Лихэйн Деннис

Kuždesių sala

DENNIS LEHANE

KUŽDESIŲ SALA

Romanas

Iš anglų kalbos vertė LINA JUODŽBALIENĖ

Versta iš: Dennis Lehane Shutter Island

Harper Torch, 2004

ISBN 978-609-403-018-5

Copyright © 2003 by Dennis Lehane

© Vertimas į lietuvių kalbą, Lina Juodžbalienė, 2009

© Viršelio dizainas, Andrius Morkeliūnas, Audrius Arlauskas, 2009

© MEDIA INCOGNITO, 2009

Anotacija

Knyga nukelia į 1954-uosius — nuošalioje saloje stovinčią psichiatrijos ligoninę, iš kurios ypatingai saugomos kameros ką tik dingo pavojingais nusikaltimais apkaltinta moteris. Užklupus pragaištingai audrai, nelieka ryšio su žemynu, o neįprasta byla dviems ją tirti atvykusiems pareigūnams įgauna dar tamsesnių atspalvių… Kodėl saloje dvigubai daugiau prižiūrėtojų nei pacientų? Kokie paslaptingi eksperimentai vyksta ligoninėje? Kodėl spygliuota viela aptvertas švyturys? Tai, ko gero, geriausias psichologinis detektyvas, kokį esate skaitę.

Skiriu Chrisui Gleasonui ir Mike’ui Eigenui, kurie klausė, išgirdo ir kartais pritarė.

…ar reikia mums svajoti, ar verta įgyvendint savo svajones?

Elizabeth Bishop

„Kelionių klausimai”

Padėka

Dėkoju Sheilai, Georgui Bičkui, Jackui Driscollui, Dawnui Ellenburgui, Mike Flynui, Julie Anne Mcnary, Davidui Robichaud ir Joannai Solfrian. Rašydamas šį romaną, rėmiausi trimis tekstais: Emily ir Davido Kale „Bostono uosto salomis”, Alexo Beamo parašyta Maldino ligoninės ataskaita „Nepavojingi psichikos ligoniai” ir Roberto Whitakerio „Pamišėliai Amerikoje” — neuroleptinių vaistų šizofrenija sergantiems ligoniams Amerikos psichiatrijos klinikose vartojimo aprašu. Lieku skolingas šių trijų knygų autoriams už jų išskirtinius reportažus. Žinoma, kaip visada dėkoju savo leidėjai Claire Wachtel (kiekvienas autorius jaustųsi palaimintas) ir savo agentei Annai Rittenberg, kuri įteikė man knygą lyg Sinatros kūrinį.

Prologas

Iš daktaro Lesterio Šihano dienoraščio

1993 m. kovo 3 d.

Nemačiau tos salos keletą metų. Paskutinį kartą ją stebėjau iš draugo laivo, rizikingai įplaukusio į išorinį uostą. Kai plaukėme pro vidinį žiedą, mačiau tik iš tolo, ją gaubė lyg nerūpestingai nutepliota — priešingai negu dangus — vasariška migla.

Nebuvau ten įžengęs jau daugiau kaip du dešimtmečius, bet Emilė sako (kartais juokais, kartais rimtai) abejojanti, ar iš viso buvau kada iš ten išvykęs. Kartą ji prasitarė, kad laikas man — tik krūvelė gyvenimo knygą dalijančių skirtukų, kuriais aš šokuoju pirmyn ir atgal, vis grįždamas prie tų mane sukrėtusių įvykių, o mano įžvalgūs kolegos pastebėjo manyje visus klasikinius melancholijos požymius.

Gal Emilė ir teisi. Ji dažnai būna teisi.

Greitai aš jos neteksiu. Kaip ketvirtadienį pasakė daktaras Akselrodas, tai tik mėnesių klausimas. „Nuvažiuok kur nors, — patarė jis. — Į tokią vietą, apie kurią nuolat kalbi: į Florenciją, Romą ar į Veneciją pavasarį. Nes, Lesteri, — pridūrė jis, — tu prastai atrodai.”

Tikriausiai prastai. Pastarosiomis dienomis per dažnai ne vietoje padedu daiktus, dažniausiai akinius. Mašinos raktelius. Nueinu į parduotuvę ir nebežinau, ko ten ėjau, išėjęs iš teatro nebeprisimenu, ką mačiau. Jei laikas man tikrai yra kaip skirtukų prikaišiota knyga, tuomet jaučiuosi taip, lyg kažkas būtų pakratęs tą nuo per dažno vartymo apdriskusią knygą ir pabėręs ant grindų pageltusių popierinių juostelių, degtukų dėžučių viršelių ir plokščių kavos maišiklių.

Noriu aprašyti visus šiuos dalykus. Nieko nekeisdamas ir negražindamas. Ne, ne. Jis niekada to neleistų. Jis labiausiai iš visų kada nors mano pažinotų žmonių neapkentė melo, gal kiek ir savotiškai. Noriu tik išsaugoti tekstą ir perkelti jį iš dabartinės saugojimo vietos (kuri, atvirai kalbant, jau pradeda drėkti ir varvėti) į šiuos puslapius.

Ašeklifo ligoninė stūksojo centrinėje lygumoje, šiaurės vakarinėje salos dalyje. Pridurčiau, kad atrodė gana maloniai. Ji visiškai nepanėšėjo į įprastą ligoninę psichiškai nesveikiems nusikaltėliams ir juo labiau į anksčiau čia buvusias kareivines. Išorė labiau priminė internatinę mokyklą. Čia pat, šalia aptvertos teritorijos, stovėjo Viktorijos laikų namas su mansarda kalėjimo viršininkui ir tamsi, graži nedidukė Tiudorų dinastijos pilis, kadaise buvusi Jungtinių Valstijų vado šiaurės rytinei pakrantei namais, o dabar skirta personalo vadovui.

Šiapus įtvirtinimų buvo personalo patalpos: žavūs, apkaltomis sienomis kotedžai — gydytojams, trys šlakais paženklintų blokų bendrabučiai — sanitarams, sargybiniams ir seselėms.

Pagrindinėje teritorijoje žaliavo veja ir suformuotos gyvatvorės, augo didžiuliai ūksmingi ąžuolai, Škotijos pušys, liekni klevai, obelys, kurių vaisiai vėlyvą rudenį krisdavo ant įtvirtinimų viršaus arba voliodavosi ant žolės. O teritorijos centre, iš abiejų ligoninės pusių, stovėjo du vienodi raudonų plytų statiniai, suręsti iš didelių tamsiai pilkų akmenų ir puikaus granito luitų. Žemiau driekėsi stačios uolos, potvynio užtvindoma pelkė ir ilgas slėnis, nusėtas kolektyvinių ūkių, kurie pradėjo nykti tuoj pat po Amerikos revoliucijos. Juose pasodinti medžiai — persikai, kriaušės ir aronijos — išliko, bet vaisių nebevedė. Į tą slėnį naktimis dažnai atklydę staugdavo kaip vilkai vėjai.

Tebestovi ir fortas, kuris, išsikišęs virš pietinės uolos, čia stūksojo jau daugelį metų, prieš atvykstant pirmiesiems ligoninės darbuotojams. Ir švyturys tolumoje, nebeveikiantis nuo pilietinio karo laikų, atgyvenęs, kadaise tarnavęs kaip Bostono švyturys.

Nuo jūros sala atrodė nedidelė. Turėtumėt ją įsivaizduoti tokią, kokią ją pamatė Tedis Danielsas tą tykų 1954-ųjų rugsėjo rytą. Atrodė lyg brūzgynais apaugusi lyguma, plytinti viduryje išorinio uosto. Lyg ir ne sala, pagalvotum, o tik pavadinimas. Kokia galėtų būti jos paskirtis, tikriausiai pagalvojo jis. Kokia gi jos paskirtis?

Saloje knibždėjo devynios galybės žiurkių. Jos kuitėsi brūzgynuose, naktį šniukštinėjo palei krantą, ropštėsi ant šlapių uolų. Kai kurios dydžiu prilygo plekšnei. Pastaraisiais metais iki pat tų keturių keistų dienų vėlyvąją 1954-ųjų vasarą aš stebėjau žiurkes iš apkaso kalvoje, žvelgiančioje į šiaurinį krantą. Buvau sužavėtas, kad kai kurios žiurkės bandė plaukti į Aptvaro salą, tik šiek tiek didesnę už joje stūksančią smėlio apjuostą uolą, skendinčią vandenyje dvidešimt dvi valandas per parą. Kai ji, atslūgus tėkmei, iškildavo valandai ar dviem, kartais koks tuzinas žiurkių bandydavo plaukti į salą, bet visada graužikus nublokšdavo potvynio banga.

Sakau, kad visada, bet ne. Mačiau, kaip vienai pavyko. Tik kartą. Penkiasdešimt šeštųjų spalio naktį, šviečiant pilnačiai. Mačiau juodą kailiuką, sprunkantį per smėlį. Bent jau taip manau. Emilė, kurią sutikau saloje, pasakytų: „Lesteri, tikriausiai nematei. Ji buvo per toli!” Ji teisi.

Vis dėlto aš žinau, ką mačiau. Riebų padarėlį, bėgantį per melsvai pilką smėlį, kurį jau buvo pradėjusi skalauti srovė, grįžusi vėl praryti Aptvaro salą ir tą žiurkę. Taip manau, nes niekada nemačiau, kad ši būtų parplaukusi atgal. Bet tą akimirką, kai ji skuodė krantu (aš tikrai mačiau — velniop tą atstumą), pagalvojau apie Tedį. Apie Tedį ir jo mirusią žmoną Doloresą Cenal, apie tuos du siaubūnus — Reičelę Solando ir Endrių Ledisą — ir sumaištį, kurią jie sukėlė.

Pamaniau, jei Tedis būtų sėdėjęs kartu su manimi, taip pat būtų pamatęs tą žiurkę. Tikrai būtų pamatęs.

Ir dar štai ką jums pasakysiu.

Tedis?

Jis būtų paplojęs.

PIRMOJI DIENA

Reičelė

1

Tedžio Danielso tėvas buvo žvejys. Jo laivas atiteko bankui trisdešimt pirmaisiais, kai Tedžiui buvo vienuolika. Likusį gyvenimą tėvas buvo samdinys kituose laivuose, kai ten gaudavo darbo, o jei negaudavo, kraudavo krovinius dokuose. Grįžęs namo apie dešimtą ryto, sėdėdamas krėsle, ilgai rąžydavosi, protarpiais šnabždėdamas po nosim, žvelgdavo plačiai ir niūriai, spoksodavo į savo rankas.

Jis pasiėmė Tedį į salas, kai šis buvo dar visai mažas berniukas, per jaunas padėti laive. Tedis tesugebėjo išnarplioti lynus ir atrišti kablius. Keletą kartų buvo įsipjovęs ir krauju išsitepliojęs pirštų galus ir delnus.

Jie išplaukė tamsoje. Kai pasirodė saulė, lyg iš jūros iškilęs šaltas dramblio kaulas, iš blėstančių sutemų išniro salos, susigrūdusios lyg būtų už kažko užstrigusios.

Tedis matė mažas šviesių spalvų trobeles, išsidėsčiusias vienoje paplūdimio pusėje, aptrupėjusio kalkakmenio dvarą — kitoje. Tėvas parodė kalėjimą Elnių saloje ir įspūdingą fortą Georgo saloje. Tomsono saloje aukšti medžiai lalėjo paukščių giesmėmis, primenančiomis ledo ir stiklo skambesį.

Už šių salų driekėsi dar viena, pavadinta Kuždesių, atrodanti lyg daiktas, išmestas iš ispanų galeono. Dvidešimt aštuntųjų pavasarį joje vešėjo tik augmenija, o fortas, išsidėstęs aukščiausioje salos vietoje, buvo apvytas vijoklių ir apaugęs samanomis.

— Kodėl Kuždesių? — paklausė Tedis.

Tėvas gūžtelėjo pečiais.

— Vėl tie tavo klausimai. Nesibaigiantys klausimai.

— Taip, bet kodėl?

— Kai kurios vietos gauna vardą ir jis prilimpa. Turbūt piratai sugalvojo.

— Piratai?

Tedžiui ši mintis patiko. Įsivaizdavo juos, didelius vyrus su akių raiščiais, ilgaauliais batais, blyksinčiais kardais.

Tėvas pratarė:

— Jie seniau ten ir slėpėsi.

Mostelėjo ranka horizonto link:

— Šiose salose. Slėpėsi patys ir savo auksą slėpė.

Tedis įsivaizdavo pilnas aukso skrynias, per kraštus byrančias monetas.

Vėliau, bemėtant juodas virves per laivo bortą į jūrą, jam pasidarė bloga.

Tėvas nustebo, kad Tedį supykino tik dabar, praėjus daugeliui valandų nuo išplaukimo — vandenynas atrodė lygus ir skleidė ramybę. Tėvas tarė:

— Viskas gerai. Tai tavo pirmas kartas. Nėra ko gėdytis.

Tedis linktelėjo, nusišluostė burną tėvo paduotu skurliu.

Tėvas ramino:

— Kartais taip supa, kad nejauti tol, kol viskas tavyje nesukyla.

Vėl linktelėjęs Tedis nepajėgė pasakyti, kad visai ne dėl supimo išsijudino jo skrandis.

Viskas dėl vandens, tyvuliuojančio aplink, tarsi daugiau niekas pasaulyje neegzistuotų. Kaip Tedis galėjo pamanyti, kad vanduo gali praryti dangų. Iki to momento jis niekada neįsivaizdavo, kad juodu gali būti vienui vieni.

Jis pažvelgė į tėvą paraudusiomis nuo ašarų akimis, tėvas tarė:

— Viskas bus gerai.

Tedis pabandė nusišypsoti.

Tedžio tėvas išplaukė Bostono banginių medžiotojų laivu trisdešimt aštuntųjų vasarą ir niekada nebegrįžo. Kitą pavasarį laivo nuolaužas išplovė prie Nantasketo paplūdimio Halio miestelyje, kur Tedis užaugo. Ten mėtėsi kilio nuolauža, lėkštė su ant dugno išgraviruotu kapitono vardu, pomidorų ir bulvių sriubos skardinės, pora spąstų omarams, skylėtų ir susilanksčiusių.

Jie surengė laidotuves keturiems žvejams Šv. Teresės bažnyčioje, stovinčioje galu į jūrą, pasiglemžusią tiek daug parapijiečių. Tedis stovėjo su mama ir klausėsi tariamų žodžių kapitonui, jo padėjėjui ir trečiajam žvejui — senam jūreiviui, Zilui Restakui, kuris ėmėsi terorizuoti barus Halyje, vos tik grįžęs iš Didžiojo karo sutrupintu kulnu ir daugybe šlykščių prisiminimų galvoje. Bet mirties akivaizdoje — kaip pasakė vienas jo terorizuotų barmenų — viskas atleidžiama.

Laivo savininkas Nikosas Kosta pripažino, kad menkai pažinojo Tedžio tėvą, jog pasamdė jį paskutinę minutę, kai vienas įgulos narys, iškritęs iš sunkvežimio, susilaužė koją.

Kapitonas palankiai atsiliepė apie jį, sakė, kad visi miestelyje žino jį buvus geru darbininku. Ar tai ne didžiausias pagyrimas vyrui?

Stovėdamas bažnyčioje Tedis prisiminė tą dieną tėvo laive, nes daugiau jie niekada taip ir neišplaukė. Tėvas vis kartodavo, kad jie vėl išplauks, bet Tedis suprato, jog tėvas taip kalbėjo tik todėl, kad sūnus nesiliautų juo didžiuotis. Tėvas niekada nepripažino, kas atsitiko tą dieną, bet, lyg šešėlis būtų praslydęs pro juos, plaukiant atgal pro salų virtinę, palikus Kuždesius už nugarų, Tomsono salai dingstant priešaky miesto kontūrai dangaus fone atrodė tokie ryškūs ir taip arti, rodės, galėtum paimti pastatą už stogo ir pakelti.

— Tai jūra, — tarė tėvas, ranka švelniai trindamas Tedžiui nugarą, kai jie pasilenkė per laivagalį. — Kai kurie vyrai nugali ją. Kai kuriuos — ji.

Iš tėvo žvilgsnio Tedis suprato, kokiu vyru norėtų tapti užaugęs.

***

Kad nusigautų į salą, penkiasdešimt ketvirtaisiais mieste jie įlipo į keltą, praplaukė krūvą mažų pamirštų salelių — Tomsono ir Reginio, Vynuogės ir Prasčioko, Rainfordo ir Ilgąją, kurios atrodė lyg jūros skalpas, užpiltas kietu smėliu, su tvirtais medžiais ir baltomis kaulų formos uolomis. Keltas plaukiojo nereguliariai, išskyrus krovininius reisus antradieniais ir šeštadieniais. Kelto kambuze viskas buvo nuimta, palikti tik grindis dengiantys metalo lakštai ir du plieniniai suolai palei langus. Suolai buvo priveržti prie grindų ir prie storų juodų stulpų iš abiejų pusių, pančiai su grandinėmis kabėjo krūvoje lyg iš stulpų kyšantys spagečiai.

Keltas tądien neplukdė į prieglaudą pacientų, jame buvo tik Tedis ir jo naujasis partneris Čakas Olis, keletas drobinių pašto maišų, dar kelios dėžės medicinos reikmenų.

Tedis pradėjo kelionę klūpodamas priešais unitazą ir žiaukčiodamas. Pukšint ir gaudžiant kelto varikliams, Tedžio nosis duso nuo sodrių benzino ir vėlyvos vasaros jūros kvapų.

Jis beveik nieko neišvėmė, tik truputį skysčio, bet jam vis tiek spaudė gerklę, o skrandis daužėsi į stemplės apačią, prieš veidą ore sukosi žybsinčios lyg akys dulkės.

Kai paskutinį kartą sutąsė, jis atrijo oro burbulą. Atrodė, tarsi kartu su tuo burbulu būtų išsiveržusi per burną jo krūtinės dalis. Tedis atsisėdo ant metalinių grindų, nusišluostė burną nosine ir pagalvojo, kaip bjauriai jam tenka pradėti pažintį su partneriu.

Jau įsivaizdavo, kaip namie Čakas pasakoja savo žmonai (jei tik ją turi — Tedis vis dar nieko apie jį nežinojo) apie savo pirmąjį susitikimą su legendiniu Tedžiu Danielsu: „Aš taip patikau tam vaikinui, brangioji, kad jį net supykino”.

Nuo pat tos kelionės laivu, kai jis dar buvo berniukas, Tedžiui niekada nepatiko plaukioti jūromis, nejuto pasitenkinimo, nes jam trūko žemės, žemės vaizdų, dalykų, kuriuos galėtum pasiekti ir paliesti be rankų, išnykdamas juose. Galėtum sau pasakyti, kad viskas susitvarkys, reikia tik perplaukti vandens platybes, bet ne. Net karo metais jis labiausiai bijodavo ne audrų pakrantėje, o tų paskutiniųjų jardų nuo laivo iki kranto: sunkiai vilkdavo kojas per gelmę, jausdavo keistus gyvius, šliaužiojančius aplink batus.

Vis dėlto jam labiau patiko stovėti denyje ir traukti gaivų orą, negu jausti šleikštulį ir svirduliuoti. Kai įsitikino, kad blogumas praėjo, kad skrandis nebekunkuliuoja ir nebesvaigsta galva, nusiplovė rankas, veidą ir nužvelgė save mažyčiame virš kriauklės kabančiame veidrodyje, nuėstame jūros druskos, su dėme vidury. Tedis vos ne vos įžvelgė savo atvaizdą — dar gana jauno vyriškio kareiviško stiliaus šukuosena. Vis dėlto jo veidą ženklino karo išgyvenimų raukšlės ir prabėgę metai, o akyse, Doloresos kartą pavadintose „šuniškai liūdnomis”, atsispindėjo polinkis žavėtis audringu gyvenimu.

„Aš per jaunas, kad taip atrodyčiau”, — pamanė Tedis. Jis pasitaisė diržą, kad ginklas ir dėklas kabotų ant klubo. Pasiėmęs nuo klozeto dangčio kepurę, kraštą pakreipęs šiek tiek į dešinę, užsidėjo. Užveržė kaklaraiščio mazgą. Tai buvo ryškus gėlėtas kaklaraištis, jau beveik prieš metus išėjęs iš mados, bet Tedis jį ryšėjo, nes tai jos dovana: parišo kartą per gimtadienį, jam sėdint svetainėje. Prispaudė lūpas prie Adomo obuolio, priglaudė šiltas rankas prie skruosto. Nuo jos liežuvio sklido apelsinų kvapas. Paskui įslydo į jo glėbį, nurišo kaklaraištį — Tedis sėdėjo užmerkęs akis, kad galėtų ją uosti, įsivaizduoti, atkurti mintyse jos atvaizdą ir turėti ją. Jam vis dar pavykdavo užmerkus akis pamatyti Doloresą. Bet vėliau jos atvaizdas ėmė blankti: ausies speneliai, blakstienos, plaukų kontūrai. Nors visiškai dar neišdilo, bet Tedis bijojo, kad laikas atims ją — aptrupins atvaizdo rėmus ir visiškai ištrins iš atminties.

— Man tavęs trūksta, — ištarė jis ir nuėjo per kambuzą priekinio denio link.

Lauke buvo šilta ir giedra, bet iš vandens skverbėsi patamsėjusių rūdžių žybsniai ir visaapimantis pilkas blyškumas — lyg užuomina, kad iš jūros gelmių kyla kažkas tamsus ir didelis.

Čakas gurkštelėjo iš gertuvės ir, klausiamai kilstelėdamas antakį, pasisuko Tedžio pusėn. Tedis papurtė galvą ir Čakas įsidėjo gertuvę atgal į kostiumo kišenę, apsisiautė per klubus paltą ir įsižiūrėjo į jūrą.

— Kaip tu? — paklausė Čakas. — Atrodai išblyškęs.

Tedis gūžtelėjo.

— Jaučiuosi gerai.

— Tikrai?

Tedis linktelėjo.

— Tik bandau išsilaikyti ant kojų.

Akimirką jie stovėjo tylėdami, aplink bangavo jūra, gelmė atrodė tokia tamsi ir šilkinė — kaip aksomas.

— Ar žinai, kad čia buvo politinių ir karo nusikaltėlių stovykla? — paklausė Tedis.

— Saloje? — sukluso Čakas.

Tedis linktelėjo:

— Pilietinio karo metais čia buvo pastatytas fortas ir kareivinės.

— O kam dabar tas fortas naudojamas?

Tedis gūžtelėjo pečiais.

— Negaliu atsakyti. Jų yra keletas, išsimėčiusių po skirtingas salas. Dauguma karo metais buvo mokomieji taikiniai artilerijos sviediniams. Nedaug išliko.

— O kaip ligoninė?

— Galiu tik tiek pasakyti: ji įsikūrusi senosiose armijos kareivinėse.

Čakas tarstelėjo:

— Tai grįžti prie savo šaknų, ar ne?

— Nelinkėk to mums.

Tedis nusisuko į turėklus.

— O kokia tavo istorija, Čakai?

Čakas nusišypsojo. Jis buvo stambesnis ir truputį žemesnis už Tedį, gal penkiais ar dešimčia colių, tvarkingai garbanotais plaukais ir gelsva oda, plonos ir švelnios jo rankos kontrastavo su kūnu, tarsi Čakas būtų jas pasiskolinęs, kol tikrąsias atgabens iš parduotuvės. Jo kairiajame skruoste buvo mažytis randas — pabaksnojo jį smiliumi.

— Pasakoti visada pradedu nuo rando, — pasakė. — Žmonės anksčiau ar vėliau apie jį paklausia.

— Gerai.

