, kokią žalą gali padaryti meilė. Bet ši vieta grąžino Sjuzės šypseną. Grąžino Engusas, Džeikas ir tos dvi mergytės.

„Neleisk savo hormonams visko sugadinti, - piktai pasakė sau. - Elkis su daktaru Kemeronu tik kaip kolegė. “

- Mardžė sako, kad kai jūs grįšite, mes turėsime važiuoti namo, - čiauškėjo dvynės, tempdamos Kerstę už rankų durų link. - Bet pirmiausia turite pamatyti Dyglį. Mes pačios norime parodyti. Jis milžiniškas, o Sjuzė sako, kad bus dar milžiniškesnis.

- Milžiniškesnis? - tyliai pakartojo Kerstė, o Sjuzė tarpduryje sukikeno. Širdį glostantis garsas, taip seniai negirdėtas. - Jis turėtų būti nuostabus, - vos ištarė susijaudinusi.

- Ar galima pasilikti priešpiečių? - maldavo viena. - Paskambinsime tėčiui, pasakysime, kad labai norime pasilikti. Misteris Boisas triūsia prie Dyglio. Mardžė sako, kad jis laimingas kaip kiaulė purvyne. Mes galime pasilikti, jei tik jūs ir tėtis sutinkate.

- Ką tu manai? - paklausė Kerstė sesers ir Sjuzė plačiai nusišypsojo.

- Manau, kad vaikai puikūs.

- Ir vieta puiki, - pridūrė Kerstė.

- Ar tau šįryt buvo smagu su Džeiku?

Kerstė įtariai nužvelgė seserį. Nuo dvynės sunku ką nuslėpti.

- Operacija pavyko sėkmingai.

- Tai gerai, - santūriai tarė Sjuzė.

„Taip, ji viską supranta“, - pagalvojo Kerstė.

- Ar galime pasilikti? - kaulijo dvynės.

- Paskambink Džeikui ir paklausk, ar jos gali pasilikti, - liepė ji Sjuzei.

- O pati nenori skambinti?

- Mano santykiai su daktaru Kemeronu labai šalti, - atšovė ji. - Taigi nieko neišsigalvok.

- Ar aš? - paklausė Sjuzė, eidama prie jos lengvai remdamasi ramentais. - Kada aš ką išsigalvojau? Beje, skambino Robertas. Apgailestavo, kad nerado tavęs. Savaitgalį jo mieste nebus, žadėjo tau paskambinti pirmadienį. Tik pažiūrėkite, - parodė į mergytes, kurios tempė prie jos Kerstę. - Štai kokie turėtų būti tikrai meilūs santykiai.

- Sjuze... - įspėjo Kerstė, bet ši tik sukikeno.

- Suprantu. Kišu nosį ne į savo reikalus. Bet man taip smagu, Kerste, ak, kaip gera.

Dvynėms ir Boisams buvo leista pasilikti.

- Džeikas sutiko nenoromis, - po pokalbio telefonu atraportavo Sjuzė. - Sakė, kad su dvynėmis bus vargo, bet koks čia vargas, kai lieka Mardžė su Benu? Mardžė tokia gera, sakė, jog mieliau prižiūrės vaikus čia, negu miestelyje.

„Sunku suprasti, kas ką prižiūri“, - pavakare pagalvojo Kerstė. Po priešpiečių visi sutartinai grįžo į daržą prie sparčiai augančio Dyglio. Engusas su Benu ant suoliuko saulėkaitoje aptarinėjo įvairių moliūgų veislių pranašumus, gulėdama ant čiužinio Sjuzė snaudė ir protarpiais vadovavo Alisos ir Penelopės smėlio pyragų gamybai, o Mardžė sėdėjo verandoje supamoje kėdėje, mezgė ir klausėsi savo mėgiamo radijo vaidinimo. Visur karaliavo ramybė ir pasitenkinimas.

O kokios požeminės srovės?

Kerstė viena sau nusišypsojo, o tai pamačiusi Sjuzė pareikalavo pasiaiškinti.

- Tikras šeimos gyvenimas, - pasakė Kerstė. Sjuzė šyptelėjo.

- Trūksta Džeiko. Gaila, kad jis praleidžia su mergytėmis tiek mažai laiko. Turėtum, Kerste, jam daugiau padėti, kad jis būtų laisvesnis.

- Stengiuosi kiek galėdama, - šaltai atsakė ši.

Pasigirdo skambutis.

- Mūsų nėra namie, - nusižiovavo Sjuzė. - Čia visiška idilė, nieko netrūksta.

Netrūko. Bet galėjo grįžti Džeikas. Jis turi teisę čia būti. Ir gal... gal galėtų valandėlę kitą pasilikti, - galvojo Kerstė, bet tuoj mintyse už tokius svaičiojimus trenkė sau antausį. Vis dėlto nulėkė atidaryti durų.

„Profesiniai santykiai, ir nieko daugiau“, - tvirtai pasakė sau, eidama prie pilies vartų.

Tačiau dar nepriėjusi suprato, kad klydo. Džeikas turi raktą ir gali pats įeiti.

Na, ji jau netoliese, pažiūrės... Tai nebuvo draudimo agentas. Žmogus buvo panašus į Rorį.

- Roris, - ištarė ji, negalėdama patikėti savo akimis. Aišku, to negali būti. Sjuzės vyras mirė prieš šešis mėnesius. Geriau įsižiūrėjus šis vyras buvo kitoks. Smulkesnis, kitokia plaukų spalva, kiti bruožai...

Bet panašus.

- Aš Kenetas Duglas, - prisistatė jai. Viskas aišku. Rorio brolis Kenetas. Kerstė jo nebuvo mačiusi. Sjuzė kartą prieš Rorio matė mirtį ir pavadino gyvate.

Jis čia.

- Sveiki, - pasakė ji, tiesdama ranką. - Aš Sjuzės sesuo Kerstė.

- Sjuzės? - nesuprato Kenetas.

- Sjuzės, Rorio žmonos.

Jo veidas suakmenėjo.

- Rorio žmona čia?

- Taip.

- Ji neturi teisės.

- Atrodo, kad Engusas ja labai džiaugiasi, - pasakė jam Kerstė, stengdamasi paslėpti šypseną. Ji delsė prie vartų, nenorėdama sutrikdyti malonios popietės, bet kadangi atvykėlis buvo Enguso sūnėnas, Rorio brolis, negalėjo neįleisti. - Mes visi darže. Ar ir jus ten nuvesti?

- Kas darže?

- Jūsų dėdė...

- Enguso čia nėra, - sušnypštė Kenetas. - Jis slaugos namuose, vakar persikėlė. Jis miršta.

Kerstė žinojo, kad sielvartas ir baimė keistai veikia žmones. Jai kilo pagunda piktai paneigti.

- Nemanau, kad miršta, - mandagiai užprotestavo. - Mes jį įtikinome, kad deguonis padės - taip ir atsitiko. Engusas vėl daržininkauja.

- Gydytojas sakė, kad jis keliasi į slaugos namus.

- Dabar, kai mes čia, nebėra reikalo. Gali likti namuose tiek, kiek norės.

- Mes? - žmogus beveik duso iš pykčio. - Kas tie mes?

- Mudvi su seserimi.

- Jūsų sesuo neturi teisės, - vėl sušnypštė Kenetas. - Kas, po velnių, ji tokia? Maniau, kad dėl sužalojimų negalės keliauti. Maniau, kad su ja viskas baigta.

Kerstė norėjo jam prieš nosį užtrenkti duris, bet buvo per vėlu. Jis įėjo.

- Klausykite, pone Duglai...

- Noriu ją pamatyti, - pasakė jis ir nuskuodė į daržą taip greitai, kad ji vos spėjo. - Jei ji trukdys gydyti senį, jei galvoja, kad kas nors čia priklauso jai... Roris mirė ir aš esu vienintelis, galintis pasakyti, kaip Engusą gydyti. Aš.

- Atsiprašau, bet...

Kerstė stengėsi nukreipti jo dėmesį kitur, bet nepavyko - Kenetas pasiekė daržo vartelius ir juos atidarė. Dabar prieš jo akis buvo šeimos gyvenimo vaizdelis. Engusas su Benu aptarinėjo melionus. Alisa ir Penelopė po smėlio pyragų ėmėsi smėlio dešrų - ginčijosi, kurios dešra ilgesnė. Mardžė mezgė.

Sjuzė pasikėlė ant alkūnės pažiūrėti, kas atėjo. Pažinusi Kenetą, bandė nevykusiai šypsotis. Bandė atsisėsti, bet nėštumas ir nusilpimas neleido.

- Kenetas, - sušnibždėjo ji.

Kerstė vėl žvilgterėjo į Rorio brolį ir baisiai išsigando. Jo veide neliko nė lašelio kraujo. Jei ji nebūtų puolusi jo prilaikyti, būtų pargriuvęs. Vyras susmuko ir jai teko pasodinti jį ant žemos akmeninės tvoros prie vartelių. Kenetas susiėmė už galvos, bet palengva ėmė atgauna jėgas ir atsitiesęs pažvelgė į Sjuzę.

- Tu nėščia, - pasakė pasibjaurėjęs, pritrenktas ir įsiutęs. - Turėsi nuo Rorio vaiką.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Visi trumpam nuščiuvo. Dvynės spoksojo išsižiojusios, ponios Bois virbalai nebeskimbčiojo, o Engusas atsilošęs žvelgė į sūnėną tarsi į vaiduoklį.

- Kenetas, - jo balse dar jautėsi užsilikusios meilės. Kadaise jis tą žmogų mylėjo. Kai šis buvo vaikas?

- Jau turėjai pakratyti kojas, - sukriokė Kenetas, ir saulėta popietė liko be lašelio meilės ar šilumos.

- Bet nepakračiau, - atsargiai tarė Engusas ir uždėjo ranką ant deguonies baliono, tarsi norėdamas pasitikrinti, kad jis savo vietoje.

- Aną savaitę skambinau tam prakeiktam daktarui, sakė, kad turėjai kraustytis į slaugos namus, kad miršti.

- Sakiau, kad mirs, jeigu niekas neatvažiuos pasirūpinti.

Kerstė nepastebėjo atvykusio Džeiko, bet jis stovėjo tiesiai už jos. Tikriausiai įvažiavo pro vartus tuoj Kenetui pasirodžius, bet ji buvo taip užsiėmusi, kad negirdėjo. Dabar Kenetas pakilo, jo veidas išraudo.

- Tu, - sušvokštė jis, nukreipdamas savo įsiūtį į Džeiką, - tu melavai.

- Atsargiai, Kenetai, - įspėjo Džeikas. - Negalvok, kad šie žmonės prieš tave nusistatę. Gal norėtum susipažinti su mano dvynėmis?

„Bando švelninti padėtį“, - suprato Kerstė. Žvelgdama į įtūžusį Kenetą ji pagalvojo, kad šis žmogus psichiškai nesveikas. Argi toks pyktis normalus?

Bet Kenetas vėl įsmeigė akis į Sjuzę.

- Ji nėščia, - šnibždėjo jis, - nėščia.

- Taip, Sjuzė laukiasi Rorio kūdikio, - ramiai pasakė Džeikas. - Mes visi labai džiaugiamės.

- Ir ji paveldės... - springdamas sušvokštė Kenetas ir Kerstė suprato, kad logika bejėgė. - Ji iš Rorio paveldės...

- Roris miręs, Kenetai, - visai nesikarščiuodamas aiškino Džeikas. - Sjuzė nieko iš nieko nepaveldės.

- Ku...

- Nešdinkis iš mano sodo. - Tai buvo Engusas. Išblyškęs kaip tą pirmąjį vakarą, kai jos atvyko, bet valdėsi. Jis laikėsi įsitvėręs deguonies baliono kaip gelbėjimosi rato, bet balsas buvo tvirtas. - Jei įžeidinėji Rorio žmoną, mano namuose esi nepageidaujamas.

- Čia ne tavo namai. Tu jau miręs.

- Džeikai, - pavargusiu balsu kreipėsi Engusas ir šis nepastebimai linktelėjo.

- Eime, Kenai, - švelniai pasakė Džeikas ir suėmė Kenetą už peties, o kai šis bandė išsilaisvinti, suspaudė tvirčiau. - Čia tu, drauguži, nepageidaujamas. Supranti, negalima taip kalbėti su žmonėmis, - jis nusuko jį nuo visų. - Eikš su manimi, - švelniai ragino. - Jaučiu, kad tu nebevartoji vaistų. Jei eisi su manimi, galėsiu tau padėti. Ateisi pakalbėti su dėde, kai jausiesi ramesnis.

- Neliesk manęs! - Kenetas piktai išsiplėšė. Kadangi jis pradėjo slinkti prie vartų, Džeikas jo nebandė sulaikyti. Staiga Kenetas puolė Džeiką, bet šis, matyt, to tikėjosi. Jis pasitraukė į šalį, čiupo Kenetui už rankos ir ją užlaužė.

- Kenai, drauguži, važiuosime į ligoninę, - pasakė švelniai.

- Man nereikia...

- Tau reikia pagalbos. - Nepaisydamas stulbinančio siautėjimo tokioje taikioje aplinkoje, Džeikas kalbėjo tarsi nieko neprideramo neįvyko. - Tu žinai, kad reikia gerti vaistus. Praėjusį kartą minėjai karbamazepiną.

- Ji nėščia. Viskas mano.

- Kerste, ar galėtum padėti nuvežti Keną į ligoninę? - paklausė Džeikas. Jis iš tolo nusišypsojo savo mergytėms, kurios stovėjo išsigandusios, prasižiojusios. - Pupytės, ponas Duglas serga. Jam skauda galvą, todėl jis sako ne tai, ką galvoja. Mes su daktare Kerste išvešime jį gydyti, o Mardžė, ponas Boisas ir Sjuzė su Engusu pasiliks jūsų prižiūrėti. Susitarėm?

Jos dar paspoksojo, bet girdėdamos ramų tėvo balsą, bemat nusiramino.

- Sutarta, - sušnibždėjo Penelopė... o gal Alisa?

- Puiku. - Kenas staiga nurimo ir beveik užsigulė ant Džeiko. Šis pažvelgė į Kerstę: - Nori vairuoti ar sėdėsi su mūsų keleiviu?

- Geriau vairuosiu, - silpnu balsu atsiliepė ji, - jei tu nieko prieš.

Į ligoninę važiavo tylėdami. Kenas nebesipriešino ir Kerstė matė, kad jam tokie pykčio priepuoliai ne pirmiena - atrodė su tuo susitaikęs.

Ligoninėje Džeikas jam suleido nedidelę dozę chlorpromazino, suorganizavo lovą ir pasėdėjo prie Keno, kol tas užmigo. Kerstė galėjo jau važiuoti, bet pasiliko. Nusprendė, kad turi sužinoti, kodėl tas žmogus pyksta. Ją gąsdino jo požiūris į Sjuzę.

Taigi seserų poste ji išsivirė kavos ir laukė grįžtančio Džeiko. Pagaliau jis pasirodė, buvo paniuręs. Pamatęs ją nutaisė nerūpestingą miną.

- Maniau, kad išvažiavai namo.

- Vairuoju tavo automobilį, - priminė jam. - Kaip būtum be jos apsiėjęs?

- Yra ligoninės automobilių arba būtų parvežę kas nors iš vietinių.

- Norėjau sužinoti apie Keną. Jis nekenčia Sjuzės. Kodėl?

- Kenas nekenčia viso pasaulio, - tiesiai atsakė Džeikas. Garsiai mąstydamas jis pradėjo ruošti sau kavą: - Kenas toks gimė - sutrikusi asmenybė, todėl mano, kad pasaulis prieš jį nusistatęs. Engusas pasakojo, jog vaikystėje jis buvo nepakenčiamas - taip pavydėjo Roriui, kad užnuodijo jam gyvenimą. Per pastaruosius kelerius metų Engusas retai matė Keną, bet neseniai jis pradėjo mane tardyti apie Enguso sveikatą. Supratau, kad tikisi po Enguso mirties paveldėti jo turtą. Šiandieninis elgesys tai patvirtina, bet visa tai jau peržengia ribas. Jis rimtai serga.

- Ką tu gali padaryti?

- Nežinau, senais laikais būčiau paguldęs į beprotnamį.

- Šiandien tai padaryti nelengva, ar ne?

- Įsivaizduoju, kad pas mus kaip ir JAV: reikia nustatyti didelį psichikos sutrikimą ir du psichiatrai turi prisiekti, kad ligonis kelia pavojų aplinkiniams. Reikėjo leisti, kad šiandien kam nors trenktų, tada būtume galėję areštuoti. Bet aš stovėjau arčiausiai. Deja, esu ne iš tų, kurie aukojasi.

- Aš tavęs nekaltinu. - Kerstė patylėjo - Kas dabar bus?

- Galiu vieną naktį jį čia palaikyti, - tarė Džeikas. - Tikriausiai duodamas chlorpromazino, kuris jį užmigdė, pasielgiau neapdairiai. Galėtų mane patraukti į teismą, kad padariau tai be jo sutikimo. Bet tikiuosi, kad gilus miegas jį nuramins. Skubiai paskambinsiu į valstijos psichiatrų duomenų bazę ir paieškosiu, kas jį pažįsta. Paskui bandysiu skirti raminamųjų. Bet jis neprivalo juos vartoti, gal išsimiegojęs ir atgavęs protą nenorės.

- Ar jis veiksnus?

- Nori paklausti, ar dažnai be priežasties smurtauja? Ne. Engusas man apie jį pasakojo: nuo vaikystės užeidavo nevaldomo pykčio priepuoliai, bet jie kontroliuojami ir Kenas gali dirbti. Jis dukart vedė ir greitai išsiskyrė, taigi tikriausiai laikomas normaliu.

- Tik ne šiandien, - pasakė Kerstė ir sudrebėjo.

- Ne, - Džeikas žvelgė į ją nematančiomis akimis ir mąstė apie kažką kita. - Gal Sjuzės kūdikio giminystė jam aiškesnė negu Engusui ir Sjuzei. Jiedu taip patenkinti radę vienas kitą, kad nebemato, kas akivaizdu.

- O kas akivaizdu?

- Engusas yra nepaprastai turtingas žmogus, - kantriai tęsė Džeikas. - Nors jis ir nevertina savo titulo, daugelis žmonių už jį atiduotų kažin ką. Škotijoje jis turi žemių. Loganaichas yra vienas iš stambiausių dvarų, už žemės nuomą Engusas gauna tiek pinigų, kad galva sukasi. Kartą jis man Engusas sakė, kad niekada nenorėjo, bet negalėjo išvengti paveldėjimo. Sakė, kad panašiai jautėsi ir Roris. Kai šis žuvo, Engusas labai išgyveno, kad artimiausias paveldėtojas...

- Kenetas, - atsiduso Kerstė. - O varge!

- Gal jau nebe Kenetas, - niūriai atsiliepė jis, - gal Sjuzės kūdikis.

Kai jo žodžių aidas pasiekė Kerstės smegenis, jai užgniaužė kvapą.

- Tai šiandien...

- Po Rorio mirties Kenetas tikriausiai tikėjosi, kad jis bus Loganaicho grafas, su visais prideramais titulais ir turtais. Šiandien jis pamatė, kad Sjuzė nėščia, ir suprato apsiskaičiavęs. Stebėjau jo veidą. Supyko pamatęs Engusą su deguonimi - tai reiškė, jog paveldimų turtų teks palaukti. Bet išvydęs, kad Sjuzė nėščia, jis vos nenumirė.

- Jai nereikia turtų, - sušnibždėjo Kerstė. - Niekada jų netroško.

- Aš tai suprantu, - švelniai pasakė Džeikas. - Užtenka pažinti tave, Kerste, kad suprastum, koks mylintis ir nuoširdus žmogus yra Sjuzė.

- Tylėk, - graudžiai ištarė Kerstė, - tu nieko apie mus nežinai. Roris ir Kenas broliai, o kokie skirtingi.

- Kenetas serga, o tu juk sveika, - švelniai prieštaravo Džeikas. - Kerste...

- Baik, Džeikai, - šiurkščiai pertraukė ji. Ligoninės koridorius buvo tuščias ir ji pasijuto nesaugi. Kaip jis gali sakyti tokius žodžius, kurie nereiškia?.. Nereiškia nieko?

Kerstė nenorėjo, kad jie ką nors reikštų.

- Tai ką darysime su Kenetu? - paklausė garsiau negu norėjo ir paraudo. - Turiu omenyje...

- Nedaug ką galime padaryti, - atsakė susimąstęs. „Galvoja ne apie Kenetą“, - spėjo ji ir dar labiau paraudo. - Kaip minėjau, bandysiu rasti jį gydžiusį psichiatrą ir gauti patarimą. Pasirūpinsiu, kad būtų pervežtas į kokią geresnę psichiatrinę ligoninę. Tikėkimės, kad pabudęs jis su nauja tvarka susitaikys.

- Anksčiau jis apie paveldėjimą negalvojo, - pasakė Kerstė, kovodama su savo jausmais. - Iki Rorio mirties.

- Taip ir galvokime. Gal viskas bus gerai.

- Turi būti.

- Teisingai, - pasakė jis, bet pažvelgęs į laikrodį susirūpino: - Galėčiau Boisus ir vaikus palikti pilyje visai dienai, - pasakė iš lėto. - Visiems būtų lengviau pamiršti, kas atsitiko, ir...

- Engusui su Sjuze būtų saugiau?

- Taip, - rimtai patvirtino Džeikas ir susimąstė. - Žinai, pilis labai didelė, miegamųjų daugybė.

- Nori juos užpildyti?

- Boisams ir dvynėms tai būtų pramoga, - pasakė jis. - Jau nekalbant apie Sjuzę ir Engusą. Paskambinsiu Engusui, pasakysiu, kad tada tu turėsi laiko man padėti.

- Jei dvynės ten pasiliks...

- Ir aš pasiliksiu, kol Keneto nebeliks apylinkėje. - Patylėjęs prisipažino: - Jis mane nervina.

- Ir mane.

- Be to, keletą dienų neduosime valios rankoms.

Ji sustingo. Ką, po šimts, jis čia paisto?

- Nežinau, kaip tavo rankos, bet manosios neturi nė mažiausio noro turėti reikalų su tavimi, - atkirto Kerstė. - Nebent tėkšti tau antausį. Iš visų įžūlių, egoistinių pareiškimų...

- Tu jauti tą patį.

- Atsikabink, - Kerstė pratrūko. - Žaisk savo sušiktais jausmais kur kitur! Nenoriu nieko girdėti! - Ir pasipūtusi išžygiavo iš ligoninės.

- Kaip parsigausi namo? - sušuko Džeikas - Eisiu pėsčia.

- Palūkėk, aš tave parvešiu.

- Nesijausiu saugi, - Kerstė nesustojo. - Mudu dviese automobilyje su tuo sumautu potraukiu... Kelsime pavojų eismui. Nesiartinsiu, Džeikai Kemeronai, prie tavęs tol, kol nesukiši savo potraukio į stiklinį indą ir neužrakinsi spintelėje. O aš... Aš savo sumautą - nesvarbu ką - veduosi į ilgą kelionę.

Ji prasilenkė su Bebse.

- Sumautas potraukis? - paklausė Bebsė. - Ar aš ko nežinau?

- Mes abu nežinome, - atsakė Kerstė ir jos nuvargusį veidą papuošė blanki šypsena. - Mudu su daktaru Kemeronu ką tik priėmėme ligonį su psichine negalia, bet jumis dėta aš susirūpinčiau, kas ką gydo. Gal pačiam daktarui reikėtų gydytis.

Ir nuėjo, palikusi į ją spoksančią Bebsę.

Nežinia, ar Džeikas žiūrėjo jai pavymui. Nerizikavo atsigręžti ir įsitikinti.

Kelias buvo tolimas, bet Kerstei to reikėjo. Kol pasiekė namus, priartėjo prie būsenos, kai apie viską galėjo galvoti ramiai. Žinoma, tik išgrūdusi iš galvos Džeiką Kemeroną.

Įėjusi į kiemą ji uždarė paskui save vartus. „Namuose“, - pagalvojo ji ir kreivai šyptelėjo. Ar prieš dvi dienas galėjo įsivaizduoti, kad laikys šią keistuolišką pilį savo namais? Bet nuėjusi į vonią su karaliene Viktorija pasisveikino beveik kaip su drauge.

Viskas bus gerai. Kenetas gal ir pavojingas, bet juk ši pilis lyg tvirtovė.

- Mudvi ją apginsime, - pareiškė ji karalienei Viktorijai. - Mums nereikia jokio Džeiko Kemerono.

Viktorija nepritarė. Ji turėjo savo Albertą, vėliau poną Brauną. Gal ji kursto Kerstę pasiduoti jausmui, kurio buvo išsižadėjusi?

- Man nieko nereikia, - kiek neryžtingai pareiškė Kerstė ir nuėjo ieškoti kitų pilies gyventojų. Gal ir nieko nereikia, bet nedidelė kompanija nepakenktų. Nebereiktų kalbėtis su mirusiais valdovais.

Rasti pašnekovų buvo sunkiau, negu ji manė. Engusas, Sjuzė ir dvynės miegojo. Galiausiai virtuvėje ji susirado bulves skutančią Mardžę, kuriai vadovavo Benas.

- Atrodo, mieloji, kad su mumis įkliuvote, - pasveikino ją Mardžė, mojuodama miltuota ranka. - Sumaniau kepti pyragą su įdaru, tikiuosi, kad neprieštarausite.

- Ar Džeikas su jumis jau kalbėjo?

- Daktaras Džeikas kalbėjo ir su Jo Šviesybe, ir su mumis. Mums visiems ši mintis patinka. Tiesa, Benai?

Krėsle prie ugnies beveik pradingęs liesas kaip šakaliukas Benas pritariamai sulinksėjo.

- Kenetas visiems kelia rūpesčių, - pasakė jis liūdnai. - Engusas labai susijaudinęs, visai nebegalvoja apie savo moliūgą.

- Bet mes jį nuraminome, - tikino Mardžė. - Jiedu su Sjuze apsiramino, o dvynėms nusibodo smėlio pyragai, tai iškepėme tikrą, su gervuogėm. Tuoj už vartelių yra gervuogynas. Visus išsiunčiau uogauti, kol minkiau tešlą. Pyragas atitraukė visų dėmesį. Privalgėme, kad jau per burną lenda. Sandėliuke yra pyrago ir jums, mergužėle.

Tai buvo tikras vaistas. Kerstė pasivaišino dar šiltu pyragu ir nusprendė, kad Kenetui reikia ne raminamųjų, o saldumynų. Jei tik taip lengvai būtų galima jam padėti...

Sjuzei ir Engusui padėti nebuvo sunku. Juos, apimtus sielvarto, išgydė didelė šeima.

„Džeiko sumanymas visiems pagyventi kartu buvo puikus“, - nutarė Kerstė ir vėl paniro į svarstymus apie kaimo gydytojo gyvenimo sunkumus. Džeiką slėgė, kad paliatyvinę mediciną ji išmano geriau už jį, o jam tenka gydyti įvairias ligas. Susidūręs su kokiu nors atveju jis gydo mąstydamas plačiau. Bet...

- Ir jūs visi galite persikelti į pilį? - sutrikusi paklausė Kerstė. Mardžė nustebusi pakėlė antakius.

- Argi jūs kviečiama nevažiuotumėte čionai? Visoje apylinkėje neatsirastų žmogaus, kuris už tokį kvietimą neatiduotų savo dešinės rankos. Mano Beną ir Jo Šviesybę sieja ilgametė pažintis. Jie nuolat lygina moliūgus. Su Beno artritu daug nepasižmonėsi. Kai Džeikas paskambino ir pasiūlė, mes pagalvojome, kad tai, na, tikros atostogos. O kad jūs jau čia, aš lėksiu namo pasiimti, ko trūksta nakčiai...

- Ir palaistyk daržą, - atsiliepė Benas iš krėslo gilumos.

- Vakar lijo, nėra reikalo laistyti, - blaiviai mąstė jo žmona. - Matote, jokio vargo.

- Bet... Džeikui... - lėtai dėstė Kerstė. Tai buvo taip nepanašu į jai pažįstamą didmiesčio medikų gyvenimą, visiškai kitoks pasaulis. Nerimaudamas dėl savo ligonių Džeikas pas juos persikėlė? Neįtikėtina.

- Manau, kad Kenetas išjudino mūsų daktarą, - pasakė Mardžė, tyrinėdama Kerstės veidą ir bandydama atspėti jos mintis. - Žinokite, kad ir jam sveika čia pabūti - butas ligoninėje labai nykus.

- Kodėl nepasiieško geresnio?

- Jam taip patogiau, brangioji, - aiškino Mardžė. - Keldamasis čia nusipirko puikų namą už kelių kvartalų nuo ligoninės, bet jis čia vienintelis daktaras, dažnai kviečiamas naktį, o tada, suprantama, nėra kam pasirūpinti mergaitėmis. Mudu su Benu būname dienos metu, bet jis nenori, kad jį varžytų kartu gyvenanti auklė.

- Tai kaip jis išsisuka iš padėties?

- Butas yra ligoninėje. Kai iškviečia naktį, dvynes prižiūri seselės. Geriausia išeitis. Bet gyvendamos prie ligoninės mergaitės turi netriukšmauti. Jokių šokinėjimų laiptais, kaip čia, - ji su malonumu minkė tešlą. - Jiems visiems į naudą čia pabūti. - Ji baugščiai žvilgtelėjo į Kerstę: - Žinote, ko jam tikrai reikia, tai žmonos. Bet mes nesitikime stebuklo.

- Ir aš nesitikėčiau, - sausai pareiškė Kerstė. - Tas žmogus vienišius.

- Jis mano, kad jūs jam per gera, - iš krėslo gilumos cyptelėjo Benas.

- Mes visi manome, kad Kerstė truputį per gera, - Mardžė metė į savo vyrą griežtą žvilgsnį. - Nepiršliauk, Benai. Žinai, kad dėl to tik susilauksi rūpesčių.

- Gyvenimas - vieni rūpesčiai, - pasakė Benas ir saldžiai nusižiovavo. - Be jų būtų nuobodu.

- Dabar didžiausias rūpestis - Kenetas, - atkirto Mardžė.

- Nelygu koks rūpestis, - dėstė Benas. - Vienas ant tavęs griūna ir nuo jo bėgi, o kitą pats prisišauki. Manau, kad mūsų daktaras pats nesupranta, koks jo rūpestis. Ir jūs, panele, nesuprantate, - mįslingai pasakė jis Kerstei. - Vertėtų kurį laiką palūkėti ir pažiūrėti.

Kerstės nuostabai, kelios dienos buvo iš tiesų ramios. Džeikas su šeima persikėlė į pilį, bet Kerstė jo beveik nematė, tik valgio metu. Suprantama, ji kiek įmanydama jo vengė, o jis tikriausiai vengė jos. Jei taip, viskas aišku.

Dėl Keneto nekilo jokių rūpesčių. Džeikas pranešė, kad išsiuntė jį greitosios pagalbos automobiliu į Melburną, prašydamas įvertinti jo psichikos būklę. Komisijos atstovas jam paskambino ir pranešė, kad pacientas atrodo nurimęs ir sveikai protauja, todėl jie nematą reikalo laikyti jo ligoninėje ir paskyrę vaistų paleidžia. Porą dienų jie laukė, kad Kenetas įniršęs sugrįš, bet jis nesirodė.

- Galėtumėte vėl grįžti namo, - trečią dieną per pietus pasakė Sjuzė Džeikui. Jis suprato, kad Kerstė to nenori, ir nusišypsojo. „Tikriausiai jaučia, kaip visiems gera,” - pagalvojo Kerstė. Enguso ir Sjuzės tiesiog nebeatpažinsi. O prieš kelias dienas buvo du invalidai.

- Jei Engusas sutinka, galėtume dar kiek čia pagyventi, - pasakė Džeikas. - Tas žmogus man vis dar kelia nerimą.

- Ir tavo vaikučiams bus linksmiau, - patenkintas pareiškė Engusas. - Ši vieta dabar pilna triukšmo ir gyvybės, kaip ir turėtų būti. - Jis įsidėjo į lėkštę dar ponios Bois žuvies patiekalo.

- Jei mes tikrai netrukdome...

- Aš tavęs, Džeikai, beveik nematau. Vaikų, merginų ir Mardžės su Benu visur pilna, ir man tai patinka, bet tavęs čia niekada nebūna.

- Aš dirbu.

- Tai tegu Kerstė tau padeda. Ji taip nori dirbti.

- Kerstė padeda.

- Nepakankamai, - tiesiai išdrožė Engusas. - Tegu padeda poliklinikoje.

- Šiandien ji skiepijo.

Taip ir buvo. Kerstė apsilankė miestelio pradinėje mokykloje ir paskiepijo septyniasdešimt vaikų. Žinoma, sutaupė Džeikui keletą valandų, jis galėjo grįžti anksčiau pas savo vaikus. Bet tuo tikrai nenustebinsi pasaulio. Ji galėtų padėti jam klinikoje. Jos laikina registracija sutvarkyta, bet tektų dirbti petys į petį su Džeiku, o tai juos abu nervintų. Visos svarbios operacijos jau atliktos ir dabar Džeikas priimdavo jos pagalbą tik kai jie dirbo atskirai.

„Gal ir gerai“, - pagalvojo Kerstė, nukreipdama žvilgsnį į Sjuzę, kuri ragino dvynukes valgyti daržovių. Viskas sekėsi daug geriau, negu ji drįso svajoti. Jei Sjuzei taip seksis keletą savaičių prieš gimdymą, gal jai pavyks atsikratyti depresijos.

Ji vėl ėmė valgyti, bet staiga pajuto esanti stebima.

Sjuzė žinojo, kad jos reikalai su Džeiku prasti. Sesuo dvynė siuntė nebylius klausimus, į kuriuos Kerstė negalėjo atsakyti. Mardžė su Benu kai ką nujautė.

Nujautė ir Džeikas. Jis pajuto netikėtai stojusią tylą, išgirdo neištartus klausimus.

- Man reikia eiti, - pasakė jis, staigiai atstumdamas kėdę. Uždėjo rankas ant dukryčių galvų. - Turiu vakarinį priėmimą. Ar leisite Mardžei jus paguldyti?

- Šįvakar man pasaką skaito Sjuzė, - pasakė Alisa, - o Kerstė skaito Penelopei. Rytoj apsikeisime.

- Galiu abiem paskaityti, jeigu reikia Kerstės pagalbos, - siūlėsi Sjuzė, bet Džeikas jau ėjo pro duris.

- Apsieisiu vienas, - pasakė. Ir išėjo.

Slinko dienos. Kai Džeikas pasakė, kad apsieis vienas, atrodė, kad pakeitė nuomonę ir atsisako anksčiau pageidautos pagalbos.

Jie kartu operavo Dorotės Miler venas, Marko Glestono odos vėžį ir Skočio ostechondromą, tačiau tos operacijos buvo nesudėtingos ir tik sužadino Kerstės norą operuoti dažniau. Bet Džeikas jai siūlydavo tik smulkius darbelius.

- Tavo svarbiausias darbas - rūpintis Enguso ir Sjuzės sveikata, - sakė jis Kerstei.

Puiku. Bet Sjuzė ir Engusas patys rūpinosi vienas kitu.

Anksčiau Engusas beveik nejudėjo. Dabar, su deguonimi, jam užteko ambulatorinio gydymo, nors buvo dar netvirtas. Toks kaip Sjuzė.

Jie abu sugalvojo maršrutą aplink daržą, kur buvo galima prisilaikyti už tvoros. Nutarė pažiūrėti, kuris apeis daržą greičiau. Kaip juos prižiūrinti medicinos darbuotoja, Kerstė privalėjo lenktynes stebėti ir juos pakelti, jei pargriūtų. Lenktynininkai slinko vėžlio tempu.

Kas jai? Kodėl jaučiasi nelaiminga? - po savaitės klausinėjo savęs Kerstė.

Turėtų džiaugtis. Sjuzė sveiko, kasdien darėsi linksmesnė. Enguso sveikata irgi gerėjo. Kenetas nesirodė. Vienintelė priežastis laikyti pilyje tiek daug žmonių buvo visuotinis pripažinimas, kad tokia tvarka labai tinka Engusui ir Sjuzei. Dabar, pavakario saulėje, mažosios mergytės raičiojosi ant pievutės su Borisu, invalidai treniravosi vaikščiodami, Benas buvo išvažiavęs namo pasirūpinti savo daržu, o Mardžė virė. Kerstė ketino skaityti puikią knygą. Dievas mato, jai nieko netrūksta, bet... ją graužė rūpestis, kur Džeikas.

Visai kvaištelėjo.

- Eisiu aplankyti Meivės, - nusprendė ji, kai grįžo Benas ir pasisiūlė prižiūrėti lenktynes.

- Ten po pietų dažniausiai eina Džeikas, - pasakė su šypsenėle Benas, bet ji nusprendė nereaguoti į jo erzinimą ir laikytis oriai.

- Jei pamatysiu, kad esu nereikalinga, neisiu į vidų, - pasakė dalykiškai ramiai.

- Būtinai ją aplankyk, - sujudo Mardžė. - Benai, nekišk nosies, kur nereikia.

- Prižiūrėsite Sjuzės ir Enguso lenktynes? - paklausė ji, nekreipdama dėmesio į jų ginčą. Dvi visiškai vienodos šypsenos. Kad juos kur!

- Vėžlys lenktyniauja su vėžliu, - pasakė Mardžė žvelgdama į Engusą, kuris bandė nesilaikydamas už turėklų pasivyti Sjuzę. - Kaip įdomu. Žinoma, mes pateisėjausime. Eikite, mieloji, ir pasistenkite judėti šiek tiek greičiau už šią keistą porą. Pietūs po valandos, bet jei negrįšite, nieko tokio. Pridariau bandelių su dešrelėmis, nepritrūks.

Kas jai?

Sėdėdama automobilyje Kerstė keikė savo kvailumą. Išvažiavus iš pilies palengvėjo. Jai reikia laiko. Reikia...

Nežinia, ko jai reikia.

Sulėtinusi greitį mergina sustojo pasigrožėti gamtovaizdžiu. Vaizdai buvo pasakiški. Nuo palei jūrą aukštai kalnuose vingiuojančio kelio galėjo matyti bangose nardančius delfinus. Tai ją apramino. Žiūrėjo į juos susižavėjusi, bet netrukus jie išnyko, nuplaukė savo keliais. Gyvenimas turėjo tęstis.

Meivė. Ji aplankys Meivę.

Jeigu Meivė jaučiasi blogai, tai ji, specialistė konsultantė, turėtų būti su ja, o ne krimstis kaip įsimylėjusi paauglė. Jos kvaili jausmai visiškai nelogiški. Pilyje dar reikia pabūti keletą savaičių, todėl reikia nedelsiant pradėti elgtis normaliai.

Taip. Normaliai.

Kerstė lipo verandos laipteliais, kai pro duris išėjo Džeikas. Vėl turėjo valdytis, kad nesupyktų.

- Sveikas, - tarė ji. Džeikas pažvelgė į ją kaip į nepažįstamą.

- Kodėl tu čia?

- Prašei, kad palaikyčiau su Meive ryšį.

- Prašiau, bet maniau, kad tu pilyje.

- Na, ne pilyje, - pasakė piktai. - Kaip mūsų ligonė?

- Sėdi lovoje su dviem vaikaičiais ir spalvina pagal numerius Rembranto paveikslą, - Džeikas leido sau nusišypsoti. - Dažų pritaškyta visur, Barbara niurzga, vaizduoja įpykusią. Nori pažiūrėti?

- Norėčiau, - atsakė Kerstė ir net nusišypsojo, bet prisiminusi, su kuo kalba, surimtėjo. - Bet nenoriu tavęs trukdyti. Tu, be abejo, neturi laiko.

- Ne tiek, kad negalėčiau pasidžiaugti tuo, ką padarei, - pasakė jis pasitraukęs į šalį, kad ji praeitų. - Puikiai padirbėjai, daktare Mekmehon.

Kerstė paraudo. O kad turėjo praeiti pro jį taip arti, dar labiau paraudo.

„Reikia grįžti į Valstijas, - pagalvojo ji. - Apleidžia sveikas protas.“

Bet medicina jos nenuvylė. Įėjusi į Meivės kambarį Kerstė nustebusi sustojo.

Kambarys buvo pilnas šeimos narių. Meivė sėdėjo apkamšyta pagalvėmis su vaikaičiais iš abiejų pusių. Mergytė ir berniukas, penkerių ir septynerių metų, sėdėjo ant sukrautų knygų, kad būtų reikiamas aukštis. Ant Meivės kelių gulėjo padėklas, o ant jo - dažai, teptukai ir paveikslas. Ant lovatiesės buvo tiek pat dažų kiek ant drobės, bet niekas dėl to nesuko galvos. Įėjus Kerstei visi šypsodamiesi sužiuro. Barbara stovėjo prie lango. Priėjusi arčiau Kerstė pamatė ant jos blakstienų ašaras.

„Tai nėra nevilties ašaros“ - pagalvojo. Pasikeitimas ligonės kambaryje per savaitę buvo beveik stebuklingas. Žudo pats skausmas. Jis sugadina gyvenimą prieš mirtį. Jai pavyko. Nereikėjo nei klausti, viskas buvo parašyta Meivės veide.

- Tai nereikia jokių naujų vaistų? - tyliai paklausė, pati vos sulaikydama ašaras. Meivė plačiai nusišypsojo.

- O ne, brangioji. Man puikiai sekasi.

Kerstė pagalvojo, kad greitai viskas pasikeis. Ši liga žiauri ir nepagydoma. Kaulų metastazių daugės ir nuskausminimo režimą reikės tobulinti kasdien iki pat senutės mirties. Bet šiuo metu ji džiaugiasi gyvenimu, o Kerstė gali nuskausminimą reguliuoti.

Gali reguliuoti, kol Sjuzė pagimdys ir reikės išvažiuoti.

- Prieš išvykdama mane išmokysi, - tyliai tarė Džeikas, ir Kerstė suprato, kad jis galvoja apie tą patį. Vėl stebėjosi tuo ypatingu artumu. Matė jį besišypsantį. Ir reikėjo jį sutikti, visai ja nesidomintį. Čia, kai jos namai už šimtų mylių, o ji visai nenori įsimylėti. Viskas tiesiog juokinga…

Įdomu, ar Džeikas žino, kad ji apie tai galvoja.

- Suprantama, mes su tavimi panagrinėsime paskutiniuosius skausmo malšinimo etapus, - pasakė šiek tiek išsiblaškiusi. Ji tyčia nusisuko nuo Džeiko ir nusišypsojo Meivei.

- Ar galime trumpam atidėti tapybą į šalį? Noriu jus apžiūrėti. Ar yra skausmingų vietelių?

- Mane šiek tiek vargina klubas, - prisipažino Meivė, - bet skauda daug mažiau negu praėjusią savaitę, todėl negaliu skųstis.

- Girgždantį ratą reikia patepti, - pasakė jai Kerstė, stengdamasi nekreipti dėmesio į Džeiką. Jei banalybės gali užpildyti nelengvą tylą, tai tegu klausosi banalybių, bet jos nė minutei neleido jai Džeiko užmiršti. - Daktare Kemeronai, ar neišvestumėte šių dviejų talentingų dailininkų pasivaikščioti? - pasiūlė ji, netekusi vilties. - Mes su močiute galėtume pasikalbėti apie skaudamą klubą.

Ji vis dar gali padėti. Džekui išėjus Kerstė atsipalaidavo - ne tik patarė Meivei dėl klubo, bet ir rado laiko pakalbėti apie ateitį, įtikinti senutę, kad nuskausminamųjų vaistų ši gaus tol, kol reikės.

- Tą kokteilį galima vis keisti, - tvirtino jai. - Tikrai galima. Išvažiuodama paliksiu nurodymus, ką daryti toliau. Man visada galima paskambinti. Daktaras Kemeronas rūpestingas. Kai atvykau, jis jau rengėsi skambinti skausmo specialistui ir prašyti pagalbos. Galės tai padaryti, kai manęs nebebus.

- Norėčiau, kad pasiliktumėte, - liūdnai susimąsčiusi pasakė Meivė. Kerstė pagalvojo, kad senutei liko gyventi kokius šešis mėnesius, o gal ir ilgiau, todėl ji negali žadėti.

Kai Kerstė išėjo, saulė jau nebešildė. Pasitikrino laiką ir suprato per ilgai užtrukusi. Pilyje jos laukė pietums.

Bet verandoje laukė kitas pacientas. Ant verandos laiptelių sėdėjo Džeikas su penkiasdešimties ar šešiasdešimties metų fermeriu. Vyriškis pažvelgė į ją ir nusišypsojo bedante šypsena suvargusiame, nelabai švariame veide.

- Dar vienas daktaras, - pasakė patenkintas. - Du už vieną kainą. Barbara sakė, kad daktaras šįvakar atvažiuos, aš laukiau kelyje pasirodančios jo mašinos. Dabar jūs dviese.

- Herbertas gyvena tuoj už kalvos, - tarsi atsiprašinėdamas sausai tarė Džeikas. - Herbertai, čia gydytoja Mekmehon. Herbertas nemėgsta poliklinikos, nes nemėgsta laukti.

- Mano pati liepia prieš einant į polikliniką išsimaudyti. Galiu sugaišti visą dieną, - piktinosi Herbertas. - Kažkas man negerai su koja. Pati sako, kad rytoj žūt būt temps į polikliniką. Bet dabar suradau jus... - Vyras švytėjo. - Gal galėtumėte mane pagydyti?

Jis atsmaukė kelnių kišką ir parodė siaubingą mėlynę, kurios viduryje buvo ilga, dantyta žaizda. Nuo jos į kirkšnį ėjo smarkus paraudimas. Buvo aišku, kad Herbertas susižalojo prieš kelias dienas ir nieko nedarė.

- Kas atsitiko? - paklausė Džeikas. Klausytojų užteko. Su abiem vaikais, laikydama juos už rankų, stovėjo ir žiūrėjo Barbara. Tikri kaimo vaikai. Vaikas iš Manheteno turbūt apalptų, bet šie tik rodė didžiausią susidomėjimą.

- Praėjusį pirmadienį įspyrė prakeikta telyčia, kai variau į gardą, - niūriai paaiškino Herbertas. - Variau pirmą kartą. Reikėjo turėti proto ir pasisaugoti, bet senstu, nebesu toks vikrus. Vakar mano pati pamatė, tai vos negavo priepuolio. Sako: jei neisi pas daktarą, tau koja nupus. Aš ir atėjau...

- Numanau, kad nesutiksi ateiti į ligoninę, - tarė Džeikas, labiau pralinksmėjęs, nei suirzęs, ir visiškai nenustebo, kai Herbertas papurtė galvą.

- Prieš nupūdama, koja turėtų pajuosti.

- Jei nepasirūpinsi, gali ir pajuosti, - patvirtino Džeikas. Jis pažvelgė į Barbarą: - Ar tu neprieštarausi, jei mes su daktare Mekmehon atliksime tavo verandoje nedidelę operaciją ?

- Čia mamos veranda, - pasakė Barbara ir nusišypsojusi mostelėjo į motiną, žiūrinčią pro savo langą. - Jeigu jums netrukdo žiūrovai - prašom.

„Baisiai keista,“ - nusprendė Kerstė.

Džeikas atrėmė fermerį į pagalves, padėjo po koja laikraščių ir paprašė Kerstės užmarinti blauzdą. Tada nuvalė susikaupusius nešvarumus, kurių buvo gausu, pašalino negyvus audinius ir patikrino aplink žaizdą kraujo apytaką. Geriausia žaizdą palikti kiek galima daugiau atvirą. Abu suprato, kad Herbertui kosmetinė reikalo pusė nerūpi, bet žaizda buvo tokia didelė, kad Džeikui teko keliais dygsniais ją sumažinti.