— Gavau ne kare, — pasakė Čakas. — Mano mergina patarė sakyti, kad kare, bet… — Jis gūžtelėjo. — Randą užsidirbau žaisdamas karą, kai buvau vaikas. Mes su draugeliu miškuose šaudydavom vienas į kitą laidynėmis. Manai, kad draugo sviestas akmuo nepataikė į mane, ir išsisukau? — Jis papurtė galvą. — Jo akmuo atsitrenkė į medį, o atplyšusi žievė pataikė tiesiai man į skruostą. Štai iš kur randas.

— Žaidžiant karą.

— Na, taip, žaidžiant karą.

— Tu persikėlei iš Oregono?

— Sietlo. Atvykau praeitą savaitę.

Tedis laukė, bet Čakas daugiau nieko nebepasakojo.

Tedis paklausė:

— Ar seniai esi maršalas?

— Ketverius metus.

— Tai žinai, kokia ji maža — mūsų bendruomenė.

— Žinoma. Nori žinoti, kodėl mane perkėlė? — Čakas nunarino galvą lyg bandydamas dėl kažko apsispręsti. — Jei pasakyčiau, kad pavargau nuo lietaus?

Tedis delnais suspaudė turėklus.

— Jei taip sakai…

— Bet ji maža, kaip tu pasakei. Visi ten tarnaujantys vienas kitą pažįsta. Pagaliau pasklinda — ką? Apkalbos.

— Tinkamas žodis.

— Supranti, Brekai?

Tedis linktelėjo.

— Kaip tu sužinojai, kur jis nubėgo? Penkiasdešimt vyrų jį nusivijo į Klivlandą. O tu atsidūrei Meine.

— Kartą, būdamas vaikas, jis vasarojo ten su šeima. Kaip mes elgiamės su arkliais, taip jis elgėsi su savo aukomis. Kalbėjau su jo teta. Ji papasakojo, kad arklių fermoje, netoli šio nuomojamo kotedžo Meine, jis jautėsi kaip niekada laimingas. Taigi aš ir nuvažiavau ten.

— Šovei į jį penkis kartus, — pratarė Čakas ir pažvelgė į putojantį vandenį.

— Būčiau šovęs dar penkis, — patikino Tedis. — Bet užteko ir pirmų penkių.

Čakas linktelėjo ir nusispjovė per turėklą.

— Mano mergina — japonė. Na, gimusi čia, bet žinai. Užaugo stovykloje. Portlende, Sietle, Takomoje tebetvyro įtampa, niekam nepatiko, kad aš su ja.

— Taigi jie tave perkėlė.

Čakas linktelėjo, vėl nusispjovė stebėdamas, kaip seilės tekšteli į putotą tėkmę.

— Pranešė, kad artėja kažkas rimto, — jis pasakė.

Tedis atitraukė alkūnes nuo turėklo ir išsitiesė. Jo veidas buvo drėgnas, lūpos druskėtos. Kažkaip keista, kad jūra jį susirado tuomet, kai jis nepajėgė apsisaugoti nuo veidą taškančių purslų. Ieškodamas Chesterfield cigarečių, jis patapšnojo per apsiausto kišenes.

— Kas pranešė? Kas tas „kažkas”?

— Taip teigiama orų pranešimuose, — pasakė Čakas. — Artėja audra. Didelė audra. Didžiulė.

Jis mostelėjo ranka į pabalusį dangų, tokį baltą, kaip pirmagalio suplaktos putos. Tačiau pietiniame dangaus pakraštyje plona kaip purpurinis kosmetinis pagaliukas linija plėtėsi tarsi rašalo dėmė.

Tedis pauostė orą.

— Tu juk prisimeni karą, Čakai?

Čakas taip išsišiepė, kad Tedis pamanė, jog jie jau apsiprato vienas su kitu tiek, kad galėtų siųsti vienas kitą po velnių.

— Šiek tiek, — atsakė Čakas.

— Berods, prisimenu griuvėsius. Daugybę griuvėsių. Žmonės bjaurisi griuvėsiais, bet, manau, jiems turi būti skirta vietos. Sakyčiau, jie savotiškai estetiški, juk kiekvienas savaip supranta grožį.

— Kalbi kaip iš bulvarinio romano. Ar tau niekas to nesakė?

— Apsvarstysiu.

Čakas vėl šyptelėjo. Atsisukęs į jūrą pasilenkė per laivo pirmagalį ir ištempė nugarą.

Tedis patapšnojo per kelnių kišenes, paskui apieškojo vidines švarko kišenes.

— Ar pameni, kaip dažnai mūsų dislokacijos vieta priklausydavo nuo orų prognozės?

Čakas delno apačia pasitrynė smakro šerius.

— O taip, prisimenu.

— O ar pameni, kiek kartų orų prognozė pasitvirtino?

Čakas suraukė kaktą parodydamas Tedžiui, kad atidžiai mąsto. Paskui sučepsėjo ir pasakė:

— Apie trisdešimt procentų, drįsčiau teigti.

— Geriausiu atveju.

Čakas pritarė:

— Geriausiu.

— Taigi dabar grįžkime prie mūsų reikalų…

— Grįžkime, — sutiko Čakas, — ir, taip sakant, patogiai įsitaisykime.

Tedis vos suvaldė juoką, jam vis labiau patiko tas vyrukas: „Patogiai įsitaisykime. Jėzau.”

— Įsitaisykime, — tarė Tedis. — Kodėl dabar turėtume pasitikėti orų prognoze labiau negu anksčiau?

— Na, — prabilo Čakas virš horizonto linijos iškilus nulinkusiam mažo trikampėlio smaigaliui, — nesu tikras, kad mano pasitikėjimą galima išmatuoti terminais „mažiau” ar „daugiau”. Ieškai cigaretės?

Tedis, antrą kartą naršydamas kelnių kišenes, liovėsi pamatęs, kad Čakas jį stebi. Jo kreivas šypsnys buvo įsirėžęs skruoste žemiau rando.

— Turėjau prieš įlipdamas, — užtikrino Tedis.

Čakas pažvelgė per petį.

— Valstybės tarnautojai. Išvilioja apgaule. Čakas iškratė vieną cigaretę iš Lucky pakelio, padavė Tedžiui ir pridegė variniu Zippo žiebtuvėliu. Žibalo tvaikas skverbėsi per jūros orą Tedžiui į gerklę. Čakas spragtelėdamas uždarė žiebtuvėlį, paskui sprigtu atidarė ir prisidegė savąją. Tedis iškvėpė ir trikampis salos smaigalys akimirkai dingo dūmų debesėlyje.

— Užsienio teritorijose, — pasakė Čakas, — kai nuo orų prognozės priklausydavo, ar reikės iššokti parašiutu, ar išsilaipinti pakrantės placdarme, daug daugiau buvo pastatyta ant kortos, tiesa?

— Tiesa.

— Bet grįžkime atgal, kažkas juk pakenkė pasitikėjimui?

Tai viskas, ką galiu pasakyti, bose.

Jau kyšojo ne tik trikampio smaigalys, pamažu pildėsi ir apatinės dalys. Kai jūra vėl išsilygino jau kitoje salos pusėje, jie pagaliau pamatė lyg iš po teptuko atsirandančias spalvas — švelnų laukinės augmenijos žalumą, rusvą kranto juostą, pablukusią gelsvą uolą šiaurinėje pakrantėje. O salos paviršiuje, jiems sparčiai plaukiant vis artyn, jau buvo galima atskirti plokščias stačiakampių pastatų briaunas.

— Gaila, — pratarė Čakas.

— Tu apie ką?

— Apie pažangos kainą.

Jis užkėlė vieną koją ant buksyrinio lyno ir pasilenkė per turėklą šalia Tedžio. Drauge jie stebėjo ryškėjančius salos kontūrus.

— Viskas vyksta šuoliais ir toliau taip vyks, neapgaudinėkime savęs, šuoliai kasdien, taip pat ir psichinės sveikatos srityje, o tokių įstaigų kaip ši nebeliks. Po dvidešimties metų žmonės pavadins tai barbariškumu. Neplanuotu šalutiniu Viktorijos laikų įtakos produktu. Turime to siekti, sakys žmonės. Susivienyti, sakys jie. Susivienijimas bus įrašytas į darbotvarkę. Visus kviečiame vienytis. Mes jus nuraminsime ir perdarysime. Visi mes Vyriausieji Maršalai. Mes — naujoji visuomenė, taigi neturi likti atskirtųjų. Neturi likti Eibių.

Pastatai vėl pasislėpė už medžių, bet Tedis dar sugebėjo įžiūrėti neryškų kūgio formos bokšto kontūrą ir tvirtus išsikišusius kampus, kurie, kaip spėjo, buvo senojo forto.

— Bet ar mes, norėdami užsitikrinti ateitį, turime ignoruoti praeitį? — Čakas švystelėjo cigaretę į srovę. — tai klausimas.

Ko tu atsikratai, kai šluoji grindis, Tedi? Dulkių. Trupinių, galinčių privilioti skruzdėles. O kaip su auskaru, kurį ji padėjo ne vietoje? Ar jis taip pat bus metamas į šiukšliadėžę?

— Kas ta „ji”? Iš kur ta „ji” atsirado, Čakai?

— Visada yra „ji”, ar ne?

Tedis išgirdo, kaip pakito variklio garsas, po kojomis pajuto, kad keltas truputį pasviro į šoną. Dabar, kai jie sukosi vakarinės salos pusės link, jis jau aiškiau matė pietinės uolos viršuje stūksančio forto priekinę dalį. Patrankų nebebuvo, bet Tedis gana lengvai išskyrė patrankų bokštelius. Toliau už forto driekėsi kalneliai, ir Tedis vėl pamatė įtvirtinimus, pranykstančius kraštovaizdyje. Toliau, už stataus skardžio, buvo matyti Ašeldifo ligoninė, stovinti priekiu į vakarinį krantą.

— Ar turi merginą? Gal esi vedęs? — paklausė Čakas.

— Buvau, — ištarė Tedis prisiminęs Doloresą, jos žvilgsnį per medaus mėnesį, kai ji pasukdavo galvą, beveik liesdama nuogą petį, įtempdama nugaros raumenis.

— Ji mirė.

Čakas atsitraukė nuo turėklo, jo kaklas paraudo.

— O, Jėzau.

— Viskas gerai.

— Ne, negerai.

Čakas pakėlė delną prieš Tedžio krūtinę.

— Na… Aš apie tai girdėjau. Nesuprantu, kaip galėjau pamiršti. Tai nutiko prieš porą metų, taip?

Tedis linktelėjo.

— Kristau, Tedi. Jaučiuosi kaip idiotas. Tikrai, man labai gaila.

Prieš Tedį vėl iškilo žmonos atvaizdas: ji — einanti buto koridoriumi, atsukusi jam nugarą, ji — vilkinti vieną savo senųjų uniforminių palaidinukių, einanti į virtuvę ir niūniuojanti, — pažįstamas nuovargis persmelkė jo kaulus. Tedis būtų galėjęs padaryti bet ką, netgi plaukti vandeniu, kad tik nereiktų kalbėti apie Doloresą, apie jos trisdešimt vienerius metus, praleistus šioje žemėje, ir jų pabaigą. Kaip tada, kai jis išėjo į darbą tą rytą. Tai nutiko popiet.

Atsitikimas, panašus į Čako rando istoriją, pamanė jis. Tokia istorija reikia pasidalyti, kad galėtum gyventi toliau, kitaip ji visąlaik stovės skersai kelio. Kaip? Kur? Kodėl?

Doloresa mirė jau prieš dvejus metus, bet ji vis atgydavo sapnuose, ir jam kartais prireikdavo kelių minučių atsipeikėti, nes manydavo, jog ji vaikšto po virtuvę, geria kavą atvirame jų buto Batonvude prieangyje. Tai žiauri minties apgaulė, bet Tedis jau senokai perprato jos logiką, pabudimas po visko beveik prilygo atgimimui. Tu išplauki lyg be praeities. Per akimirkas ir gyvenimo tarpsnius vėl surikiuoji savo praeitį, sustatai šukes chronologine tvarka, tuomet vėl esi pasirengęs grįžti į dabartį.

Bet nutikdavo dar žiauriau. Prisiminimus apie žmoną įžiebdavo, rodos, nelogiški dalykai, tarsi smegenyse būtų apsigyvenęs uždegtas degtukas. Tedis taip ir nesuprato, kas tai per dalykai — druskinė, nepažįstamos moters eisena pilnutėlėje gatvėje, Coca-colos buteliukas, lūpdažio dėmė ant stiklo ar dekoratyvinė pagalvėlė.

Bet nelogiškiausia, jei kalbėsime apie sąsajas, visų aštriausia kibirkštis, jei kalbėsime apie poveikį, pasirodė esąs vanduo, varvantis iš čiaupo arba barbenantis iš dangaus, telkšantis ant šaligatvių arba kaip dabar tyvuliuojantis aplinkui, kiek akys užmato.

Tedis ėmė pasakoti:

— Mūsų daugiabutyje kilo gaisras. Aš buvau darbe. Žuvo keturi žmonės, žmona buvo viena jų. Ji užduso, Čakai, nesudegė. Jai neskaudėjo. Išsigando? Galbūt. Bet jai neskaudėjo. Tai svarbiausia.

Čakas vėl gurkštelėjo iš gertuvės ir pasiūlė Tedžiui.

Tedis papurtė galvą.

— Mečiau. Po gaisro. Ji krimtosi dėl to, supranti? Sakė, kad visi kareiviai ir policininkai per daug geria. Taigi… — Tedis pajuto šalia stovinčio Čako sumišimą, bet tęsė toliau, — išmoksti su tuo gyventi, kai neturi pasirinkimo, Čakai. Kaip ir su visu tuo šūdu, kurį matei kare, ar prisimeni?

Čakas šaltai linktelėjo, jo akys akimirką susiaurėjo nuo prisiminimų.

— Yra taip, kaip yra, — tyliai pasakė Tedis.

— Žinoma, — pagaliau pratarė Čakas, jo veidas vis dar atrodė paraudęs.

Lyg po šviesos triuko pasirodė smėlio krantu besitęsianti prieplauka, iš tolo panaši į kramtomosios gumos juostelę — netvirta ir pilka.

Tedis po apsilankymo tualete pasijuto ištroškęs ir šiek tiek išsekintas pastarųjų dviejų minučių pokalbio. Nesvarbu, kad jis išmoko ištverti žmonos netektį, toji našta slėgė jį ir tada, ir dabar. Bukas skausmas įsisuko į kairiąją galvos pusę, tiesiai už akies, tarsi ten būtų buvusi prispausta plokščioji seno šaukšto pusė. Dar per anksti spręsti, ar tai tik nedidelis dehidratacijos poveikis, bendro pobūdžio galvos skausmo pradžia, ar kažkas rimčiau — migrena, kamuojantįjį nuo paauglystės, kartais taip stipriai suriesdavusi, kad netgi viena akim prarasdavo regėjimą, — lyg būtų užplūdusi karštų vinių kruša. Vieną kartą, — ačiū Dievui, kad tik vieną, — buvo pusiau suparalyžiavę pusantros dienos.

Šiaip ar taip, migrena niekada neužklupdavo įtampos metu ar dirbant, tik tada, kai viskas baigdavosi, kai artilerija nustodavo šaudyti, kai persekiojimai liaudavosi. Migrena užklupdavo visu smarkumu tada, kai jau būdavo pasiekęs pagrindinę stovyklą ar kareivines, arba dar prieš karą — ilsintis motelyje ar važiuojant šalies autostradomis namo.

Tedis jau senokai suprato, kad reikia visada būti užsiėmusiam ir susikaupusiam. Skausmas neužklumpa, jei nuolat ką nors veiki.

Jis pasiteiravo Čako:

— Ar daug girdėjai apie šią vietą?

— Tik tiek, kad tai psichiatrinė ligoninė.

— Nepakaltinamiems nusikaltėliams, — patikslino Tedis.

— Jei būtų kitaip, mes čia nebūtume, — pasakė Čakas.

Tedis vėl pastebėjo abejingą Čako šypsnį.

— Niekada negali žinoti, Čakai. Tu man neatrodai šimtu procentų stabilios psichikos.

— Gal, kol esam čia, man sumokėti užstatą už lovą ateičiai, kad būčiau tikras, jog man čia bus laikoma vieta.

— Nebloga mintis, — šyptelėjo Tedis, kai akimirką varikliai nustojo gaudę, ir laivas, sukdamasis pasroviui, pasviro į dešinę. Paskui varikliai vėl sugaudė. Tedis su Čaku, keltui švartuojantis prieplaukoje, vėl atsidūrė priešais atvirą jūrą.

— Kiek girdėjau, — tęsė Tedis, — jie giriasi radikaliais gydymo metodais.

— Raudonais? — nesuprato Čakas.

— Ne raudonais, — pasakė Tedis, — o radikaliais, — juk yra skirtumas.

— Kažin ar sužinosime.

— Gal ir ne, — sutiko Tedis.

— O ta pabėgusi moteris?

Tedis pasakė:

— Nedaug apie tai žinau. Ji paspruko praeitą naktį. Užsirašiau jos vardą į knygelę. Tikiuosi, jie viską mums papasakos.

Čakas apžvelgė vandenį.

— Kur ji ketino vykti? Gal plaukti namo?

Tedis gūžtelėjo.

— Ligoniai čia tikriausiai kenčia nuo įvairiausių manijų.

— Šizofrenijos?

— Taip spėju. Čia nerasi paprastų Dauno sindromo ligonių arba tokių, kurie bijo plyšių šaligatvyje ar per daug miega. Spręsdamas iš to, ką perskaičiau bylose, supratau: jie tikrai pamišę.

Čakas pratarė:

— Kaip tu manai, kiek jų apsimeta? Aš dažnai apie tai svarstau. Ar pameni visus karo metais sutiktus karius iš „Aštuntojo būrio” [* „Aštuntuoju būriu“ vadinami kareiviai, atleisti iš armijos dėl nepageidaujamų charakterio bruožų arba dėl netinkamumo tarnybai.]? Kaip manai, kiek jų iš tikrųjų yra pamišėliai?

— Tarnavau su vienu vyruku Ardėnuose…

— Tu ten tarnavai?

Tedis linktelėjo.

— Vieną rytą pabudęs tas vyrukas ėmė kalbėti keistai.

— Žodžius ar sakinius?

— Sakinius, — atsakė Tedis. — Jis sakydavo: „Seržante, kraujo daug per čia šiandien”. O pavakare jį radome apkase daužantį galvą į uolą. Vis daužė ir daužė, jautėmės tokie sutrikę, kad prireikė beveik minutės suprasti, jog jis pats sau išsimušė akis.

— Tu mane kvailini.

Tedis papurtė galvą.

— Tai sužinojau iš vieno vyruko, kuris, praėjus keleriems metams, San Diego veteranų ligoninėje sutiko aklą vyrą. Jis kalbėjo keistai ir kentė paralyžių, kurio priežasties nepajėgė nustatyti joks gydytojas. Vyras sėdėdavo invalido vežimėlyje visą dieną prie lango ir pasakodavo apie savo pasėlius, kad turi ten nuvykti. Reikalas tas, kad jis užaugo Brukline.

— Na, jei vyrukas iš Bruklino dedasi ūkininku, manau, jis tikrai iš „Aštuntojo būrio”.

— Tai neabejotinas įspėjimas.

2

Kalėjimo viršininko pavaduotojas Makfersonas pasitiko juos prieplaukoje. Atrodė per jaunas turėti tokį rangą: jo šviesūs plaukai buvo ilgesni negu įprasta, judesiuose Tedis įžvelgė ilgakojų žmonių, teksasiečių ar šiaip, užaugusių šalia arklių, grakštumą.

Šalia jo lūkuriavo sanitarai, daugiausiai juodukai, stoviniavo ir keli baltaodžiai bejausmiais veidais, tarsi kūdikystėje būtų buvę per mažai maitinti ir nuo tada likę žemaūgiai ir suvargę.

Sanitarai vilkėjo baltus marškinius ir baltas kelnes, žingsniavo būriu. Jie beveik nė nežvilgtelėjo į Tedį ir Čaką, iš viso niekur nesidairė, tik nuėjo prieplauka kelto link ir laukė, kol iškraus jų krovinį.

Makfersono paprašyti Tedis su Čaku įteikė jam ženklelius, kuriuos viršininko pavaduotojas atidžiai išstudijavo vis pašnairuodamas, lygindamas jų veidus su nuotraukomis tapatybės kortelėse.

— Bijau, kad iki šiol nebuvau matęs JAV maršalo ženklelio, — pasakė jis.

— O dabar matote iš karto du, — burbtelėjo Čakas. — Didi diena.

Tingiai šyptelėjęs Makfersonas pametėjo ženklelį Čakui.

Paplūdimys atrodė taip, lyg pastarąsias naktis buvo skalaujamas bangų mūšos: visas nubarstytas kriauklėmis, medžių nuolaužomis, nuklotas moliuskų griaučiais ir kažkokių čia gyvenančių maitėdų pusiau apėstomis žuvimis. Tedis pastebėjo daugybę šlamšto, matyt, atplukdyto iš vidinio uosto: skardinių, permirkusių laikraščių ryšulių, automobilio numerį, išmestą netoli medžių juostos, nublukintą smėlio ir saulės. Medžiai, daugiausia pušys ir klevai, buvo ploni ir atrodė laukiniai, pro jų plyšius Tedis pamatė ant kalvos dunksančius pastatus.

Doloresai, mėgusiai kaitintis saulėje, ši vieta tikriausiai būtų patikusi, bet Tedis jautė tik vandenyno vėjo plevenimą, lyg perspėjimą, kad gūsis bet kada panorėjęs gali tave staigiai užpulti ir prispausti prie grindų.

Sanitarai, pašto ir medikamentų dėžėmis nešini, sugrįžo į prieplauką ir sukrovė dėžes ant vežimėlių. Makfersonas pasirašė už siuntinius segtuvo lape ir grąžino jį vienam kelto sargybinių, kuris pasakė:

— Tai mes jau išplaukiame.

Makfersonas sumirksėjo prieš saulę.

— Artėja audra, — perspėjo sargybinis, — niekas nežino, ko ji pridarys.

Makfersonas pritardamas linktelėjo.

— Pranešime į postą, kai reikės mus paimti, — pasakė Tedis.

Sargybinis linktelėjo.

— Bus audra, — vėl tarė jis.

— Žinoma, žinoma, — burbtelėjo Čakas, — turėsime omenyje.

Makfersonas nuvedė juos taku, kylančiu palei medžius.

Praėję pro medžius, pasiekė jų taką kertantį išgrįstą kelią, šiek tiek primenantį išsiviepusią burną, ir Tedis pamatė du namus — kairėje ir dešinėje. Esantis kairėje buvo paprastesnis kaštoninės spalvos Viktorijos laikų namas su mansarda, juodais papuošimais, mažyčiais langais, primenančiais sargybinius. Tas, dešinėje, buvo Tiudorų dinastijos pastatas, iškilęs ant kalvos lyg pilis.

Vyrai toliau kilo stačiu, jūržolėmis apaugusiu šlaitu, kol pagaliau pasiekę žalesnį ir lygesnį plotą nuėjo trumpesne žole apaugusiu taku, pasuko prie įprastos pievelės, besidriekiančios dar kelis šimtus jardų. Priėję oranžinės spalvos sieną, kuri, rodos, vingiavo per visą salą, sustojo. Siena buvo dešimties pėdų aukščio, viršuje apjuosta ištempta viela. Tedis, žvelgdamas į tą vielą, susimąstė. Jam staiga labai pagailo kitapus sienos esančių žmonių, kurie puikiai supranta tos plonos vielos paskirtį ir žino, kokiu būdu pasaulis juos čia įkalino. Šiapus tvoros Tedis pastebėjo keletą vyrų tamsiai mėlynomis uniformomis, nuleistomis galvomis spoksančių į žemę.