Vaikai spoksojo. Pro šalį karksėdama praėjo porelė vištų, o Herbertas su Barbara tuo metu nesiliovė kalbėję apie turgų.

- Už tas savo prakeiktas juodmarges karves aną savaitę gavau tik penkiasdešimt svarų, - skundėsi Herbertas. - O tu su vyru gavai septyniasdešimt.

- Todėl, kad mes karves gerai šeriame, - griežtai atkirto Barbara. - Tu per didelis titnagas, kad duotum joms to, ko reikia. Kas jas perka, turi laikytis ŠRP režimo.

- Kas tas ŠRP?

- Švelni rūpestinga priežiūra, - išpyškino Barbara. - To paties trūko ir tavo kojai, senas vėpla.

Kerstė suprato, kad juos sieja daug švelnių jausmų - kaip ir visą bendruomenę. Džeikui visi tie žmonės rūpi, o jiems rūpi Džeikas. Visi vienas kitam rūpi. Džeikas teisus. Tokioje bendruomenėje gera auginti vaikus.

O kas, jei Sjuzė norėtų vaikui gimus čia pasilikti? Bet kam tokios mintys? Kodėl Sjuzė turėtų to norėti?

Kodėl ji pati turėtų grįžti namo? Šeima nelaukia. Jos turi tik viena kitą. O čia... čia Sjuzė ir Engusas, Boisai ir Džeikas, daržas ir žmonės, galintys ją pamilti.

Gal Sjuzė norėtų čia likti? Kur tada dėtis Kerstei? Žmogaus namai ten, kur jo širdis. Dar viena banalybė. Jos vis lenda į galvą.

Kas traukia jos širdį į Manheteną? Robertas? Na jau!

„Ak, liaukis! - piktai pasakė sau žiūrėdama, kaip Džeikas tvarsto fermerio koją. - Daraisi sentimentali.“

Kerstė nusprendė tučtuojau grįžti į pilį. Džeikas baigė klijuoti tvarstį. Ji atsargiai suleido į veną antibiotikų ir pasikėlė išeiti. Jos darbas baigtas.

- Rytoj iš ryto ateik į kabinetą, apžiūrėsiu, - liepė Džeikas.

- Ai, daktare, žinai kaip nėra laiko vaikščioti.

- Jei nepasirodysi, paskambinsiu Modei ir liepsiu išpilti tavo naminio alaus atsargas, - pagrasino jis, kai fermeris bandė keltis. Verandos grindys - ne operacinės stalas, kebliau prie paciento prieiti. Džeikas paėmė jį už parankės iš vienos pusės, Kerstė - iš kitos. Herbertas truputį svirduliavo ir įkišo ranką į kišenę mašinos raktelių, bet Barbara pripuolė ir ištraukė juos jam iš rankų.

- Paskambinsiu Semui iš pieninės, kad tave parvežtų namo, - pasakė ji. - Jau po melžimo. Jis sutiks. - Herbertas jau žiojosi ginčytis ir Barbara su raktais porą žingsnių atsitraukė. - Kai daktaras tave apžiūrės, judu su Mode galėsite pasiimti savo automobilį, o jei Modė man pasakys, kad tu neprisižiūri, savo raktelių nebegausi.

Fermeris užsiplieskė, bet tik minutėlei. Netrukus jo pyktį pakeitė rami šypsena.

- Prakeiktos moterys, - pasakė Džeikui. - Gerai darai, kad nesileidi jų vėl suvystomas. - Jis metė vertinantį žvilgsnį į Kerstę. - Nors kai ką teko girdėti, geriau pasisaugok.

- Pasisaugosiu, - pasakė Džeikas, o Kerstė lyg nudegusi paleido fermerio ranką.

- Ji kaip iš paveikslėlio, - nusišiepė Herbertas.

- Jums nepatinka? - tyliai paklausė Kerstė.

- Kur nepatiks, - Herbertas nusišypsojo plačiau. - Dabar suprantu, apie ką visi kalba.

Barbara žagtelėjo.

- Prašom neįsižeisti, - ėmė maldauti ji Kerstės, - nepykite dėl to ant Herberto ar ant kitų. Ši apylinkė daktarui Džeikui piršliauja daugelį metų. Užtenka pamatyti tinkamą kandidatę ir mes jau peršame. Būkite pakanti.

„Gal Džeikas ir teisus sakydamas, kad nenori viešų santykių,“ - pagalvojo Kerstė. Į jos pyktį prasiskverbė užuojauta.

- Aš neįsižeidžiau, - ji susivaldė, - tik jaučiuosi sutrikusi, kad jums ateina į galvą tokie absurdiški dalykai.

- Absurdas būdingas šiai apylinkei, - ironiškai pastebėjo Džeikas, bet suskambėjo jo mobilus telefonas. - Po šimts! Gal, Dievas duos, daugiau darbo nebus.

Ji turėtų pasinaudoti proga išeiti, bet gal jau per ilgai delsė.

- Juokaujate, - kalbėjo telefonu Džeikas. - Kaip galima šitaip elgtis? Už tokius dalykus gresia atleidimas iš darbo be rekomendacijos. - Jis liūdnai atsiduso.

- Na, gerai, - tarė dar liūdnesniu balsu, - mums teks badauti. Ne, ne, negalvokite apie tai. Virsime šešėliais ir mirsime kaip kankiniai.

Jis užsikišo telefoną už diržo. Visi laukė išpūtę akis.

- Įvyko nelaimė, - liūdnai pareiškė jis.

- Nelaimė? - atsargiai pasiteiravo Kerstė. Žiburiukai jo akyse bylojo, kad jokios nelaimės nėra.

- Engusas ir Sjuzė jaučiasi geriau.

- Hmm... ar tai nelaimė? - Kerstė nenorėjo klausinėti, bet jo akys aiškių aiškiausiai juokėsi, nors lūpos stengėsi neišsiduoti. Jai buvo smalsu.

- Ponia Bois pietums išvirė sriubos ir dešrelių, - liūdnai pasakojo jis. - Visi buvo prisisportavę, išalkę, o mes vėlavome. Jai nepavyko priversti jų laukti… Man labai gaila, Kerste, bet turiu tau pranešti, kad jie viską sušveitė. - Džeiko veidas pasidarė visai gedulingas. - Mes likome be pietų. Mardžė liepė pakeliui į namus nusipirkti žuvų ir skrudintų bulvyčių.

- Užvalgykite ko nors pas mus, - pasiūlė Barbara ir suabejojo. - Galiu pasiūlyti...

„Kaimiškas vaišingumas visame grožyje,“ - pagalvojo Kerstė. Ši moteris tvarkė vaikus, motiną ir dar siūlėsi pamaitinti visus atėjusius.

- Mardžė gali mums iškepti kiaušinienės su skrebučiais, - pasakė Džeikas ir dar kartą išleido kankinio atodūsį. - Bet ne, - jis ranka nutildė Barbaros protestą. - Mudu su daktare Mekmehon esame tikri medikai didvyriai. Mokame išgyventi su sausos duonos kriaukšle ir panaudotu arbatos maišeliu. Žuvis su skrudintomis bulvytėmis bus karališka puota.

- Valgykite paplūdimyje, - patarė Herbertas. - Kaip mudu su pačia. Kiekvieną penktadienio vakarą pasiimame butelį vyno ir devynis kartus iš dešimties viskas baigiasi paišdykavimu. - Staiga jis suprato ką pasakęs ir susigėdęs sušnarpštė. - Noriu pasakyti... nepadoriai išdykaudavome, kai buvome jaunesni. - Pamatęs, kad visi susižavėję žiūri, jis išraudo. - Seniau. Noriu pasakyti...

„Oho, koks seksualus!“ - pagalvojo Kerstė. Žuvis su skrudintomis bulvytėmis ir išdykavimas su Herbertu.

- Atrodo, kad jums abiem to reikia, - atsiliepė per langą Meivė. Jei būčiau keturiasdešimt metų jaunesnė, važiuočiau kartu.

Žuvis su bulvytėmis ir išdykavimai su Herbertu ir Meive? Ar žuvis su bulvytėmis paplūdimyje su Džeiku.

Kur ji turi važiuoti? Į labai pavojingą teritoriją.

- Nusipirksime skrudintų bulvyčių su žuvimi ir parsivešime namo, - truputį per greitai pareiškė Kerstė, bet Barbara papurtė galvą.

- Jeigu taip pasielgsite, žinau, kas atsitiks. Lažinuosi, kad ir jūs patys žinote. Jie ten privalgė bandelių su dešrelėmis ir jaučiasi sotūs, bet vos įžengsite į pilį su žuvimi ir bulvytėmis, jie vėl pasijus alkani. Viską sušveis per akimirksnį. Daktare Džeikai, veskis ją į paplūdimį.

- Taip, daktare Džeikai, - pritarė Herbertas ir niuktelėjo jam į šoną. - Veskis į paplūdimį.

- Aš nenoriu žuvies su bulvytėmis, - pasakė Kerstė, stengdamasi išlikti ori, bet niekas jos nepalaikė.

Išskyrus Džeiką? Bet kai kiti planavo, Džeikas nieko nesakė. Netgi tada, kai jiems buvo griežtai pasakyta, ką daryti.

- Ar tu alkana? - paklausė Džeikas, kai pagaliau įsivyravo tyla. Jai teko pripažinti, kad taip ir yra.

- Tvarka, - nusileido jis, - žuvis ir skrudintos bulvytės. Kaip įsakyta.

Po penkių minučių ji nuolankiai sekė paskui Džeiko automobilį į žuvų krautuvėlę ir į paplūdimį.

SEPTINTAS SKYRIUS

Kol Džeikas pirko žuvis ir skrudintas bulvytes, Kerstė vaikštinėjo po parką, skiriantį miestelį nuo paplūdimio. Parkas buvo nedidelis žavus trikampis: viename šone paplūdimys, antrame - upė ir uostas, o trečiame miestelis. „Puikus mažas miestelis,“ - pagalvojo Kerstė. Ji jautė, kad vis labiau myli šį keistą brūzgynų, uosto ir apsnūdusio kaimo mišinį.

Virš jos galvos eukaliptuose tupėjo pora kukaburų, kurių pašaipus kvatojimas vertė ją jaustis keistai. Kodėl ji čia, kur neturėtų būti?

Jie abu žino, kad ši teritorija pavojinga.

Ak, dėl Dievo, tik pavalgys paplūdimyje žuvų su bulvytėmis. Čia juk ne koks gąsdinantis pasimatymas su Džeiku. Tai... nieko nereiškia.

Dėl visa ko Kerstė susirado staliuką netoli parduotuvių. Su dideliu paketu bulvyčių, žuvų ir pora butelių limonado priėjo Džeikas. Padėjęs nešulį ant staliuko jis nusišypsojo, o Kerstė išsigando.

- Turėtume vežtis viską namo, - išlemeno ji, bet Džeikas ramiai šypsojosi.

- Barbara teisi, tie rajūnai bemat viską sušluos, o aš mirštu iš bado.

Ir Kerstė buvo labai alkana. Kai jis perplėšė popierių ir pasirodė plekšnės, mažyčiai sultingi moliuskai, šviežios austrės, o bulvyčių tiek, kad galima būtų pamaitinti visą armiją, mergina nusprendė jokiu būdu viso to niekur nevežti.

- Čia mano pusė, - pasakė ji, dalindama pusiau, ranka braukdama bulvytes, žuvis, moliuskus ir austres į savo popieriaus pusę.

- Ei, - nustebo Džeikas. - Maniau, kad moterims dera apsimesti, jog jos nevalgo.

- Tik ne aš. Prisižiūrėjau mėnesiais, kaip Sjuzė knebinėja maistą. Jai bet koks keptas patiekalas stojo skersai gerklę, todėl valgėme tik sveikus produktus mažyčiais gabalėliais. Šis puikus, daug angliavandenių turintis maistas - tikra svajonė, kausiuosi už kiekvieną kąsnį.

- Džiaugiuosi, kad įtikau, - pasakė jis nelabai tikėdamas ir valgydama Kerstė jautė, kad yra stebima.

- Na? - pagaliau neiškentė ji, nurijusi paskutinį moliuską. - Atrodo, tarsi niekada nebūtum matęs žmogaus, valgančio skrudintas bulvytes. Tikriausiai matei.

- Niekada nemačiau tokio žmogaus kaip tu.

- Tada žiūrėk į Sjuzę, ji tokia pat.

- Ne tokia pat.

- Nes nėščia ir suvargusi? Atsigaus. Bus stipresnė asmenybė negu aš, - pripažino Kerstė.

- Ar dėl to, kad gyvenimas ją mėtė? - pasmalsavo Džeikas. - Manai, kad tu negali būti tokia stipri?

- Nesu.

- Kai skambinau tikrindamas kvalifikaciją, gavau pilną pagyrimų raportą, - pasakė jis. - Sumani, rūpestinga, ambicinga. Manyta tave paskirti slaugos ligoninės direktore medicinos reikalams. Vienas iš ryškiausių apibūdinimų - stipri. Išgarsėjai kovodama, kad tavo pacientai gautų viską, ko reikia, ir iki galo jaustųsi patogiai. Tai milžiniška prestižinė įstaiga, įgyti tokį pasitikėjimą tavo amžiaus žmogui - neįtikėtina. - Džeikas patylėjo. - Bet paskui pasitraukei. Nesirodei ligoninėje tris mėnesius ir direktorės postas atiteko kitam.

- Yra daugybė darbų, - susidrovėjusi tarė Kerstė. - Nesvarbu.

- Moteris, su kuria kalbėjau, sakė, kad labai svarbu. Pasitraukti iš klestinčios medicinos įstaigos dėl to, kad apsisprendei rūpintis seserimi, tolygu profesinei savižudybei.

- Nesąmonė, - staiga supyko Kerstė. Jis braunasi į jos asmeninę erdvę, jos pačios abejones? - Na, iš dalies tai tiesa, bet eidamas tokias pareigas turi pamiršti viską pasaulyje. Gal aš kurį laiką tokia buvau, bet nieko kito nematyti yra kvaila. Šeima svarbiau už viską.

- Mano buvusi žmona vis dar neateina į protą, - be ryšio pasakė Džeikas ir kažkodėl ji dar labiau supyko.

- Taip jai ir reikia. Kiekvienam savo. Galiu sugalvoti ir daugiau banalybių. - Kerstė pakilo, nuėjo prie artimiausios šiukšlių dėžės ir sviedė į ją tuščius maišelius.

- Hmm... banalybių? - atsargiai paklausė Džeikas, bet ji net neatsisuko.

- Neklausinėk. Pasivaikščiosiu paplūdimiu, o tu važiuok namo.

- Varai?

- Varau, - atsakė ji. - Jei mus šiame miestelyje pamatys vaikštinėjančius drauge, manau, kad santuokos liudijimo neprireiks. Viskas bus užantspauduota.

Džeikas nusišypsojo:

- Pradedi suprasti, ko aš nenoriu.

- Galbūt, - sutiko ji. - Bet tu buvai nemandagus.

- Nebemoku būti mandagus.

- Teisybė. - Priėjusi smėlį Kerstė nusispyrė sandalus ir pasiraitė džinsus. Kai atsitiesė, Džeikas buvo šalia ir darė tą patį.

- Tu turėjai važiuoti namo.

- Vaikai suvalgė mano bandeles su dešrelėmis. Vakarinės pasakos dešrelių valgytojoms nebus.

- Nori pasakyti, kad mergaitės net nepastebės, jog tavęs nėra, - pasakė ji suminkštėjusi. - Žmonės stovi eilėje dėl teisės vakare paskaityti vaikams knygelę. Tiek laimingų žmonių, kad paskolinai vaikus.

- Gerasis Kenetas, - tyliai tarė Džeikas. - Nežino, ką pradėjo, kokią košę užvirė.

- Manau, kad Kenetas mus subūrė, - tarė Kerstė. - Netrukus tau teks jį pamiršti ir leisti visiems keliauti namo.

- O kas nori keliauti namo? - mįslingai paklausė Džeikas. - Aš noriu pavaikštinėti po paplūdimį. O tu?

- Skirtingose paplūdimio pusėse? - pasiteiravo ji.

- Žinoma. Ar pakviesti Borisą palydėti?

- Reikėtų.

- Jei nueičiau jo atsivesti, visi prisidėtų prie mūsų.

- O tada pasivaikščiojimas virstų nepaprastu įvykiu, - pasakė ji. - Bet mes juk to nenorime, daktare Kemeronai, tiesa?

Viskas baigėsi ilgu pasivaikščiojimu. Kerstė galvojo apie tai, kad ji visą laiką gyveno didžiausioje įtampoje. Nuo pat Rorio mirties. Rūpinimasis Sjuze, pastangos gerai atlikti darbą, ieškojimas visiems geriausios išeities ją išsekino. Net priverstinis nieko neveikimas Sidnėjuje, kai Sjuzei grėsė priešlaikinis gimdymas, kėlė baisią įtampą - jautėsi tokia bejėgė matydama, kaip gilėja sesers depresija.

Bet pastaroji savaitė jai buvo tikra dovana. Galvoje siautė sumaištis dėl jausmų, bet visa kita... Ji nebesibaimino dėl Sjuzės. Liko tik trys savaitės, dabar kūdikis gali gimti ir išgyventi. Be to, ji vėl dirbo gydytoja: duodavo narkozę, reguliavo nuskausminimą, atlikdavo smulkius darbelius, kurių nenorėjo Džeikas. Net ir mokinukų skiepijimas - tie perkreiptais iš siaubo veideliais mažyliai atkiša savo nuogas rankutes, tarsi skerdyklon vedami avinėliai, ir baisiausiai nustemba, kad ji sugeba neskaudžiai įdurti - teikė jai pasitenkinimą.

Jai patiko gyventi pilyje. Keneto grasinimai paskatino visus susiburti į vieną šeimą ir...

Ir pirmą kartą po daugelio metų ji pasijuto šeimos dalimi. Daugiausia dėl dabar šalia jos žingsniuojančio vyriškio.

„Visai nekeista, kad taip kvailioja hormonai, - pagalvojo Kerstė. - Jis toks nuostabiai gražus, nepaprastai rūpestingas, ir apskritai...“

- Apie ką susimąstei? - paklausė Džeikas ir atitrūkusi nuo savo minčių mergina nustebo, kad jie nuėjo beveik pusę mylios. Ėjo sekluma, juos skyrė keli žingsniai, todėl nesitaškė.

- Galvoju, kad buvo smagu.

- Smagu?

- Skiepyti vaikus, žiūrėti, kaip Sjuzė lenktyniauja su Engusu, lakstyti po pilį su Borisu, Penelope ir Alisa.

- Jiems taip pat buvo smagu. - Jie nutilo. Didžiulis auksinis saulės kamuolys nusirito ant tolumoje dunksančių kalnų, slydo už jų žemyn, kol staiga visai pasislėpė, palikdamas tik nuostabias saulėlydžio spalvas. - Verčiau grįžkime.

Abu nenoromis apsisuko.

Vėl tyla. Kodėl jis nekalba? Tarsi jos bijotų.

- Tai tu apsisprendei niekada nebeužmegzti artimų santykių? - švelniai paklausė Kerstė, ir tyla sutirštėjo. - Atsiprašau? - nebeiškentė palūkėjusi. - Negirdėjau atsakymo.

- Stengiausi negirdėti klausimo.

- Aš galiu klausti, - pyktelėjusi pasakė ji. - Atsimink namuose paliktą vyrelį ir šešis vaikučius.

- Pamiršau, šyptelėjo Džeikas. - Gal todėl, kad nenešioji ant kaklo medaliono su nuotraukomis.

- Jų per daug, - surezgė taiklų atsakymą Kerstė. - Skaudėtų kaklą.

- Jei nešiotum, vietiniai neskleistų apie mus kalbų, - pasakė Džeikas.

- Tai tikrai tave užknisa.

- Tikrai, - sutiko jis. - Kiekviena netekėjusi moteris šioje apylinkėje anksčiau ar vėliau man peršama. Nusibodo.

- Įsivaizduoju, - nedrąsiai pasakė ji. - Visos tos moterys...

- Tiesiog... - Džeikas tėškė koja vandenį taip, kad apsitaškė ne tik kelnes, bet ir marškinius. „Nieko baisaus, - pagalvojo Kerstė. Ankstyvas šaltukas, pasitikęs jas čia atvykus, greitai baigėsi ir vėl grįžo vasaros šiluma. - Kol prieisime paplūdimio pakraštį, išdžius.“ - Supranti, toks mažo miestelio kvailumas. Atvažiavau čia, kur visi vienas kitu rūpinasi, o čia kita medalio pusė - nėra ko man skųstis.

- Kodėl imi į galvą, ką jie sako? - atsargiai paklausė Kerstė. - Ar tai taip svarbu? Jei kas nors pamatytų tave bučiuojantis ir pasakytų, kad turi meilės romaną, ar tai jau tragedija?

- Mano vaikams taip.

- Kažin, ar tai palies tavo vaikus, - pasakė ji šiurkščiau nei ketino. - Jos ketverių metų. Vargu, ar jas tai ištvirkins.

- Bet jei moteris neteisingai supras...

- Bijai, kad palietęs moterį turėsi stoti prie altoriaus. Žinai, tu truputį... per gerai apie save galvoji.

- Taip, - patvirtino ramiai šypsodamasis Džeikas. - Skamba arogantiškai.

- Būtent.

- Jei tave pabučiuočiau, tu negalvotum, kad tai gali nuvesti toliau.

Kerstė susimąstė.

- Negalėtų, - atsargiai užtikrino ji. - Dėl vyrelio ir mažylių namuose.

Džeikas mostelėjo aukštyn į kyšulį. Ten buvo automobilių stovėjimo aikštelė, iš kurios atsivėrė uostas, mėgiama gyventojų vietelė. Jie ten atvažiuodavo įvairiu dienos metu pasižiūrėti bangų mūšos, potvynių ir atoslūgių, paspoksoti į žvejų flotilę. Ten visada stovėdavo keletas automobilių. Dabar Kerstė suskaičiavo mažiausiai dešimt.

- Žinai, - nedrąsiai tarė ji, - jei dabar mane pabučiuotum, turėtum patikimą ginklą ilgus metus.

- Kaip? - jie sulėtino žingsnį, sustojo ir stovėjo iki kulkšnių vandenyje.

- Iki ryto apie tai žinotų visas miestelis. Daktaras įklimpo į aistringą meilės romaną su daktare. Paskui nieko iš to neišeitų, daktarė grįžtų į Niujorką, palikusi kaimo daktarą nusiminusį. Metų metais galėtum slėptis už savo sudaužytos širdies.

- Tai bent! Ačiū.

- Šovė į galvą tokia mintis, - tarė ji ir nusišypsojo. -

Dėl tavo ramybės pasiaukočiau. Ar gali būti geresnis ginklas už sudaužytą širdį? Arba... - Kerstė stabtelėjo, - galėčiau visiems pasakyti, kad tu žinojai apie mano vyrą ir šešis vaikus. Tai padėtų. Gal netgi geriau.

- Kodėl geriau? - jis spoksojo lyg jai būtų išdygusi antena.

- Motinos perspėtų dukteris: nesiartink prie jo, brangioji, jis ardo šeimas.

- Tu viską apgalvojai.

- Tik stengiuosi padėti.

- Kodėl?

- Tu nelaimingas, - paaiškino ji. - Aš juk skausmo specialistė, padedu jį suvaldyti.

- Iš ko sprendi, kad man skauda?

- Manau, kad esi velniškai vienišas, - rėžė ji tiesiai. - Po žmonos išdavystės likai suglumęs, įskaudintas ir išsigandęs. Nori save ir savo mergaites apsaugoti nuo skausmo, todėl nieko neprisileidi artyn. Ir pretekstą sugalvojai - vietines paskalas.

- Nesąmonė.

- Ar tikrai? - Kerstė atsigręžė veidu į jį. - Ar tikrai, Džeikai? Iš dalies pats prisipažinai. Vos spėjome susipažinti, o jau liepei man nesiartinti, nors jaučiame abipusę trauką. Atmetus visus pramanus, ar yra rimta priežastis, kodėl dabar manęs nepabučiuoji? Kai žinai, jog abu to norime?

- Aš...

Kerstė pašaipiai pakėlė antakius ir nusisukusi nubrido sekluma. Ji tikriausiai pamišo. Vienatvė ir baimė, kurią išgyveno praėjusį mėnesį, privedė ją iki ribos. Bet kuriuo momentu jai galima diagnozuoti beprotystę, kaip ir Kenetui.

Ir tada Kerstė išgirdo paskui save vandeniu šlepsintį Džeiką.

- Kerste?

- Ką?

- Man belieka tave pabučiuoti arba pasmaugti. - Džeikas atrodė daugiau suirzęs, negu įsimylėjęs. - Tai atsisuk ir aš pabučiuosiu.

Džeikas ją pabučiavo.

Beprotis! Tai kvaila. Ji pati dėl to kalta. Protingiausia buvo dingti iš čia, bet ji pernelyg...

Pernelyg Kerstė.

Džeikas jautėsi kaip perkūno trentas. Kerstė įsibrovė į jo gyvenimą kažką uždegė jo sieloje. To nebuvo seniausiai, jei apskritai buvo. Kai tuokėsi, manė, kad myli, bet tada nejautė nieko panašaus.

Balansavo ant peilio ašmenų.

Kerstė kaltino jį bailumu - ir buvo teisi. Nuo to laiko, kai liko vienas su dviem kūdikiais, jis kruopščiai apgalvodavo kiekvieną sprendimą. Bet Kerstės nesuvaldysi...

Kerstė.

Tai beprotystė, bet ji buvo taip arti, jos didelės, švelnios, pašaipios akys klausė. Tokiose akyse galima nuskęsti. Galima visiškai prarasti savitvardą. Taip, tai neprotinga, bet ji laukė, kad Džeikas ją pabučiuotų. Ir stebėtojai ant skardžio laukė, kad vyras pabučiuotų moterį. Kerstė jį išprovokavo surengti žiūrovams šou ir jis neatsilaikė. O kai suėmė jos rankas, prisitraukė merginą prie savęs ir suradęs jos lūpas švelniai pabučiavo, tai buvo tarsi dviejų pusių susiliejimas į vieną.

Ji buvo... teisi.

Džeikas manė esąs patyręs su moterimi, - suprantama, toks ir buvo, - bet čia visai kas kita. Kiekvienas jos kūno išlinkimas, sklindanti švelni šiluma, kiekviena prie jo prigludusi jos kūno dalis, tobulai atitinkanti jo kūną, jį pritrenkė ir maloniai nustebino.

„Šitą moterį aš pažįstu“, - pagalvojo jis. Jautė visada ją pažinojęs, tik iki šiol neradęs. Paskui nieko nebegalvojo, jautė tik bučinį.

O Kerstė...

Kerstė išviliojo bučinį pusiau juokais, bet jo labai troško. Ji tarsi norėjo įsitikinti, kad bučinys nebus toks nuostabus, apie kokį jai šnibždėjo pasąmonė. Tačiau pasąmonė neklydo.

Mergina delnais suėmė Džeiko veidą ir ant kietos vyriškos odos pajuto prasikalusius šerius. Tai buvo taip erotiška, kad jai ėmė linkti kojos.

Jai teko bučiuotis su vyrais. Aišku, teko. Nei dėl vieno kojos nelinko kaip dabar.

Būtų galėjusi bučiuoti Džeiką be galo, be krašto. Neįtikėtina, kad ir jis bučiuoja ją, kad jie apsikabinę, o jis nesitraukia, bučiuoja vis karščiau jos geisdamas, kaip ir ji geidžia jo.

Viskas kaip turi būti. Jos krūtys prispaustos prie jo krūtinės, jo rankos apsivijusios jos liemenį, glaudžiančios. O ji geidžianti. Mylinti. Priimanti į glėbį savo žmogų, kaip žmona vyrą, sugrįžusį namo po mūšio.

Namo, į jos širdį.

„Jis negali tęstis, tai tik spektaklis publikai“, - šmėkštelėjo mintis, kai minutėlei suveikė smegenys, o ne vien įkaitintos juslės. Po akimirkos jis atsitrauks, vėl iškils priežastys, dėl kurių jie abu nenori artimų santykių, viskas liks kaip buvę.

Tačiau šis kartas - išimtis jiems abiem, ji neketina nieko stabdyti. Tai būtų kvaila. Kerstė jautėsi lengva, įkaitusi, nepaprasta... mylima.

Mylima?

Jos rankos glaudė jį arčiau, spaudė prie savęs, kad stipriau bučiuotų, kad neįsikištų sveikas protas.

Vis dėlto sveikas protas nugalėjo. Gal ir Džeikui lindo į galvą panašios mintys, nes staiga jis atsitraukė. Suėmė Kerstės rankas ir stumtelėjo ją nuo savęs. Tik truputėlį.

Jo akys buvo pašaipios, juokėsi, bet ji per gerai pažinojo šį žmogų ir įžiūrėjo po tuo juoku abejonę.

- Ar nemanai, kad jiems užteks?

- Ne, - atsakė ji, stengdamasi pataikyti į toną. Tačiau jautė, kad balsas išduoda jausmų sumaištį. - Jiems to negana: laukia, kad tuoj pat nuplėštum nuo manęs drabužius.

- Ar nuplėšti? - paklausė jis, įtemptai šypsodamas, bet abu suprato, kad tai galėtų įvykti, jei būtų kitas metas, kita vieta...

Kitas gyvenimas.

Džeikas paleido jos rankas, o Kerstė tik stengėsi nepravirkti. Apgailestavo.

- Delfinų Įlankos miestelio paleistuvės reputacija neįeina į mano programą, - bandė juokauti Kerstė, - o ir tavo vardui tai labai pakenktų. Viešas sanguliavimas. Jokia blaivaus proto motina neleistų dukrai eiti pas tave net skiepytis nuo gripo.

- Geriau to nedarykime.

- Geriau nereikia.

Jis vėl berniokiškai sugriebė ją už rankos, apsuko ir jie atsidūrė šalia vienas kito. Tai buvo paprasčiausias gestas, bet jų susipynę pirštai be galo jaudino Kerstę. Ji žiūrėjo į išrikiuotus automobilius, stengėsi nukreipti dėmesį nuo jo rankos. Kol jie pasieks automobilių aikštelę, visi žiūrovai išsivažinės. Miestelio gandų tinklalapis jau ruošėsi užsidaryti.

- Ar manai, kad užtektinai pasidarbavome, kad apsaugotume mane nuo piršlybų? - sumurmėjo staiga surimtėjęs Džeikas. Jo pirštai tvirtai spaudė jos plaštaką.

- Per kelias ateinančias savaites jie mus suporuos, - sušnibždėjo ji. - Visi žino, kad gyvename toje pačioje pilyje. Greitai vietinėms gandų linijoms nebebus ką veikti. Paskui, kai išvyksiu, tu galėsi sielvartauti - kaip tada, kai paliko žmona. Atsigauti po žmonos išdavystės miestelis tau davė daug laiko. Rimtos piršlybos dar tik prasideda. Dabar vėl turėsi prarastą mylimąją.

- Tu - mano prarasta mylimoji, - išsigando Džeikas.

- Tinkama mylimoji, tiesa?

- Hmm... žinoma.

- Tai ir puiku! - Kerstė taip stengėsi išlaikyti žaismingą toną, kad viduje, rodėsi, kažkas sprogs. Vos nepravirko.

Džeiko marškinių kišenėje suzirzė skambutis. „Ačiū Dievui už mobiliuosius telefonus“, - pagalvojo Kerstė. Tegu kas nors atsitinka - jai reikia laiko. Paėjėjusi ji beveik išgirdo nuo skardžio visuotinį nusivylimo atodūsį.

Ar ji galėtų čia dirbti gydytoja, kai tektų kęsti nuolatinį kiekvieno jos žingsnio sekimą?

Tikriausiai ne. O gal galėtų, jei...

„Neliesk šios temos“, - paliepė sau Kerstė ir patraukusi pečiais nuėjo paplūdimiu. Kai Džeikas pasivijo, ji sėdėjo ant smėlio ir avėsi sandalus. Vaidinimas baigėsi.

- Žuvis ir keptos bulvytės buvo labai skanios, - oficialiai ir mandagiai tarė Kerstė. - Maloniai pasivaikščiojome, bučinys buvo puikus. Labai ačiū, daktare.

Džeikas trūktelėjo lūpas.

- Štai kaip? Konsultacija baigta?

- Spėju, kad turi važiuoti lankyti ligonių.

- Emilija Kenon serga krupu.

- Važiuok, pasimatysime namuose. - „Vargu“, - pagalvojo mergina. Džeikas ir dvynukės buvo įsikūrę svečių apartamentuose antrame aukšte, šalia Enguso, kuo toliau nuo jos kambario. - Nebent tau reiktų pagalbos, - pridūrė nutaisiusi abejingą balsą.

- Kažin, ar sergant krupu reikia anesteziologo.

- Aš dar prisimenu, ko buvau mokoma apie krupą.

- Apsieisiu be tavęs.

Aiškesnio atsisakymo negalėjo būti.

- Labanakt, daktare Kemeronai.

- Labanakt, daktare Mekmehon.

- Paspausčiau ranką, bet žiūrovų nebėra, - pasakė ji, mostelėjusi į tuščią automobilių aikštelę. - Veltui švaistytume žmogiškuosius ryšius, tiesa?

Jo nuomonės Kerstė nelaukė. Apsisuko ir moteriškai oriai nužingsniavo prie savo automobilio.

Vis dėlto orumo buvo ne per daugiausiai.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Naktis prailgo. Kerstė gulėjo atviromis akimis ir svarstė, ką padarė. Spjovusi į savo orumą, elgėsi kaip pamišėlė. Puolė vyrui ant kaklo.

„Patyriau malonumą, - guodė save. - Ir jis taip pat. Mes, vyras ir moteris, suaugę žmonės, suvaidinome spektaklį vietos liežuvautojams.“

Gal Džeikas ir vaidino, bet jai tai buvo kur kas daugiau nei vaidinimas, ji tą puikiai žinojo.

Pajutusi, kad neužmigs, Kerstė atsikėlė ir tyliai nušlepsėjo į Sjuzės kambarį. Pastarąją savaitę dažnai taip darydavo. Seserį rado spoksančią į lubas.

- Kas atsitiko? - paklausė Kerstė. Sjuzė pasivertė ant šono ir mėnesienoje jai nusišypsojo.

- Nieko, kvailiuke. Smulkmenos.

- Na?

- Pažadino Roris jaunesnysis, nusprendęs pasitreniruoti tarsi futbolo aikštėje, - aiškino ji. - Paskui turėjau ketvirtą kartą keltis sisioti. O dabar... guliu ir galvoju, kad visai netikėtai gyvenimas vėl ėmė teikti vilčių. Šiek tiek, - skubiai pasitaisė, lyg sesuo tame prisipažinime būtų galėjusi išskaityti per daug. - Pastarosios dienos... Jos kaip šviesos spinduliai, prasiveržę pro rūką. Blykstelėjimai, bet vis ilgesni.

- Tai puiku, - Kerstė prisėdo ant sesers lovos. - Depresija bjauri liga. Bijojau dėl tavęs, - ji suspaudė sesers ranką, - ir tebebijau.

- Manai, kad debesys gali pakeisti formą, - sušnibždėjo Sjuzė. - Ir aš to bijau. Puiku jausti tą... trupinėlį laimės, bet nėra Rorio, su kuriuo galėčiau ja pasidalinti. Jis nepamatys savo kūdikio. Tada pagalvoju, kad neturiu teisės džiaugtis.

Kerstė paliko duris atviras. Engusas nakčiai palikdavo šviesą - naktinį sietyną. Pro duris praslinko šešėlis. Sjuzė dėbtelėjo į jį ir nusišypsojo.

- Džeikai.

Džeikas sustojo tarpduryje. Šalia jo džiaugsmingai vizgino uodegą Borisas. Jis aiškiai laukė koridoriuje, kol sugrįžo Džeikas, ir dabar uodega reiškė pasitenkinimą.

- Sjuze, - Džeiko balsas buvo šiltas ir susirūpinęs, - ar kas nors negerai? - Tada pamatė Kerstę ir jo balsas pasikeitė. - Atsiprašau, pas tave asmeninė gydytoja. Eisiu gulti. Eime, Borisai.

- Užeik, - pakvietė Sjuzė.

„Tik to trūko!“ - pagalvojo Kerstė, bet nenorėjo būti šiurkšti, todėl ramiai pasitraukė, padarydama vietos Džeikui atsisėsti.

Džeikas nesisėdo, tik stovėjo ir žiūrėjo į Sjuzę. Į Kerstę nekreipė jokio dėmesio.

- Tu tikrai gerai jautiesi?

- Tikrai, - atsakė Sjuzė. - Rytoj mudu su Engusu susitiksime su fizioterapeutu, apie kurį pasakojai.

Kerstė pripažino, kad tai didelis žingsnis pirmyn. Iki šiol Sjuzė kaip įmanydama priešinosi bet kokiems susitikimams su medikais. Džeikas minėjo, kad kartą per savaitę į miestelį atvyksta fizioterapeutas. Jis pasakė Engusui, kad Sjuzei būtų naudinga pasirodyti fizioterapeutui, bet viena važiuoti ji nenorinti. Sjuzei pasakė, kad fizioterapija prailgintų Enguso gyvenimą, bet ten vykti vienas jis atsisako. Vienas du - ir reikalas sutvarkytas. Kartu važiuoti jie sutiko. Kaimo gydytojas tokius dalykus sprendžia geriausiai. Daugybei klausimų jis randa tinkamą sprendimą.

Borisas tupėjo prie Sjuzės lovos, bet Kerstei pasislinkus, kad atsisėstų Džeikas, atsirado tuščia vietelė ir šuo nebeatsispyrė pagundai. Užšoko ant lovos ir prišliaužęs pilvu prie Sjuzės apdovanojo ją ilgu, šlapiu šunišku bučiniu.

- Fe, - susiraukė Sjuzė ir sukikeno.

„Gražiausi garsai“, - pagalvojo Kerstė. Nepaprasti garsai. Nesvarbu, kad šis vyras sukėlė jai jausmų sumaištį; ji viską atleido, nes jis privertė seserį juoktis.

„Kad tik tai nesibaigtų“, - meldė ji. Visaip gali nutikti. Gimus kūdikiui dėl hormoninių pakitimų dabartinę būseną gali pabloginti pogimdyminė depresija.

- Sjuzė jaučiasi kalta, kad kartais jau pajunta gyvenimo džiaugsmą, - pasakė ji Džeikui. - Negali juo pasidalyti su Roriu. Jai baisu, kad jo čia nėra, bijo vėl apimsiančios depresijos.

- Tai baisus jausmas, - švelniai tarė Džeikas. - Žinau tai. Kai mirė mano sesuo, sunkiausia buvo su tuo susitaikyti.

- Tavo sesuo mirė? - paklausė Sjuzė. Kerstė netarė nė žodžio. Kaskart prasižiojęs jis trenkdavo jai kaip kirviu per galvą.

- Žuvo automobilio avarijoje būdama šešiolikos, - paaiškino Džeikas. - Pirmą kartą užsimiršau... Draugai ištempė mane į kiną, tas filmas buvo baisiai kvailas ir viskas baigėsi išgertuvėmis, juoku ir paaugliškais kvailiojimais. Naktį išėjau namo. Pagalvojau, kad Elė to filmo niekada nepamatys, ir taip susuko skrandį, kad susivėmiau. Į sielvartą mano kūnas atsakė fiziniu maištu.

- Tavo draugai nebūtų supratę, - sušnibždėjo Sjuzė.

- Pasakiau jiems, kad sutriko virškinimas. Gal patikėjo. Tikriausiai patikėjo. Kaip gali suprasti netektį, pats to neišgyvenęs? Paskui dar daug mėnesių užeidavo skausmai, kartais net ir dabar. Bet aš supratau... - Jis nutilo ir pažvelgė į Kerstę, tarsi suabejojęs, ar jos akivaizdoje gali atvirai kalbėti. - Supratau, kad nebegaliu žiūrėti filmų. Negaliu eiti į paplūdimį, švęsti savo dvidešimt pirmojo gimtadienio, vesti ir turėti vaikų tam, kad tie skausmai liautųsi. Nes tai nepadės. Sielvartas ir netektis susuka vidurius į tokį mazgą, kad kartkartėmis reikia sielvartą išlieti, išraudoti, išvemti. Reikia spardyti daiktus, daryti bet ką, kas galėtų padėti. Jeigu nieko nedarysi, liksi amžinai susisukęs viduje.

- Manau, kad aš tokia buvau, - tyliai tarė Sjuzė. - Susisukusi viduje.

- Šiek tiek apdaužyta, - šypsodamasis pasakė Džeikas. - Ne susisukusi, kaip sakei. Vaikštai vis geriau. Roris tavimi didžiuotųsi.

- Tikrai didžiuotųsi? - šiek tiek iššaukiančiai paklausė Sjuzė. Paskui pervedė žvilgsnį nuo Džeiko prie Kerstės ir vėl atgal. - Tai šįvakar paplūdimyje...

- Man reikia eiti miegoti, - nutraukė ją Džeikas. - Ką tik grįžau. Trys iškvietimai į namus paeiliui, dabar antra valanda nakties.

- Ar šįvakar paplūdimyje bandei kažką pamiršti? - lėtai ir apgalvotai kamantinėjo Sjuzė. - Ar judu tikrai perėjote prie kitokių santykių?

- Nelabai suprantu, apie ką kalbi, - pasakė Džeikas, metęs priekaištingą žvilgsnį į Kerstę: pamanė, kad grįžusi ji viską papasakojo seseriai.

Sjuzė tą žvilgsnį pastebėjo ir nusišypsojo.

- Palik ramybėje, ji nepasakė nė žodžio. Mardžės svainė buvo automobilių stovėjimo aikštelėje ir dabar telefonai net įkaitę nuo skambučių. Prieš eidama gulti Mardžė buvo užsukusi pasiteirauti mano nuomonės. Ar aš nemananti, kad būtų puiku? - Sjuzė klausiamai nusišypsojo. - Tik noriu jus įspėti. Aš pirmoji apie tai paklausiau.

- Na, paklausei, - pasakė Džeikas ir dar kartą metė nepatiklų žvilgsnį į Kerstę. - Aš einu gulti. Labanakt.

- Neatsakei į mano klausimą, - suzirzė Sjuzė.

- Tai ne tavo reikalas.

„Labai stačiokiškas atsakymas“, - pagalvojo nustebusi Kerstė, bet Sjuzės šypsenėlė vėl išlindo.

- Ne mano. Bet mudvi su Kerste dvynės, aš žinau visus didžiausius jos rūpesčius. Jei netiki, paklausk savo mergaičių. Kažin, ar daug yra paslapčių, kurias Alisa ir Penelopė slepia viena nuo kitos?

„Taip, bet vienos paslapties aš pati negaliu įminti“, - pagalvojo Kerstė. Žvilgtelėjusi į seserį ji pamatė, kad Sjuzė supranta ir tai. Gal todėl ir klausinėja.

- Man gyvenime užtenka ir vienos dvynių poros, - pasakė Džeikas su nevilties šešėliu balse. - Su dviem porom negaliu susidoroti.

- Liaukis, Sjuze, - subarė dar labiau nusivylusi Kerstė. - Leisk žmogui eiti miegoti.

- Aš tik paklausiau, - atkirto Sjuzė, žvelgdama tai į vieną, tai į kitą. - Ar Kerstė tau pasakojo apie savo baubus?

- Ne...

- Kai mirė mama, mums buvo dešimt metų, - pasakojo Sjuzė. - Netrukus nusižudė tėvas. Nuo to laiko Kerstė sau ant pečių užsikrovė viso pasaulio rūpesčius. Prižiūrėjo mane, saugojo. Pradėjo dirbti slaugos ligoninėje, rūpinosi mirštančiais, o tai, manau, beveik tas pats. Tėvas nusižudė, nes nesugebėjo nieko pakeisti. Aš pabandžiau, bet gavau skaudų smūgį. Kerstė visa tai matė ir nusprendė niekada to nedaryti.

- Baik, - beviltiškai tramdė seserį Kerstė, bet Sjuzė šypsojosi.

- Negalima aprėpti visko, vaikuti. Tu darbavaisi, kad aš pasveikčiau, o dabar mano eilė šiek tiek pasistengti. Pirmą kartą po Rorio mirties iškišau galvą iš miglos ir pastebėjau, kas vyksta aplink mane. Nesu susisukusi, jaučiuosi... lengva. Ir man ne vis tiek, kaip einasi seseriai.

- Puiku, - Džeikas traukėsi atatupstas. - Man reikia eiti.

- Žinoma, - pritarė Sjuzė. - Kerste, tau taip pat reikia eiti.

- Dar truputį pabūsiu.

- Man tavęs nereikia.

- Reikia, - sušnypštė Kerstė. - Labanakt, daktare Kemeronai.

- Labanakt, daktare Mekmehon.

Džeikas išėjo.

Kai už jo nugaros saugiai užsidarė durys, pasipiktinusi ir priblokšta Kerstė puolė seserį:

- Kaip tu galėjai, Sjuze? Mirtinai išgąsdinai žmogų. Ir mane mirtinai išgąsdinai.

- Neišgąsdinau, - susimąsčiusi pasakė Sjuzė. - Ak, Kerste, jis nuostabus! Ir tu jį bučiavai?

- Mes tik kvailiojome. Davėme peno vietiniams paskalų nešiotojams.

- Tikrai?

- Tikrai.

- Taigi, - Sjuzė pervėrė seserį tokiu žvilgsniu, kokio Kerstei seniai neteko matyti, - tu tvirtini, kad nesi įsimylėjusi Džeiko Kemerono?

- Tave apsėdo manija, - pasakė Kerstė. - Pamatuosiu tau kraujo spaudimą.

- Mano kraujospūdis geras, - sumurmėjo Sjuzė, - o štai tavo... Aha, Kerste, ką tu pasakysi Robertui?

- Nieko.

- Neprireiks sakyti, - garsiai mąstė Sjuzė. - Jis toks ištižėlis, kad nė nepastebės esąs pamestas.

- Sjuze!

- Baik su juo, - pasakė Sjuzė seseriai. - Dabar jau eik ir palik mane su mano svajonėmis. Kažkas man kugžda, kad jos ne vien svajonės. Negali apie savo dvynę ko nors nežinoti, o aš žinau kur kas daugiau, nei tu manai.

Kaip galima po to miegoti?

Kerstė beveik nemiegojo. Pabudo anksti ir nusprendė pasigaminti pusryčius. Priėjusi prie virtuvės durų mergina išgirdo Džeiko balsą ir sustojo.

- Tau reikia pastorėti, - kalbėjo jis. - Iš paskos sekiojantis kaulų maišas gadina mano daktarišką įvaizdį. Jei nori būti aukščiausios klasės gydytojo šuo, turi atrodyti kaip iš vitaminų reklamos. Imk dar vieną griežinėlį.

Džeikas ir Borisas.

Atsirėmusi į sieną Kerstė slapta klausėsi.

- Netrukus, drauguži, teks keliauti namo. Mes čia tik apsauginiai, o pavojus, atrodo, nebegresia.

Pasigirdo tylus inkštimas ir ji įsivaizdavo keistas Boriso ausis ant Džeiko kelių.