Čakas pratarė:

— Psichiatrinės ligoninės sargybiniai. Jei leisite, pone Makfersonai, pasakysiu, kad vaizdas keistokas.

— Tai maksimalaus saugumo reikalaujanti įstaiga, — atšovė Makfersonas. — Mes vadovaujamės dviem raštais: vienas — iš Psichinės sveikatos departamento Masačūsetse, kitas — iš Federalinio kalėjimų departamento.

— Suprantu, — pasakė Čakas. — Man visada buvo įdomu, kad jūs, vaikinai, turite apie ką pakalbėti prie pietų stalo.

Makfersonas nusišypsojo ir vos krestelėjo galvą.

Tedis pamatė vyrą juodais plaukais, vilkintį tokią pačią uniformą kaip ir kiti sargybiniai, bet išsiskiriančią geltonais antpečiais ir stačia apykakle, o ant jos švietė aukso spalvos ženklelis. Vyras vienintelis vaikščiojo pakelta galva, žingsniuodamas tarp kitų, laikė ranką prispaudęs prie nugaros, eisena Tedžiui priminė kare sutiktus storus pulkininkus, kurie įsakymus laikė ne šiaip karine prievole, o duotais Dievo. Prispaudęs prie krūtinkaulio jis nešėsi mažą juodą knygelę, linktelėjo jų pusėn ir nužingsniavo šlaitu, kuriuo jie ką tik atėjo.

Juodi jo plaukai, net ir papūtus vėjui, nesusitaršė.

— Kalėjimo viršininkas, — paaiškino Makfersonas.

— Vėliau susipažinsite.

Tedis linktelėjo nusistebėdamas, kodėl jie negali susitikti dabar, bet viršininkas pradingo kitoje kalvos pusėje.

Vienas sanitarų atrakino ir plačiai atvėrė sienos viduryje įtaisytus vartus, sanitarai su vežimėliais nudardėjo į vidų, o prie Makfersono priėjo du sargybiniai ir atsistojo iš abiejų pusių.

Makfersonas išsitiesė visu ūgiu, kaip reikalavo pareigos, ir pasakė:

— Turiu jums, vyrai, paaiškinti pagrindinę salos padėtį.

— Žinoma.

— Jums, ponai, bus suteikti visi leidimai ir visokeriopa pagalba. Kol čia būsite, net jei tai truks neilgai, turėsite laikytis protokolo. Ar supratote?

Tedis linktelėjo, o Čakas pasakė:

— Taip, žinoma.

Makfersonas įsistebeilijo į tašką virš jų galvų.

— Daktaras Kolis, esu tuo tikras, paaiškins jums svarbiausius protokolo punktus, bet aš turiu pabrėžti, kad nekontroliuojamai bendrauti su ligoniais šioje įstaigoje draudžiama. Ar aišku?

Tedis jau buvo besakąs „taip, sere”, kaip buvo įpratęs bazėje, bet ištarė tik trumpą „taip”.

— Ligoninės A korpusas, pastatas už manęs dešinėje, — tai vyrų kameros. B korpusas — tai moterų kameros — jis man iš kairės. Anapus tų stačių uolų, tuoj už aptvertos teritorijos, yra C korpusas ir personalo patalpos, kadaise ten buvo fortas Voltonas. Įeiti į C korpusą draudžiama, nebent turėtumėte rašytinį leidimą, be to, dalyvauti turi ir kalėjimo viršininkas, ir daktaras Kolis. Supratote?

Abu linktelėjo.

Makfersonas iškėlė savo masyvų delną — lyg melstųsi saulei.

— Dabar jūsų paprašysiu atiduoti ginklus.

Čakas pažvelgė į Tedį. Tedis prieštaraudamas papurtė galvą:

— Pone Makfersonai, esame čionai paskirti federaliniai maršalai. Valdžios įsakyti visada turime nešiotis ginklus.

Makfersono balsas perskrodė orą kaip plieninis lynas:

— Pataisos namų ir įstaigų psichiškai nesveikiems nusikaltėliams Federalinio kodekso punkte Nr. 390 teigiama, kad įstatymų sergėtojams reikalavimą nešiotis ginklą gali įsakymu anuliuoti jų tiesioginiai viršininkai arba asmenys, atsakingi už pataisos namų priežiūrą ar psichinės sveikatos apsaugą. Ponai, jums kaip tik galioja ši išimtis. Jums nebus leista įeiti pro šiuos vartus ginkluotiems.

Tedis pažvelgė į Čaką. Šis pakreipė galvą į Makfersono ištiestą delną ir gūžtelėjo.

Tedis pasakė:

— Norėtume, kad šis faktas būtų užregistruotas.

Makfersonas įsakė:

— Sargybini, užregistruokite punkto taikymą maršalams Danielsui ir Oliui.

— Užregistruota, sere.

— Ponai, — kreipėsi Makfersonas.

Makfersono dešinėje stovintis sargybinis atidarė mažą odinį maišelį.

Tedis atlapojo apsiaustą ir iš dėklo išėmė savo tarnybinį revolverį. Atidarydamas būgnelį, staigiai spragtelėjo, paskui padėjo ginklą į Makfersono ranką. Vyriškis perdavė jį sargybiniui, kuris įdėjo ginklą į odinį maišelį. Tada Makfersonas vėl ištiesė ranką.

Čakas veikė truputį lėčiau, nesugraibė dėklo, bet Makfersonas neparodė jokio nekantrumo, tiesiog laukė, kol Čakas ginklą atiduos.

Makfersonas perdavė pistoletą sargybiniui, tas įdėjo jį į maišelį ir išėjo pro vartus.

— Jūsų ginklai bus atiduoti į saugyklą, esančią šalia kalėjimo viršininko kabineto, — Makfersono žodžiai skambėjo švelniai, lyg lapų šnarėjimas, — kuris yra teritorijos centre stovinčiame pagrindiniame ligoninės pastate. Atgausite išvykdami.

Makfersono veide vėl pasirodė laisva, nerūpestinga šypsenėlė.

— Na, oficialieji veiksmai atlikti. Nežinau, kaip jus, bet aš patenkintas. Ką pasakytumėt, jei aplankytume daktarą Kolį?

Viršininko pavaduotojas apsisuko ir nusivedė juos pro vartus, kurie buvo tuoj pat uždaryti.

Už sienos besidriekiantį pagrindinį taką, grįstą tokiomis pačiomis kaip siena plytomis, iš abiejų pusių supo tvarkinga pievelė. Sodo prižiūrėtojai surakintomis kulkšnimis rūpinosi žole, medžiais, gėlių lysvėmis ir daugybe rožių krūmų, augančių palei ligoninės pamatus. Sodininkai darbavosi apsupti sanitarų, Tedis matė ir daugiau surakintų ligonių, vaikštančių po sodą nedideliais žingsneliais, krypuojančių kaip antys.

Dauguma buvo vyrai, tik kelios moterys.

— Kai čia atvyko pirmieji gydytojai, — pasakojo Makfersonas, — viskas buvo apaugę jūržolėmis ir krūmynais. Jums reikėtų pamatyti nuotraukas. O dabar…

Ligoninei iš dešinės ir kairės stovėjo du vienodi kolonijinio stiliaus raudonų plytų pastatai baltais dažytais rėmais, grotuotais langais, pageltusiais nuo druskos ir jūros vandens stiklais. Pati ligoninė buvo tamsiai pilkos spalvos, šešių aukštų bangų mūšos nugludintų plytų pastatas su žemyn žvelgiančiais mansardos langais.

Makfersonas pasakojo toliau:

— Ligoninė buvo pastatyta kaip armijos būstinė prieš pat pilietinį karą. Matyt, ketinta čia įrengti mokymo centrą. Kai karas tapo neišvengiamas, buvo susitelkta ties fortu, o vėliau pertvarkyta į politinių ir karo nusikaltėlių stovyklą.

Tedis pastebėjo bokštą, matytą iš kelto. Jo viršūnė salos gilumoje buvo išlindusi virš medžių.

— Koks ten bokštas?

— Senasis švyturys, — paaiškino Makfersonas.

— Nebuvo naudojamas pagal paskirtį jau nuo 1800-ųjų. Jungtinių Valstijų armija ten turėjo įsirengusi sargybos postą, bent taip girdėjau, dabar jis naudojamas ligoninės reikmėms.

— Ligoniams?

Jis papurtė galvą.

— Kaip srutų duobė. Jūs nepatikėsite, kas suteka į šiuos vandenis. Bokštas gražiai atrodo iš kelto, bet kiekviena šiukšlė, atitekėjusi iš šalies upių per vidurinį uostą, galop pasiekia mus.

— Neįtikėtina, — pratarė Čakas ir prisidegė cigaretę, paskui, markstydamasis nuo saulės, išėmė ją iš burnos, kad suvaldytų žiovulį.

— Ten, už įtvirtinimų, — tęsė viršininkas rodydamas B korpuso link, — naujosios patalpos vadams. Kai ėjome, turėjote jas matyti. Kainavo krūvą pinigų, o vadas, kai Dėdė Semas gavo sąskaitą, buvo atleistas iš pareigų. Turėtumėt pamatyti.

— Kas dabar ten gyvena? — paklausė Tedis.

— Daktaras Kolis, — paaiškino Makfersonas. — Jei ne daktaras Kolis, viso šito nebūtų. Dar ten gyvena kalėjimo viršininkas. Jie čia sukūrė kažką neįtikėtino.

Eidami aplink stovyklą jie sutiko dar keletą surakintų sodininkų, purenančių juodžemį prie galinės sienos, ir sanitarų. Viena vidutinio amžiaus sodininkė retais šiaudų spalvos plaukais ir beveik nuplikusiu pakaušiu, spoksodama į nueinantį Tedį, prispaudė vieną pirštą prie lūpų. Tedis pastebėjo tamsiai raudoną randą, storą kaip saldymedžio šaknis, einantį per kaklą. Vis dar laikydama pirštą prie lūpų, ji nusišypsojo ir lėtai krestelėjo galvą jo pusėn.

— Kolis — tikras savo srities žinovas, — pasakė Makfersonas, kai jie vėl pasuko ligoninės pusėn. — Buvo pats geriausias Džons Hopkinse ir Harvarde, savo pirmąjį darbą apie manijų patologijas išspausdino būdamas dvidešimties. Daugybę kartų konsultavosi su Skotland Jardu, karine žvalgyba ir OTB [* Operatyvinis tyrimų biuras.].

— Kam? — paklausė Tedis.

— Kam?

Tedis linktelėjo. Jam atrodė, kad klausimas pagrįstas.

— Na… — Makfersonas atrodė sutrikęs.

— Pradėkim nuo OTB, — įsiterpė Tedis. — Kam jiems konsultuoti psichiatrą?

— Tai karo reikalai, — burbtelėjo Makfersonas.

— Gerai, — lėtai ištarė Tedis. — O kokie tie reikalai?

— Manyčiau, slapti ar panašiai, — atsakė Makfersonas.

— Kokie gali būti slapti reikalai? — pagavęs Tedžio žvilgsnį, įsiterpė suglumęs Čakas.

Makfersonas, sustojęs priešais ligoninę ir palypėjęs ant vieno laiptelio, nutilo. Jis atrodė sumišęs. Akimirką žvelgė į oranžinės spalvos sienos linkį, paskui tarė:

— Manau, kad galėsite paklausti jo paties. Jau turėjo grįžti iš susitikimo.

Jie užkopė laiptais į viršų ir įžengė į marmurinį fojė, kurio lubas puošė arkos, susiliejančios į skliautuotą kupolą. Priėjus prie vartų, šie dundėdami atsivėrė, ir vyrai įžengė į didelį laukiamąjį, kur jiems iš dešinės prie stalo sėdėjo sanitaras, kiek tolėliau priešais jį — kitas, o iš kairės, dar už vienų vartų, driekėsi ilgas koridorius. Jie pateikė savo ženklelius ant laiptų stovėjusiam sanitarui, kuris, kol Makfersonas rašė jų trijų pavardes į segtuvą, patikrino svečių ženklelius bei tapatybės korteles ir grąžino atgal. Už sanitaro stovėjo būdelė, kurioje Tedis pamatė vyrą, vilkintį panašia į viršininko uniforma, ir žiedus su raktais, kabančius ant sienos už jo. Užlipusi į antrą aukštą, trijulė pasuko į ūkiniu muilu kvepiantį koridorių, po kojomis švietė išblizgintos ąžuolinės grindys, pats koridorius skendėjo baltoje šviesoje, sklindančioje per didžiulį langą koridoriaus gale.

— Visur apsauga, — pastebėjo Tedis.

Makfersonas pridūrė:

— Imamės visų atsargumo priemonių.

Čakas pasakė:

— Esu tikras, pone Makfersonai, žmonės jums padėkos.

— Turite suprasti, — pasakė Makfersonas atsisukdamas į Tedį, kai jie praėjo pro kelis kabinetus. Visos durys buvo uždarytos, ant visų kabojo sidabrinės spalvos lentelės su užrašytais gydytojų vardais. — Nėra daugiau tokios įtaigos Jungtinėse Valstijose. Pas mus gydomi tik beviltiški ligoniai. Priimame visus, kurių atsisako kitos ligoninės.

— Graisas taip pat čia, tiesa? — paklausė Tedis.

Makfersonas linktelėjo:

— Vincentas Graisas, o taip. Jis C korpuse.

Čakas kreipėsi į Tedį:

— Graisas — tai…

Tedis linktelėjo.

— Jis nužudė visus savo artimuosius, nudyrė jiems skalpus ir pasigamino kepurių.

Čakas linksėdamas paklausė:

— Ir dėvėjo jas, vaikščiodamas po miestą?

— Taip rašė laikraščiai.

Jie sustojo priešais dvigubas duris. Dešiniųjų durų viduryje kabojo lentelė su užrašu:

„PERSONALO VADOVAS, DAKTARAS DŽ. KOLIS”.

Makfersonas, uždėjęs ranką ant rutulio formos rankenos, atsisuko ir su nesuprantama įtampa akyse pažvelgė į vyrus.

Tuomet pratarė:

— Ne tokiais civilizuotais laikais toks tipas kaip Graisas būtų pasmerktas myriop. O čia jį galima ištirti, nustatyti patologiją, galbūt izoliuoti tą smegenų anomaliją, kuri vertė jį elgtis ne pagal priimtinas elgesio normas. Jei mūsų gydytojams pavyktų tai padaryti, galbūt sulauktume dienos, kai nenormalus elgesys bus su šaknimis išrautas iš mūsų visuomenės.

Jis, rodos, laukė atsakymo, nes ranka taip ir liko sustingusi ant durų rankenos.

— Gera svajoti, — sumurmėjo Čakas. — Ar ne?

3

Daktaras Kolis atrodė itin liesas, lyg išsekęs. Gal ne vien kaulai ir oda, kokius Tedžiui teko matyti Dachau [* Nacių koncentracijos stovykla, skirta žydams, Miunchene, pietų Vokietijoje.], bet pavalgyti jam reikėtų. Jo mažos tamsios akys tūnojo giliai akiduobėse, nuo akių krentantys šešėliai dengė beveik visą veidą. Skruostai buvo tokie įdubę, kad atrodė, lyg būtų subliuškę, oda aplinkui nusėta senatviniais spuogais. Lūpos ir nosis buvo tokie pat liesi kaip ir jis visas, o smakras beveik susilyginęs su veidu. Ant galvos styrojo reti ir tokie pat tamsūs kaip ir jo akys bei šešėliai po jomis plaukai.

Grėsminga, bet kartu guvia ir pasitikinčia šypsena, įžiebiančia liepsneles rainelėse, jis apėjo stalą ir, norėdamas pasisveikinti su atvykusiais, ištiesė ranką.

— Maršale Danielsai, maršale Oli, — pasisveikino jis, — malonu, kad taip greit atvykote.

Kolio ranka Tedžiui pasirodė sausa ir skulptūriškai glotni, o spustelėjimas toks stiprus, kad Tedžiui nudiegė ne tik rankos kaulus, bet ir dilbį. Kolio akys akimirką sublizgėjo lyg sakytų: „Nesitikėjote, ką?”, — paskui jis pasisuko į Čaką.

Spustelėjęs Čakui ranką pasakė:

— Malonu susipažinti. — Tada jo šypsena staigiai dingo, jis kreipėsi į Makfersoną: — Šiandien tiek, pavaduotojau. Ačiū.

Makfersonas atsakė:

— Taip, sere. Buvo malonu, ponai.

Ir išėjo iš kambario.

Kolis vėl išspaudė šypseną, šįkart gerokai lipšnesnę, kuri Tedžiui priminė sriubos paviršių aptraukusią plėvelę.

— Geras vyras tas Makfersonas. Siekiantis…

— Ko? — paklausė Tedis sėsdamasis ant kėdės, pastatytos priešais stalą.

Kolio šypsena vėl pasikeitė, užsirietė į vieną veido pusę ir akimirką sustingo.

— Atsiprašau?

— Jis kažko siekia, — tęsė Tedis, — bet ko?

Kolis atsisėdo už tikmedžio stalo ir ištiesė rankas.

— Įstatymą ir tvarką suderinti su ligonių priežiūra. Beveik prieš pusšimtį metų, o gal ir mažiau, vyravo nuostata, kad tokius ligonius, kokius mes čia dabar gydome, geriausiu atveju reikia sukaustyti grandinėmis ir palikti patiems kapstytis savo purve ir šiukšlėse. Juos nuolat mušdavo, tarsi taip būtų galima išvyti psichozę. Mes juos laikėme blogio įsikūnijimu. Kankindavome. Laikydavome uždarytus. Sukdavome varžtus jiems į smegenis. Netgi skandindavome.

— O dabar? — paklausė Čakas.

— Dabar mes juos gydome. Moraliai. Bandome gydyti ir išgydyti. Jei nepasiseka, stengiamės bent palengvinti jų gyvenimą.

— O kaip jų aukos? — pratarė Tedis.

Kolis laukdamas kilstelėjo antakius.

— Visi jie — smurtautojai, tiesa? — paklausė Tedis.

Kolis linktelėjo.

— Taip, smurtautojai.

— Taigi jie skriaudė žmones, — įsiterpė Tedis.

— Daugelį nužudė.

— Taip, daugelį.

— Tai kodėl jų ramus gyvenimas turėtų būti svarbesnis už jų aukų gyvenimą?

Kolis suirzo:

— Todėl, kad mano darbas gydyti juos, o ne jų aukas. Aš negaliu padėti jų aukoms. Kiekviena veikla turi ribas. Mano — taip pat. Man rūpi tik mano pacientai. — Jis nusišypsojo. — Ar senatorius paaiškino jums padėtį?

Tedis ir Čakas sėdėdami susižvalgė.

Tedis tarė:

— Mes nieko nežinome apie senatorių, daktare. Mus atsiuntė Valstijos policijos departamentas.

Kolis atsirėmė alkūnėmis į žalią registracijos knygą, sunėrė rankas, pasirėmė smakrą ir įsistebeilijo į juos pro akinių viršų.

— Tuomet suklydau. Tai ką gi jūs žinote?

— Žinome tik tiek, kad dingo kalinė. — Tedis pasidėjo ant kelių užrašų knygelę ir ėmė vartyti. — Kažkokia Reičelė Solando.

— Ligonė, — pataisė Kolis šaltai šyptelėjęs.

— Atsiprašau, ligonė, — pasakė Tedis. — Kiek žinoma, ji pabėgo beveik prieš parą.

Kolis patvirtindamas kryptelėjo rankomis paremtą smakrą.

— Praeitą naktį, tarp dešimtos ir dvyliktos.

— Ir iki šiol nesurasta? — nusistebėjo Čakas.

— Jūs teisus, maršale…

Jis apgailestaudamas pakėlė ranką.

— Olis, — prisistatė Čakas.

Kolio veidas susiaurėjo, už jo nugaros ant lango Tedis pastebėjo užtiškusius vandens lašus. Nežinia, ar tie lašai krito iš dangaus, ar tiško iš jūros.

— Jūsų vardas Čarlis? — pasiteiravo Kolis.

— Taip, — patvirtino Čakas.

— Taip ir maniau, kad jūs Čarlis, — pasakė Kolis, — bet nebūtinai Olis.

— Tai bent laimė.

— Kaip tai?

— Mes nepasirenkame vardų, — pasakė Čakas. — Malonu, kai kažkas mano, kad bent vienas vardas tinka.

— Kas išrinko jums vardą? — paklausė Kolis.

— Tėvai.

— O pavardę?

Čakas gūžtelėjo.

— Kas dabar pasakys? Reikėtų grįžti į laikmetį prieš dvidešimt kartų.

— Arba vieną.

Čakas palinko į priekį:

— Atsiprašau?

— Jūs graikas, — tęsė Kolis, — ar armėnas? Kuris jų?

— Armėnas.

— Taigi, Olis anksčiau vadinosi…

— Anasmadžianas.

Kolis dėbtelėjo į Tedį:

— O jūs?

— Danielsas, — prisistatė Tedis. — Dešimtoji airių karta. — Jis šyptelėjo Koliui. — Tikrai žinau, daktare.

— O jūsų vardas? Teodoras?

— Edvardas.

Kolis atitraukė rankas nuo smakro ir atsilošė kėdėje. Paėmęs peiliuką vokams plėšti, ėmė juo barbenti į stalo kraštą, garsas aidėjo tyliai ir įkyriai — kaip lietaus, krentančio ant stogo.

— Mano žmona vardu Margarita, — pratarė jis, — bet niekas jos taip nevadina, išskyrus mane. Kai kurie senieji draugai ją vadina Margo, tai visai suprantama, o visi kiti vadina Pege. To aš niekaip nesuprantu.

— Ko?

— Kaip iš Margaritos tampama Pege. Vis dėlto tai paplitę. O kaip jūs iš Edvardo tapote Tedžiu? Nėra nei „p” Margaritoje, nei „t” — Edvarde.

Tedis gūžtelėjo pečiais.

— O koks jūsų vardas?

— Džonas.

— Ar kas nors jus vadina Džeku?

Jis papurtė galvą:

— Dauguma vadina tiesiog daktaru.

Lango stiklu lėtai sroveno vanduo. Kolis atrodė pasinėręs į pokalbio apmąstymus, jo akys spindėjo, žvilgsnis klaidžiojo kažkur toli. Čakas paklausė:

— Ar panelė Solando laikoma pavojinga?

— Visi mūsų pacientai linkę smurtauti, — atsakė Kolis.

— Todėl jie ir čia. Ir vyrai, ir moterys. Reičelė Solando tapo našle per karą. Ji ežere, telkšojusiame už namo, nuskandino tris savo vaikus. Nusivedė juos ten po vieną ir tol laikė galvas panardinusi, kol jie mirė. Paskui parsinešė namo, susodino prie stalo virtuvėje ir pusryčiavo, kol užsuko kaimynas.

— Ji nužudė ir kaimyną? — paklausė Čakas.

Kolis kilstelėjo antakius ir tyliai atsiduso.

— Ne. Pakvietė jį kartu papusryčiauti. Žinoma, jis atsisakė ir iškvietė policiją. Reičelė vis dar tiki, kad jos vaikai gyvi ir laukia jos. Tai gali būti jos pabėgimo priežastis.

— Kad grįžtų namo, — susimąstė Tedis.

Kolis linktelėjo.

— O kur jos namai? — susidomėjo Čakas.

— Mažas miestelis kažkur Berkšyre. Apytikriai šimtas penkiasdešimt mylių nuo čia.

Kolis kryptelėjo galva į langą už jo.

— Jei plauktum ta kryptimi, žemę pasiektum tik už vienuolikos mylių. Jei plauktum į šiaurę, sausumos nepamatytum iki pat Niufaundlando.

Tedis pasiteiravo:

— Ar jūs apieškojote visą teritoriją?

— Taip.

— Ar kruopščiai?

Kolis prieš atsakydamas kelias sekundes žaidė sidabrine arklio skulptūrėle, stovinčia ant stalo krašto.