- Taip, buvo gera. Bet kvaila galvoti, kad taip gali būti visą laiką. Laimingos šeimos - tik iliuzija.

Vėl inkštelėjimas.

- Tuoj gausi, - irzliai tarė Džeikas, - juk nenori neapskrudinto kumpio?

Tyla, girdėti tik kepamo kumpio čirškimas.

- Jeigu jos čia nebūtų, aš dar trumpam pasilikčiau, - tyliai tarė Džeikas. - Bet ji čia, o tai pavojinga. Dvynės, tu, aš... Mes kaip vienas, niekam neleisiu to suardyti.

Ji turėtų įeiti. Kumpis taip skaniai kvepia.

Nėjo. Užlipo pasižiūrėti, kaip Engusas.

„Džeikas saugos savo brangios šeimos vienybę nuo bet kokios grėsmės“, - galvojo lipdama aukštyn Kerstė. Ji irgi neleis jam kėsintis į savo nepriklausomybę. Puiku. Jie tos pačios nuomonės.

Kažkodėl norėjosi verkti.

Pasižiūrėk, kaip Engusas. Ašaras pamiršk. Pamiršk vyrus. Visus vyrus, išskyrus Engusą...

Kerstė pasibeldė. Engusas neatsakė ir ji pravėrė duris galvodama, kad jis, kaip paprastai, miega.

Engusas nemiegojo. Tysojo prie lango ant grindų.

„Suklupo ant kilimėlio“, - buvo pirma mintis. Deguonies bakelis gulėjo ant šono, o griūnant išsitraukė nosies vamzdelis.

Ne!

- Džeikai! - suriko ji taip, kad nuskambėjo per mylią.

Senukas nebekvėpavo. Kerstė negalėjo užčiuopti pulso. Prakeikimas, kur jis? Čiupinėjo kaklo arteriją. Kaklas buvo šiltas, bet pulso neužčiuopė… jo nebuvo…

Kvėpavimo takai. Patikrink kvėpavimo takus, kvaile. Panikuoti galėsi vėliau. Jos pirštai burnoje ieškojo, kuo būtų galėjęs užspringti Engusas, bet nieko nerado.

Infarktas? Insultas?

Atstatyk kvėpavimą ir sužinosi. Deguonies. Defibriliatoriaus?

- Džeikai! - Engusas tikriausiai negyvas, jei toks riksmas jo nepažadino.

Engusai, nemirk!

Dirbk profesionaliai.

Cha!

Ji atplėšė Enguso pižamos švarką ir pavertė senuką ant šono. Atsiklaupusi virš jo pradėjo pūsti orą, ritmiškai spaudyti krūtinės ląstą.

Kiek laiko jis išbuvo ant grindų? Buvo užėjusi ketvirtą valandą nakties, jis jautėsi gerai. Kiek laiko jis nekvėpuoja?

Dar šiltas. Gal... gal...

Pasigirdo sunkūs žingsniai per tris laiptelius, paskui Džeiko krioktelėjimas:

- Kas atsi?..

- Tikriausiai sustojo širdis. Ar turi?..

- Einu. - Žingsniai nutolo. Džeikas šuoliavo per keturis laiptelius.

Kerstė grįžo prie dirbtinio kvėpavimo. Vienas įpūtimas, paskui penkiolika trumpų staigių paspaudimų, įpūtimas...

Nagi, nagi...

Tarpduryje pasirėmusi ramentais pasirodė Sjuzė. Kaip ji užlipo laiptais? Už jos stovėjo Mardžė su dvynėmis ir žiūrėjo paklaikusiomis akimis.

- Išveskite mažyles, - paliepė ji. Sutelkusi visas jėgas ji ritmiškai spaudė senuko krūtinę.

Grįžo Džeikas. Be ceremonijų visus nustūmęs į šalį jis ant grindų padėjo nešiojamąjį defibriliatorių. Ačiū Dievui!

Džeikas darbavosi šalia: plačiau atplėšė Enguso pižamą, lipdė pleistriukus, ruošė...

Patikrino monitorių.

- Pulsas yra, - pasakė jai. - Pulsas dar yra.

- Bet...

- Velniškai silpnas. Nesiliauk pūtusi, Kerste. - Jis ištraukė iš savo medicininio komplekto deguonies kaukę. Kerstė pasitraukė į šalį. Po kelių sekundžių Džeikas uždėjo kaukę ir pradėjo leisti į Enguso plaučius gryną deguonį.

Kerstė nesustojo. Reikia sulašinti į veną sodos bikarbonato. Atropino...

Kas atsitiko?

Ji žinojo, kad Engusas sirgo širdies išemija. Jei pulsas dar tvinkčioja, gal įvyko tik nedidelis infarktas. Gal pavyks atgaivinti. Toks būtų geriausias scenarijus.

Mintis apie sunkų infarktą su visomis pasekmėmis buvo nepakeliama. Kerstės pirštai tiesiog lakstė. Džeikas ritmiškai darė širdies masažą. Reikėjo, kad Engusas imtų kvėpuoti pats.

Jei pulsas dar yra... Tikriausiai viskas įvyko neseniai. Gal jis pabudo nuo kepto kumpio kvapo ir balsų virtuvėje. Gal suklupo eidamas. Kol Džeikas statė lašinę, ji vis galvojo.

Kvėpuok, maldauju!

Engusas nežymiai žioptelėjo, vos pastebimai - jie net nepatikėjo. Paskui dar kartą. Dar vieną, ir dusliai sukosėjo.

Kvėpavimas atsistatė. Kvėpavimas atsistatė! Gerasis Dieve!

Engusas atmerkė akis, skausmingai sumirksėjo, nukreipė žvilgsnį į Džeiką, paskui į Kerstę.

- Sju... Sjuze, - sumurmėjo jis ir Kerstė metė žvilgsnį į duris. Sesuo ją pralenkė. Sjuzė negalėjo girdėti Enguso šnabždesio, bet kartais Kerstei skirti žodžiai pasiekdavo ją, dabar ji jau stovėjo prie senuko.

- Aš čia, Engusai.

Jis sutrikęs žvelgė į ją ir bandė kažką pasakyti.

- Ša, - tildė jį Džeikas, bet pakėlė kaukę, kad Engusas galėtų pasakyti taip trokštamus žodžius.

- Saugokis, - pagaliau sumurmėjo Engusas. - Sjuze... Roris...

- Aš saugi, - švelniai ištarė Sjuzė ir atspėjusi jo baimę uždėjo ranką ant savo išsipūtusio pilvo. - Rorio kūdikis saugus. Mes rūpinamės dėl jūsų.

- Dyglius, - sušnibždėjo Engusas. - Jis neišgyvens...

Kerstė net nusišypsojo. Jeigu jam rūpi moliūgas, tai teikia vilčių. Šiam mielam senukui, kurį jos su seserimi tik pradeda pažinti, dar išauš rytojus.

Senukui, kurį jos pamilo.

- Sjuzė pasirūpins jūsų moliūgu, - ramino Džeikas. Iš jo veido Kerstė suprato, kad jis ne mažiau susijaudinęs negu ji. - Neleis jam numirti. Ji atkeliavo iš taip toli pagimdyti jums kūdikėlio, todėl ir jūs turite dėl jo pasistengti. Važiuosite į ligoninę.

- Nevažiuosiu. - Tai buvo pasakyta taip garsiai, su tokiu pasipiktinimu, kad Kerstė vos nenusikvatojo. Jos darbe pasitaikydavo stebuklų. Kartais... kartais jai patikdavo būti gydytoja. Pasiekti tokį rezultatą...

- O taip, važiuosite, senas užsispyrėli, - tarė Džeikas, neslėpdamas savo jausmų. - Važiuosite ir būsite nuodugniai ištirtas. Tai įsakymas. Ar tikrai nenorite būti čia ir padėti Sjuzei, kai gims vaikelis?

- Aš… noriu.

Kerstė suleido morfijaus. Suprato, kad jam labai skauda. Kur neskaudės? Ji taip maigė jo krūtinę, kad kiekvienam skaudėtų.

- Tai važiuosite į ligoninę.

- Dyglius, - sušnibždėjo Engusas ir užsimerkė.

- Pasižadu prižiūrėti jūsų moliūgą, - pasakė jam Sjuzė. - Mudu su Benu prižiūrėsime.

- Keliaujam! - Džeikas pasilenkė ir paėmė senuką ant rankų, pamodamas Kerstei, kad ši prilaikytų prijungtus prie ligonio medicininius reikmenis. - Ar važiuosi su manimi, Kerste?

- Aš galiu eiti pats, - silpnu balsu pareiškė Engusas.

- Taip, o aš galiu skristi, - pasišaipė Džeikas, - bet verčiau to nedarykime, jei nebūtina.

DEVINTAS SKYRIUS

Po dviejų valandų Kerstė grįžo į pilį skolintu ligoninės automobiliu tikėdamasi, kad viskas baigsis laimingai. Elektrokardiograma rodė nedidelį sutrikimą. Viskas turėtų pasitaisyti. Gavęs nuskausminamųjų ir įveiktas sukrėtimo Engusas miegojo, jo kvėpavimas buvo gilus ir beveik normalus.

- Siųsime jį į Sidnėjų, kad nuodugniai ištirtų širdį, - suniurnėjo Džeikas. - Negalėjau šio seno užsispyrėlio ten nuvežti anksčiau, bet dabar nespės nė mirktelti, kai ten atsidurs. Kerste...

- Norėtum, kad su juo važiuočiau aš?

Džeiko veidas nušvito:

- Jei sutiktum, aš pasirūpinsiu Sjuze - Žinoma, kad pasirūpinsi, - pasakė tyliai ir nusuko žvilgsnį.

Jos darbas slaugos ligoninėje dažnai gildė širdį, bet niekada taip stipriai kaip dabar. Ką reiškia jai ši vieta, šie žmonės... šis vyras?

Važiuodama namo ji galvojo, kad jau pamilo visą bendruomenę. Ką daryti? Pamilo šią vietovę, bet gerai suprato, kad niekada negalės atskirti Delfinų Įlankos nuo jos žmonių. Ir nuo jos meilės Džeikui.

Gal porai dienų išvažiuoti būtų į naudą. Tą popietę Džeikas organizavo oro transportą Engusui pervežti, o jai teks jį lydėti. Kaip gydytojai ir šeimos nariui. Patinka jai ar ne, ji yra šeimos narys. Kerstė tai suprato. Šeima. Visa tai užkariavo jos širdį ir mergina nebežinojo, ką daryti.

„Daryk tai, ką turi daryti, ir nesuk sau galvos,“ - piktai įsakė sau. Važiuok namo, nuramink Sjuzę ir kitus, susikrauk lagaminą ir skrisk į Sidnėjų. Pabūk ten, kol įsitikinsi, kad Engusui pavojus praėjo.

Pasitrauk nuo Džeiko!

Bet įvažiavusi į pilies kiemą Kerstė sužinojo, kad įvyko kitų dramatiškų įvykių. Kiti rūpesčiai užvaldė jos mintis.

- Dyglius miršta!

Kerstei vos spėjus išlipti iš mašinos, pro daržo vartelius pasirodė Sjuzė, šalia jos risnojo susirūpinęs Borisas.

- Kerste, Dyglius miršta, - vėl sušuko Sjuzė. - Engusas tikriausiai bandė mums pasakyti... - Ji neatsargiai krypavo su ramentais. Pamačiusi seserį paskubėjo ir susvyravo. Kerstė spėjo ją sugriebti ir ji nepargriuvo.

- Skambino Džeikas, - pasakė Sjuzė. - Sakė, kad su Engusu viskas gerai, jūs skrendate į Sidnėjų. Visi išvažiavo, tada aš išėjau pasižvalgyti. Kerste, Dyglius...

- Sjuze, nurimk - Aš rami, bet...

- Tu nesi rami. Būk protinga. Kur kiti?

Sjuzė giliai įkvėpė oro. Užsimerkė, norėdama susivaldyti.

- Benas išvažiavo namo laistyti daržo. Mardžė sako, kad jis visada ten lekia, kai susinervina. Paskui paskambino Džeikas ir pasakė norįs, kad tu vyktum į Sidnėjų. Mardžė pareiškė važiuojanti apsipirkti, nes kai tavęs nebus, nenorės manęs ilgam palikti vienos. Ji su dvynėm išvažiavo į miestelį. Bet kai jos išvažiavo... - Sjuzė ėmė raudoti.

- Na jau, ššš... - Kerstė uždėjo ant sesers rankos savąją, norėdama sustabdyti isterišką raudojimą. - Viskas bus gerai.

- Nebus gerai, - raudojo Sjuzė. - Aš žinau, kodėl Engusą ištiko širdies priepuolis. Tikriausiai jis pamatė. Kai jos išvažiavo, nuėjau pasižiūrėti moliūgo. Mes su Engusu pašalinome daug lapų ir palikome nuogą stiebą. Kažkas jį išrovė. Aš atsodinau, bet augalui prigyti reikia laiko. Jis vysta tiesiog akyse.

Moliūgas iš tiesų atrodė nekaip. Kerstės specialybė buvo padėti mirštantiems žmonėms, ne moliūgams, bet ir ji pripažino, kad Dyglius miršta. Jei moliūgus guldytum į slaugos ligoninę, jis atitiktų visus kriterijus.

Augalas nebuvo visiškai suglebęs. Kai kurie lapai arčiau šaknų buvo dar standūs ir sveiki, bet prie paties moliūgo - nuvytę. Sjuzė pridengė jį nuo saulės. Palaistė dirvą, bet jam aiškiai nepakako vandens.

- Kažkas jį išrovė, - šnibždėjo Sjuzė. - Gerai, kad nenulaužė, bet vis tiek Dyglius negauna vandens ir numirs.

- Ar jis dėl to neprinoks? - suabejojo Kerstė ir sesuo pažvelgė į ją taip, kaip ji pati dar neseniai žiūrėdavo į interną, nuo inkstų skausmų siūlantį aspirino.

- Per anksti, jis dar turi augti. Dabar nuskynus būtų niekam tikęs. Dėl to Engusą ir ištiko priepuolis. Jis pamatė pro langą ir puolė gelbėti. Ir kas galėjo taip padaryti? - Sjuzė susmuko ant šlapios žemės ir paėmė į rankas stiebą. - Engusui širdis plyš. Pažeistos šaknys nepakankamai aprūpina vandeniu.

Kerstė prasižiojo kažką sakyti, bet susilaikė.

Ne, ji sugalvojo kvailystę.

- Kas? Kokia kvailystė?

- Žinai, dabar jau ir Džeikas atspėja mano mintis, - pasiskundė Kerstė. - Ar negaliu viena sau net pagalvoti?

- Džeikas tave myli kaip ir aš, - atšovė Sjuzė. - Tik dar nesupranta. Kokia kvailystė...

„Nekreipk dėmesio į jos žodžius apie Džeiką, - įsakė sau Kerstė. - Yra daug svarbių dalykų. Pavyzdžiui, mirštantys moliūgai.“

Kerstė - paliatyvinės slaugos gydytoja, jos darbas - padėti numirti, o ne išgelbėti gyvybę. Bet šiandien ji padėjo Engusui, o dabar... Ar galėtų išgelbėti moliūgą?

- Aš galvojau...

- Žinau, kad galvojai, - suirzo Sjuzė. - Nebegalvok, o ką nors daryk, nes moliūgas pakratys kojas.

- Žinai, paliatyvinės slaugos gydytojai nevartoja posakio pakratys kojas, - pareiškė ji, vis dar ieškodama išeities. - Nevykęs įvaizdis.

- Tai Dyglius žus, - pasakė dar labiau suirzusi Sjuzė. Atrodė išsigandusi.

„Už Engusą ji deda galvą. Jis Rorio dėdė, taigi jos šeimos narys“, - pagalvojo Kerstė. Jei taip, tai ir Kerstės šeimos narys. O jo moliūgas netrukus... pakratys kojas.

- Ar stiebu teka tik vanduo? - atsargiai paklausė ji.

- Taip.

- Paprastas vanduo?

- Su maistingosiomis medžiagomis, - paaiškino Sjuzė. - Iš dirvos. Bet jos ne tokios svarbios kaip vanduo.

Kerstė atsiklaupė šalia sesers ir rūpestingai apžiūrėjo moliūgą. Atsodinimas šiek tiek padėjo. Lapeliai prie žemės buvo tvirti. Vyto lapai, esantys toliausiai nuo šaknų - jie kas minutę vis labiau geibo.

- Neištversiu, - sudejavo Sjuzė. - Kaip mes pasakysime Engusui?

- Užsičiaupk, Sjuze. - Kerstė tyrinėjo stiebą. Jis buvo kietas ir dygus. Panašus į plaukuotą ranką?

- Dar jo nelaidokim, - pasakė ji švelniau. - Sjuze, jeigu pamerki nupjautą gėlę, ji siurbia vandenį. Jei nupjautum šitą stiebą ir pamerktum į vandenį, ar ir jis siurbtų?

- Siurbtų, bet moliūgui to neužtektų. Po dviejų trijų dienų stiebas supūtų ir nieko neišeitų.

- O gal galėtume leisti vandenį į stiebą... - atsargiai dėstė Kerstė. - Galėtume panaudoti lašinę, kol įsitvirtins šaknys.

Minutėlę jos tylėjo.

- A! - tarė Sjuzė, gaudydama mintį. Paskui suprato: - Aaa!

- Nežinau, ar pavyks, - įspėjo Kerstė.

- Vis geriau, negu sėdėti ir žiūrėti, kaip jis vysta.

- Be to, jis gali gauti nuo lašinės užkratą.

- Yra antiseptinių vaistų, kuriuos purškiame ant nugenėtų šakų. - Sjuzės neviltis bematant išgaravo, virto jauduliu. - Ar viską turi, ko reikia lašinei?

- Džeikas man paskolino ligoninės automobilį. Greitosios pagalbos. Jo gale yra medicinos reikmenų komplektas, turėtų būti lašinės reikmenys.

- Tai ko laukiam?

- Ką padarėte? - Džeikas negalėjo patikėti. Jis skambino norėdamas pranešti, kad Kerstės lėktuvas išskrenda antrą, ir iš susijaudinusios Sjuzės išgirdo apie jų atliktą medicininę procedūrą. Bet Sjuzė taip jaudinosi, kad buvo sunku suprasti. Ji perdavė telefoną Kerstei ir išskubėjo pas pacientą.

- Mes pastatėme Dygliui lašinę, - kukliai pareiškė Kerstė. - Per ploniausią vamzdelį lašiname fiziologinį tirpalą. Arčiausiai prie vaisiaus esantys lapai jau atsigauna. Tiki ar ne, tai gali padėti.

- Juokauji.

- Tu ne vienintelis gydytojas, kuris prireikus viską sugeba, - truputį didžiuodamasi tarė Kerstė. Kodėl ne?

- Negali būti. - Džeikas kiek patylėjo. - Kerste, ar žinai, kas išrovė moliūgą?

Kerstės pasitenkinimas savimi dingo.

- Neįsivaizduoju, - iš lėto tarė ji. - Gal... Borisas iškapstė?

- Ar panašu, kad iškapstyta?

- Ne. - Staiga Kerstė suprato, ką jis galvoja. Ką ji pati būtų pagalvojusi, jeigu Sjuzė nebūtų taip sukrėsta. Tai padaryti galėjo tik smarkiai pakenkti Engusui norėjęs žmogus.

- Kas dabar pilyje?

- Mudvi su Sjuze.

- Eikite į vidų ir užsirakinkite. Aš atvažiuoju.

„Jam paranoja, - pagalvojo Kerstė. - Na, Kenetas galėjo išrauti moliūgą. Jis žinojo, ką Engusui reiškia Dyglius, ir galėjo sumanyti jį įskaudinti. Bet užsirakinti...“ Staiga ji prisiminė, kaip Kenetas žiūrėjo į Sjuzę, ir Džeikas nebeatrodė paranoikas.

Kai skambino Džeikas, Sjuzė buvo grįžusi į vidų atsigerti, bet negalėjo nusėdėti vietoje ir su Borisu grįžo į daržą. Dabar ten pasuko ir Kerstė. „Džeikas pernelyg atsargus, jokio pavojaus nėra“, - pagalvojo ji. Pasukusi už gyvatvorės ji pamatė Kenetą. Ir Sjuzę. Kenetas taikėsi šautuvu Sjuzei tiesiai į galvą.

Štai taip - iš karščio į ledinį šaltį. Pasaulis apmirė.

Savo puikioje, saugioje slaugos ligoninėje Manhatane Kerstė kišenėje nešiodavosi avarinį signalizacijos mygtuką, sujungtą su ligoninės saugos tarnyba. Niekada juo nepasinaudojo. Dabar būtų pravertęs.

- Kenetai, - griežtai šūktelėjo ji, norėdama atitraukti dėmesį ir nukreipti šautuvą nuo Sjuzės. Pasirėmusi ant ramentų Sjuzė atrodė tikra ligonė.

- Tu esi ji, - neaiškiai sumurmėjo Kenetas, ir iš tų kelių žodžių Kerstė daug ką suprato. Tam vyrui painiojasi liežuvis, jis pasiryžęs viskam - liga paūmėjo. Seserys jam atrodo kaip viena.

- Kas tu? - paklausė vyras.

- Aš Sjuzė, - pasigirdo tyloje Kerstės balsas. - Rorio žmona.

- Ne, - tiek jis suvokė. Šautuvas nukrypo į Sjuzės pilvą. - Žmona ji. Nėščia. Aš patikrinau paveldėjimo tvarką. Senis mirs ir vaikas gaus viską. Titulą, žemes Škotijoje, net beveik visą šią pilį. Mane apgavo. - Jis vėl pažvelgė į Sjuzę: - Šįryt aš jums iškrėčiau pokštą. Žinojau, kaip senis dievina tą moliūgą - ar buvau neteisus? Jis vos nemirė nuo sukrėtimo. Išvežė po širdies priepuolio. Kai tik mirs, pagal testamentą viskas atiteks man. Reikia tik atsikratyti jumis.

- Engusas nemirs, - paprieštaravo Kerstė, bet Kenetas nesiklausė.

- Kai nužudžiau Rorį, maniau, kad viskas eisis kaip sviestu patepta.

Gerasis Dieve! Kerstė matė, kaip Sjuzė išblyško. Atrodė, ji tuoj parkris. Kerstė nevalingai žengė pirmyn, bet šautuvas nukrypo į ją ir merginą sustabdė.

- Taip, - suniurzgė Kenetas. - Manėte, kad tai nelaimingas atsitikimas? Visi manė. Buvo velnioniškai lengva. Žinojau, kad jis vedė ir reikia skubiai veikti. Svarbu vieta, kur gyvenote... Man tik reikėjo pasikrapštyti prie vairo. Juk suprantate, kaip lengva perpjauti vairo traukles? Po smūgio jos atrodo lyg būtų nutrūkusios seniau. Reikia tik įpjauti ir laukti. Tikėjausi, kad žūsite abu, bet kai sužinojau, jog mirė tik Roris, nesukau galvos. Turėjau numatyti, kad gali būti nėščia.

- Šį kartą taip lengvai neišsisuksi, - Kerstė stengėsi kalbėti kuo ramesniu balsu. - Tik nušauk Sjuzę, ir tučtuojau visuotinai bus pradėta tave medžioti. Palik mus ramybėje, Kenetai. Eik sau, kol dar laikas.

- Aš jūsų nenušausiu. Manai, aš kvailas?

- Bet esi į mus nusitaikęs.

- Jei reikės, nušausiu, - patvirtino jis. - Geriau visi mirsime, negu Rorio vaikas gaus senio turtą. Šįkart nebus Rorio viršus. Bet aš sugalvojau geresnį būdą ir tu įkliuvai - nesvarbu, kas esi.

- Tu mūsų nenušausi?

„Svarbu atitraukti jo dėmesį nuo Sjuzės, - pagalvojo Kerstė. - Kada atvažiuos Džeikas? Nespės. Kenetas ilgai nekalbės.“

- Viską sutvarkiau, - triumfuodamas pranešė Kenetas. - Šįryt atvykau, visus pamačiau ir pagalvojau, kad vienintelis būdas... - jis mostelėjo į Sjuzę, - suversti kaltę jai pačiai. Surengsiu nelaimingą atsitikimą. Taigi apsirūpinau valtimi ir grįžau.

- Valtis...

- Skardžio apačioje, - pasakė jis. - Judinkitės.

- Bet Sjuzė negali nulipti nuo skardžio. Ji vos paeina.

- O kam tada tu? - suurzgė vyras. - Veskis ją žemyn, antraip aš nustumsiu. Judinkitės abi. Greičiau!

Paskui prasidėjo košmaras.

Pilis stovėjo aukščiau kelio. Kitoje kelio pusėje buvo skardis, nuo kurio takelis vedė žemyn į paplūdimį. Kerstė būtų galėjusi lengvai nusileisti žemyn, bet Sjuzei, ką tik pramokusiai vaikščioti su ramentais, tai buvo beveik neįmanoma. Būtų neįmanoma, jei ne nukreiptas į jas šautuvas - pasirinkimo nebuvo. Arba pačioms nulipti į paplūdimį, arba mirti.

„Kenetas pakankamai išprotėjęs ir gali padaryti bet ką“, - pagalvojo Kerstė. Bet kartais jo protas veikia nepriekaištingai - jis suvokia, kad būtų geriau, jei kūnus rastų be kulkų žymių. Nors painiojasi, neskiria Sjuzės nuo Kerstės. Kadaise susipažino su Sjuze, o ji buvo panaši į Kerstę. Dabar Kerstė buvo panaši į jo matytą Sjuzę, o Sjuzė pasikeitė - nėščia, randuota. Jo sujauktas protas nelabai jas skiria, bet pamišėliška logika liepia nužudyti abi.

Taigi šautuvas buvo atstatytas į abi. Moterys lėtai kibilkščiavo taku žemyn. Kerstė stengėsi prilaikyti seserį, kad nepargriūtų.

- Greičiau! - rėkė Kenetas, bet jos slinko sraigės tempu ir net Kenetas turėjo pripažinti, kad paskubėti neįmanoma.

Borisas lakstė šalia, pasiruošęs nuotykiui. Kenetas nekreipė į jį dėmesio. Šuo bėginėjo pirmyn atgal, tarsi būtų norėjęs pasakyti: „Greičiau, greičiau, ten, apačioje, didelis šlapias pasaulis“, bet Kerstei jis nerūpėjo.

Ar jas nužudys paplūdimyje? Kenetas turi kažkokį planą.

Kada Džeikas grįš namo? Kiek užtruks, kol supras, kad jų nėra ne šiaip sau? Davęs nurodymą likti viduje ir užsirakinti turėtų suprasti, kad jos su Sjuze neišvažiavo, tą liudija ir automobiliai.

Bet jam neateis į galvą mintis apie paplūdimį. Negalės patikėti, kad Sjuzė gali taip toli nueiti. Jis gaiš brangų laiką ieškodamas jų pilyje, jos prieigose, bruzgynuose.

- Nebegaliu, - sudejavo Sjuzė, bet Kerstė dar stipriau ją apglėbė.

- Gali.

- Užsičiaupkit, - suriko Kenetas.

- Kenetai, šitaip tu susigadinsi gyvenimą, - įtikinėjo Kerstė. Stengėsi kalbėti ramiai, kad jis įsiklausytų. - Mus nužudęs neišsisuksi. Paleisk, ir mes viską pamiršime.

- Aš nužudžiau Rorį, - pasakė jis ir stumtelėjo Sjuzę šautuvu taip smarkiai, kad ji atsitrenkė į Kerstę ir ši vos ją sulaikė. - Manai, kad nužudysiu brolį, o paskui leisiu kvailam vaikigaliui pasiimti tai, kas priklauso man?

- Viskas priklauso Engusui, - priminė Kerstė. Vienas Sjuzės ramentas pasimetė ir Kerstė rėmė ją iš vienos pusės, o Sjuzės dėmesys buvo sutelktas į likusį ramentą, kad jis padėtų jai išsilaikyti ant kojų. Kerstė suprato, kad Sjuzė tyliai verkia. „Ji pasidavė“, - nusiminusi galvojo Kerstė. Sjuzė tarsi iš anksto žinojo, kas atsitiks. Jei Roris mirė, kam jai gyventi?

Kerstė turėjo kovoti už abi. Kenetas vėl šautuvu bakstelėjo Sjuzę.

- Paskubėkit.

Kaip jai pasipriešinti tokiam elgesiui? Ar palikus Sjuzę pulti stumti šautuvo?

„Ką tokiu atveju darytų Džeimsas Bondas?“ - klausė savęs. Paskui prisiminė, kad Džeimsui Bondui nereikėjo ginti nėščios suluošintos sesers. Jei ji būtų viena... Nors visai nenutuokė, kaip spruktų būdama viena. Ar taiklus tas šautuvas? Kokiu greičiu reikėtų bėgti? Džeimsui Bondui viskas būtų aišku, o jai - viskas neaišku. Ji tik stengėsi išlaikyti ant kojų Sjuzę ir meldė pagalbos.

Džeikai. Maldauju, Džeikai!

Galiausiai jie pasiekė paplūdimį. Kai apėjo paskutinį uolėtą kyšulį, Kerstė pamatė, jog Keneto čia jau būta. Tikriausiai tai šio ryto darbas. Atėjo, patikrino pilį ir įsiutęs išrovė savo dėdės moliūgą. Paskui pasišalino ir šaltakraujiškai susirado, ko jam reikia.

Įlankėlėje buvo dvi valtys: už kelių žingsnių nuo kranto stovėjo motorinė, o sukiužusi medinė buvo ištraukta ant smėlio. Jas jungė stora virvė.

- Į valtį, - sukomandavo Kenetas. - Tuojau pat.

- Ką ketini daryti? - Viena ji galėtų bėgti, rizikuotų, bet Sjuzė negali bėgti. Ji virstų taikiniu, į kurį pataikymas garantuotas.

- Užsičiaupk ir lipk.

Vilkdama Sjuzę Kerstė priėjo prie valties. Minkštame smėlyje ramentas negelbėjo. Sjuzė užsigulė ant sesers, ir Kerstė jautė, kaip ji dreba. Staiga Kerstės baimė praėjo, ją užvaldė pyktis. Šaltas, apskaičiuojantis pyktis. Ar jis nuplukdys jas į jūrą ir nušaus?

- Žinai, vanduo skenduolius neša į krantą, - tarė ji lygiu, abejingu balsu. - Jeigu mus išmes į krantą su kulkų žymėmis, tave vis tiek apkaltins žmogžudyste.

- Kulkų žymių nebus, nebent pačios prisiprašysite, - atrėžė Kenetas, stovėdamas seklumoje prie motorinės valties. - Lipkite į valtį.

Kerstė spėliojo scenarijų. Jos įlips į senutėlę valtį, jis - į motorinę ir nutemps jas į jūrą. Kam?

Kur Džeikas? Džeikai, paskubėk!

Sjuzė laikėsi už valties krašto. Ji parkrito ant kelių, o Kerstė susmuko greta ant smėlio.

- Reikia lipti į valtį, - pasakė ji. - Lipkim. Mes abi mokame plaukti. Pabandysime laimę.

- Jis mus nužudys.

- Lipkite, - sukriokė Kenetas ir Kerstė pakilo.

- Mes tą ir darome.

Staiga vėl atsirado Borisas. Jis buvo nusivijęs žuvėdrą, bet dabar parlėkė virpėdamas iš malonumo.

- Nuvykite šunį, - suklykė Kenetas ir nusitaikė į Borisą.

- Jei nušausi šunį, liks tavo kaltės įrodymas, - sušuko Kerstė. Šautuvas nusileido.

- Tai išvaryk jį. Nenoriu, kad jis liptų į valtį.

- Bėk, Borisai, surask Džeiką, - kalbėjo pati netikėdama Kerstė. Kvailas šuo. Jai reiktų Lesės. Lesė jau būtų atvedusi visą armiją gelbėtojų, Kenetas būtų bejėgis, antrankiais prirakintas prie jos antkaklio. Bet kino žvaigždė Lesė buvo toli. Jos turėjo tik Borisą.

Borisas... Lesė...

Kerstė ranka atsirėmė į smėlį. Šalia gulėjo kuokštas sudžiūvusių jūržolių.

- Bėk namo, Borisai, - pasakė ji ir pastūmė šunį, suėmusi už sprando. Už antkaklio.

Už kokių dvidešimt pėdų nutūpė žuvėdra ir garsiai skalydamas Borisas vėl pasileido lėkti paplūdimiu. Iš jo antkaklio styrojo kuokštas jūržolių. Bėgant jis neiškrito.

Kerstė liūdnai pagalvojo, kad tai viskas, ką ji galėjo padaryti. Pagalbos šauksmo laiškui trūko je ne sais quoi, bet ji nieko kito neturėjo.

Duok Dieve, kad žolės neiškristų. Duok Dieve, kad Džeikas jas pamatytų.

Po dviejų minučių jos jau sėdėjo senojoje valtyje, o Kentas - motorinėje. Jis nuvilko senąją valtį nuo smėlio ir jie išplaukė į atvirą jūrą.

- Kur jos?

Kai Džeikas parvažiavo į pilį, Mardžė su dvynėmis buvo ką tik grįžusios. Išgirdo jo klausimą dar nespėjusios išlipti iš automobilio.

- Kur Kerstė ir Sjuzė?

- Tikriausiai darže, - ramiai atsakė Mardžė. - Penelope, nešk krepšį su ledais. Tu, Alisa, neši mėsą.

- Tėtis išsigandęs, - įžvalgiai pastebėjo Alisa, bet Džeikas negirdėjo, nes jau ėjo pro sodo vartelius.

Darže nieko nebuvo, bet buvo aišku, kad kažkieno būta. Džeikas žvelgė į Dyglių su moderniu stovu ir lašine. Nepaisant nerimo, tai kėlė šypseną. Kerstė stulbinanti gydytoja. Žiūrėdamas į tvarkingai marle apvyniotą adatą, kuri buvo įsmeigta į Dyglio stiebą, vyras pagalvojo: „Tai bent!“

Kerstė ne paliatyvinės slaugos gydytoja, ji kelia pacientus iš numirusiųjų.

Jos viduje. O kur kitur? Bet ten jų nebuvo.

- Namuose nieko nėra, tėti, - pranešė Penelopė, kai jis įpuolė pro duris į virtuvę. - Mes nuėjome paklausti, ar Sjuzė nori ledų. Ar jos ne darže?

- Ar Kenetas kelia rūpestį? - paklausė Mardžė ir išskaičiusi jo akyse nerimą paniuro. Nenorėdama jaudinti mergaičių ji kalbėjo nerūpestingai, bet Džeiko dukterys buvo nuovokios.

- Ar tas bjaurus žmogus vėl čia? - paklausė Alisa.

- Nemanau, - atsakė Džeikas, bet jo ranka jau siekė telefono. Reikia kviesti policiją, neapsieis be pagalbos. Nedelsiant!

- O, Borisas! - pasakė Alisa, kai šuo įbėgo pro praviras užpakalines duris. - Fui! Jis visas šlapias.

- Už antkaklio jam kažkas įstrigo, - pastebėjo Penelopė. - Jūržolių.

Kenetas buvo pamišęs, bet nekvailas.

Kai tik moterys atsidūrė valtyje, Kerstė vylėsi, jog jos galės iššokti ir plaukti. Diena buvo karšta ir rami. Nors Sjuzė negalėjo toli plaukti, bet vandens paviršiuje būtų galėjusi išsilaikyti. Jei jas išmes jūroje, lieka šansas išsigelbėti. Tačiau Kenetas neketino jų paprasčiausiai išmesti. Bepročio planas buvo logiškas.

Jis laikė šautuvą nutaikęs į Sjuzę. Jai sunku greitai judėti. Kenetas instinktyviai jautė, kad Kerstė jos niekada nepaliks. Nenuleido nuo jų šautuvo, kol jų valtis neatsiplėšė nuo paplūdimio, o tada motorinė valtis nuburzgė visu greičiu. Kerstė prarado viltį. Vanduo buvo toks ramus, kad joms iššokus Kenetas būtų galėjęs šaudyti iš arti ir pataikyti.

„Gal jis plukdo, kur yra ryklių“, - dingtelėjo Kerstei. Nuo tos minties mergina pašiurpo, jai apmirė širdis.

Sena medinė valtis jūrai nebetiko. Pro ją sunkėsi vanduo, bet tai buvo menkiausias pavojus. Sjuzė susirietė valties priekyje, o Kerstė laikė ją apkabinusi guosdama ir guosdamasi.

- Ką jis darys?

- Nežinau, - atsakė Keitė.

Staiga ji žvilgtelėjo į priekį ir viskas tapo aišku. Jos buvo mylią, gal dvi nuo kranto. Lygų vandens paviršių ardė eilė dantytų uolų - atrodė tarsi išdygusios iš vandenyno. Kokios aštuonios uolos. Nedidelis rifas. Aštrūs dantys, kurių pora nulūžusi. Kenetas vis greičiau ir greičiau plaukė tiesiai į jas. Jis buvo pasidėjęs šautuvą, bet Kerstė pastebėjo saulėje blyksintį peilį. Staiga ji suprato jo ketinimus: nutemps jų valtį tiesiai į uolas, o paskui nupjaus virvę. Jos tebelėks didžiuliu greičiu ir jų valtis suduš į rifą. O tada…

- Jis mus užmuš į uolas! Gerasis Dieve! - sušuko ji ir atitraukė Sjuzę nuo valties priekio į apačią.

Jei jos dabar šoktų į ramų vandenį, jis prie jų priplauktų. Liko laukti, kas bus toliau.

Sjuzė irgi viską suprato. Kad neblaškytų į šalis, sesuo laikė ją už rankos. Kai vienai iš dvynių grėsdavo pavojus, kita jausdavo. Dabar jos žinojo, kai mirtiname pavojuje atsidūrė abi.

Kenetas nusisuko ir pažvelgė į rifą. Reikėjo kuo didžiausiu greičiu priplaukti beveik prie pat uolų...

„Palauk!“ Kerstei to nė sakyti nereikėjo. Jos abi pasitraukė prie valties krašto, valtis susvyravo ir Kerstė manė, kad apvirs. Dar ne dabar. Dar ne.

Keneto valtis buvo per šimtą jardų nuo uolų. Penkiasdešimt. Trisdešimt.

Jau!

Viskas įvyko labai greitai. Kenetas nupjovė virvę, valtis pasviro, bet plaukė pirmyn ir... moterys atbulos išlėkė iš valties ir smarkiai trenkėsi į vandens paviršių.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Smūgis Kerstę apsvaigino. Krūtinę pervėrė skausmas, ji būtų nugrimzdusi, bet laikėsi Sjuzės rankos. Sjuzė tebebuvo kartu, ir kai Kerstė iškilo į paviršių, Sjuzė dar stipriau suspaudė jos ranką.

Laukė šiek tiek per ilgai - jų likimas priklausė nuo valties likimo. Dabar jos plūduriavo putojančiame vandenyje prie uolų, o aplinkui plaukiojo medžio gabalai. Liekanos sudužusios į uolas valties, kurioje jų nebebuvo.

Ar pavojus praėjo? Dar ne.

„Kenetui svarbu nuplaukti į ramų vandenį“, - dingtelėjo Kerstei, nors reikėjo kvėpuoti, išsilaikyti paviršiuje ir nekreipti dėmesio į skausmą krūtinėje. Kenetas priplaukė taip arti, kad norėdamas išvengti uolų, turėjo pasukti valtį beveik aštuoniasdešimties laipsnių kampu.

Sjuzė timptelėjo Kerstės ranką. Nors sužeista ir nėščia, ji atsigavo greičiau negu Kerstė.

Bangos daužėsi į uolas. Galėjo būti sūkurių, bet šiandien nebuvo. Šiandien jūra buvo gera. Bangos ne tokios didelės, kad keltų pavojų. Sjuzė traukė ją tolyn į putojantį vandenį. Putose jos saugios. Kenetas neturi jų matyti. Abi tai suprato. Tikėjosi, kad jis per daug susirūpinęs atsitraukimu nuo uolų, kad būtų jas pastebėjęs.

Persmelktos baimės moterys išplaukė į paviršių. Iškišo tik galvas. Imituodama delfino judesį, Sjuzė mostelėjo ranka.

„Jei jis norėjo ką nors paskandinti, tikriausiai pasirinko netinkamas dvynes“, - pamiršusi skausmą pagalvojo Kerstė, nes įsižiebė kibirkštėlė vilties. Jos su Sjuze žaisdavo vandensvydį, būdamos paauglės ėjo dėl jo iš proto. Sjuzės rankos mostas reiškė: Štai ten susitiksime po vandeniu.

Iš sesers žvilgsnio suprato, kad ji turi omenyje vienintelę spragą tarp uolų. Joje vanduo labai putojo, bet gal bus įmanoma įplaukti. Jeigu jos pranertų...

To negali padaryti susikibusios. Sjuzės kojos tokios silpnos, kad ji ners lėtai, bet skausmas Kerstės krūtinėje reiškė ir jos nepajėgumą. Pagalvojo, kad lūžęs šonkaulis, ir pasitikrino. Įkvėpė. Iškvėpė. Skaudėjo, bet kvėpuoti įmanoma. Gal plaučio nepradūrė. Spustelėjusi jos ranką Sjuzė klausė akimis. Suprato, kad Kerstei skauda. Bet abi žinojo, kad nėra kitos išeities.

Susitiksime už uolų?

Neriam. Pirmyn.

Savo nuostabai, Kerstė nėrė. Stipriai darbavosi po vandeniu kojomis, nėrė kaip antis, nepaisydama baisaus skausmo krūtinėje. Rado spragą. Bangos ją blaškė į šalis. Prireikė trumpam iškilti į paviršių atsikvėpti, susiorientuoti, bet plyšys tarp uolų buvo ten, kur jos matė, ji vėl nėrė ir... praplaukė.

Praplaukė.

Iškilo į paviršių.

Paskui teko laukti. Tik kelias sekundes, bet jos buvo ilgiausios sekundės jos gyvenime. Kad tik Sjuzei kas neatsitiktų! Jos silpnos kojos. Aštuonių mėnesių nėštumas. Išplauk, maldauju...

Vanduo šalimais sukunkuliavo ir išniro jos besijuokianti dvynė! Tai Sjuzė, jos vaikystės Sjuzė: narsi kaip berniūkštis, nutrūktagalviška, tikras juokų maišelis, pasirinkusi dekoratyvinę sodininkystę, nes vaikystėje mėgo žaisti purvyne. Sjuzė, kuriai šviesą užtemdė Rorio mirtis. Kelias pastarąsias dienas Sjuzė buvo beatsigaunanti, o dabar Keneto grasinimai ją tiesiog grąžino į gyvenimą.

- Lai dabar jis mus pagauna, - pasakė ji, stvėrė Kerstę už rankos ir jos nubrido už uolų. Jų galvos buvo vos virš vandens, o tarp jų ritosi bangos. Net jeigu Kenetas atplauktų į kitą uolų pusę, jų nepamatytų. Taip toli jis galėtų atplaukti tik rizikuodamas sudaužyti katerį.

Kiek laiko jos gali čia išbūti? Ar ilgai Kenetas lauks? Pamatys, kad iš jų valties liko šipuliai, ir pagalvos, jog mažų mažiausiai jos sužeistos, mirtinai sužeistos už kelių mylių nuo kranto.

„Ilgai jis nelauks“, - pagalvojo Kerstė ir jos brido toliau.

- Ką skauda? - paklausė Sjuzė.

- Tikriausiai lūžo šonkaulis, - atsakė Kerstė. - Nieko baisaus. O kaip tu?

- Galiu taip bristi valandų valandas.

„Ne, negali“, - pagalvojo Kerstė. Ne tokia ji stipri. Dabar veikia adrenalinas, bet po valandos kitos vandenyje… Gal jos galėtų užsiropšti ant kokios uolos? Truputį vėliau ji pažiūrės, ar tai įmanoma.

Bet ne dabar. Dar ne.

Džeikai, tu turi mus surasti.

Paplūdimys buvo tuščias, bet liko ženklų, kad jame būta žmonių. Ant smėlio atsispaudė pėdos. Dvejos mažesnės - moterų, vienos didesnės. Ir šuns letenų pėdsakai.

Smėlyje buvo matyti gilus įdubimas. Čia valtis buvo ištraukta į krantą ir vėl nuvilkta į vandenį.

„Jis su jomis valtyje, - pagalvojo Džeikas apmirusia širdimi. - Kur?“

- Kviesime malūnsparnį. - Fredis Mekis, vienintelis Delfinų Įlankos policininkas, buvo nusiminęs kaip ir Džeikas. - Jei jis neužimtas, atskris greičiau nei po pusvalandžio.

- Pusvalandis.

Fredis uždėjo Džeikui ant peties ranką.

- Tuo tarpu pasiųsiu visas valtis iš uosto ieškoti.

- Jeigu jis jas nužudys jūroje…

- Jis pamišęs, bet ne taip baisiai, - drąsino Fredis, pažįstantis Kenetą nuo vaikystės. - Iškviesiu psichiatrų brigadą.

Ant Džeiko diržo suskambėjo telefonas. Protingiausia būtų neatsakyti, bet pakėlė automatiškai.

- Džeikas klauso.

Skambino Engusas. Velniava! Ko jam?

- Girdėjau, kad Kenetas pagrobė merginas, - Engusas kalbėjo uždusęs, mirtinai susirūpinęs.

- Ką jūs, nesi...

- Nekabink man makaronų, - rėžė Engusas. - Gana, kad tai daro seselės. Supratau, kad kažkas negerai. Nepatikėsi, kaip greitai ligoninėje sklinda gandai. Mergaitė, atėjusi paimti mano tyrimų, atrodė labai išblyškusi. Nenorėjo sakyti kodėl, bet pagalvojau apie Kenetą. Paskambinau Benui Boisui, dabar jis su manimi.

- Nesijaudinkite...

- Kaip galiu nesijaudinti, - piktai pasakė jis. - Šįryt turėjau pasistengti ir kai ką pasakyti. Pamačiau Dyglių ir supratau, kad tai jo darbas. Dalykas tas... aš žinau, kur jis gali jas nuplukdyti.

- Kur?

- Jis baisiai bijo šautuvų, - aiškino Engusas. - Jais žavisi, bet kai jie šauna, jis susileidžia. Tėvas jį šautuvu gasdindavo. Nemanau, kad Kenetui tai buvo į naudą. Aš apie tai pasakoju todėl, kad jis gali joms šautuvu grasinti, bet netikiu, kad šaus. Bet jei nori padaryti bloga...

- Kalbėkite, kalbėkite.

- Yra tokios Išpuvusio Danties uolos, - tarė Engusas ir Džeikas pagalvojo, kad turėtų jį sustabdyti, nes iš vos girdimo Enguso balso suprato, kad šis iš paskutiniųjų stengiasi pasakyti, ką žino. - Jos maždaug už dviejų mylių nuo kranto. Šiau... šiaurės rytuose. Pažiūrėk į jūrų žemėlapį...

- Rasiu, - skubiai pasakė Džeikas. - Kodėl manote, kad jie ten?

- Kartą Kenetas ten nugalabijo šunį, - sušnibždėjo Engusas. - Rorio šunį - todėl jis ir išvyko. Roris viešėjo pas mane su dideliu juodu labradorų veislės šunimi, kuris visur jį sekiojo. Atvažiavęs Kenetas supyko, kad Roris čia. Susikalė plaustą, pasiėmė šunį ir užmušė jį į uolas.

- O Dieve!

- Paskubėk, Džeikai, - šnibždėjo Engusas. - Nedelsk.