— Viršininkas su vyrais ir būriu sanitarų visą naktį ir beveik visą rytą naršė salą bei visus ligoninės pastatus. Jokių pėdsakų. Labiausiai neramina tai, kad nežinome, kaip ji sugebėjo pasprukti iš kameros. Ji buvo užrakinta iš išorės, o vienintelis langas — grotuotas. Neaptikome jokių bandymų atrakinti spyną. — Pakėlęs akis nuo skulptūrėlės jis nukreipė žvilgsnį į Tedį ir Čaką. — Tarsi būtų išgaravusi kiaurai sienas.

Tedis užsirašė į savo knygelę: „Išgaravo”.

— Ar jūs įsitikinę, kad ji tikrai buvo kameroje prieš užgesinant šviesas?

— Visiškai.

— Kodėl?

Kolis atitraukė ranką nuo arklio skulptūrėlės ir paspaudė vidinio ryšio mygtuką.

— Sesele Marino?

— Klausau, daktare.

— Prašau pasakyti ponui Gantonui, kad ateitų.

— Tuojau, daktare.

Netoli lango stovėjo stalelis su vandens ąsočiu ir keturiomis stiklinėmis. Kolis priėjo prie jo ir pripylė tris stiklines vandens. Padėjo vieną priešais Tedį, kitą — priešais Čaką, o savąją nusinešė ant rašomojo stalo.

Tedis pasiteiravo:

— Gal kartais turite aspirino?

Kolis šyptelėjo:

— Manau, kad sukrapštyčiau. — Pasirausęs stalčiuje ištraukė buteliuką Bayerio.

— Dvi ar tris?

— Geriau tris.

Tedis prie akies pajuto beprasidedantį skausmingą pulsavimą.

Kolis ištiesė Tedžiui tabletes, Tedis įsidėjo jas į burną ir užgėrė vandeniu.

— Vargina galvos skausmai, maršale?

Tedis paaiškino:

— Deja, tai jūros liga.

Kolis supratingai linktelėjo.

— A, netekote skysčių.

Tedis linktelėjo. Kolis, atidaręs riešutmedžio cigarečių dėžutę, pasiūlė Tedžiui ir Čakui. Tedis vieną paėmė, o Čakas papurtė galvą ir išsitraukė savo pakelį. Kai visi trys užsirūkė, Kolis pravėrė langą.

Jis atsisėdo ir stumtelėjo nuotrauką. Iš jos žvelgė graži jauna moteris, jos veidą ženklino ratilai paakiuose — tokie pat tamsūs kaip jos plaukai. Akys atrodė per daug išsprogusios, tarsi kas būtų jas badęs iš vidaus kažkuo karštu. Moteris žvelgė kažkur į nežinomą pasaulį, slypintį už kameros, už fotografo, bet akyse nieko nebuvo įmanoma įskaityti.

Kažkas joje buvo nemaloniai pažįstama. Tedis prisiminė vaikinuką, matytą stovykloje, kuris nevalgė jam duoto maisto. Jis tik sėdėjo atsirėmęs į sieną šviečiant balandžio saulei ir žiūrėjo bejausmiu žvilgsniu, kol akys užsimerkė, pagaliau buvo nuvežtas į krūvą prie geležinkelio stoties.

Čakas tyliai švilptelėjo:

— O, Dieve.

Kolis užsitraukė cigaretę.

— Taip reaguojate į jos akivaizdų grožį ar beprotystę?

— Į abu, — atsiliepė Čakas.

„Tos akys, — pagalvojo Tedis. — Nors ir užšaldytos laiko, jos staugė. Norėjosi įlįsti į nuotrauką ir nuraminti: ne, ne, ne, viskas gerai, viskas gerai.” Norėjosi ją laikyti apglėbus, kol nurims drebulys, ir pasakyti, kad viskas bus gerai.

Kabineto durys atsivėrė, pro jas įžengė aukštas juodaodis su žilomis plaukų sruogomis, vilkintis baltą sanitaro uniformą.

— Pone Gantonai, — kreipėsi Kolis, — štai ponai, apie kuriuos jums pasakojau — maršalai Olis ir Danielsas.

Tedis ir Čakas atsistojo ir paspaudė Gantonui ranką. Tedis pajuto stiprų baimės kvapą, sklindantį iš šio vyro, tarsi spausdamas ranką tvarkos sergėtojams jaustųsi nelabai maloniai — galbūt žemyne jo laukia nebaigta byla prieš jį, gal net ne viena.

— Ponas Gantonas čia dirba jau septyniolika metų. Jis vadovauja sanitarams. Ponas Gantonas — žmogus, palydėjęs panelę Reičelę į kamerą praeitą naktį. Pone Gantonai?

Gantonas sukryžiavo kulkšnis, pasidėjo rankas ant kelių ir, šiek tiek palinkęs į priekį, nudelbė akis į savo batus.

— Devintą vakaro vyko grupinis seansas. Po to…

Kolis paaiškino:

— Tai grupinės terapijos seansas, kuriam vadovauja daktaras Šihanas ir seselė Marino.

Gantonas laukė, kol Kolis baigs kalbėti.

— Taigi visi dalyvavo grupiniame seanse, kuris baigėsi apie dešimtą. Aš palydėjau panelę Reičelę į jos kamerą. Ji įėjo į vidų. Užrakinau duris iš išorės. Kai šviesas išjungiame, kas dvi valandas tikriname. Atėjau vidurnaktį, pažvelgiau į vidų — jos lova tuščia. Pamaniau, gal ji ant grindų. Ligoniai dažnai miega ant grindų. Atrakinau duris…

Kolis vėl įsiterpė:

— Savo raktais, tiesa, pone Gantonai?

Gantonas linktelėjo Koliui ir vėl nukreipė žvilgsnį į kelius.

— Taip, atrakinau savo raktais. Įėjau į vidų, bet panelės Reičelės niekur nebuvo. Uždariau duris ir patikrinau langą bei grotas. Jie buvo tvirtai uždaryti.

— Jis gūžtelėjo.

— Tada pakviečiau viršininką.

Jis pažvelgė į Kolį, kuris švelniai tėviškai linktelėjo.

— Norite paklausti, ponai?

Čakas papurtė galvą.

Tedis pakėlė akis nuo užrašų knygelės.

— Pone Gantonai, jūs pasakėte, kad įėjote į kamerą įsitikinti, jog ligonės ten tikrai nėra. Kodėl taip darėte?

— Pone?

Tedis patikslino:

— Ar ten yra tualetas? Gal kokia vietelė po lova, kur ji galėjo pasislėpti?

— Taip, yra.

— Ir jūs visur patikrinote?

— Taip, pone.

— Ar durys buvo atdaros?

— Pone?

— Jūs sakėte, kad įėjęs į vidų apsidairėte ieškodamas ligonės. Tik po to uždarėte duris.

— Ne, aš… Na…

Tedis laukdamas vėl užsirūkė cigaretę, kuria pavaišino Kolis. Skonis buvo lengvesnis ir sodresnis negu jo Chesterfield cigarečių, ir dūmo kvapas atrodė kitoks — saldesnis.

— Užtrukau tik kokias penkias sekundes, — pralemeno Gantonas, — juk tualetas be durų. Pažvelgiau ten, pažvelgiau po lova ir uždariau duris. Nėra tokios vietos, kur ji galėjo pasislėpti, kambarys mažas.

— O prie sienos, — toliau kamantinėjo Tedis, — kairėje ar dešinėje durų pusėje?

— Nea, — Gantonas papurtė galvą. Tedis pirmą kartą jo nuleistose akyse ir pasakymuose „taip, sere” ir „ne, sere” pajuto šmėstelėjusį pyktį ir apmaudą.

— Neįtikėtina, — Kolis kreipėsi į Tedį.

— Suprantu jūsų mintį, maršale, bet, kai pamatysite kamerą, suprasite, kad neverta kaltinti pono Gantono nepastebėjus ligonės, stovinčios „kažkur” tarp keturių sienų.

— Tiesa, — pritarė Gantonas, dabar jau atvirai žvelgdamas į Tedį ir leisdamas suprasti, jog didžiuojasi savo darbu ir kad Tedis tokiais klausimais jį įžeidė.

— Dėkoju, pone Gantonai, — pasakė Kolis, — šiandien tiek.

Gantonas pakilo, keletą sekundžių žvelgė į Tedį, po to tarė:

— Dėkui, daktare.

Ir išėjo iš kabineto.

Minutę buvo tylu. Jie baigė rūkyti cigaretes, užgesino nuorūkas peleninėje, tada Čakas pasiūlė:

— Manau, reikėtų tuoj pat apžiūrėti kamerą.

— Žinoma, — pritarė Kolis ir, rankoje laikydamas automobilio rato gaubto dydžio žiedą su raktais, išlindo iš už stalo, — sekite paskui mane.

***

Kamera buvo visai mažytė su į vidų dešinėn pusėn atsidarančiomis durimis; sunkios plieninės durys gerai suteptais vyriais karojo ant dešinės sienos. Kairėje plytėjo nedidukas sienos plotelis, už jo — mažytis medinis klozetas, šalia — plastikinė kabykla, ant kurios kabojo keletas palaidinių ir moteriškų kelnaičių.

— Štai teorijos patvirtinimas, — pripažino Tedis.

Kolis linktelėjo:

— Nėra tokios vietos, kur ji būtų galėjusi pasislėpti nuo žmogaus, stovinčio tarpduryje.

— O kaip lubos? — paklausė Čakas ir visi sutartinai pažvelgė į viršų, tada net Kolis nusišypsojo.

Kolis uždarė duris, ir Tedis iš karto pasijuto lyg būtų įkalintas. Kamerą galima buvo vadinti kambariu, bet ji labiau priminė celę. Langą virš siauros lovos saugojo grotos. Prie dešinės sienos stovėjo mažas tualetinis stalelis. Grindys ir sienos — balto cemento. Trise esant kambaryje, nekliudant vienam kito, beveik nebuvo įmanoma pajudėti.

Tedis paklausė:

— Kas dar galėjo įeiti į kamerą?

— Nakties metu? Tik nedaugelis lieka pastate per naktį.

— Taip, — tęsė Tedis, — bet kas?

— Žinoma, sanitarai.

— O gydytojai? — paklausė Čakas.

— Na, tik seselės, — atsakė Kolis.

— Gydytojai neturi raktų nuo šios palatos? — nusistebėjo Tedis.

— Turi, — pratarė Kolis susierzinęs, — bet dešimtą vakaro gydytojai pasirašo ir išeina.

— Ir atiduoda raktus?

— Taip.

— Ar po to irgi pasirašo? — paklausė Tedis.

— Neseku to.

Čakas pasakė:

— Mums įdomu, ar jie turi pasirašyti paimdami ir grąžindami raktus.

— Žinoma.

— Mes galėtume patikrinti praeitos nakties įrašus žurnale, — svarstė Tedis.

— Taip, taip, žinoma.

— Jis tikriausiai laikomas būdelėje, kurią matėme pirmajame aukšte, — spėjo Čakas, — toje sargybinio būdelėje su sienele raktams kabinti?

Kolis skubiai linktelėjo.

— Ten saugomos ir personalo bylos, — nusprendė Tedis, — medikų, sanitarų ir sargybinių. Mums jų prireiks.

Kolis spoksojo į Tedį taip, tarsi jo veidą staiga būtų užpuolęs amaras.

— O kam?

— Daktare, iš užrakinto kambario dingsta moteris! Pasislepia mažytėje saloje ir niekas nesugeba jos rasti. Turiu pagrindo manyti, kad jai kažkas padėjo.

— Pažiūrėsim, — atsakė Kolis.

— Pažiūrėsim?

— Taip, maršale. Turiu pasikalbėti su viršininku ir dar su kai kuo iš personalo. Mes atsižvelgsime į jūsų prašymą…

— Daktare, — pertraukė Tedis, — tai ne prašymas. Mes čia vyriausybės atsiųsti. Tai federalinė įstaiga, iš kurios pabėgo pavojingas nusikaltėlis…

— Ligonis.

— Pavojingas ligonis, — patikslino Tedis, kalbėdamas kaip Įmanydamas ramiau.

— Jei jūs, daktare, atsisakysite padėti dviem JAV maršalams sulaikyti pabėgusį ligonį, jūs, deja…

— Čakai?

Čakas tęsė:

— Trukdysite teisingumui, daktare.

Kolis pažvelgė į Čaką tikėdamasis, kad Tedis sukritikuos Čaką, bet jam Čakas nerūpėjo.

— Na, gerai, — tarė Kolis negyvu balsu, — galiu prižadėti tik tiek, jog padarysiu viską, kad patenkinčiau jūsų prašymą.

Tedis ir Čakas susižvalgė ir toliau dairėsi po skurdų kambarį. Kolis, matyt, nebuvo įpratęs prie tokių nemalonių klausimų, taigi leido jam minutėlę atgauti kvapą.

Tedis, apžiūrėjęs mažytį tualetą, pamatė tris baltas palaidines ir dvi poras baltų batų.

— Kiek porų batų duodama ligoniui?

— Dvi.

— Tai ji išėjo basa?

— Taip. — Kolis pasitaisė po laboratoriniu apsiaustu kaklaraištį, tada parodė į didelį popieriaus lapą, gulintį ant lovos.

— Radome jį už tualetinio stalelio. Nežinome, ką tai reiškia. Tikimės, kad kas nors paaiškins.

Tedis pakėlė popieriaus lapą, apvertė ir kitoje pusėje pamatė lentelę regai tikrinti — raides, sudėliotas mažėjančia tvarka į piramidę. Apvertė jį ir iškėlė, rodydamas Čakui:

KETVERTO DĖSNIS

AŠ 47

JŲ BUVO 80

+JŪS 3

MES 4

O

KAS 67?

Tedžiui nepatiko tai, ką jis laikė. Lapo kraštai virpėjo tarp pirštų.

Čakas ištarė:

— Po velnių, kad aš ką suprasčiau.

Kolis atsistojo šalia jų.

— Panašu į ligoninės išvadas.

— Mes trise, — pradėjo Tedis.

Čakas įdėmiai žiūrėjo į popierių.

— Ir ką?

— Mes galėtume būti tie trys, — tęsė Tedis. — Mes trys, stovintys čia, šiame kambaryje.

Čakas papurtė galvą:

— Kaip ji galėjo tai numatyti?

Tedis gūžtelėjo:

— Sužinosim.

— Taigi.

Kolis pasakė:

— Taip, Reičelė moka susigalvoti žaidimų. Jos haliucinacijų — ypač tų, verčiančių ją tikėti, kad jos vaikai vis dar gyvi, — struktūra yra labai subtili, bet ir paini. Kad išlaikytų tokią struktūrą, ji pritaiko savo gyvenimo istorijai kokį nors išgalvotą įmantrų pasakojimą.

Čakas lėtai pasuko galvą ir pažvelgė į Kolį:

— Man reikėtų turėti mokslinį laipsnį, kad tai suprasčiau, daktare.

Kolis sukikeno.

— Prisiminkite melagystes, kurias vaikystėje pasakodavote savo tėvams. Kokios jos buvo įmantrios. Užuot paprastai paaiškinę, kodėl praleidote pamokas ar pamiršote namų ruošą, jūs pagražindavote ir prigalvodavote visokių dalykų. Ar taip?

Čakas pasvarstė ir linktelėjo.

Tedis pritarė:

— Žinoma. Nusikaltėliai daro tą patį.

— Būtent. Šia mintim norima suklaidinti. Supainioti klausytoją, kad išvargintas jis imtų tuo tikėti labiau negu tiesa. Laikykim, kad melas skirtas tau pačiam. Taip elgėsi ir Reičelė. Visus tuos ketverius metus ji nepripažino esanti ligoninėje. Tikėjo, kad yra savo namuose Jorkšyre, o mes jai tebuvome pasiuntinukai, pienininkai, pašto darbuotojai, einantys pro šalį. Kad ir kokia buvo tikrovė, ji pasinaudojo stipria valia, ir iliuzijos tapdavo dar ryškesnės.

— Bet kodėl ji niekada nesuprato tiesos? — nusistebėjo Tedis. — Turiu omenyje, kad ji yra gydoma psichiatrinėje ligoninėje. Kaip ji to nepastebėjo?

— O! — šyptelėjo Kolis. — Dabar ėmėmės atskleisti tikrai siaubingą šizofreninės paranojos grožį. Ponai, jei tikite, kad jūs vieninteliai sakote tiesą, tai visi kiti yra melagiai. O jei visi meluoja…

— Tada visa pasakyta tiesa, — pratęsė Čakas, — turėtų būti melas.

Kolis užlenkė nykštį ir kaip ginklą nukreipė į jį smilių.

— Gerai samprotaujate.

Tedis susidomėjo:

— Ar tai kaip nors susiję su tais skaičiais?

— Tikriausiai. Jie turėtų kažką reikšti. Kas susiję su Reičele, nė vienos tuščios ar šalutinės minties. Kad toji struktūra nesuirtų, Reičelei reikėjo ją išlaikyti galvoje, todėl buvo priversta visą laiką mąstyti. Čia, — jis patapšnojo regos tikrinimo lentelę, — toji struktūra, užrašyta ant popieriaus. Ji, nuoširdžiai tuo tikiu, atskleis, kur dingo Reičelė.

Vieną akimirką Tedžiui pasirodė, kad kažkas aiškėja. Jis buvo tikras, kad tai susiję su tais dviem skaičiais — „47” ir „80”, jautė, tarsi kažkas kirbėtų jo smegenyse lyg dainos melodija, kurią bando prisiminti radijui grojant visiškai kitokią dainą. Lengviausia turėtų būti surasti raktą skaičiui „47”. Tas raktas kažkur čia pat. Toks paprastas. Toks…

Bet visi galimi logikos saitai subyrėjo, ir Tedis pajuto, kaip jo sąmonėje atsivėrė tuštuma. Jis suprato, kad sprendimas kažkur čia — raktas, sąsaja, ryšys — jis vėl padėjo lapą ant lovos.

— Nenormalu, — pratarė Čakas.

— Kas? — nesuprato Kolis.

— Mano manymu, tai, kur ji dingo, — atsakė Čakas.

— Na, žinoma, — sutiko Kolis, — manau, turime priimti viską taip, kaip yra.

4

Jie stovėjo už durų koridoriuje, kurį laiptai dalijo į dvi dalis. Reičelės kameros durys buvo kairiosios koridoriaus atšakos pusiaukelėje dešinėje pusėje.

— Ar tai vienintelis išėjimas iš šio aukšto? — paklausė Tedis.

Kolis linktelėjo.

— Nėra galimybės patekti ant stogo? — suabejojo Čakas.

Kolis papurtė galvą.

— Vienintelė galimybė ten užlipti — per atsarginį išėjimą. Pamatysite jį pietinėje pastato pusėje. Ten yra varteliai, jie visada užrakinti. Žinoma, raktus turi tik personalas, o ne ligoniai. Kad patektų ant stogo, Reičelei būtų reikėję nulipti laiptais žemyn į lauką, paimti raktus ir vėl užlipti.

— Ar stogą patikrinote?

Kolis vėl linktelėjo.

— Iš karto, kai tik pastebėjome, jog dingusi, taip pat patikrinome ir visas kitas kameras korpuse.

Tedis bakstelėjo pirštu į sanitarą, sėdintį prie mažo sulankstomo stalelio šalia laiptų.

— Ar čia budima visą parą?

— Taip.

— Taigi kažkas čia budėjo ir praėjusią naktį?

— Tiesą sakant, sanitaras Gantonas.

Jie pasuko laiptų link, ir Čakas, ištaręs „taigi”, kilstelėjo antakius į Tedį.

— Taigi, — pritarė Tedis.

— Taigi, — tęsė Čakas, — panelė Solando išėjo iš užrakinto kambario į koridorių ir nusileido šiais laiptais.

Jiems palypėjus laiptais žemyn, Čakas bakstelėjo nykščiu į sanitarą, laukiantį jų antrojo aukšto aikštelėje.

— Čia ji nežinia kaip praėjo pro antrąjį sanitarą — gal tapo nematoma ar ką — nulipo dar vieną aukštą ir išėjo…

Jie nulipo dar aukštu žemyn ir atsidūrė didelėje patalpoje, kurioje palei sienas stovėjo keletas kušečių, o viduryje — didelis sulankstomas stalas bei keletas sulankstomų kėdžių.

Patalpa buvo nutvieksta ryškios šviesos, sklindančios per švieslangius.

— Tai bendrasis kambarys, — tarė Kolis, — kur ligoniai leidžia vakarus. Praėjusį vakarą čia vyko grupinė terapija. Ten, už to portiko, yra seselių postas. Kai šviesos išjungiamos, ten susirenka sanitarai. Jie privalo apsikuopti, nuvalyti langus ir panašiai, bet dažnai juos užklumpame lošiančius kortomis.

— O praėjusį vakarą?

— Anot budėtojų, buvo pats kortų žaidimo įkarštis. Septyni vyrai, sėdėdami laiptų apačioje, žaidė pokerį.

Čakas įrėmė rankas į klubus ir giliai atsikvėpė.

— Ji vėl turėjo tapti nematoma ir nulipti kaire arba dešine puse.

— Nuėjusi dešinėn, ji būtų patekusi į valgomąjį ir virtuvę, kurios durys grotuotos, o devintą vakaro, išėjus virtuvės darbuotojams, įjungiama signalizacija. Pasukusi kairėn — į seselių postą ir personalo poilsio kambarį. Ten nėra išėjimo durų. Vienintelis išėjimas — durys kitoje bendrojo kambario pusėje arba koridoriuje po laiptais. Praėjusią naktį prie abejų buvo budėtojai.

Kolis pažvelgė į laikrodį.

— Ponai, turiu susitikimą. Jei norite paklausti, nesivaržykit, klauskit bet ko iš darbuotojų arba aplankykit Makfersoną. Kol kas jis vadovauja tyrimui. Jis suteiks visą reikiamą informaciją. Personalas valgo lygiai šeštą valgykloje, esančioje sanitarų bendrabučio pusrūsyje. Po to susirinksime personalo poilsio kambaryje ir galėsite apklausti visus, dirbusius tą naktį.

Kolis išskubėjo per priekines duris. Abu stebėjo, kaip jis pasuko kairėn ir dingo.

Tedis paklausė:

— Ar yra kas nors šioje byloje, verčiančio netikėti, jog tai ne saviškių darbas?

— Man be galo patinka nematomo žmogaus versija. Gal ji turėjo kokį buteliuką? Girdi mane? Gal ji dabar mus stebi, Tedi.

Čakas greit žvilgtelėjo per petį ir vėl į Tedį.

— Verta pamąstyti.

***

Po pietų jie prisijungė prie paieškų grupės ir nuskubėjo į salos gilumą. Vėjelis vis stiprėjo ir šiltėjo. Didžioji salos dalis buvo apžėlusi piktžolėmis, apraizgyta kibiomis senovinių ąžuolų šakomis ir žaliais spygliuotais vijokliais, laukai apaugę tankia aukšta žole. Daugelio vietų nebuvo įmanoma pereiti netgi su mačetėmis, kurias nešiojosi kai kurie sargybiniai. Reičelė Solando neturėjo mačetės, o jei ir būtų turėjusi, rodės, visa salos gamta stūmė įsibrovėlius tolyn, kranto link.

Tedžiui paieška pasirodė kažkokia padrika: atrodė, kad tik jis ir Čakas nuoširdžiai darbavosi. Vyrai, žvalgydamiesi po kojomis, lėtais žingsniais pasuko palei krantą. Vienoje vietoje jie apėjo juodųjų uolų iškyšulį ir atsidūrė priešais į jūrą besileidžiantį skardį. Jiems iš kairės, už kerpių ir erškėčių, kur peraugusioje žolėje vinguriavo raudonos uogos, tarp keleto kalvelių buvo matyti maža laukymė. Kalvos vis didėjo ir didėjo, atrodė viena už kitą didesnės. Jie priėjo rantytą uolą.