Reikėjo lįsti iš vandens. Jau penkiolika minučių jos gūžėsi už uolų. Kas minutę darėsi vis šalčiau ir baisiau. Kerstei skaudėjo krūtinę, bet ją tai gasdino mažiausiai. Sjuzė darėsi vis tylesnė. Galiausiai ji visai liovėsi kalbėti ir nebeatsakinėjo į Kerstės raginimus. Kerstė pagalvojo, kad rizikinga palikti jų saugų uostą, bet dar didesnė rizika likti vandenyje. Vienos uolos paviršius buvo gana plokščias. Jei jos sugebėtų...

- Sjuze, aš lipsiu į viršų, o paskui užtrauksiu tave.

Sjuzė neatsakė.

Kerstė atsisuko pažiūrėti. Išplėstomis nuo skausmo akimis Sjuzė buvo įsigilinusi į save.

- Kas yra?

- Nieko.

Aišku, kažkas yra, bet nieko nepadarysi. Bent jau prasideda atoslūgis. Matyti vis daugiau uolų, o tai reiškia, kad jei jos užsikartų ant uolos, galėtų ilgai būti sausumoje. Ar Džeikas spės jas surasti?

Jei Kenetas nuplaukė...

Kerstė suėmė Sjuzės rankas ir patraukė ją per tarpą prie plokščiosios uolos. Jei jos būtų sveikos, užlipti būtų vieni niekai, bet Sjuzė tokia nerangi, jos kojos silpnos, o Kerstei skauda krūtinę... Ji stabtelėjo ir pasitikrino kvėpavimą. Jei labai skauda kvėpuojant, tikriausiai perdurtas plautis. Kvėpavo normaliai.

- Aš esu bailė, - sušnibždėjo ji Sjuzei.

- Bailės dvynės. Bailės, kurioms reikia užlipti ant uolos.

Jos vis dėlto užlipo. Kerstė pirmoji, palaukusi, kol ateis banga ir padės pasikelti, stengdamasi nesušukti iš skausmo, kai atsitrenkė į plokščią kietą paviršių. Stengėsi nesiblaškyti kaip išmestas į krantą banginis, o apžvelgti horizontą. Su baime, kad pamatys Kenetą.

Horizontas buvo tuščias.

„Pirmoji užduotis įvykdyta“, - pagalvojo ji su pasididžiavimu, kurį nustelbė lūžusio šonkaulio skausmas. Velniop tą šonkaulį! Dabar Sjuzė.

Jai tikrai teko pamiršti šonkaulį. Vienintelis būdas užkelti Sjuzę ant uolos - nuleisti rankas ir traukti. Kur dabar jos gydytojo lagaminėlis? Jos morfijaus karalystė? Morfijaus nėra. Pamiršk morfijų. Ji traukė, Sjuzė bandė padėti, bet neįstengė. Dukart Kerstė traukė veltui, bet paskui siūbtelėjo didesnė banga ir pakėlė Sjuzės kūną. Jis užčiuožė ant uolos ir dabar čia gulėjo kaip du į krantą išmesti banginiai.

Jos gulėjo nejudėdamos, nekalbėdamos, kol Kerstę veriantis nepakenčiamas skausmas sumažėjo iki pakenčiamo didelio skausmo.

Vis dėlto įveikė. Jos nebe vandenyje, ir Keneto nebėra. Tuoj atplauks Džeikas.

- Dabar gerai, - sušnibždėjo Kerstė ir spustelėjo Sjuzės ranką.

Sjuzė atsakė tokiu stipriu paspaudimu, kad Kurstė aiktelėjo.

- Dabar turime vienintelį rūpestį, - pagaliau sušnibždėjo Sjuzė.

- Kokį? - Kerstė suabejojo, ar dabar nepradūrė plaučio. Ji vos galėjo kvėpuoti.

- Man ką tik baigėsi ketvirtas sąrėmis.

- Kokį greitį ši gelda gali išvystyti?

Kai Džeikas su policininku atvyko pasiųsti paieškai kokį nors judantį laivą, rado tik Rodžio Hendrio žvejybinį tralerį su kapitonu. Policininkas per raciją davė trumpus nurodymus, o Džeikas stovėjo šalia Rodžio ir spaudė jį plaukti greičiau.

- Jei plauksime greičiau, drauguži, variklis nulėks į priekį, o valtis pasiliks, - aiškino jam Rodis. - Aš ir taip plaukiu greičiau, negu leidžia saugumo taisyklės, - jo akys prisimerkė nuo saulės. - Kalbant apie saugumą... Po šimts, kas ten?

Džeikas čiupo Rodžio žiūronus. Greitaeigis kateris. Galingas. Jo gale stovėjo žemai pasilenkęs žmogus.

- Tikriausiai Skoto Kario kateris, - pasakė Rodis. - Mačiau jį išplaukiantį anksčiau. - Jis susiraukė. - Kaip čia yra? Juk Skotas išvykęs į Kvinslendą.

- Tai Kenetas, - kategoriškai pareiškė Džeikas. Kateris keitė kursą. Ne artėjo, bet tolo nuo tralerio.

- Fredi, - sušuko jis policininkui ir tas griebė žiūronus.

- Ar nori, kad jį vyčiausi? - paklausė Rodis, bet visi žinojo, kad pasivyti greitaeigį katerį su traleriu - beviltiška.

- Susisieksiu su baze, - niūriai pasakė Fredis. - Kateryje jis vienas, sulaikys kas nors kitas. Tuo tarpu...

- Plaukiam prie uolų, - pareikalavo Džeikas. - Ir greičiau!

- Jei jis tokiu galingu kateriu tempė valtį... - garsiai mąstė Fredis, bet Džeikas neleido baigti. Visi suprato, kas galėjo atsitikti. Kas, tikriausiai, jau atsitiko.

- Sakiau, kad neičiau su ja į pasimatymą, - sumurmėjo Džeikas. Fredis nustebęs pažvelgė į savo šeimos gydytoją.

- Jeigu eitumėt, - švelniai paerzino, - tai būtų pirmas kartas.

- Aš nenoriu eiti į pasimatymą, - nusiminęs tarė Džeikas. - Aš noriu ją vesti.

- Atsidarė per du colius. Sjuze, tu varai kaip traukinys. Sumažink greitį.

- Kaip sumažinti? - bejėgiškai šnibždėjo Sjuzė. - Suspausti kojas? Negaliu. Oi!

- Sąrėmio metu giliai kvėpuok, - liepė jai Kerstė. - Tik nestumk.

Pirmasis gimdymas turėtų trukti ilgai. Bet Sjuzei jau anksčiau buvo prasidėjęs priešlaikinis gimdymas, tik pavyko sustabdyti. Čia niekas negali sustabdyti gimdymo. Tam reikia lašinės, raminančiųjų...

Jeigu kūdikis gims...

Jos šlapios, sušalusios. Sušildyti prieš laiką gimusį kūdikį nėra kuo.

Vargu, ar tai priešlaikinis gimdymas. Sjuzei liko tik trys savaitės iki nustatyto laiko.

Ji nusitraukė per galvą savo permirkusią striukę ir sulanksčiusi pakišo Sjuzei po galva. Jų uola buvo penkių pėdų ilgio ir trijų pločio. Vienas jos galas kyšojo iš vandens per dvi pėdas, kitas - per pėdą. Nieko sau gimdykla.

- Aš bijau, - gailiu balsu tarė Sjuzė. Kerstė suėmė save į rankas ir bandė vaidinti pribuvėją.

- Na, na, ponia Duglas, ko čia jaudintis? Moterys gimdo nuo amžių. Čia tik kiek kitoks gimdymas vandenyje.

Sjuzė mėgino nevykusiai šypsotis.

- Pašildykite vonią, daktare.

- Nesąmonė. - Ji nutilo, nes dvynę vėl suėmė sąrėmis. Mažiau nei po dviejų minučių.

- Oi! Ojoi! Ai! - Sjuzė iki skausmo spaudė jos ranką.

- Parašysi apie tai knygą, - pajuokavo Kerstė, kai Sjuzei praėjo skausmas. - Natūralus gimdymas neįprastoje aplinkoje. Jūra, saulė, delfinai ir jokio pašalinio kišimosi.

- Norėčiau per stereo paklausyti Enjos, - Sjuzė stengėsi pataikyti į toną.

- Jokių Enjų, - Kerstė kabinosi už šiaudo. - Klausytis Enjo mums reikia grotuvo, bet pagalvok apie mikrobus, su kuriais tektų susidurti. Ligoninės pilnos auksinių stafilokokų. Galiu lažintis, kad jų knibždėte knibžda ir garso aparatūroje. Juk nenorėtum, kad kūdikis užsikrėstų auksiniu stafilokoku.

- Tai jau ne, - Sjuzė gaudė orą ir liovėsi juokavusi. - Kerste, aš tikrai negaliu gimdyti ant uolos.

- Nuojauta man sako, kad nebus iš ko rinktis, - pasakė Kurstė ir prasidėjus naujam sąrėmiui pagalvojo, kad tai daugiau negu nuojauta.

Jos už mylių nuo sausumos, užėjus potvyniui atsidurs vandenyje. Kažkur jų mirties trokšta Kenetas, o joms gimsta kūdikis.

- Kažkada sakiau, kad man nereikia vyro. Ar dabar galiu pakeisti nuomonę? - paklausė ji tyliai. - Džeikai, man tavęs reikia. Dabar!

- Ta balta linija horizonte ir yra Išpuvusio Danties uolos.

Rodžio žodžius Džeikas išgirdo per žiūronus tyrinėdamas horizontą.

- Gal galėtume plaukti greičiau?

Jo niekas nesiklausė. Plaukė artyn.

- Manau... - Džeikas stengėsi įžiūrėti, bet Rodis atėmė iš jo žiūronus. Per gyvenimą žvelgiant į jūrą aplink didžiojo žvejo akis buvo susimetusios raukšlelės. Jis prisitaikė žiūronus. Ir kai pamatė... Metė žiūronus ir užvedė motorą taip, kad ėmė rūkti juodi dūmai.

- Ei, - išsigando policininkas, - tu mus paskandinsi.

- Jos ant uolos, - atrėžė Rodis. - Iš čia... viena pasilenkusi, o kita... Prakeikimas! Kita gali būti negyva.

- Atplaukia valtis, - sušnibždėjo Kerstė, bet Sjuzė nesiklausė. Ji buvo vien skausmas ir baimė.

„Reikėtų narkozės į stuburą, - pagalvojo Kerstė, - pažeistu stuburu iškęsti tokį skausmą... tokį spaudimą...“

Valtis artėjo. Ar ten Kenetas? Buvo per toli, kad galėtų įžiūrėti. Dabar jos nebegali šlumštelėti į vandenį, nebegali pasislėpti. Dar vienas sąrėmis, pereinantis į paskutinįjį.

- Ne! - suklykė Sjuzė. - Kerste, ne...

- Kvėpuok, - įsakė Kerstė išlaisvindama pirštus, kad galėtų darbuotis. Svarbu neįkristi į jūrą. Jai liko šeši coliai.

- Gerai, Sjuze, jei reikia, tai reikia. Stumk.

- Kerste!

Jie priplaukė pakankamai arti, kad jos išgirstų. Džeikas prie valties krašto kaip paklaikęs šaukė moterims ant uolos.

Kerstė klūpėjo virš Sjuzės ir jis negalėjo matyti… jis negalėjo matyti…

Ji turėtų jį girdėti.

- Kerste!

Penkiasdešimt jardų. Trisdešimt.

- Arčiau nebedrįstu, - sumurmėjo Rodis, bet Džeikas jau buvo už borto ir atkakliai skynėsi kelią per putotas bangas.

Kerstė jau ėjo iš proto. Buvo puolusi į baisią neviltį. Staiga šalia atsirado užsiropštęs ant uolos Džeikas. Jis vertino padėtį.

- Kas čia darosi? - paklausė ir Kerstė iš baimės bei netikėtumo aiktelėjo.

Džeikas suėmė ją už pečių ir patraukė į šalį, kad neužstotų Sjuzės.

- Vėl vykdote savo pareigą, datare Mekmehon.

Ir ta kandi pastaba padėjo. Jos pakako, kad Kerstė išlementų:

- Virkštelė. Apsisuko aplink kaklą. Negaliu sustabdyti...

Jis pakėlė Kerstę ir pastatė kitame uolos gale, prie Sjuzės galvos, kur buvo truputėlis vietos. Pats atsitūpė ir ėmė darbuotis.

- Sjuze, nestumk, - riktelėjo taip garsiai, kad Kerstė net krūptelėjo.

- Kvėpuok. Nestumk. Negalima stumti, liaukis.

Kerstė suprato, ką jis daro. Ji pati bandė tai daryti, bet nuo šalčio pirštai sustingo, krūtinę vėrė aštrus skausmas, trūko jėgos... Jis stumtelėjo kūdikį atgal. Truputėlį. Kad galėtų patvarkyti...

- Viskas, - triumfuodamas atsiduso.

- Aš negaliu, negaliu! - suriko Sjuzė.

- Viskas gerai, - džiūgavo Džeikas. - Stumk, Sjuze. Stumk, brangioji. Pasistenk.

Po dešimties sekundžių pasaulį išvydo Rouzė Kerstina Duglas. Už dviejų mylių nuo kranto, ant plokščios, ne didesnės už žmogų uolos. Septynių svarų kūdikis su sveikiausiais plaučiais, kokie tik gali būti.

Džeikas laikė rankose naujagimę: nusiplėšęs marškinius perrišo skudurėliu virkštelę, trumpam pakėlė, kad kūdikį pamatytų vyrai valtyje, paskui šypsodamas parodė Kerstei ir pakišo po Sjuzės permirkusia striuke, prie nuogo kūno.

„Po milžiniškų Sjuzės pastangų, jos krūtys - šilčiausia vieta“, - pagalvojo Kerstė. Šilčiausia, kol jos ant uolos. Suprantama.

Bet Kerstė nebegalėjo protauti. Sjuzė vis šypsojosi, glausdama prie savęs kūdikį, užmiršusi viską pasaulyje, išskyrus tą naują gyvybę, kuri priklausė jai. Kerstė verkė. Susiėmusi galvą rankomis ji nebesivaldė, ir kai Džeikas keiksnodamas prie jos prisibrovė, ją palietė, paėmė ant rankų, verksmas tik sustiprėjo.

Ji buvo nebe ta.

Ji neverkdavo. Niekada neverkdavo.

Dabar atrodė, kad yra pasiryžusi verkti visą likusį gyvenimą.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Kerstė pabudo ligoninės lovoje ne ant to šono, kaip buvo įpratusi. Patalpoje, o ne lauke. Tai buvo taip keista, kad norėdama įsitikinti, jog nesapnuoja, turėjo papurtyti galvą. Tai buvo nevykęs sumanymas. Ką nors pajudinus skaudėjo. Gulėjo tyliai, ir kai ant pirštų galų įėjus Bebsei atlikti savo darbų Kerstė prabilo, Bebsė nustebusi aiktelėjo.

- Maniau, kad miegate.

- Tik labai ramiai gulėjau, - tyliai tarė Kerstė. Ji ištiesė ranką ir paėmė Bebsei už riešo baimindamasi, kad šis ryšys su išoriniu pasauliu nenutrūktų.

- Kas čia vyksta?

- Jūs visa išmarginta mėlynėmis, - žvaliai pranešė Bebsė. - Jei norite išsamesnės medicininės diagnozės, pakviesiu jūsų gydytoją. Tai padaryti visai nesunku, nes jis jau dvi valandas trypia koridoriuje laukdamas, kol pabusite. Leiskite pamatuoti jums kraujospūdį ir temperatūrą, paskui pakviesiu jį. - Bet pažvelgusi į Kerstės veidą ji nusišypsojo ir nusileido: - Gerai jau, gerai, pakviesiu dabar. Jaučiu, kad jūsų kraujospūdis prieš pasimatymą su gydytoju ir po jo smarkiai skirsis.

Nespėjus Kerstei atsakyti, ji šmurkštelėjo iš palatos, o po minutėlės atsirado Džeikas. Stovėjo tarpduryje tokiu susirūpinusiu veidu, kad Kerstę net juokas suėmė. Juokiantis juda krūtinė, taigi juoktis ji negalėjo.

- Džeikai.

Dviem šuoliais jis prišoko, sugriebė jos ranką ir pasilenkęs pabučiavo į kaktą, lūpas.

- Kerste...

- Ei, ar aš mirštu? - išlemeno ji. - Aš taip nesielgiu net su mirštančiais pacientais.

- Tu galėjai mirti, - sumurmėjo jis lūžtančiu iš susijaudinimo balsu. Prisitraukęs kėdę Džeikas atsisėdo šalia, nepaleisdamas jos rankos. Tai buvo tikras malonumas. - Kerste, ar tekėsi už manęs?

Jos pasaulis apmirė. Tekėti... Visko buvo per daug, viskas vyko per greitai. Išprotėjimas. Negali būti.

- Hm... ne, - sušnibždėjo ji, bet pažvelgusi į jo veidą pridūrė: - Na, dar ne. Pirmiausia man reikia išsiaiškinti...

Džeiko veidas pragiedrėjo.

- Tiesą sakant, kunigas jungtuvėms koridoriuje dar nelaukia, - pareiškė jis ramiai šypsodamas ir vėl ją pabučiavo. - Ką mums reikia išsiaiškinti?

Kerstei buvo sunku suvokti savo būklę.

- Ar aš miegojau?

- Prieš nukeldami nuo uolos, mes davėme tau dešimt miligramų morfijaus, - pasakė jis.

- Tu davei man morfijaus?

- Buvau taip susirūpinęs kūdikiu, kad nepastebėjau, jog tau blogai. Paskui tu praskydai.

Oho!

- Nepraskydau!

- Gerai jau, gerai, - ramino Džeikas, - na, tik truputį pašniurkščiojai. Paašarojai, kol iš Barnhemo atskrido greitosios pagalbos malūnsparnis. Mes nuleidome Sjuzę su naujagime į valtį, paskui pririšome tave, ir tu netekai sąmonės.

- To negali būti, - nevykusiai pasipiktino Kerstė.

- Jokia gėda apalpti pacientui su dviem sulaužytais šonkauliais, kai jį bando nukelti kažkoks nevykęs gydytojas, - pasakė jis. - Avarijos vietoje taisyklė numeris pirmas: netikėk jei nukentėjusysis sako esąs nesužeistas, o įsitikink pats. Velniai rautų, Kerste, tavo krūtinėje baisi netvarka. Tikriausiai krisdama per bortą trenkeisi į uolą. Sjuzė sakė, kad tu ją užtraukei ant uolos. Kaip sugebėjai... - Džeiko balsas nutrūko. - Teko girdėti, kad motina nuo sužeisto vaiko pajėgia nukelti automobilį. Adrenalino poveikis ar panašiai. Tai buvo drąsiausia...

- Sjuzė, - Kerstė nutraukė pasakojimą, kuris ją dar labiau sutrikdė. Ne dėl to, ką sakė, bet kaip į ją žiūrėjo. Lyg būtų atradęs naują pasaulį. - Papasakok man apie Sjuzę, - paprašė ji, o jis kelias sekundes patylėjo, bandydamas susitvardyti.

- Sjuzė laikosi puikiai. Ją su kūdikiu mes pasodinome į valtį. Kol tave kėlėme, ji sėdėjo ir žiūrėjo. Supratusi, kad netekai sąmonės, ji tarsi įgijo naują kūną. Sudaužyta, nusibrozdinusi, ką tik pagimdžiusi, ji pati turėjo prarasti sąmonę, bet taip tvirtai laikė apkabinusi kūdikį, kad prireikė dviejų žmonių nuo jo atplėšti, nes turėjome ją apžiūrėti. Ji šaukė, kad reikia rūpintis tavimi ir kviesti daugiau medikų. Aiškino, kad aš negaliu tavęs gydyti, nes esu pernelyg emociškai suinteresuotas, reikalavo specialistų, reikalavo iškviesti į prieplauką geriausių gydytojų brigadą, kad mums priplaukus...

Kerstė nusišypsojo. Sjuzė tokia - valdinga, laiminga. Atsakinga už savo pasaulį.

Ak, sveika sugrįžusi, Sjuze!

- Ar vaikelis iš tiesų gerai jaučiasi?

Džeikas nusišypsojo žavia šypsena, nušviečiančia visą pasaulį.

- Rouzė nuostabi. Ji su mama miega gretimoje palatoje. Kitoje lovoje - Engusas, kuris atsisako skristi į Sidnėjų, kol jūs nepasveiksite. Tarp jo ir Sjuzės lovų - Rouzės inkubatorius, ir nežinia, kuris iš jų labiau didžiuojasi.

- Inkubatorius?

- Tik kol galutinai įsitikinsime, kad ji nesušalo. Bet esu tikras, kad ši atsargumo priemonė nereikalinga. Mergytė jaučiasi puikiai.

- Kaip gerai!

Tačiau liko dar vienas klausimas. Jį reikėjo išsiaiškinti.

- O Kenetas?

Džeiko veidas apniuko.

- Gal vėliau pakalbėsime?

- Ne.

Džeikas tvirčiau suėmė jos ranką.

- Nieko gero.

- Pasakok.

- Matėme jį plaukdami prie uolų, - tyliai tarė Džeikas. - Engusas mums nurodė, kur ieškoti... ir kodėl. Iš jo žodžių supratome, kad gaišti nevalia. Policininkas per radiją susisiekė su kitais ir kai Kenetas pasiekė uostą, ten jo jau laukė.

- Neareštavo? - ji suprato iš balso, kad...

- Jis vėl leidosi į jūrą. Žvejybos ir gamtos apsaugos patrulio valtis gainiojosi jį apie pusvalandį. Laukė, kol jam baigsis kuras. Jie žinojo, kad jis nesveikas.

- Kas toliau? - paklausė Kerstė, bet iš Džeiko veido jau žinojo, ko laukti.

- Jis priartėjo prie kranto, - niūriai pasakojo Džeikas. - Visi manė, kad palikęs valtį bėgs, bet paskutinę akimirką jis spustelėjo akseleratorių, paleido valtį pražūtingu greičiu ir pasuko tiesiai į uolas. Gyvas neišliko.

Baisu. Kerstė gulėjo tyliai, pamažu įsisąmonindama, kas įvyko.

- O Dieve!

- Psichinės ligos tokios nenuspėjamos, - liūdnai tarė Džeikas. - Mes tiek nedaug apie jas žinome. Jei vėl būčiau jaunas, gal studijuočiau psichiatriją.

- Tada Delfinų Įlankoje nebūtų geriausio pasaulyje šeimos gydytojo, - pasakė Kerstė. - Ak, Džeikai...

- Grįžkime prie mano ankstesnio klausimo, - sušnibždėjo Džeikas. - Visai neseniai mačiau gydytoją, nepaprastai sunkiomis sąlygomis išgelbėjusią skęstančią pacientę ir idealiai priėmusią gimdymą...

- Ei, tu pats priėmei.

- Idealiai priėmusią gimdymą, - pakartojo Džeikas, - ir suprantančią, kada priimti pagalbą...

- Tai tu laiku įsikišai...

Bet jis neleido jai įsiterpti.

- Tu viską padarei, nors buvai tokia sudaužyta, kad nuo skausmo pati turėjai gulėti paslika. Aš nusprendžiau, kad šiai vietovei reikia antro gydytojo. Seniai nusprendžiau, bet dabar tuo neabejoju. Tas kitas gydytojas esi tu, Kerste Mekmehon. Aš tave taip myliu...

- Tu negali manęs mylėti.

- Kodėl?

- Tu nebegali mylėtis.

- Galiu. Dabar galiu.

- Aš tau piršausi, - sušnibždėjo ji, - gundžiau.

- Labai gražiai gundei. Bet prašei tik pabučiuoti, - Džeikas nutaisė nekaltą miną. - Aš noriu daugiau. Prašau tavo rankos.

To buvo per daug. Vėl plūstelėjo išgyventas skausmas, jaukdamas jausmus. Žvelgdama jam į akis Kerstė matė meilę ir geismą, norėjo jose paskęsti... pamiršti... pamiršti...

Vedybos.

Džeikas.

- Na, gerai, - sušnibždėjo Džeikas, matydamas jos akyse abejones, sumaištį ir skausmą, - aš tavęs neraginsiu atsakyti.

- Aš negaliu mąstyti.

Ji privalo mąstyti. Džeikas...

- Ir nereikia. - Jis pasilenkė ir pabučiavo į kaktą, iš lėto nubraukęs jai nuo veido sustirusias nuo druskos garbanas. - Duosiu tau ko nors, kad grįžtum į sapnų karalystę, o kai pabusi, pradėsime iš naujo.

- Pradėti...

- Pradėkime iš naujo, Kerste. Pamirškime, kad tu man piršaisi, o aš buvau paskutinis kvailys. Pamirškime, kad siūliau tuoktis. Bet taip pat... pamirškime tavo baimę įsipareigoti, įsitikinimą, kad tau artimi žmonės mirs, baimę eiti pirmyn. Miegok, mano gražioji Kerste, ir pabusk naujam gyvenimui. Mudviejų naujam gyvenimui, kuris prasideda dabar.

Džeikas laikėsi žodžio.

Per kelias kitas savaites, kol Kerstės sumuštas kūnas gijo, kol ji apsiprato su tuo, kas atsitiko, kol jos pasaulis vėl ėmė suktis aplink savo ašį, Džeikas apie vedybas nekalbėjo. Jis ją gydė. Vienas iš lūžusių šonkaulių aštriu galu rėmėsi į plautį, ir kai greitosios pagalbos malūnsparnis skraidino Engusą į Sidnėjų, drauge paėmė ir Kerstę. Jai reikėjo torakalinės chirurgijos specialisto.

- Tau pasisekė, kad nepradūrei plaučio, - burbtelėjo Džeikas, rodydamas rentgeno nuotrauką. Lūžęs šonkaulis buvo visai arti plaučio. Čia pat…

Kaip rūpestingas gydytojas jis prisegė tvirtinamuosius diržus ir perdavė lydinčiųjų gydytojų globai, tik paskutinę minutę pasilenkęs pabučiavo į lūpas - trumpai, karštai, su meile.

Į Sidnėjų jis skambino ne dažniau nei dera šeimos gydytojui. Labai rūpestingam gydytojui.

Ten Kerstė išbuvo savaitę. Gailestingas anasteziologas padarė jai tarpšonkaulinę blokadą. Nebejausdama skausmo ji miegojo neatsibusdama, o gydytojai leido jai miegoti į valias. Kai pagaliau jai buvo leista grįžti pas savuosius - šį kartą greitosios pagalbos automobiliu - Engusas jau galėjo keliauti drauge. Jo širdies šuntavimas puikiausiai pavyko. Deguonies balionas kaip kambarinis šunytis tebebuvo šalia, bet kvėpavo senukas lengvai, akyse vėl švietė gyvenimo džiaugsmas - visą kelią namo jis šypsojosi.

Į namus jis grįžta pas Sjuzę.

„Sjuzė liks su senuku iki jo dienų galo“, - mąstė Kerstė. Kol ji buvo Sidnėjuje, Sjuzė jai skambino ir skambino. Pasakojo, kokia nuostabi jos dukrytė, kaip pasibaigus nėštumui ji daug geriau vaikšto. Vos spėjo Kerstė grįžti į pilį, buvo nutempta pažiūrėti Dyglio.

- Džeikas kasdien keisdavo lašinę, - pasakė Sjuzė.

- Ar jis čia tebegyvena?

- Šįryt išvežė mergaites namo, - pasakė Sjuzė, dėbtelėjusi į seserį. - Sakė, kad judviem su Engusu reikia ilsėtis. Be dvynių ir Boriso, kurie painiojasi po kojomis, geriau pailsėsite. Mardžei, kol mes visi pasveiksime, namuose ruoštis padės jos sesuo.

„Pasveiksime greitai“, - pagalvojo Kerstė stebėdama, kaip sesuo sūpuoja dukrytę, juokauja su Engusu, jam įsakinėja, varo Kerstę ilsėtis… Ji bijojo kūdikio gimimo dėl pogimdyminės depresijos, o atsitiko priešingai.

- Tai Džeikas atvažiuos… Kada?

- Žadėjo lankyti kas vakarą, kol bus mums reikalingas, - atsakė Sjuzė. - Dėl Enguso.

Enguso.

Vadinasi, dėl Enguso.

Tą vakarą Džeikas su grafu praleido pusvalandį. Jis nulipo žemyn paplepėti su Kerste ir Sjuze ir žvelgė į Kerstę šiltai ir meiliai… Na, taip jis žvelgė ir į Sjuzę, Rouzės lopšelį, kai šypsodamasis davė kūdikiui palaikyti savo mažąjį pirštelį. Paskui Kerstė palydėjo jį prie durų ir bandė padėkoti, bet jis suėmė ją už pečių, švelniai pabučiavo į lūpas - švelniau, negu ji norėjo - ir vėl atstūmė nuo savęs.

- Nedėkok, Kerste, už tai, kad myliu, - pasakė jis. - Viskas bus gerai.

Jiems abiem. Kerstė tai suprato. Bet dabar jiems reikėjo laiko apsiprasti su tuo, kas neišvengiama. Ji žinojo, kad miestelio žmonės juos stebi, o Sjuzė nekantrauja užpilti ją klausimais, bet jai tai buvo nė motais.

Nereikės ilgai laukti, kurią nors dieną tai įvyks, bet ne dabar… dar ne. Namuose, Amerikoje, jos laukė darbas. Ji nepriėmė neatšaukiamo sprendimo, bet Robertui paskambino ir pasakė, kad jis turėtų susirasti kitą.

- Kaip gaila, - pareiškė Robertas, - mes visada buvome tokie geri draugai.

„Taip, bet aš susiradau daugiau negu draugą“, - pagalvojo ji, bet nepasakė. Nedrįso ir pati tuo patikėti.

Apie ateitį negalvojo.

Kai šonkauliai sugijo, ji vėl ėmėsi gydytojos darbo. Turėjo keletą pacientų, eidavo aplankyti Meivės ir nemažai laiko praleisdavo prie jos lovos.

Meivė neklausinėjo - kaip ir Sjuzė. Dabar moteriai beveik neskaudėjo, jos guvus smalsus protas darbavosi visu pajėgumu, bet apie Kerstės ir Džeiko santykius ji nekalbėjo.

Tai buvo atokvėpio metas. Laikas, kai žinai, kad laimė jau tiktai už kampo, bet neskubi jos raginti, nereikia raginti…

Paskui atėjo Derliaus šventė. Delfinų Įlankoje derliaus šventė buvo milžiniškas renginys. Nuo tos akimirkos, kai Kerstė įžengė į miestelį, suprato, jog tai didžiausia kalendorinė šventė. Ji truko dvi dienas ir juokas, linksmybės, džiaugsmas liejosi nevaržomi.

Tai buvo ir Dygliaus šlovės valanda. Parodoje rungėsi gardžiausios apylinkėje uogienės, drebučiai, klusniausi šunys, aukščiausi tortai ir didžiausi moliūgai. Engusui teko atidaryti iškilmes ir jis baisiai nerimavo.

- Negalėjau to padaryti pernai, - aiškino jis, - sirgau plaučių uždegimu. Bet šiemet dalyvausiu, nors krisčiau negyvas.

Ir vos nekrito. Kol apsirengė su visomis savo škotiškomis regalijomis, užtruko dvi valandas, ir galiausiai teko prigulti. Įėjusi į miegamąjį Kerstė užtiko jį žiopčiojantį, be deguonies.

- Jei manote, kad atidarysite šventę negyvas, labai klystate, - priekaištavo Kerstė, nustūmusi jo protestuojančią ranką, kai kišo deguonies vamzdelį.

- Loganaicho lordas niekada nesutiks tampyti tokios nesąmonės kaip deguonies balionas, - pasakė senukas. Apsidairiusi Kerstė pamatė numestą kaspiną ir užrišo ant Duglasų klano taip niekinamo balionėlio.

- Štai, - tarė ji, - Loganaicho lordas neišdrįs palikti savo ištikimo, tinkamai papuošto draugo.

- Tu ne mažiau valdinga kaip tavo sesuo.

- Nėra valdingesnio žmogaus už Sjuzę.

- Sjuzė pasilieka, - patenkintas tarė Engusas. - Pažadėjo. O kaip tu, mergyt?

Kerstė mindžikavo taisydama škotišką pledą.

- Nori laimėti laiko, - tyliai pasakė Engusas. - Ko lauki?

- Noriu apsispręsti, - sušnibždėjo ji.

- Jis jau apsisprendė.

Taip ir buvo. Kerstė matė, kad Džeiko apsisprendimas kasdien tvirtėja. Jis neragino, buvo jai draugas: kartu juokėsi, pasakojo jai apie jos ligonius, vis labiau traukė ją į šią mažą bendruomenę, dalinosi jo mergaičių meile ir juoku…

- Negali jo versti amžinai laukti, - pasakė Engusas. Kerstė linktelėjo ir stipriai trūktelėjo rišamą kaspiną.

- Žinau.

- Tai kas tave sulaiko?

-Tikriausiai… aš taip ilgai gyvenau savarankiškai, - sušnibždėjo ji. - Dabar esu laiminga.

- Bijai, kad žengusi kitą žingsnį, prarasi dalį to, ką turi?

- Motinos mirtis išardė mūsų šeimą, - ėmė pasakoti Kerstė. - Tėvai vienas kitą mylėjo ir po mamos mirties tėčiui gyvenimas tiesiog… baigėsi. Arba Sjuzė... Roris jai buvo viskas, o kai šis žuvo, ji pati vos nemirė.

- Tu nežengsi paskutinio žingsnio.

- Aš… aš žengsiu.

Kerstė suprato, kad privalo žengti, nes myli Džeiką. Bet tas paskutinis žingsnis…

- Tai didelė kliūtis, - pasakė Engusas, giliai traukdamas į išbadėjusius plaučius deguonį. - Bet ir dalis gyvenimo, mergyt. Myli - rizikuoji prarasti, nemyli - jau praradai. Mes su Deirdre pasidžiaugėme gyvenimu. Likau čia su plastikiniais šviestuvais ir karaliene Viktorija vonioje, bet nenorėčiau, kad būtų kitaip. Keturiasdešimt puikių metų praleidau su savo mieląja Deirdre, o dabar vėl įsimylėjau mažąją Rouzę, kuri pavergė mano širdį kaip…

Engusas nutilo ir nubraukė nuo raukšlėto skruosto išdavikišką ašarą, nes iš kiemo pasigirdo automobilio pypsėjimas.

- Gana, darausi sentimentalus. Nenoriu kištis, bet nerizikuok, mergyt, nelauk per ilgai.

Ne. Ji nerizikuos.

„Tereikia pasakyti taip“, - pagalvojo Kerstė, veždama į mugę Engusą, Sjuzę, į vaikišką sėdynę pasodintą Rouzę, o priekaboje - Dyglių.

Džeikas buvo jau ten. Alisa ir Penelopė, nesimačiusios su savo numylėtiniais ištisas dvi dienas, vos jiems pasirodžius puolė prie jų su visomis naujienomis.

Jie kalbėjosi, Džeikas šnekučiavo ir juokavo su Engusu bei Sjuze, bet Kerstė visą laiką jautė, kad mylimasis ją stebi.

„Ne, - pagalvojo ji, - ne stebi, o tiesiog… yra su ja.”

Ji privalo pasiryžti tam šuoliui. Myli jį. Lieka pasakyti taip.

Kerstė stovėjo nuošaliai. Buvo tos didelės šeimos dalis, bet paskutiniam žingsniui nesiryžo.

Engusas savo vaidmenį atliko puikiai. Pasigirdo dūdmaišių muzika, kuri peraugo į būgnų tratėjimą - visa tai sklido tiesiai iš pilkos škotiškos prieblandos. Jai net kvapą užgniaužė. Paskui Engusas pasakė šmaikščią kalbą, paminėdamas visus susirinkusius.

„Tikras lordas“, - pagalvojo Kerstė ir iš meilės senukui jos akys sudrėko. Jo kalbos deguonies poreikis nesumenkino, o balionėlio už nugaros nebuvo matyti.

Kiek jam dar liko gyventi?

Plaučių fibrozė - žudikė. Netrukus… netrukus. Ne dabar. Ji pakėlė akis - į ją žvelgė Džeikas. Jų akys susitiko.

Netrukus...

Pagal dienotvarkę, moliūgų vertinimas vyko anksti. Nustatytą valandą Kerstė su Džeiku atvežė priekabą ir su keliais padėjėjais užritino Dyglių ant vertinimo pakylos. Pasigirdo pasigėrėjimo šūksniai.

- Jis turi laimėti, - pasakė Kerstė.

- Daktarės Mekmehon ir jos stebuklingo gydymo dėka, - nusišypsojo Džeikas.

- Ar moliūgų varžybose lašelines naudoti nedraudžiama? Kaip sporte dopingą?

- Stiebą mes nupjovėme, - nuramino Džeikas. - Įkalčiai pūva Enguso komposte. Abejoju, ar moliūgams atliekamas šlapimo tyrimas.

Netrukus publika vėl aiktelėjo iš nustebimo ir jie pamatė vertinimo komisijai tempiamą kitą moliūgą. Didžiulį. Milžinišką.

Didesnį už Dyglių?

- Kieno?.. - prasižiojo Kerstė, bet iš už moliūgo išlindo besišypsanti galva.

Benas Boisas.

- Sveiki, - tarė jis ir pažvelgęs į Engusą nusišypsojo nuo ausies iki ausies.

- Tu… tu. - Vieną akimirką Kerstei atrodė, kad Engusą trenks apopleksija. Ji puolė prie jo, bet Enguso veidas atgavo spalvą, sveikas raudonis reiškė pasipiktinimą. - Išdavikas!

- Kodėl? - nekalta mina paklausė Benas. - Jūs auginote moliūgą savo darže, aš - savo. Kas čia bloga?

- Tu man padėjai auginti.

- Padėjau, - sutiko Benas. Jo žmona buvo tvirtai įsikibusi šalia, žengė jis lengvai, kas visai nesiderino su artrito iškraipytais jo sąnariais. - Būtų buvę neteisinga nepadėti. - Kai Beno moliūgą užvertė ant svarstyklių, jo veide vėl pražydo šypsena. - Beje, tai Storulė, - paskelbė jis. - Ji gudresnė už Dyglių. Daugiau išgeria.

Engusas išsižiojo.

- Gal sakysi, kad naudojaisi lašinėmis?

- Žinoma, - atšovė Benas. - Kai jūs pradėjote jomis naudotis, gavau medicininį patarimą. Mes matėme, ką daktarė Mekmehon daro su jūsų moliūgu, o mano Megė - medicinos sesuo. Esame jums be galo dėkingi, daktare Mekmehon, - kreipėsi jis į amo netekusią Kerstę.

Nepastebimai, o gal pastebimai, bet švelniai, Džeiko ranka apkabino jos liemenį.

- Laimės Storulė, - tarė Sjuzė. Ji iškėlė Rouzę iš lopšelio ir patupdė tą mažą raukšlėtą žmogutį ant moliūgo. Fotografai pašėlo spragsėti. - Ak, Engusai, ar labai pykstate?

Engusas rūsčiai žvelgė į savo draugą.

- Aišku, kad pykstu, - burbtelėjo Benui. - Išsišokėlis. Nugalėjai mane aštuntą kartą iš dvidešimties. Bet palauk, kitais metais...

Kiti metai.

Kerstė sumirksėjo. Kalba žmogus, kuris prieš kelias savaites norėjo mirti.

- Sutarta, - pasakė Benas. - Kitais metais tuo pačiu laiku, Engusai Duglasai. Ir jei aš vėl laimėsiu, statysi butelį geriausio savo škotiškojo viskio šalia Megės vaisinio pyrago.

- Sutarta.

Visi nusijuokė. Engusas paplekšnojo draugui per petį ir jie patraukė į užkandžių barą taurelės Enguso viskio. Ar juokas geriausias vaistas? Geriausias vaistas - laikas.

- Pradedame motinų su dukterimis maišuose bėgimo varžybas, - pasigirdo iš garsiakalbio.

Džeikas paleido Kerstės liemenį ir nuėjo prie Alisos su Penelope, kurios gėrėjosi moliūgais.

- Einam, mergaitės, gerti limonado.

Aplink juos moterys skirstėsi į grupeles. Keletą minučių Kerstė stebėjo. Atrodė, vyks visuotinos motinų su dukterimis maišuose lenktynės, kurių vienintelė sąlyga - motinos su dukterimis turi būti tame pačiame maiše. Keisčiausių dydžių maišai gulėjo sukrauti į krūvą - galėjai rinktis.

Dalyvių grupės buvo įvairiausios: senutė su pagyvenusiomis dukterimis, motina su trimis dukterimis, kita - su penkiomis. Kerstės nuostabai ten buvo ir Meivė. Ją atvežė invalido vežimėlyje. Dabar kažkas įnirtingai pjovė maiše skyles iškišti vežimėlio ratams, o Barbara rengėsi lipti prie motinos. Čia pat sukinėjosi Barbaros duktė ir dar dvi Kerstei nematytos dukraitės.

- Klausykite, ir aš noriu dalyvauti lenktynėse, - sušuko Sjuzė. Ji atvažiavo invalido vežimėliu tik todėl, kad be lazdos dar buvo sunku ilgai stovėti ar nešti Rouzę. - Esu motina, ir jei Meivė gali lenktyniauti, galiu ir aš.

- Valio! - sušuko ponia Greis iš pašto ir pamojavo didžiulėmis žirklėmis. Pakėlusi maišą ji ketino kirpti ratams skyles. - Jūs su Rouze, mergužėle, jas visas suriesite į ožio ragą.

Sjuzė su Rouze lenktyniaus. Mama ir duktė.

Kerstė pakilo padėti, bet susilaikė - padėjėjų Sjuzei netrūko. Apsidairiusi po atrakcijonų aikštę pamatė nueinantį Džeiką. Jis vedėsi mergaites prie prekystalio su limonadu, kad jos nieko neklausinėtų.

Pavyzdžiui, kodėl neturi mamos?

„Jis nenori manęs spausti“, - pagalvojo Kerstė. Džeikas tvirtai laikė mergaites už rankų, bet sulinkę jų petukai rodė, kad jos supranta, kas vyksta, ir yra nelaimingos.

Jei ji šūktelėtų... Kodėl ne? Po galais, kodėl ne?! Jai prasideda naujas gyvenimas.

- Alisa, - sušuko ji, - Penelope!

Mergaitės atsisuko. Visi atsisuko. Alisai su Penelope įsižiebė viltis.

- Ar jūs, mergaitės, norėtumėte lįsti į maišą su manim? - paklausė Kerstė ir visi suprato, ką tai reiškia.

Atrakcijonų aikštėje savo gydytoją pažinojo visi ir beveik kiekvienas linkėjo jam žmonos. Džeikas stovėjo nejudėdamas. Neįskaitomu veidu. Kerstė išdrįso tik žvilgtelėti į jį, bet to užteko - suprato, kad peržengė nematomą ribą ir trauktis nebėra kur.

- Tu ne mūsų mama, - su keturmetės nuoširdumu atsiliepė Alisa.

- Ne, bet lenktyniauti maišuose smagu, - tarė Kerstė. - Pamaniau... galėčiau būti jūsų draugė ir prireikus pavaduoti mamą.

„Ką dabar visi galvoja?“ - užgniaužusi kvapą svarstė ji. Net jos dvynė to nesitikėjo. Sjuzė su vežimėliu jau buvo beveik įsispraudusi į maišą. Sėdėjo išsižiojusi, dvynių žandikauliai irgi buvo atkarę. Kerstei pasirodė, kad dvynių per daug vienoje vietoje.

Per daug jaudulio.

Bet neilgam. Pasigirdo pritarimo šūksmai. Kažkas - gal Benas? - iš krūvos atitempė platų, didelei šeimai skirtą maišą, atbėgo paleidusios tėvo rankas dvynės. Jos nėrė į Beno praskėstą maišą, pašokinėjo ir užsitraukusios maišą iki kaklo paliko viduryje vietos.

- Čia vieta tau, - pasakė Penelopė Kerstei. - Viduryje.

- Čia geriausių mamų vieta, - švelniai prabilo Sjuzė. - Šok į maišą, brangioji. Kas bus - tas bus.

Ji taip ir padarė. Po minutėlės su dvynėmis ji jau stovėjo eilėje, kuri tęsėsi per visą aikštę. Dalyvių įvairovė buvo stulbinanti: nuo Rouzės amžiaus kūdikių iki Meivės. Įvairiausių figūrų ir ūgių mamos. Alisa su Penelope nesiliovė šypsotis, bet Kerstė nesišypsojo. Žiūrėjo tiesiai priešais save, o Džeikas nudūrė akis į žemę. Kerstė pastebėjo, kad Engusas paplojo jam per petį, ir staiga susigraudino.

Gana jau tų ašarų.

- Marš!

Jos pasileido bėgti. Šokinėdamos, klupdamos, motinos vežimėliuose ir dukterys iki ketvirtos kartos viename maiše skubėjo prie finišo linijos.

Kerstė, Penelopė ir Alisa susikaupė.

- Mes turime pašokti visos kartu, - tarė uždususi Kerstė, kai jos trečią kartą suklupo. Buvo judančių pirmyn greitai, bet jie susidūrė su įvariomis kliūtimis: kelyje šmirinėjo šunys, tarp jų ir Borisas, trukdė pargriuvusieji; buvusią maratonų bėgikę ir jos sprinterę dukrą sulaikė vietinis kalvis, kuris prišokęs užmynė maišo kampą, ir jas pralenkė jo žmona su vaikais.

- Mes šokinėjame, šokinėjame! - paleido gerkles mažosios dvynės. - Tėti, žiūrėk!

- Pirmyn! - šaukė Kerstė. - Mums pavyks!

Ir pavyko. Jos pasiekė finišo liniją aštuonioliktos ar devynioliktos, užėmė garbingą vietą per vidurį - ne gale. Matė, kaip nuo kvatojančios minios ir sukritusių kūnų bei maišų makalynės kažkas išbėgo į priekį ir paskelbė, kad nugalėjo Sjuzė su Rouze - Sjuzė su Rouze! Su vežimėliu jos aplenkė kitas per mylią, o antrojoje vietoje buvo Meivė su Barbara ir dukraitėmis. Kažkas pajuokavo, kad kitais metais invalidų vežimėlius reikėtų uždrausti, bet šįkart jos tapo nugalėtojomis.

Nugalėtojų buvo daugiau, negu invalidų vežimėlių.

Kerstė gulėjo ant žemės apsikabinusi mergaites, Borisas laižė jos veidą, ir jai atrodė, kad didesnio laimėjimo kaip šis negali būti.

Paskui prisistatė Džeikas. Jis pasilenkė, pakėlė ją nuo vaikų, maišo ir šuns, priglaudė prie savęs ir išbučiavo, visų akivaizdoje demonstruodamas savo džiaugsmą ir pasididžiavimą.

- Tėti, mes nelaimėjome, - pranešė Alisa.

- Nelaimėjome, - kaip aidas atkartojo kita dvynė. - Bet mes tikrai aukštai pašokdavome.

- Neimkit į galvą, - ne visai tvirtu balsu tarė Džeikas. - Laimėsite kitais metais.

O paskui, akivaizdoje visų Delfinų Įlankos žmonių, su kuriais teks gyventi amžinai, daktaras Džeikas Kemeronas pabučiavo daktarę Kerstę Mekmehon.

Du tapo vienu.

Arba... du tapo dalimi šio nuostabaus, keisto žmonijos pasaulio, kurį vadiname gyvenimu.

Content

Леннокс Марион Balzamas širdžiai