Tedis kalvoje pastebėjo plyšius, o uolos sienoje — kažkokias pailgas angas.

— Urvai? — paklausė Makfersono.

Jis linktelėjo:

— Čia tik keletas.

— Ar patikrinote juos?

Makfersonas atsiduso ir, apgaubęs delnais nuo vėjo degtuką, pabandė prisidegti plonytį cigarą.

— Ji turėjo dvi poras batų, maršale. Abi poros rastos kambaryje. Kaip ji būtų galėjusi ateiti basa tomis vietomis, kuriomis mes atėjome, pereiti šias uolas ir užkopti ant šio skardžio?

Tedis bakstelėjo pirštu į mažiausiąją, stūksančią už laukymės kalvą.

— Ji galėjo eiti ilgesniuoju keliu — iš vakarų.

Makfersonas savo pirštą priglaudė prie Tedžio piršto.

— Pažvelkit tenai, kur baigiasi laukymė. Ten, kur nukreiptas piršto galas — pelkynai. Kalvų papėdėse auga nuodingosios gebenės, virgininiai ąžuolai, žagreniai ir dar tūkstančiai kitų augalų, kurių spygliai sulig mano varpa.

— Tai reiškia, kad jie dideli ar maži? — ėjęs per kelis žingsnius priekyje susidomėjęs atsisuko Čakas.

Makfersonas nusišypsojo.

— Kažkur per vidurį.

Čakas linktelėjo.

— Štai ką noriu jums pasakyti, ponai, ji neturėjo kito pasirinkimo, kaip tik šlietis prie kranto. Jei ir būtų išėjusi iš paplūdimio į vieną ar kitą pusę…

Jis parodė į skardį.

— Būtų priėjusi vieną tų skardžių.

***

Praslinkus valandai, jie priėjo aptvarą kitoje salos pusėje. Už jo išniro senasis fortas ir švyturys. Tedis pastebėjo aplink švyturį dar vieną tvorą ir prie vartelių stovinčius su šautuvais prie krūtinių du sargybinius.

— Gerokai papuvusi, — pastebėjo jis.

Makfersonas linktelėjo.

Tedis pažvelgė į Čaką. Čakas kilstelėjo antakius.

— Gerokai papuvusi, — pakartojo Tedis.

***

Niekas per pietus prie jų stalo neprisėdo. Sėdėjo vieni, permerkti negailestingo lietaus ir šilto vėjo nuo vandenyno atpūstos drėgmės. Lauke vėjas jau buvo bepradedąs įsisiautėti, visa sala traškėte traškėjo.

— Iš užrakinto kambario, — stebėjosi Čakas.

— Basa, — pridėjo Tedis.

— Praėjo pro tris patikros postus.

— Per kambarį, pilną sanitarų.

— Basa, — pritarė Čakas.

Tedis paknaibė maistą, kažką panašaus į bulvių apkepą su mėsa, kuri pasirodė per daug gyslota.

— Per sieną, apjuostą elektrine viela.

— Arba per saugomus vartus.

— Išėjo ten…

Vėjas jau drebino pastatus ir nakties tamsą.

— Basa.

— Ir niekieno nepastebėta.

Čakas sukramtė kąsnį ir gurkštelėjo kavos.

— Saloje irgi mirštama — juk taip turi būti, ar ne? Kur juos deda?

— Laidoja.

Čakas linktelėjo.

— Ar matei kapines šiandien?

Tedis papurtė galvą.

— Gal kur nors aptvertos.

— Kaip tas srutų fabrikėlis. Žinoma. — Čakas pastūmė tolyn padėklą ir atsilošė. — Su kuo toliau kalbėsimės?

— Su darbuotojais.

— Manai, jie bus mums naudingi?

— O tu nemanai?

Čakas vyptelėjo. Vis dar žvelgdamas į Tedį prisidegė cigaretę ir, pupsėdamas dūmus į taktą, tyliai sukikeno.

***

Tedis, rankas atrėmęs į metalinės kėdės atlošą, stovėjo kambario viduryje, darbuotojai buvo išsirikiavę aplink jį ratu, o Čakas stovėjo šalia, atsirėmęs į stulpą, rankas susikišęs į kišenes.

— Manau, visi žinote, ko čia susirinkome, — pradėjo Tedis.

— Praeitą naktį pabėgo ligonė. Žinome tik tiek, kad ji tiesiog išnyko. Neturime įrodymų, leidžiančių manyti, kad ligonė pabėgo iš įstaigos be niekieno pagalbos. Pone Makfersonai, ar sutinkate su manimi?

— Taip. Sakyčiau, protingas vertinimas šią akimirką.

Tedis vėl rengėsi prabilti, bet Kolis, sėdintis kėdėje šalia seselės, paprašė:

— Ar galėtumėt, ponai, prisistatyti? Kai kurie mano darbuotojai jūsų dar nepažįsta.

Tedis išsitempė visu ūgiu:

— JAV maršalas Edvardas Danielsas, čia mano kolega, JAV maršalas Čarlis Olis.

Čakas mostelėjo grupei ir vėl susikišo rankas į kišenes.

Tedis tęsė:

— Pavaduotojau, ar jūs su vyrais apieškojote vietovę?

— Taip, žinoma.

— Ir ką radote?

Makfersonas įsitempė kėdėje.

— Neradome jokių moters bėgimo pėdsakų. Nei drabužių skutų, nei pėdų atspaudų, nei nulankstytų augalų. Srovė praeitą naktį buvo stipri, pagreitinusi potvynį. Apie plaukimą nėra ko nė kalbėti.

— Bet ji juk galėjo pabandyti.

Šiuos žodžius ištarė seselė Kerė Marino, liekna raudonplaukė moteris, prie kaklo susegtais plaukais, kuriuos, vos tik įžengusi į kambarį, paleido. Kepurėlę laikė pasidėjusi ant kelių, tingiai, lyg nuobodžiaudama pirštais braukė per plaukus, visi vyrukai vogčiomis žvilgčiojo į ją, atrodė, tarsi plaukų šukavimas jiems būtų siejęsis su lova.

Makfersonas sukluso:

— Kaip suprasti?

Marino liovėsi pirštais kedenusi plaukus, pasidėjo rankas ant kelių.

— Iš kur mes galime žinoti, kad ji nepabandė plaukti ir galų gale nenuskendo?

— Ją jau būtų išplovę į krantą. — Kolis nusižiovavo į delną. — Juk toks potvynis.

Marino pakėlė ranką lyg norėdama pasakyti: „Oi, atleiskite, vaikinai”, bet ištarė:

— Pamaniau, kad turėtume aptarti ir šią versiją.

— Vertiname jūsų pastangas, — pasakė Kolis.

— Maršale, klausinėkite toliau. Buvo ilga diena.

Tedis ir Čakas nepastebimai susižvalgė. Pradingusi žudikė vis dar laisvėje, mažytėje saloje, o visi tik ir nori kuo greičiau viską baigti, kad galėtų griūti į lovą.

Tedis tęsė:

— Ponas Gantonas jau pasakojo, kad vidurnaktį, patikrinęs panelės Solando kamerą, pamatė, jog ji dingo. Nei lango grotų, nei durų užraktai nesugadinti. Pone Gantonai, ar tarp dešimtos ir dvyliktos kiek nors laiko jūs nestebėjote trečiojo aukšto koridoriaus?

Keletas galvų pasisuko į Gantoną. Pamatęs kai kuriuose veiduose pasitenkinimą, tarsi jis būtų trečios klasės mokytojas, paklausęs, kuris vaikas klasėje kiečiausias, Tedis sutriko.

Gantonas kalbėjo įbedęs akis į savo pėdas.

— Nestebėjau koridoriaus tik tuomet, kai įėjau į ligonės kambarį ir pamačiau, kad ji dingusi.

— Tai galėjo trukti apie trisdešimt sekundžių.

— Gal penkiolika, — jis pakėlė akis į Tedį, — kambarys juk mažytis.

— O prieš tai?

— Prieš tai, dešimtą, visus užrakinau, ją užrakinau paskutinę. Atsisėdau laiptų aikštelėje ir per tas dvi valandas nieko nepastebėjau.

— Ir nepasitraukėte iš posto?

— Ne, pone.

— Nebuvote išėjęs puodelio kavos ar dar ko nors?

Gantonas papurtė galvą.

— Gerai, žmonės, — tarė Čakas, atsitraukdamas nuo stulpo. — Turiu skubiai įsiterpti. Noriu pasisakyti tik kad pasiginčyčiau, o ne įžeisčiau poną Gantoną. Sužaiskime ta mintim, kad panelė Solando šliaužė lubomis ar dar kuo nors.

Kai kurie iš grupės sukikeno.

— Taip ji nusigavo iki laiptų, vedančių į antrą aukštą. Pro kur ji turėjo eiti?

Baltos kaip pienas odos ugniaplaukis sanitaras pakėlė ranką.

— Jūsų vardas? — paklausė Tedis.

— Glenas. Glenas Miga.

— Gerai, Glenai. Ar buvote poste visą naktį?

— Aha.

— Glenai, — riktelėjo Tedis.

— Ką? — jis pakėlė akis nuo nago šerpetos, kurią draskė.

— Sakykite tiesą.

Glenas pažvelgė į Kolį, paskui — į Tedį.

— Buvau poste.

— Na jau, Glenai, — nepatikėjo Tedis.

Glenas atlaikė Tedžio žvilgsnį ir, išpūtęs akis, prisipažino:

— Buvau nuėjęs į tualetą.

Kolis palinko atsiremdamas į kelius.

— Kas jus pavadavo?

— Aš labai greit nusimyžau, — pasakė Glenas, — tai yra, nusišlapinau, sere. Atsiprašau.

— Kiek užtrukai?

Glenas gūžtelėjo pečiais:

— Daugių daugiausia minutę.

— Minutę, ar tikrai?

— Aš ne kupranugaris.

— Ne.

— Tik įėjau ir išėjau.

— Jūs pažeidėte protokolą, — įsiterpė Kolis, — Viešpatie.

— Žinau, sere. Aš...

— Kiek buvo valandų? — paklausė Tedis.

— Pusė dvyliktos. Maždaug.

Glenui Kolio baimė pamažu virto neapykanta Tedžiui. Dar keli klausimai, ir Tedis būtų tapęs jo priešu.

— Ačiū, Glenai, — padėkojo Tedis ir atsisukęs linktelėjo Čakui.

— Pusę dvyliktos, — pakartojo Čakas, — apytikriai. Ar pokeris dar buvo pačiame įkarštyje?

Keletas sanitarų susižvalgė, paskui atsisuko į Čaką, tuomet vienas juodaodis linktelėjo, juo pasekė visi kiti.

— Kas dalyvavo?

Keturi juodaodžiai ir vienas baltaodis pakėlė rankas.

Čakas nusitaikė į grupelės vadeivą, į tą, kuris pirmasis linktelėjo ir pirmasis pakėlė ranką, — apvalų, mėsingą vyruką plikai skusta galva, blizgančia šviesoje.

— Vardas?

— Trejus, sere. Trejus Vašingtonas.

— Trėjau, kur jūs visi sėdėjote?

Trejus parodė į grindis.

— Štai čia. Kambario viduryje. Priešais laiptus. Kad visą laiką galėčiau stebėti priekines ir užpakalines duris.

Čakas priėjo prie jo, ištiesęs kaklą apžvelgė priekines ir užpakalines duris, laiptus.

— Gera pozicija.

Trejus nuleido balsą:

— Tai ne tik dėl ligonių, bet ir dėl gydytojų ir kai kurių seselių, kurios mūsų nemėgsta. Mums nedera lošti kortomis, todėl stebime, ar kas neateina, kad galėtume tuoj pat griebtis šluosčių.

Čakas nusišypsojo.

— Lažinuosi, kad greit sukiesi.

— Ar kada regėjote žaibą rugpjūty?

— Taip.

— Žaibas lėtas palyginus su tuo, kaip greit aš čiumpu šluostę.

Tai prajuokino visą grupę. Seselė Marino nenulaikė šypsenos, Tedis pastebėjo keletą juodukų, badančių vienas kitą pirštais. Jis žinojo, kad per visą jų buvimo laiką čia Čakas stengiasi pasirodyti esąs geras taktikas. Čakas mokėjo bendrauti su įvairiais žmonėmis, nesvarbu, kokios odos spalvos jie būtų ar kokia kalba kalbėtų. Tedis stebėjosi, kaip, po velnių, Sietlo policijos departamentas galėjo išleisti tokį kaip jis, koks skirtumas, kad jo mergina — japonė.

O Tedis iš prigimties buvo lyderis. Su tais, kurie greitai, taip turėtų būti kare, priimdavo šią jo savybę, Tedis sugyveno gerai. Nors šiuo metu jo santykiai su žmonėmis tapo įtempti.

— Gerai, gerai, — Čakas pakėlė ranką, bandydamas nutildyti juoką, nors pats vis dar buvo išsišiepęs. — Taigi, Trėjau, jūs visi sėdėjote laiptų aikštelėje ir lošėte kortomis. Kada pastebėjote, kad kažkas ne taip?

— Kai Ike… Oi, ponas Gantonas ėmė šaukti: „Pakvieskite viršininką. Pabėgo kalinė.”

— Kokiu laiku?

— Dvi minutės ir trisdešimt devynios sekundės po dvyliktos.

Čakas kilstelėjo antakius:

— Ar jūs — laikrodis?

— Ne, sere, bet išmokau iš karto pažvelgti į laikrodį, jei kas nutinka. Įvykus bet kokiam, kaip jūs vadinate, „incidentui”, visi turime užpildyti IR — incidentų raportą. Pirmas dalykas, kurį turime parašyti, — laikas, kada viskas prasidėjo. Kai daug jų užpildai, tampa įpročiu pažvelgti į laikrodį, kai kas nors nutinka.

Keletas sanitarų, jam kalbant, pritariamai linksėjo supratingai veblendami „aha” ir „teisingai”, tarsi dalyvautų bažnyčios atgaivinimo ceremonijoje.

Čakas žvilgtelėjo į Tedį lyg klausdamas: „Na, kaip?”

— Taigi dvi minutės po dvyliktos, — pakartojo Čakas.

— Ir trisdešimt devynios sekundės.

Tedis kreipėsi į Gantoną:

— Ar per tas dvi minutes po vidurnakčio jūs patikrinote keletą kitų kambarių, prieš nueidamas į panelės Solando kambarį, taip?

Gantonas linktelėjo.

— Jos kambarys koridoriuje penktas.

— Kada pasirodė kalėjimo viršininkas? — paklausė Tedis.

Įsiterpė Trejus:

— Hiksvilis — vienas sargybinių — pirmasis įėjo pro priekines duris. Manau, jis saugojo vartus. Jis pasirodė šešios minutės ir dvidešimt dvi sekundės po dvyliktos. Viršininkas su šešiais vyrais atėjo dar po keturių minučių.

Tedis kreipėsi į seselę Marino:

— Jūs išgirdote sambrūzdį ir…

— Užrakinau seselių postą ir atėjau į aikštelę beveik tuo pat metu, kai Hiksvilis įžengė per priekines duris. Ji gūžtelėjo pečiais ir prisidegė cigaretę. Keletas žmonių iš grupės pasekė jos pavyzdžiu ir taip pat užsirūkė.

— Ir niekas nepraėjo pro jus į seselių postą?

Seselė atsirėmė delnu į smakrą ir per pjautuvo formą įgavusius dūmus įsistebeilijo į Tedį.

— Pro mane į kur? Į hidroterapijos kabinetą? Ten įėjęs atsidurtumėt uždarame cementiniame kambarėlyje su daugybe vamzdžių ir keletu mažų baseinėlių.

— Ar tas kabinetas buvo patikrintas?

— Taip, maršale, — pavargusiu balsu atsiliepė Makfersonas.

— Sesele Marino, — toliau kalbėjo Tedis, — jūs dalyvavote grupinės terapijos seanse praėjusį vakarą.

— Taip.

— Ar pastebėjote ką nors neįprasta?

— Apibūdinkite, kas yra „neįprasta”.

— Atleiskite?

— Tai psichiatrinė ligoninė nepakaltinamiems nusikaltėliams, maršale. „Įprastumas” čia nėra būdingas.

Tedis linktelėjo jai ir susigėdęs šyptelėjo.

— Tuomet perfrazuosiu. Ar praėjusį vakarą grupėje nutiko kas nors labiau įsimintina, e..?

— Kas nors normalaus?

Koliui tai sukėlė šypseną, pasigirdo pavienis juokas.

Tedis linktelėjo.

Ji minutėlę susimąstė, pelenai ant cigaretės galo ėmė balti ir linkti. Tai pastebėjusi ji nukratė pelenus į peleninę ir pakėlė galvą.

— Ne. Atleiskite.

— Ar panelė Solando ką nors kalbėjo praeitą vakarą?

— Na taip, manau, porą kartų.

— Apie ką?

Marino pažvelgė į Kolį.

Jis tarė:

— Dėl maršalų turime atsisakyti konfidencialumo ligonių atžvilgiu.

Ji linktelėjo, nors Tedžiui pasirodė, kad nebuvo tuo patenkinta.

— Mes aptarinėjome pykčio tramdymo metodus. Neseniai turėjome keletą nederamo elgesio atvejų.

— Kokių?

— Ligoniai rėkė vienas ant kito, mušėsi ir panašiai. Nieko rimto, mažas paūmėjimas pastarosiomis savaitėmis tikriausiai dėl užėjusių karščių, o ne dėl ko kito. Todėl praeitą vakarą aptarinėjome, kokie nerimo ir nepasitenkinimo raiškos būdai yra tinkami ir kokie netinkami.

— Ar pastaruoju metu panelę Solando buvo ištikę kokie nors pykčio priepuoliai?

— Reičelę? Ne. Reičelė susijaudindavo tik tada, kai lydavo. Praeitą vakarą grupėje ji nerimavo: „Girdžiu lietų. Girdžiu lietų. Ne čia, bet jis artėja. Ką darysime su maistu?”

— Maistu?

Marino užgesino nuorūką ir linktelėjo.

— Reičelė nekentė čionykščio maisto. Ji nuolat skųsdavosi.

— Ar yra tam pagrindo? — paklausė Tedis.

Šypsojusis puse lūpų, dabar Marino išsišiepė ir nuleido akis.

— Dėl pagrindo galima ginčytis. Mes nesistengiame iškraipyti priežasčių ar motyvų geromis ar blogomis moralinėmis prielaidomis.

Tedis pritardamas linktelėjo.

— Praeitą vakarą čia buvo ir dr. Šihanas. Jis vadovavo grupei. Ar jis yra?

Niekas neatsiliepė. Keletas vyrų užgesino cigaretes peleninėse, stovinčiose tarp kėdžių.

Pagaliau Kolis pasakė:

— Daktaras Šihanas šįryt išvyko keltu. Tuo pačiu, kuriuo jūs atvykote.

— Kodėl?

— Pagal grafiką jis išvyko atostogų.

— Bet mums būtina su juo pasikalbėti.

Kolis tęsė:

— Turiu visus dokumentus, susijusius su grupinės terapijos seansu. Turiu visus jo užrašus. Jis paliko pagrindinį pastatą dešimtą vakaro ir nuėjo į savo butą. Ryte jis išvyko. Jis jau senokai neturėjo atostogų, nors ir buvo suplanuotos. Nemačiau priežasties ilgiau laikyti jį čia.

Tedis pažvelgė į Makfersoną.

— Ir jūs tam pritarėte?

Makfersonas linktelėjo.

— Sala turėtų būti uždaryta, — piktinosi Tedis. — Pabėgo ligonis. Kaip jūs leidote kažkam išvykti?

Makfersonas paaiškino:

— Mes išsiaiškinome jo veiksmus praeitą naktį. Viską apgalvojome ir neradome jokios priežasties jį sulaikyti.

— Juk jis gydytojas, — įsiterpė Kolis.

— Jėzau, — tyliai ištarė Tedis.

Jis susidūrė su didžiausiu taisyklių pažeidimu pataisos įstaigoje, o visi elgėsi taip, lyg nieko nebūtų nutikę.

— Kur jis išvyko?

— Atsiprašau?

— Kur jis išvyko atostogų? — pakartojo Tedis.

Kolis pažvelgė į lubas bandydamas prisiminti.

— Regis, į Niujorką. Į miestą. Ten gyvena jo šeima. Parko aveniu.

— Man reikia jo telefono numerio.

— Nemanau, kad…

— Daktare, — nenusileido Tedis, — man reikia jo telefono numerio.

— Gerai, maršale. — Kolis vis dar žvelgė į lubas. — Dar ko nors?

— Be abejo, — atsakė Tedis.

Kolis nuleido smakrą ir pažvelgė į Tedį.

— Dar reikia telefono aparato, — tarė Tedis.

***

Telefono, buvusio seselių poste, ragelyje buvo girdėti tik oro šnypštimas. Korpuse buvo dar keturi, užrakinti po stiklu, bet, atrakinus dureles ir pakėlus ragelius, pasigirdo lygiai toks pat šnypštimas.

Tedis ir dr. Kolis nužingsniavo prie centrinio komutatoriaus pirmajame pagrindinio ligoninės pastato aukšte. Jiems įžengus pro duris, operatorius pakėlė galvą. Jam ant kaklo kabojo juodos ausinės.

— Sere, — kreipėsi jis, — nėra ryšio, netgi radijo.

Kolis sumurmėjo:

— Gal nėra taip jau blogai.

Operatorius gūžtelėjo pečiais.

— Bandysiu atkurti ryšį, nors nedaug ką galiu čia padaryti. Kas ten per oras žemyne?

— Bandyk, — paliepė Kolis.

— Jei pavyks, pranešk man.

Šiam žmogui labai reikia paskambinti.

Operatorius linktelėjo, nusisuko nuo jų ir vėl užsidėjo ausines.

Lauke tvyrojęs troškus oras gniaužė kvapą.

— Kas bus, jei nepavyks prisiskambinti? — sunerimo Kolis.

— Į policijos departamentą? — paklausė Tedis.

— Tiesiog pažymės apie tai naktinėje ataskaitoje. Nerimauti ims tik po dvidešimt keturių valandų.

Kolis linktelėjo.

— Gal iki to laiko viskas baigsis.

— Baigsis? — nusistebėjo Tedis. — Dar net neprasidėjo.

Kolis patraukė pečiais ir pasuko vartų link.

— Namie ruošiuosi išlenkti taurelę ir surūkyti vieną kitą cigarą. Apie devintą. Gal jūs su partneriu norėtumėt užsukti?

— O, — ištarė Tedis, — ar tuomet galėsime pasikalbėti?

Kolis sustojo ir atsisuko. Tamsūs medžiai kitapus sienos ėmė siūbuoti ir šnarėti.

— Mes jau pasikalbėjome, maršale.

***

Čakas ir Tedis ėjo tamsoje, jausdami ore artėjančios audros tvinksnius, tarsi visas pasaulis būtų pritvinkęs — nėščias.

— Mėšlas, — teištarė Tedis.

— Taip.

— Perpuvęs kiaurai.

— Buvau baptistas, pasakyčiau tau „amen, broli”.

— Broli?

— Taip jie sako. Metus gyvenau Misisipėje.

— Tikrai?

— Amen, broli.

Tedis išprašė iš Čako dar vieną cigaretę ir užsirūkė.

Čakas pasiteiravo:

— Ar prisiskambinai į departamentą?

Tedis papurtė galvą.

— Kolis sakė, kad sugedo komutatorius. — Jis kilstelėjo ranką. — Juk matai — audra.

Čakas išspjovė nuo liežuvio tabaką.

— Audra? Kur?

Tedis pasakė:

— Bet juk jauti, kaip ji artėja. — Jis pažvelgė į juodą dangų. — Vis dėlto ne į tą pusę, kur jų telefono centrinė.

— Telefono centrinė? — paklausė Čakas.

— Gal paliksi tą savo armiją ar lauksi leidimo iš departamento?

— Tegul bus komutatorius, — pasitaisė Tedis mosikuodamas cigarete. — Koks skirtumas, kaip pavadinsi. Ir jų radijo ryšys taip pat.

— Ir prakeiktas radijas? — Čakas išpūtė akis.

— Radijas, bose?

Tedis linktelėjo.

— Klaiku, ar ne? Jie „užrakino” mus saloje, kad ieškotume moters, kuri pabėgo iš užrakinto kambario…

— Praėjo pro keturis saugomus postus.

— Perėjo kambarį, pilną patarnautojų, žaidžiančių pokerį.

— Perkopė dešimties pėdų aukščio plytų sieną.

— Su elektrine viela viršuje.

— Plaukė vienuolika mylių…

— Prieš įtūžusią srovę…

— Į krantą. „Įtūžusią” — man patinka. Ir šaltą taip pat. Vanduo gal kokių trylikos laipsnių?

— Daugiausia penkiolikos. Juk naktis.

— Gal tebūnie trylikos. — Čakas linktelėjo. — Tedi, tas visas reikalas, supranti?

Tedis svarstė:

— Ir dingęs dr. Šihanas.

Čakas pasakė:

— Ir tau keista, ar ne? Nebuvau tuo tikras. Nepanašu, kad būtum išdraskęs Koliui subinę, bose.

Tedis nusijuokė, juoko aidas nuskriejo nakties oru ir ištirpo tolimoje bangų mūšoje, tarsi jo nė nebuvo, tarsi sala, jūra ir druska būtų pasiėmusi tai, ką manei turįs… — …jei tai išgalvota istorija? — mąstė Čakas.

— Kas?!

— O kas, jei tai išgalvota istorija? — pakartojo Čakas. — O kas, jei mus pakvietė, kad padėtume jiems sudėti taškus ant „i”?

— Aišku, Vatsonai.

Tedis vėl nusišypsojo.

— Gerai, bose, mėginkime ir tęskime toliau.

— Gerai, gerai.

— Tarkim, koks nors gydytojas buvo susižavėjęs kuria nors ligone.

— Panele Solando.

— Juk matei nuotrauką.

— Ji patraukli.

— Patraukli. Tedi, tai žavios moters fotografija, tinkanti kabėti bet kurio kareivio spintelėje. Taigi ji suviliojo tą daktarą — Šihaną… Pagauni?

Tedis švystelėjo cigaretę į vėją, stebėdamas išsidraikančias ir užsidegančias vėjyje žarijas, lekiančias pro jį ir Čaką.

— Ir Šihanas užkimba: nusprendžia, kad be jos negali gyventi.

— Visai tinkamas žodis „gyventi”. Kaip sugyventinių pora realiame gyvenime.

— Taigi jie išsinešdina iš salos.

— Šiuo metu, kai mes kalbamės, jie jau galbūt stebi Storulio Domino [* Antoine Dominiąue Domino, žinomas ir kaip Storulis Domino, – JAV ritmenbliuzo dainininkas, pianistas ir kompozitorius, gimęs 1928 m.] pasirodymą.

Tedis sustojo prie personalui skirto bendrabučio galinės dalies ir atsisuko į oranžinę sieną.

— O kodėl jie nepaskambino pėdsekiams?

— Paskambino, — pasakė Čakas. — Toks protokolas. Jiems reikėjo kažką pasikviesti dėl įvykdyto pabėgimo iš tokios vietos kaip ši, todėl jie paskambino mums. O jei jie dangsto personalo dalyvavimą, tuomet mus čia pasikvietė įtikinti, jog atliko viską pagal taisykles.

— Gerai, — sutiko Tedis, — bet kam dangstyti Šihaną?

Čakas, sulenkęs kelį, atsirėmė bato padu į sieną ir prisidegė cigaretę.

— Nežinau. Dar apie tai nemąsčiau.

— Jei Šihanas tikrai išgabeno ją iš čia, turėjo kažką papirkti.

— Turėjo.

— Daug ką.

— Keletą patarnautojų. Sargybinį arba du.

— Kažką iš kelto. Daugiau negu vieną žmogų.

— Kitaip nebūtų patekęs į keltą, nebent turėjo savo laivą.

Tedis susimąstė.

— Pinigų turėjo, jei gyvena Parko aveniu, kaip sakė Kolis.

— Štai tau ir atsakymas — nuosavas laivas.

Tedis pažvelgė aukštyn, į ploną vielą sienos viršuje, oras aplink ją tvinko kaip burbulas, prisiplojęs prie stiklo.

— Kiekvienas atsakymas iškelia vis daugiau klausimų, — nusprendė Tedis po akimirkos.

— Kaip suprasti?

— Kas ten per kodai, rasti Reičelės kambaryje?

— Na, juk ji pamišusi.

— Vis dėlto kam juos mums paliko? Turiu omeny, jei tai išgalvota istorija, kam sunkinti reikalą, jei norima, kad mes kuo greičiau parašytume ataskaitą ir išsinešdintume? Tarkim, „patarnautojas užmigo” arba „grotos lange prarūdijo, o mes nepastebėjome”.

Čakas prispaudė ranką prie sienos.

— Gal jie jautėsi vieniši. Visi. Jiems reikėjo draugijos iš išorinio pasaulio.

— Tai jau tikrai. Sukūrė istoriją, kad mus pasikviestų? Gal turi ką nors naujo, apie ką galėtume paplepėti? Palaikyčiau tave.

Čakas pasisuko ir pažvelgė į Ašeklifą.

— Juokaujame šalia…

Tedis taip pat pasisuko, abu stovėjo žvelgdami į ją.

— Tai jau tikrai…

— Viskas čia ima nervinti, Tedi.

5

— Ši patalpa buvo vadinama Didžiuoju kambariu, — pasakė Kolis, vesdamas juos per parketu išklotą fojė dvejų ąžuolinių durų su žalvarinėmis rutulio formos rankenomis dydžio kaip ananasai link. — Aš rimtai. Mano žmona palėpėje rado keletą neišsiųstų laiškų, priklausiusių buvusiam šeimininkui pulkininkui Spaivėjui. Ten buvo rašoma tik apie tai, kaip jis statė Didįjį kambarį.

Kolis trūktelėjo vieną iš „ananasų” ir atidarė duris.

Čakas tyliai švilptelėjo. Tedis ir Doloresa Batonvude turėjo butą, kurio dydžio pavydėjo visi draugai, vien prieškambaris per visą ilgį prilygo futbolo aikštei, bet šiame kambaryje tilptų netgi du jų butai.

Grindys buvo marmurinės, šen bei ten išklotos tamsiais rytietiškais kilimėliais. Židinys buvo aukštesnis už bet kurį vyrą. Vien tik portjeros — trys jardai tamsaus purpurinio aksomo kiekvienam langui — o jų buvo devyni — kainavo tiek, kiek Tedis uždirbdavo per metus. Gal per dvejus. Viename kampe stovėjo biliardo stalas, virš jo kabėjo aliejiniais dažais tapyti paveikslai: vienas vaizdavo vyrą žydra JAV armijos uniforma, antrasis — moterį raukiniais puošta balta suknele, trečiasis — vyrą ir moterį drauge, prie kojų tupintį šunį ir tą patį milžinišką židinį jiems už nugarų.

— Pulkininkas? — paklausė Tedis.

Kolis, sekdamas jo žvilgsnį, linktelėjo.

— Atleistas iš vadovavimo netrukus, kai paveikslai buvo baigti tapyti. Radome juos rūsyje kartu su biliardo stalu, kilimėliais ir daugeliu kėdžių. Turėtumėt pamatyti rūsį, maršale. Galėtume ten įrengti Polo Grounds stadioną.

Tedis užuodė pypkinį tabaką. Jis ir Čakas abu kartu apsisuko supratę, kad kambaryje yra dar kažkas. Jis sėdėjo nugara į juos krėsle aukšta atkalte veidu į židinį, vieną pėdą ištiesęs priešais kitos kelį, į kurį rėmėsi atverstos knygos kampas.

Kolis nusivedė juos židinio link, parodė į ratu priešais židinį sustatytas kėdes ir nuėjo prie baro.

— Ką gersite, ponai?

Čakas atsakė:

— Ruginukės, jei turite.

— Manau, kad surasiu. Maršale Danielsai?

— Man sodos vandens su ledu.

Nepažįstamasis pažvelgė į juos.

— Jūs negeriate alkoholio?

Tedis įsmeigė akis į vyrą. Maža raudona galva pūpsojo lyg vyšnia, uždėta ant stambaus kūno. Nuo jo sklido kažkoks rafinuotumas, tarsi jis būtų daugybę laiko praleidęs vonioje, kas rytą lepindamasis talko milteliais ir kvapniaisiais aliejais.

— O jūs? — paklausė Tedis.

— Mano kolega, — pristatė Kolis, — daktaras Džeremijus Nėringas.

Vyras prisistatydamas mirktelėjo, bet rankos nepasiūlė.

Nepasiūlė ir Tedis su Čaku.

— Man smalsu, — pasakė Nėringas, kai Tedis ir Čakas atsisėdo ant kėdžių, sustatytų lanku Nėringui iš kairės.

— Tai gerai, — tarė Tedis.

— Kodėl jūs negeriate alkoholio? Ar jūsų profesijos vyrams nėra įprasta išgerti?

Kai Kolis padavė gėrimą, Tedis atsistojo ir pasuko į dešinę nuo židinio prie knygų lentynų.

— Pakankamai įprasta, — patvirtino jis. — O jūsų?

— Atsiprašau?

— Jūsų profesijos atstovai? — tęsė Tedis.

— Girdėjau, kad irgi mėgsta girtuokliauti.

— Nepastebėjau.

— Hm, tada prastai žiūrėjote.

— Nemanau, kad reikėjo.

— Kas jūsų stiklinėje — šalta arbata?

Tedis nusisuko nuo knygų, stebėjo, kaip Nėringas įbedė žvilgsnį į stiklinaitę, šypsena jo švelnioje burnoje trūkčiojo lyg šilkaverpių vikšras.

— Puiku, maršale. Turite labai išvystytą gynybos mechanizmą. Esate tikras klausinėjimo ekspertas.

Tedis papurtė galvą pastebėjęs, kad lentynose medicinos knygų yra ne tiek ir daug, bent šiame kambaryje. Buvo keletas romanų, taip pat keletas plonų, kaip spėjo Tedis, poezijos tomelių, keletoje lentynų rikiavosi istorijos knygos ir biografijos.

— Ne? — nusistebėjo Nėringas.

— Aš — federalinis maršalas. Mes tik pateikiame klausimus, ir viskas. Daugeliu atvejų apklausą vykdo kiti.

— Aš pavadinau „klausinėjimu”, o jūs pavadinote „apklausa”. Taip, maršale, jūsų gynybiniai sugebėjimai stulbinantys. — Jis keletą kartų stuktelėjo škotiško viskio stikline į stalą lyg plodamas. — Žaviuosi smarkiais vyrais.

— Kokiais vyrais? — Tedis vaikštinėjo šalia Nėringo kėdės ir, makaluodamas ledą stiklinėje, žvelgė į mažaūgį vyrą.

Nėringas atsilošė, gurkštelėjo viskio.

— Smarkiais.

— Nereikia čia apsimetinėti, daktare, — įsiterpė Čakas toks pasipiktinęs, kokio Tedžiui dar nebuvo tekę matyti.

— Aš neapsimetinėju, neapsimetinėju.

Tedis dar kartą pateliūskavo stiklinaitę. Gerdamas pastebėjo trūkčiojančią kairiąją Nėringo akį.

— Pritariu partneriui, — pratarė jis ir atsisėdo.

— Ne, — ištarė Nėringas trigubai ilgiau nutęsdamas garsą. — Pasakiau, kad jūs esate smarkūs vyrai. Tai nėra tas pats, kas kaltinti jus smurtu.

Tedis plačiai jam nusišypsojo.

— Tai pamokykit mus.

Kolis, stovintis jiems už nugarų, į gramofoną įdėjo plokštelę. Adatai ėmus brėžti plokštelės paviršių, pasigirdo atsitiktiniai pokštelėjimai ir švilpesiai, kurie Tedžiui priminė garsus iš kažkada bandytų ausinių. Vėliau švilpesius pakeitė rami styginių instrumentų ir fortepijono muzika. Tedis žinojo tik tiek, kad tai kažkas iš klasikos. Gal prūsiška. Priminė jam užjūrio kavines ir plokštelių kolekciją, matytą komendanto kabinete Dachau, — jos klausydamasis vyras iššovė sau į burną.

Kai Tedis su keturiais kareiviais įėjo į kambarį, komendantas vis dar buvo gyvas. Gargaliavo, nebepajėgdamas pasiekti nukritusio ant grindų ginklo, kad iššautų dar kartą. Švelni muzika tarsi vorai raizgėsi po kambarį. Jis dar dvidešimt minučių buvo gyvas. Du kareiviai, naršydami po kambarį, klausinėjo der Kommandanto, ar jam skauda. Tedžiui paėmus nuo nelaimėlio kelių įrėmintą jo žmonos ir dviejų vaikų fotografiją, vyruko akys išsiplėtė, jis pabandė pasiekti ją. Tedis atsistojo ir ilgai dirsčiojo tai į nuotrauką, tai į vyrą, kol šis mirė. Visą laiką grojo ta muzika. Garsiai.

— Bramsas? — paklausė Čakas.

— Maleris. — Kolis atsisėdo šalia Nėringo.

— Prašėte, kad pamokyčiau, — pasakė Nėringas.

Tedis atsirėmė alkūnėmis į kelius ir ištiesė rankas.

— Kaip mokyklos kieme, — tęsė Nėringas. — Lažinuosi, kad nė vienas jūsų nevengė pasimušti. Nesakau, kad jums patiko, bet pabėgti — ne jūsų būdui. Tiesa?

Tedis pažvelgė į Čaką. Čakas šiek tiek sumišęs šyptelėjo.

Čakas patikino:

— Nebuvo nuo ko bėgti, daktare.

— O taip, nebuvo. O nuo ko jūs bėgtumėte?

— Nuo meškų, — pasakė Tedis.

Kolio akys sublizgo, jis linktelėjo Tedžiui. Tačiau Nėringas nelabai suprato humorą. Jis pasitaisė kelnes ties keliais.

— Tikite Dievą?

Tedis nusijuokė.

Nėringas pasilenkė.

— Ak, jūs rimtai? — paklausė Tedis.

Nėringas laukė.

— Ar kada lankėtės mirtininkų stovykloje, daktare?

Nėringas papurtė galvą.

— Ne? — Tedis susikūprino.

— Jūs puikiai kalbate angliškai, beveik nepriekaištingai. Tačiau truputį per kietai tariate priebalsius.

— Ar legali imigracija yra nusikaltimas, maršale?

Tedis nusišypsojo ir papurtė galvą.

— Tuomet grįžkime prie Dievo.

— Kai apsilankysite mirtininkų stovykloje, daktare, sugrįžkite pas mane, tuomet ir pakalbėsime apie jausmus Dievui.

Nėringas linktelėdamas užsimerkė ir vėl atsimerkė, tada nukreipė žvilgsnį į Čaką.

— O jūs?

— Pačiam neteko lankytis tokioje stovykloje.

— Tikite Dievą?

Čakas gūžtelėjo.

— Vienaip ar kitaip — nemąsčiau apie tai jau senokai.

— Nuo tada, kai mirė jūsų tėvas, ar ne?

Dabar ir Čakas pasilenkė, įsistebeilijo į mažą storą žmogelį langų valytojo akimis.

— Jūsų tėvas miręs, taip? Jūsų taip pat, maršale Danielsai?

Tiesą pasakius, lažinuosi, kad abu netekote šeimos galvos, jums dar nesulaukus penkioliktojo gimtadienio.

— Penki būgnai, — pratarė Tedis.

— Atleiskite? — Nėringas dar labiau palinko į priekį.

— Koks kitas jūsų triukas? — paklausė Tedis. — Pasakysite, kokią kortą laikau? Arba ne, palaukite, jūs perpjausite seselę pusiau ar ištrauksite triušį iš dr. Kolio galvos.

— Tai jokie triukai.

— O ką jūs į tai, — neatlyžo Tedis, trokšdamas nuraškyti tą vyšnios galvą nuo gremėzdiškų pečių, — kad jūs išmokote moterį pereiti sienas, pakilti virš pastato, pilno sanitarų ir kitų darbuotojų, ir nuskrieti per jūrą?

Čakas pritarė:

— Gera mintis.

Nėringas vėl lėtai mirktelėjo akimis, Tedžiui tai priminė ką tik pašertos naminės katės žvilgsnį.

— Pasikartosiu: tie jūsų gynybiniai mechanizmai labai…

— Na štai ir vėl.

— …įspūdingi. Bet problema…

— Problema, — pertraukė Tedis, — yra tai, kad šis praeitos nakties įvykis atskleidė maždaug devynias baisias saugumo spragas. Dingo moteris, ir niekas jos neieško…

— Mes ieškome.

— Taip uoliai?

Nėringas atsilošė ir tokiu žvilgsniu pažvelgė į Kolį, kad Tedis suabejojo, kas iš tikrųjų čia vadovauja.

Kolis pagavo Tedžio žvilgsnį, jo apatinis žandikaulis vos paraudo.

— Dr. Nėringas, be kitų pareigų, dar vadovauja prižiūrėtojų valdybai. Šįvakar aš jam perdaviau jūsų ankstesnius prašymus.

— Ir kokius gi prašymus?

Nėringas, pridengęs delnu, įžiebė degtuką ir prisidegė pypkę.

— Mes neperduosime jums mūsų klinikos darbuotojų asmens bylų.

— Šihano? — paklausė Tedis.

— Niekieno.

— Vadinasi, jūs iš esmės atsisakote su mumis „santykiauti.

— Nežinau tokio termino.

— Reikėtų daugiau keliauti.

— Maršale, tęskite tyrimą, o mes padėsime jums, kur galėsime, bet…

— Ne.

— Atsiprašau? — dabar Kolis palinko į priekį, visi keturi sėdėjo nuleidę pečius ir ištiesę kaklus.

— Ne, — pakartojo Tedis.

— Tyrimas baigtas. Grįšime į miestą pirmuoju keltu. Mes pristatysime ataskaitas, ir medžiaga bus perduota, galiu numanyti kam — Huverio [* Huveris – JAV teisininkas, vadovavęs Federaliniam tyrimų biurui 48 metus

(1895–1972).] vyrukams. Mes pasitraukiame.

Nėringo pypkė pakibo rankoje. Kolis gurkštelėjo gėrimo.

Grojo Maleris. Kažkur kambaryje tiksėjo laikrodis. Lauke smarkiai lijo.

Kolis padėjo tuščią stiklinę ant stalelio šalia kėdės.

— Kaip norite, maršale.

***

Išėjus iš Kolio namų smarkiai pliaupė lietus: barbeno į šiferiu dengtą stogą, plytų patijų ir juodą laukiančios mašinos stogą. Tedis stebėjo, kaip lietus lyg nuožulniais sidabro lakštais skrodžia tamsą. Tik keletas žingsnių skyrė mašiną nuo Kolio namų prieangio, bet jie vis tiek kiaurai peršlapo. Tada priešais išdygo Makfersonas, įšoko į mašiną, papurtė galvą aptaškydamas prietaisų skydelį ir užvedė Packardą [* JAV automobilių kompanijos Packard Motor gamintas mašinos modelis

1899–1958.].

— Puiki naktelė, — jo balsą gožė valytuvų brūžavimas ir lietaus barbenimas.

Pažvelgęs pro galinį langą, Tedis pamatė nykstančias prieangyje stovinčių ir stebinčių, kaip jie nuvažiuoja, Kolio ir Nėringo figūras.

— Nepavydžiu nei žmogui, nei žvėriui, — pasakė Makfersonas, kai plona šakelė, atplyšusi nuo kamieno, praskriejo pro mašinos priekinį stiklą.

Čakas paklausė:

— Kiek laiko jau čia dirbate, Makfersonai?

— Ketverius metus.

— Ar per tą laiką buvo kas nors pabėgęs?

— Ne, po velnių.

— O kaip dėl pasišalinimų? Na, žinote, kas nors dingsta valandai ar dviem?

Makfersonas papurtė galvą.

— Nebūna net taip. Turėtų būti visiški pamišėliai. Ir kurgi jie eitų?

— O kaip dr. Šihanas? — paklausė Tedis. — Jūs jį pažįstate?

— Žinoma.

— Kiek laiko jis čia?

— Manau, metais ilgiau negu aš.

— Vadinasi, penkerius metus.

— Panašiai.

— Ar dažnai jis bendraudavo su panele Solando?

— Nežinau. Dr. Kolis buvo jos pagrindinis psichiatras.

— Ar įprasta, kad personalo vadovas yra pagrindinis ligonio gydytojas?

Makfersonas suabejojo:

— Na…

Jie laukė atsakymo. Ritmingai brūžavo valytuvai, tamsūs medžiai lankstėsi prieš juos.

— Kaip čia pasakius, — tęsė Makfersonas pamodamas sargybiniui, kai Packardas įriedėjo pro pagrindinius vartus.

— Dr. Kolis daugiausia dirba su C korpuso pacientais. Taip pat apsiėmė globoti ir keletą pacientų iš kitų korpusų.

— Ką dar, be panelės Solando?

Makfersonas sustojo šalia vyrų bendrabučio.

— Neprieštarausite, jei aš nelipsiu ir neatidarysiu jums durelių? Eikite pamiegoti. Esu tikras, ryte dr. Kolis atsakys į visus jūsų klausimus.

— Makfersonai, — kreipėsi Tedis atsidarydamas dureles.

Makfersonas atsisuko.

— Jums nelabai gerai sekasi, — pasakė Tedis.

— Kas nelabai sekasi?

Tedis niūriai šyptelėjo ir žengė į lietų.

***

Jie apsigyveno viename kambaryje su Trėjumi Vašingtonu ir dar vienu sanitaru, vardu Bibis Liucis. Kambarys buvo pakankamai didelis, jame tilpo dvi dviaukštės lovos ir maža poilsio zona, kurioje, kai jie įėjo, Trejus su Bibiu lošė kortomis. Tedis ir Čakas iš krūvos, kurią kažkas jiems paliko ant viršutinių gultų, pasiėmę baltus rankšluosčius, nusisausino plaukus, paskui prisistūmė kėdes ir įsitraukė į žaidimą.

Trejus ir Bibis lošė pokerį, cigaretės tarnavo kaip priimtinas pakaitalas, jei kuriam nors pritrūkdavo monetų. Tedis septynių kortų lošime apmulkino visą trijulę, gera kortų kombinacija užsidirbo penkis „baksus” ir aštuoniolika cigarečių. Įsidėjo jas į kišenę ir toliau žaidė jau atsargiai.

Čakas pasirodė esąs tikras lošėjas: linksmas, kaip visada nenuspėjamas, prikaupęs krūvą monetų, cigarečių, banknotų, dėjosi nustebęs, kaip visa toji krūva atsirado priešais jį.

Trejus nusistebėjo:

— Turite rentgeno akis, maršale?

— Manau, kad pasisekė.

— Po velnių. Sakote, kad padėjo sumauta sėkmė? Turbūt naudojate burtus.

Čakas nesutriko:

— O gal kažkokiam žiopliui nereikėjo tampyti ausies spenelio.

— Ką?

— Jūs tampote savo ausies spenelį, pone Vašingtonai, ir taip kaskart, kai jums tenka mažiau gerų kortų. — Jis bakstelėjo į Bibį. — O šis žioplys…

Visi trys pratrūko juoktis.

— Jis… Jis — ne. Palaukite minutėlę, palaukite — jis… gavęs visas geras kortas, prieš pat pradėdamas blefuoti, ima nerimastingai dairytis į visų pinigus. O gavęs labai gerą kombinaciją, tampa tylus ir susirūpinęs.

Trejus garsiausiu kvatojimu sudrebino orą ir pliaukštelėjo per stalą.

— O kaip maršalas Danielsas? Kaip jis išsiduoda?

Čakas išsiviepė.

— Argi galėčiau įskųsti savo partnerį? Ne, ne, ne.

— Ojoj oi! — Bibis ėmė baksnoti į juos abu.

— Negaliu to padaryti.

— Suprantu, suprantu, — burbtelėjo Trejus, — tokie jau tie baltaodžiai.

Čako veidas apsiniaukė, jis tol spoksojo į Trėjų, kol kambaryje pasidarė trošku.

Trėjaus Adomo obuolys šoktelėjo, ir jis jau buvo bekeliąs ranką atsiprašyti, bet Čakas pasakė:

— Teisybė. O ar galėtų būti kitaip?

Jo veide nušvito plati kaip upė šypsena.

— Žioplys! — Trejus pliaukštelėjo ranka Čakui per pirštus.

— Žioplys! — pakartojo Bibis.

— Žioplis, — sušvebeldžiavo Čakas ir visi trys sukikeno kaip mažos mergaitės.

Tedis irgi norėjo pabandyti, bet nusprendė, kad gali nepasisekti, — kaip čia baltaodis aiškinsis santykius. O kaip Čakas? Čakas sugebėjo išsisukti iš padėties.

***

— Tai kas mane išdavė? — paklausė Tedis Čako jiems gulint tamsoje. Kitoje kambario pusėje miegojo Trejus ir Bibis — vyko jų knarkimo varžytuvės. Per paskutinį pusvalandį pastiprinimo.

— Lošiant kortomis? — atsiliepė Čakas nuo apatinio gulto. — Pamiršk tai.

— Ne. Noriu žinoti.

— Manei, kad buvai kietas žaidėjas, ar ne? Pripažink tai.

— Tik nemaniau, kad buvau blogas.

— Ir nebuvai.

— Tu aplošei mane.

— Laimėjau keletą „baksų”.

— Tavo tėvas buvo lošėjas?

— Mano tėvas buvo nelabasis.

— Oi, atleisk.

— Tai ne tavo kaltė. O tavo tėvas?

— Mano tėvas?

— Ne, dėdė. Žinoma, kad tėvas.

Tedis pabandė tamsoje įsivaizduoti tėvą, bet prisiminė tik išvagotas randų jo rankas.

— Jis buvo svetimas, — pasakė Tedis, — visiems. Net mano motinai. Po velnių, abejoju, ar jis iš viso žinojo, kas esąs. Laivas buvo visas jo gyvenimas. Kai jo neteko, tiesiog plaukė pasroviui.

Čakas nieko neatsakė ir po kurio laiko Tedis pamanė, kad jis užmigo. Staiga jam prieš akis išniro šį kartą visas tėvo, sėdinčio krėsle, kuomet uoste nebūdavo darbo, atvaizdas. Atvaizdas žmogaus, praryto sienų, lubų, kambarių.

— Ei, bose.

— Dar nemiegi?

— Tu tikrai ketini viską baigti?

— Taip. Nustebai?

— Nekaltinu tavęs. Tik nežinau…

— Ko?

— Niekada anksčiau taip nesielgiau.

Tedis akimirką gulėjo tylėdamas. Galop tarė:

— Mes dar neišgirdome tiesos. Nežinome, kaip iki jos prisikasti, ir nesugalvojame, ko griebtis, kad priverstume juos kalbėti.

— Žinau, žinau, — sutiko Čakas, — reikia vadovautis logika.

— Bet?

— Bet aš niekada nesitraukiu neužbaigęs darbo.

— Reičelė Solando negalėjo išeiti basa iš užrakinto kambario be niekieno pagalbos. Jai turėjo daug kas padėti. Gal net visa ligoninė. Iš patirties? Nepavyks palaužti visos bendruomenės, jei ji nenori išgirsti to, ką nori jai pasakyti. Juk mes tik dviese. Geriausias scenarijus — grasinimas — suveikė, dabar Kolis sėdi namuose ir apmąsto savo elgesį. Galbūt rytoj…

— Tai blefavai?

— Aš to nesakiau.

— Aš ką tik lošiau su tavimi kortomis, bose.

Jie gulėjo tylėdami, Tedis valandėlę klausėsi vandenyno ošimo.

— Tu sučiaupi lūpas, — mieguistu balsu pratarė Čakas.

— Ką?

— Kai gauni geras kortas. Tik sekundę, bet visada sučiaupi.

— A.

— Labanakt, bose.

— Labanakt.

6

Ji eina koridoriumi jo link. Doloresa, jos akyse žiba pykčio karatai. Iš kažkurios buto vietos, gal iš virtuvės, sklinda jausminga Bingo Krosbio melodija East Side of Heaven. Ji surinka:

— Jėzau, Tedi! Jėzau Kristau!

Rankoje ji laiko tuščią JTS Brown [* 10 metų Kentukio burbonas.] butelį. Jo išgertą butelį. Ir Tedis suvokia, kad ji rado vieną jo slėptuvių.

— Ar kada nors išsiblaivysi? Ar, po velnių, kada nors išsiblaivysi? Atsakyk man.

Bet Tedis nepajėgia. Nepajėgia kalbėti. Jis net nėra tikras, kur esąs. Jis mato ją, ji eina tuo ilgu koridoriumi prie jo, bet Tedis nemato savo fizinio kūno, netgi nejaučia jo. Toliau už Doloresos, kitame koridoriaus gale, kabo veidrodis, bet jame nematyti jo atvaizdo. Ji pasuka kairėn į svetainę, jos nugara apanglėjusi, truputį smilksta. Ji nebelaiko rankoje butelio, nežymios dūmų juostos vilnija iš jos plaukų.

Ji stabteli prie lango.

— O, žiūrėk, jie taip gražiai plūduriuoja.

Tedis atsistoja prie lango šalia jos. Ji jau nebesmilksta, ji kiaurai permirkusi. Tedis jau mato save, savo ranką, padėtą ant jos peties, pirštus, ties raktikauliu glamžančius suknelę.

Doloresa pasuka galvą ir pabučiuoja jam pirštus.

— Ką darai? — paklausia jis nelabai suprasdamas kodėl.

— Pažvelk į juos štai ten.

— Brangute, kodėl tu visa šlapia? — paklausia jis ir nenustemba, kad ji neatsako.

Vaizdas pro langą ne toks, kokio jis tikisi. Vaizdas visai ne toks, koks atsiverdavo iš jų buto Batonvude, šis vaizdas visai iš kitos vietos, iš namelio, kuriame jie kartą buvo apsistoję.

Štai ten matyti mažas tvenkinys su plaukiančiais mažučiais rąstgaliais, Tedis pastebi, kokie jie lygūs, beveik nepastebimi.

Mėnesienoje vanduo kai kuriose vietose ima virpėti ir balti.

— Graži pavėsinė, — sako ji, — tokia balta, galima užuosti šviežių dažų kvapą.

— Graži.

— Taigi, — taria Doloresa.

— Daug žmonių užmušei karo metais.

— Kodėl geri.

— Gal.

— Ji čia.

— Reičelė?

Doloresa linkteli.

— Ji niekada nebuvo išėjusi. Tu beveik išsprendei. Beveik.

— Ketverto dėsnį.

— Tai kodas.

— Tikrai, bet kam jis?

— Ji čia. Tu negali išvykti.

Tedis apkabina ją rankomis iš nugaros, įsikniaubia veidu į kaklą.

— Nesiruošiu išvykti. Aš tave myliu. Labai myliu.

Jos pilvas prakiūra ir skystis ima tekėti jo rankomis.

— Mano kaulai dūla karste, Tedi.

— Ne.

— Taip. Privalai pabusti.

— Bet tu juk čia.

— Ne. Turi su tuo susitaikyti. Ji čia. Tu čia. Jis irgi čia. Suskaičiuok lovas. Jis yra čia.

— Kas?

— Ledisas.

Išgirdus šį vardą, jo kūnas pašiurpsta.

— Ne.

— Taip. — Ji pakelia galvą, pažvelgia į jį. — Turėjai žinoti.

— Neturėjau.

— Taip, turėjai. Tu negali išvykti.

— Tu visą laiką įsitempusi.

Jis masažuoja moteriai pečius, ji nustebusi švelniai sudejuoja, ir jam pasistoja.

— Aš jau neįsitempusi, — taria ji. — Aš namie.

— Čia ne namai, — prieštarauja jis.

— Žinoma, kad namai. Mano namai. Ji čia. Jis čia.

— Ledisas.

— Ledisas, — pakartoja ji, paskui taria: — Man reikia eiti.

— Ne, — pravirksta jis, — ne, pasilik.

— O Dieve. — Ji pasilenkia prie jo. — Leisk man eiti. Leisk man eiti.

— Neišeik. — Ašaros teka jo kūnu ir susilieja su skysčiu iš jos pilvo. — Noriu dar nors truputėlį tave palaikyti. Dar truputėlį. Prašau.

Ji išleidžia kažkokį garsą — pusiau atodūsį, pusiau riksmą, tokį draskantį ir gražų, kylantį iš kančios. Ji pabučiuoja jam krumplius.

— Gerai. Apkabink taip stipriai, kaip tik pajėgi.

Jis apkabina žmoną. Vis laiko apglėbęs ir laiko.

***

Penktą ryto, kaip iš kibiro pliaupiant lietui, Tedis nulipo nuo viršutinio gulto ir iš apsiausto išsitraukė užrašų knygelę. Atsisėdo prie stalo, prie kurio lošė pokerį, ir atsivertė tą puslapį, kuriame aprašė Reičelės Solando ketverto dėsnį.

Trejus ir Bibis tebeknarkė taip pat garsiai kaip šniokščiantis lietus. Čakas miegojo tyliai ant pilvo, vieną ranką pasikišęs po ausimi, tarsi ranka ir ausis būtų norėjusios pasidalinti paslaptimis.

Tedis apžvelgė puslapį. Būtų visai paprasta, jei mokėtum perskaityti. Vaikiškas kodas, tikrai. Bet vis dėlto kodas. Tedis vargo iki šešių ryto, kol jį iššifravo.

Pakėlęs galvą pamatė Čaką, ranka parėmusį smakrą ir stebintį jį nuo apatinio gulto.

— Išvykstame, bose?

Tedis papurtė galvą.

— Tokiu sumautu oru ir nepavyktų, — pareiškė Trejus, lipdamas iš savo gulto ir atitraukdamas naktinę užuolaidą, atverdamas melsvai pilkos šviesos nutviekstą gamtovaizdį.

— Niekaip.

Sunku buvo išlaikyti tą sapną, jos kvapas išnyko kartu su prieblanda, su sausu Bibio kosuliu, triukšmingai besirąžančio Trėjaus žiovuliu.

Tedis vis klausdavo savęs, ir toli gražu ne pirmą kartą, kada ateis toji diena, kai ilgesys jį pribaigs. Jei tik galėtų sugrįžti į tą rytą, kai įvyko gaisras, ir susikeisti su ja kūnais, jis tą ir padarytų. Tai akivaizdu. Visuomet buvo akivaizdu. Bet metams bėgant Tedis ne mažiau, o vis labiau jos ilgėjosi, ilgesys jau buvo virtęs žaizda, kuri niekada neužsitrauks ir nenustos kraujuoti.

Laikiau ją glėby — norėjo apie tai pasakyti Čakui, Trėjui ir Bibiui. Aš ją laikiau, sklindant Bingo Krosbio melodijai iš virtuvės radijo, uodžiau jos, mūsų buto Batonvude, ežero, kur praleidome vasarą, jos lūpų, bučiuojančių man krumplius, kvapą.

Mes planavome kartu pasenti, Doloresa. Turėti vaikų. Vaikštinėti po senais medžiais. Norėjau stebėti, kaip atsiranda raukšlelės ant tavo kūno. Norėjau kartu numirti.

Ne taip. Ne taip.

Laikiau ją glėby, — jis norėjo pasakyti. Jei tikrai žinočiau, kad po mirties galėsiu ją vėl apkabinti, tikrai neužgaiščiau keldamas ginklą prie galvos.

Čakas spoksojo į jį laukdamas.

Tedis tarė:

— Aš iššifravau Reičelės kodą.

— A, — burbtelėjo Čakas, — ir viskas?

ANTROJI DIENA

Ledisas

7

Kolis pasitiko juos B korpuso fojė. Jo drabužiai buvo kiaurai permirkę, veidas šlapias, atrodė taip, lyg būtų visą naktį praleidęs ant suolelio autobusų stotelėje.

Čakas šyptelėjo:

— Daktare, atsigulus reikia miegoti.

Kolis nusišluostė veidą nosine.

— Sakote, miegoti, maršale? Aš vis galvojau, kad kažką pamiršau. Tai sakote, miegoti. Gerai.

Jie užlipo pageltusiais laiptais, linktelėjo pirmoje aikštelėje budėjusiam sanitarui.

— O kaip dr. Nėringas šį rytą? — paklausė Tedis.

Kolis kilstelėjo pavargusią galvą ir suraukė antakius.

— Atsiprašau dėl jo elgesio. Džeremijus yra genijus, bet kartais jį apsėda mintys apie visuomenės tobulinimą. Kaupia medžiagą knygai apie istorijoje susiklosčiusius karių elgesio principus. Pokalbiuose su žmonėmis dažnai bando juos įsprausti į savo iš anksto sugalvotus rėmus. Dar kartą atsiprašau.

— Jūs, vyručiai, dažnai tą darote?

— Ką būtent, maršale?

— Sėdite su gėrimais ir, hm, tyrinėjate žmones?

— Tai profesinis azartas. Kiek reikia psichiatrų, kad įsuktų lemputę?

— Nežinau. Kiek?

— Aštuonių.

— Kodėl?

— Ai, nebesigilinkime į tai.

Tedžio ir Čako akys susitiko, abu nusijuokė.

— Psichiatrų humoras, — nusprendė Čakas. — Kas būtų atspėjęs?

— Ar žinote, ponai, kokia šiuo metu psichinės sveikatos apsaugos būklė?

— Nieko nežinau, — prisipažino Tedis.

— Vyksta kova, — pasakė Kolis ir nusižiovavo į drėgną nosinę. — Ideologinė, filosofinė ir, taip, netgi psichologinė kova.

— Jūs — gydytojai, — nusistebėjo Čakas. — Turėtumėt žaisti gražiai, dalintis žaislais.

Kolis nusišypsojo, jie praėjo pro antroje aikštelėje budėjusį sanitarą. Kažkur apačioje suklykė ligonis, klyksmo aidas laiptais atsirito iki jų. Tame graudžiame šauksme Tedis pajuto neviltyje įkūnytą suvokimą, kad to, ko tas žmogus ilgisi, niekuomet nebegaus.

— Senoji mokykla, — dėstė Kolis, — tiki šoko terapija, dalinės lobotomijos ir spa procedūrų poveikiu gydant paklusniausius ligonius. Mes ją vadiname psichochirurgija. Naujoji mokykla žavisi psichofarmakologija. Sakoma, kad jai priklauso ateitis. Galbūt. Aš nežinau.

Tarp antrojo ir trečiojo aukštų Kolis, ranka įsitvėręs turėklo, stabtelėjo, Tedis pamatė, koks jis išsekęs ir paliegęs.

— Kaip psichofarmakologija veikia? — susidomėjo Čakas.

Kolis atsakė:

— Neseniai buvo patvirtintas vaistas — litis, jis nuramina psichiškai nesveikus ligonius, kai kas pasakytų — sutramdo juos. Pančiai taps praeities reliktu. Grandinės, antrankiai, netgi grotos — maždaug taip pasakytų optimistai. Senoji mokykla, žinoma, ginčysis tvirtindama, kad psichochirurgijos niekas nepakeis, bet, mano manymu, naujoji mokykla stipresnė, ir būtent ji gaus finansavimą.

— Iš kur?

— Iš farmacijos kompanijų, žinoma. Pirkite akcijas dabar, ponai, ir išeisite į pensiją turėdami nuosavą salą. Naujosios mokyklos, senosios mokyklos. Dieve, kartais aš per daug pompastiškai kalbu.

— Kuriai mokyklai jūs atstovaujate? — atsargiai paklausė Tedis.

— Norite tikėkite, norite — ne, maršale, aš tikiu pokalbių terapija, pagrindinių bendravimo įgūdžių vystymu. Esu iškėlęs radikalią idėją: jei su ligoniu elgiesi pagarbiai ir išklausai jį, tuomet daug lengviau pavyksta prie jo priartėti.

Vėl pasigirdo riksmas. Tedis buvo įsitikinęs, kad rėkė ta pati moteris. Riksmas nuaidėjo laiptais ir, rodės, prikaustė Kolio dėmesį.

— O kaip šie ligoniai? — paklausė Tedis.

Kolis nusišypsojo.

— Na taip, daugelį tokių ligonių reikia gydyti, o kai kuriuos ir supančioti. Nesiginčiju. Bet tai slidus reikalas. Jei į šulinį įpiltumėt nuodų, ar sugebėtumėt kada nors juos iš ten išsemti?

— Niekaip, — pripažino Tedis.

Jis linktelėjo.

— Teisingai. Ko turėtume griebtis kraštutiniu atveju, palaipsniui tampa norma. Suprantu, kad painioju metaforas. Turėjau numigti, — tarė Čakui. — Gerai. Kitą kartą pasistengiu.

— Girdėjau, kad miegas daro stebuklus, — pasakė Čakas pasiekus paskutinį aukštą.

Reičelės kambaryje Kolis sunkiai klestelėjo ant jos lovos krašto, o Čakas atsišliejo į duris. Čakas šūktelėjo:

— Ei, kiek siurrealistų moka įsukti lemputę?

Kolis pažvelgė į jį.

— Užkibau. Kiek?

— Tai jūs, žuvis, — pasakė Čakas ir linksmai nusikvatojo.

— Ar kada nors užaugsite, maršale? — suprunkštė Kolis.

— Ar ne?

— Abejoju.

Tedis iškėlė popieriaus lapą priešais krūtinę ir pabarbeno į jį, kad atkreiptų dėmesį.

— Pažvelkite.

KETVERTO DĖSNIS

AŠ 47

JŲ BUVO 80

+JŪS 3

MES 4

BET

KAS 67?

Po minutės Kolis prabilo:

— Aš per daug pavargęs, maršale. Šiuo metu man viskas atrodo nesuprantama. Atleiskite.

Tedis pažvelgė į Čaką. Čakas papurtė galvą.

Tedis nenurimo:

— Ten yra pliuso ženklas, atkreipęs mano dėmesį ir privertęs susimąstyti.

Pažvelkite į eilutę virš „jų buvo 80”. Pabandykime sujungti dvi eilutes. Ką gausime?

— Šimtą dvidešimt septynis.

— Vieną, du ir septynis, — tęsė Tedis. — Gerai. Dabar pridėkime tris. Bet jie atskirti. Ji nori, kad mes skaičius atskirtume. Taigi skaičiuojame: vienas plius du, plius septyni, plius trys. Kiek gausime?

— Trylika.

Kolis vėl prisėdo ant lovos.

Tedis linktelėjo.

— Ar skaičius trylika kaip nors susijęs su Reičele Solando? Gal ji gimė tryliktą dieną? Gal ištekėjo? Gal nužudė vaikus tryliktą dieną?

— Turiu patikrinti, — pasakė Kolis. — Bet skaičius trylika dažnam šizofrenikui yra reikšmingas.

— Kuo?

Jis gūžtelėjo.

— Kaip ir daugeliui žmonių. Tai nelaimės pranašas. Daugelis šizofrenikų gyvena baimėje. Tai vienas bendrų ligos požymių. Be to, daugelis šizofrenikų labai prietaringi. Taip pat ir dėl skaičiaus trylika.

— Vadinasi, tame yra prasmės, — nusprendė Tedis.

— Pažvelkite į kitą skaičių. Keturi. Prie vieno pridėję tris, gauname keturis. O jei vienas ir trys atskirai?

— Trylika. — Čakas atsitraukė nuo sienos ir įbedė žvilgsnį į popieriaus lapą.

— O paskutinis skaičius, — įsiterpė Kolis, — šešiasdešimt septyni. Šeši plius septyni lygu trylika.

Tedis linktelėjo.

— Tai ne „ketverto dėsnis”. Tai trylikos dėsnis. Reičelės Solando vardą sudaro trylika raidžių.

Tedis pastebėjo, kaip Kolis ir Čakas ėmė mintyse skaičiuoti. Kolis paprašė:

— Tęsk.

— Jei sutiksime su tokiu aiškinimu, pamatysime, kad Reičelė paliko daugybę užuominų. Kodas užšifruotas elementariu principu: skaičius atitinka raidę. Vienetas — tai A. Du — tai B. Ar klausotės?

Kolis linktelėjo, po kelių sekundžių linktelėjo ir Čakas.

— Pirmoji jos vardo raidė R. Ją atitinka skaičius aštuoniolika. A atitinka vienetą. C — skaičių tris. H — tai aštuoni. E — penki. L — dvylika. Aštuoniolika, vienas, trys, aštuoni, penki ir dvylika. Sudėkime. Ir ką gausime?

— Jėzau, — tyliai sumurmėjo Kolis.

— Keturiasdešimt septynis, — pasakė Čakas ir išpūtė akis, pažvelgęs į lapą, kurį Tedis laikė iškėlęs prieš save.

— Tai susiję su „aš”, — tarė Kolis. — Tai jos vardas. Dabar supratau. O kas tie „jų”?

— Tai jos pavardė, — paaiškino Tedis. — Tiksliau — jų.

— Kieno?

— Jos vyro šeimos ir protėvių pavardė. Tai nėra jos mergautinė pavardė. Gal ji susijusi su vaikais. Bet kuriuo atveju nėra taip svarbu kodėl. Tai jos pavardė. Solando. Sutapatinkite raides su skaičiais ir, patikėkit manim, gausite aštuoniasdešimt.

Kolis pakilo nuo lovos ir abu su Čaku atsistojo priešais Tedį, kad aiškiau matytų kodą, ištiestą ant Tedžio krūtinės.

Po minutėlės Čakas pažvelgė Tedžiui į akis.

— Kas tu? Sumautas Einšteinas?

— Ar teko kada nors anksčiau šifruoti kodus, maršale? — susidomėjo Kolis, vis dar neatitraukdamas akių nuo popiergalio. — Gal kare?

— Ne.

— Tai iš kur tu?.. — nusistebėjo Čakas.

Tedis pavargo laikyti, tad padėjo lapą ant lovos.

— Nežinau. Sprendžiu daug kryžiažodžių. Patinka galvosūkiai.

Jis patraukė pečiais.

Kolis paklausė:

— Bet juk užsienyje tarnavote armijos žvalgybai, tiesa?

Tedis papurtė galvą:

— Reguliariojoj kariuomenėj. O jūs, daktare, OTB?

Kolis atsakė:

— Ne, aš tik konsultavau.

— Kokio pobūdžio tos konsultacijos?

Kolis išspaudė beveik nepastebimą šypseną, kuri tuoj pat dingo.

— Iš operos „negaliu apie tai kalbėti”.

— Šis kodas, — svarstė Tedis, — gana paprastas.

— Paprastas? — nusistebėjo Čakas. — Tu jį išaiškinai, o man vis dar skauda galvą.

— O kaip jums atrodo, daktare?

Kolis gūžtelėjo.

— Ką galiu jums atsakyti, maršale? Nedirbau kodų šifruotoju.

Kolis palenkė galvą ir, paglostęs smakrą, vėl sutelkė dėmesį į kodą. Čakas sugavo Tedžio žvilgsnį — Čako akyse mirgėjo daugybė klaustukų.

Kolis pasakė:

— Taigi mes iššifravome, tiksliau, tai jūs iššifravote, maršale, — keturiasdešimt septyni ir aštuoniasdešimt. Išsiaiškinome, kad raktas yra skaičiaus trylika kombinacijos. O kaip su skaičiumi „trys”?

— Vėlgi, — tęsė Tedis, — tai arba susiję su mumis, tuo atveju ji aiškiaregė…

— Nepanašu.

— Arba tai susiję su jos vaikais.

— Sutikčiau.

— Pridėkite Reičelę prie trijų…

— Štai ir kita eilutė, — pertraukė Kolis. — „Mes keturi”.

— Tai kas tuomet šešiasdešimt septyni?

Kolis pažvelgė į jį.

— Šis klausimas ne retorinis?

Tedis papurtė galvą.

Kolis perbraukė pirštu per dešinę lapo pusę.

— Sudėję skaičius, niekaip negausime 67?

— Ne.

Kolis delnu perbraukė pakaušį ir išsitiesė.

— Ar turite kokių nors versijų?

Tedis pripažino:

— Kaip tik šio skaičiaus ir negaliu iššifruoti. Su kuo jis besisietų, nesu su tuo susidūręs, manau, kad atsakymas slypi saloje. O jūs, daktare?

— O ką aš?

— Ar turite kokių nors versijų?

— Neturiu. Man nebūtų pavykę iššifruoti net pirmosios eilutės.

— Ak taip, sakėte. Esate pavargęs.

— Labai pavargęs, maršale, — pasakė stebeilydamasis Tedžiui į veidą, paskui nuėjo prie lango, žiūrėjo į stiklu žliaugiantį lietų, tokį smarkų, tarsi siena užstojantį visą vaizdą pro langą. — Praėjusį vakarą sakėte, kad išvyksite.

— Pirmuoju keltu, — pabandė apdumti akis Tedis.

— Šiandien keltas neatplauks. Esu tuo tikras.

— Tada rytoj. Arba poryt, — tarė Tedis. — Jūs vis dar manote, kad ji kažkur saloje? Tokiu oru?

— Ne, — atsakė Kolis, — nemanau.

— Tai kur ji?

Jis atsiduso.

— Nežinau, maršale. Tai ne mano daržas.

Tedis pakėlė popieriaus lapą nuo lovos.

— Tai šablonas. Orientyras, patariantis, kaip šifruoti kitus kodus. Galiu lažintis iš mėnesio algos.

— Na ir kas?

— Tuomet ji nesprunka, daktare. Ji atviliojo mus čia. Manau, turėtų būti dar tokių popiergalių.

— Tik ne šiame kambaryje, — patikino Kolis.

— Ne. Bet gal šiame pastate. O gal kažkur saloje.

Kolis įkvėpė į šnerves kambario oro, viena ranka pasirėmė į palangę, atrodė mirtinai pavargęs. Tedis susidomėjo, kas gi jam nedavė miegoti praėjusią naktį.

— Ji atviliojo mus čia? — paklausė Kolis. — Kuriam galui?

— Tai jūs man pasakykite.

Kolis užsimerkė ir stovėjo tylėdamas gana ilgai, Tedis jau ėmė įtarti, jog jis užmigo.

Jis vėl atsimerkė, pažvelgė į juos abu.

— Visą dieną labai daug dirbu. Susitikimai su darbuotojais, su prižiūrėtojais, neplanuoto remonto aptarimas, jei ši audra pridarys žalos. Būsite patenkinti sužinoję, kad suorganizavau susitikimą su visais ligoniais, dalyvavusiais grupinės terapijos seanse tą vakarą, kai dingo panelė Solando. Apklausą turėtumėt pradėti po penkiolikos minučių. Ponai, esu dėkingas, kad esate čia. Tikrai. Darau viską, ką galiu, matyti tai ar ne.

— Tada duokite man dr. Šihano bylą.

— Negaliu. Jokiu būdu. — Jis atlošė galvą į sieną. — Maršale, liepiau operatoriui vis bandyti jam prisiskambinti. Bet šiuo metu negalime su niekuo susisiekti. Kiek žinoma, visa rytinė pakrantė apsemta. Kantrybės, ponai. Tiek teprašau. Suraskime Reičelę arba sužinokime, kas jai nutiko. — Jis pažvelgė į laikrodį. — Vėluoju. Dar kas nors? Gal tai gali palaukti?

***

Jie stovėjo lauke po ligoninės durų stogeliu, kiek akys užmato, supo traukinio vagono dydžio lietaus siena.

— Manai, jis žino, ką reiškia tie 67? — paklausė Čakas.

— Taip.

— Manai, jis iššifravo kodą anksčiau už tave?

— Jis tarnavo OTB. Manau, kad turi tokių gabumų.

Čakas nusišluostė veidą ir nukratė pirštus į grindinį.

— Kiek ligonių jie čia turi?

— Mažai, — atsiliepė Tedis.

— Taip.

— Galėtų būti koks dvidešimt moterų ir trisdešimt vyrų?

— Nedaug.

— Ne.

— Nebus šešiasdešimt septynių.

Tedis atsisuko ir pažvelgė į jį.

— Bet… — išlemeno jis.

— Taip, — sutiko Čakas. — Bet.

Jie žvelgė į medžių juostą ir tolyn į škvalo talžomą forto viršūnę, kuri atrodė miglota ir neryški, — lyg anglimi pieštas eskizas prirūkytame kambaryje.

Tedis prisiminė, ką sapne sakė Doloresa: „Suskaičiuok lovas”.

— Kiek jų čia galėtų būti, kaip manai?

— Nežinau, — atsakė Čakas. — Reikėtų paklausti kokio nors paslaugaus gydytojo.

— O, taip, ieškosim tokio, kuris suriks — „aš paslaugus”, ar ne?

— Ei, bose?

— Ką?

— Ar gyvenime teko kada matyti, kad valstybinėj įstaigoj būtų tiek laisvų vietų?

— Kur suki?

— Penkiasdešimt pacientų dviejuose korpusuose? Kiek būtų galima į juos sutalpinti? Du šimtus ar daugiau?

— Mažiausiai.

— O darbuotojų ir ligonių santykis. Panašu, kad vienam ligoniui skirti du darbuotojai. Ar kur nors esi matęs tokį dalyką?

— Sakyčiau, nieko panašaus neteko.

Jie žvelgė į liūties prausiamą sodą.

— Kas, po velnių, čia per vieta? — nusikeikė Čakas.

***

Apklausa vyko kavinėje, Čakas ir Tedis sėdėjo stalo gale. Netoliese sėdėjo du sanitarai. Trėjui Vašingtonui buvo pavesta palydėti pacientus prie jų ir po apklausos išlydėti atgal. Pirmasis vyrukas buvo nesiskutęs griuvena, kenčiantis nuo tikų ir nevalingo mirksėjimo. Jis sėdėjo susigūžęs kaip kardauodegis krabas, kasydamasis rankas ir bijodamas pažvelgti jiems į akis.

Tedis pažvelgė į pirmąjį bylos, kurią jiems davė Kolis, puslapį — tai nebuvo tikrosios ligonių bylos, o tik labai trumpos Kolio iš atminties užrašytos pastabos. Šis vyrukas, vardu Kenas Geidžas, sąraše buvo pirmas. Atsidūrė čia, nes kampinėje bakalėjos parduotuvėje užpuolė nepažįstamą žmogų, daužė auką pupelių skardine per galvą visą laiką kartodamas: „Baik skaityti mano paštą”.

— Taigi, Kenai, — kreipėsi Čakas, — kaip laikaisi?

— Peršalau. Nušalau pėdas.

— Apgailestauju, kad taip nutiko.

— Skauda, kai vaikštau.

Kenas iš pradžių švelniai, lyg brėždamas griovelį, kasėsi rankos šašus.

— Ar dalyvavai grupinės terapijos seanse užpraeitą vakarą?

— Nušalau pėdas, man skauda, kai vaikštau.

— Gal tau reikia kojinių? — Tedis pabandė dar kartą. Jis pastebėjo, kaip du sanitarai žiūri į juos ir prunkščia.

— Taip, noriu kojinių, noriu kojinių, noriu kojinių, — jis šnibždėjo nuleidęs galvą ir linguodamas.

— Na, tuoj tau jas atnešime. Tik norėtume sužinoti, ar tu…

— Man taip šalta. Pėdos? Šalta ir skauda, kai vaikštau.

Tedis pažvelgė į Čaką. Čakas nusišypsojo kikenantiems sanitarams.

— Kenai, — pradėjo Čakas. — Kenai, ar galėtum į mane pažvelgti?

Kenas ir toliau sėdėjo nuleidęs galvą, tik vis smarkiau linguodamas. Nagu nuplėšė šašą, mažytė kraujo srovelė nutekėjo per rankos gyvaplaukius.

— Kenai?

— Negaliu vaikščioti. Tik ne taip, tik ne taip. Taip šalta, šalta, šalta.

— Kenai, baik, pažvelk į mane.

Kenas padėjo kumščius ant stalo.

Abu sanitarai atsistojo, o Kenas tęsė:

— Neturėtų skaudėti. Neturėtų. Bet jie nori, kad skaudėtų. Jie atšaldė orą. Atšaldė mano kelių girneles.

Sanitarai priėjo prie stalo ir pažvelgė į už Keno sėdintį Čaką. Baltaodis sanitaras pasiteiravo:

— Gal jau užteks, vyručiai, ar norite dar daugiau išgirsti apie jo pėdas?

— Mano pėdoms šalta.

Juodaodis sanitaras kilstelėjo antakį.

— Viskas gerai, Keni. Nuvesime tave į Hidroterapijos kabinetą ir tuojau sušildysime.

Baltaodis burbtelėjo:

— Dirbu čia jau penkerius metus. Temos nesikeičia.

— Niekada?

— Skauda, kai vaikštau.

— Niekada, — atsakė sanitaras.

— Skauda, kai vaikštau, nes jie sušaldė man pėdas…

***

Kitas ligonis, Peteris Brynas, dvidešimt šešerių storulis blondinas, pasižymėjo tuo, kad mėgo traškinti krumpliais ir kramtyti nagus.

— Kodėl tu čia, Peteri?

Peteris pažvelgė per stalą į Tedį ir Čaką, jo akys atrodė visą laiką drėgnos.

— Aš visą laiką bijau.

— Ko?

— Visokių dalykų.

— Gerai.

Peteris užsikėlė kairiąją kulkšnį ant dešiniojo kelio, sugniaužė ją ir palinko į priekį.

— Gal nuskambės kvailai, bet bijau laikrodžių. Jų tiksėjimo. Mane tai erzina. Žiurkės man kelia siaubą.

— Man irgi, — pasakė Čakas.

— Tikrai? — nušvito Peteris.

— Tikrai, po velnių. Cypiančios išperos. Vien pamatęs apsimyžčiau iš baimės.

— Tuomet neikite naktį už įtvirtinimų, — perspėjo Peteris, — jų pilna visur.

— Ačiū. Žinosime.

— Dar bijau pieštukų, — tęsė Peteris. — Žinote, tų su grafito šerdelėmis. Jų krebždenimo popieriuje. Bijau ir tavęs.

— Manęs?

— Ne, — pasakė Peteris smakru parodydamas į Tedį. — Jo.

— Kodėl? — paklausė Tedis.

Jis truktelėjo pečiais.

— Tu didelis. Pikčiurna, apsikirpęs ežiuku. Moki tvarkytis. Tavo krumpliai randuoti. Mano tėvas irgi toks buvo. Jis neturėjo randų, jo rankos buvo glotnios, bet jis buvo piktas. Mano broliai — taip pat. Jie mane mušdavo.

— Aš neketinu tavęs mušti, — bandė raminti Tedis.

— Bet galėtum. Ar nematai? Turi galios. O aš neturiu. Jaučiuosi pažeidžiamas. Tai mane ir gąsdina.

— Kada tu išsigąsti?

Peteris sugniaužė kulkšnį ir ėmė siūbuoti pirmyn ir atgal, kirpčiukai nuslydo jam ant kaktos.

— Ji buvo miela. Aš nieko blogo nenorėjau. Bet kai ji kasdien ateidavo į mūsų namą, mane gąsdino jos didelės krūtys, judančios po balta suknele. Ji pažvelgė į mane kaip… Panašiai, kaip nusišypsomą vaikui. Taip ji nusišypsojo man. Ji buvo mano amžiaus. Na, gerai, gal keleriais metais jaunesnė, bet maždaug dvidešimties. Nuo jos sklido seksualinė patirtis. Tai buvo matyti iš jos akių. Ji mėgo vaikščioti nuoga. Mėgo čiulpti. Tada ji manęs paprašė stiklinės vandens. Lyg niekur nieko stovėjo viena su manimi virtuvėje.

Tedis kilstelėjo bylą taip, kad Čakas galėtų perskaityti Kolio pastabas:

„Ligonis, pasičiupęs sudaužytą stiklinę, užpuolė savo tėvo seselę. Mirtinai supjaustė auką. Ligonis atsisako prisiimti atsakomybę už savo poelgį.”

— Tik todėl, kad ji mane gąsdino, — kalbėjo Peteris. — Ji norėjo, kad ištraukčiau savo draugužį, ir ji galėtų iš jo pasijuokti. Pasakykit, kodėl negaliu būti su moterimi, negaliu turėti vaikų, negaliu elgtis kaip vyras? Jūs suprantate, juk matyti iš mano veido — negalėčiau nuskriausti net musės. Man tai nebūdinga. Bet, kai aš bijau… Tas mano protas…

— Ką protas? — Čako balsas tapo švelnesnis.

— Ar kada apie tai susimąstėte?

— Apie tavo protą?

— Apie protą, — pasakė jis, — mano, tavo, bet kurio. Tai variklis. Štai kas jis. Labai jautrus sudėtingas variklis, sudarytas iš daugybės detalių, krumpliaračių, varžtų ir šarnyrų. Net nežinome nė pusės jų paskirties. Bet jei nors vienas krumpliaratis išsprūsta, nors vienas… Ar kada nors apie tai pagalvojote?

— Dar ne.

— O turėtumėt. Tai lyg mašina. Jei išsprūsta bent vienas krumpliaratis ar nulūžta bent vienas varžtas — visa sistema sugenda. Ar pajėgtum su tuo susitaikyti? — Jis patapšnojo smilkinį.

— Visas tas mechanizmas įkalintas čia, ir niekaip nepavyksta iki jo prasibrauti, nepavyksta jo kontroliuoti. Bet jis kontroliuoja tave, tiesa? O kas, jei vieną dieną jis atsisako funkcionuoti? — Peteris pasilenkė į priekį, jie pastebėjo, kaip jo kakle iššoko sausgyslės. — Na, tada pasijunti sumautai gerai, taip?

— Įdomi perspektyva, — tarstelėjo Čakas.

Peteris atsilošė kėdėje, staiga tapo apatiškas.

— Štai kas labiausiai mane gąsdina.

Tedis, kuriam teko patirti migrenos priepuolių, suprato, ką reiškia prarasti proto kontrolę, ir būtų galėjęs pritarti Peterio koncepcijai, tačiau dabar jis labiausiai troško pačiupti mažąjį šiknių už gerklės, nublokšti jį ant kurios nors iš kavinės orkaičių ir paklausti apie vargšę seselę, kurią jis papjovė.

Ar bent prisimeni jos vardą, Pitai? Ar numanai, ko ji bijojo? Ei? Tu? Ji tik stengėsi dorai atlikti savo darbą, užsidirbti pragyvenimui. Galbūt ji turėjo vaikų, vyrą. Gal jie bandė sutaupyti pakankamai pinigų vieno iš vaikų mokslams koledže, suteikti jam geresnį gyvenimą. Išpildyti nors mažytę svajonę.

Bet ne, kažkoks bjaurybė, sumautas mamytės sūnelis, nusprendžia, kad ji neverta tos svajonės. Atsiprašau, bet negalėsi normaliai gyventi, panele. Daugiau niekada.

Tedis pažvelgė į Peterį Bryną, kilo noras taip stipriai trenkti Brynui į snukį, kad gydytojams niekada nepavyktų surinkti visų jo nosies kaulelių. Smogti taip smarkiai, kad ūžesys galvoje niekada nesiliautų kamavęs.

Bet tik užvertė bylą ir paklausė:

— Ar tu dalyvavai grupinės terapijos seanse užpraeitą vakarą su panele Solando?

— Taip, sere, žinoma, dalyvavau.

— Ar matei, kaip ji nuėjo į savo kambarį?

— Ne. Vyrai išėjo pirmi. Ji pasiliko kartu su Bridžita Kerns, Leonora Grant ir ta sesele.

— Ta sesele?

Peteris linktelėjo.

— Raudonplauke. Kartais ji man patinka. Ji atrodo nuoširdi. Bet kartais, juk suprantate?

— Ne, — pasakė Tedis sekdamas Čako pavyzdžiu kalbėti kuo švelniau, — nesuprantu.

— Na, juk ją matėte, tiesa?

— Žinoma. Koks gi jos vardas?

— Jai nereikia vardo, — pareiškė Peteris. — Tokiai moteriai kaip ji? Nereikia jai jokio vardo. Nedora merga. Štai jos vardas.

— Bet Peteri, — įsiterpė Čakas, — juk sakei, kad tau ji patinka.

— Kada taip sakiau?

— Prieš minutę.

— Aha. Ji šiukšlė, žliugena.

— Noriu dar kai ko paklausti.

— Nedora, nedora, nedora.

— Peteri?

Peteris pažvelgė į Tedį.

— Ar galiu kai ko paklausti?

— Taip, žinoma.

— Ar tą vakarą grupėje nutiko kas nors neįprasta? Gal Reičelė Solando pasakė ką nors arba pasielgė neįprastai?

— Ji nepratarė nė žodžio. Ji pelė. Ji tik sėdėjo. Juk žinote, ji nužudė savo vaikus. Visus tris. Tikite tuo? Koks žmogus galėtų taip pasielgti? Tik nesveiki šūdžiai. Ar neprieštarausit, ponai, jei taip juos vadinsiu?

— Žmones kamuoja problemos, — įsiterpė Čakas.

— Vienus — didesnės, kitus — mažesnės. Jie nesveiki, kaip minėjai. Jiems reikia padėti.

— Jiems reikia dujų, — atšovė Peteris.

— Nesupratau?

— Dujų, — Peteris pakartojo Tedžiui.

— Dujų kameros bepročiams. Dujų kameros žudikams. Nužudė savo vaikus? Dujų kameros — kalėms.

Jie sėdėjo tylėdami, Peteris švytėjo, lyg būtų norėjęs apšviesti jiems pasaulį. Po akimirkos jis pliaukštelėjo per stalą ir atsistojo.

— Buvo malonu, ponai. Jau eisiu.

Tedis paėmė pieštuką ir ėmė skrebenti bylos viršelį, Peteris sustojo ir atsigręžė.

— Peteri, — kreipėsi Tedis.

— Ką?

— Aš…

— Ar galėtumėt liautis?

Tedis ant kartono ilgais lėtais brūkšniais išraižė savo inicialus.

— Įdomu, ar…

— Prašyčiau liautis… prašau…

Tedis, vis dar kažką braižydamas ant bylos viršelio, pakėlė galvą.

— Kas yra?

— Liaukitės…

— Ką?

Tedis pažvelgė į jį, tada vėl į bylą. Paskui atitraukė pieštuką ir kilstelėjo antakį.

— Ak taip. Prašau.

Tedis numetė pieštuką ant bylos.

— Geriau?

— Ačiū.

— Peteri, ar pažįstate ligonį, vardu Endrius Ledisas?

— Ne.

— Ne? Čia nėra ligonio tokiu vardu?

Peteris gūžtelėjo.

— A korpuse tokio nėra. Gal C korpuse. Mes su jais nesusitinkame. Jie sumauti pakvaišėliai.

— Ačiū, Peteri, — pasakė Tedis, čiupo pieštuką ir vėl ėmė skrebenti.

***

Apklausę Peterį Bryną, jie pakvietė Leonorą Grant. Leonora tikėjo, kad ji — Marija Pikford [* JAV nebyliojo kino aktorė (1893–1979).], Čakas — tai Daglasas Ferbanksas [* JAV kino aktorius (1883–1939).], o Tedis — Čarlis Čaplinas [* Anglų kino aktorius ir režisierius (1889–1977).]. Ji manė, kad kavinė yra biuras Saulėlydžio bulvare, o jie visi čia susirinko į Jungtinę aktorių korporaciją aptarti naujų pasiūlymų. Ji glamonėjo Čakui ranką ir vis klausinėjo, kas viską protokoluos.

Galų gale sanitarai buvo priversti atplėšti ją nuo Čako rankos, ji šaukė: „Adieu, mon cheri. Adieu.”

Kavinės viduryje ji išsiveržė iš sanitarų, pasileido atgal ir pribėgusi pasičiupo Čako ranką.

Tada tarė:

— Nepamiršk pamaitinti katės.

Čakas pažvelgė jai į akis ir atsakė:

— Būtinai.

Po to jie susitiko su Arturu Tumėjumi, primygtinai reikalaujančiu jį vadinti Džo. Džo pramiegojo visą to vakaro terapijos seansą. Paaiškėjo, kad Džo yra narkoleptikas. Per apklausą jis dukart užsnūdo, tai jau antras kartas per dieną.

Tuo momentu Tedis pajuto, kad šioji vieta veikia jo smegeninę. Jam ėmė niežėti plaukus; daugeliui jausdamas užuojautą, išskyrus Bryną, jis vis stebėjosi, kaip galima dirbti tokiomis sąlygomis.

Trejus sugrįžo maža šviesiaplauke moterimi vedinas, jos veidas priminė lempos formą. Akys giedros ir aiškios. Tas aiškumas ne nesveiko žmogaus, o protingos moters, gyvenančios ne itin protingame pasaulyje. Ji nusišypsojo ir droviai abiem pamojo.

Tedis peržvelgė Kolio užrašus: Bridžita Kerns.

— Niekada iš čia neišeisiu, — pasakė ji po kelių akimirkų.

Surūkiusi pusę cigaretės užgesino nuorūką, balsas skambėjo švelniai ir pasitikinčiai, o juk mažiau negu prieš dešimtmetį ji kirviu užkapojo savo vyrą.

— Nemanau, kad turėčiau, — pasakė ji.

— Kodėl? — paklausė Čakas. — Atleiskite už tokį klausimą, panele Kerns…

— Aš ponia.

— Ponia Kerns. Atleiskite, bet man jūs atrodote visai normali.

Ji laisvai, kaip niekas kitas šioje vietoje, atsilošė kėdėje ir švelniai sukikeno.

— Tikriausiai. Tokia neatrodžiau, kai pirmą kartą čia įžengiau. O Dieve. Džiaugiuosi, kad manęs nefotografavo. Man diagnozavo maniakinę depresiją, nebuvo priežasčių tuo netikėti. Kartais užeina niūrios dienos. Visiems pasitaiko. Skirtumas toks, kad dauguma nežudo savo vyrų kirviu. Man išaiškino, kad turėjau gilių neišspręstų konfliktų su tėvu, su tuo taip pat sutinku. Abejoju, ar išėjusi dar ką nors nužudyčiau, bet negali žinoti.

Ji nukreipė į juos cigaretės galiuką.

— Manau, jei vyras jus muštų ir dulkintų kas antrą sutiktą moterį ir jei nesulauktumėt pagalbos, suprastumėt, kodėl jį užkapojau kirviu.

Jos ir Tedžio akys susitiko, jos vyzdžiuose kažkas atsispindėjo — galbūt drovus mokinukės lengvabūdiškumas — tai jį prajuokino.

— Kas yra? — paklausė ji juokdamasi drauge.

— Gal jums tikrai nereikėtų iš čia išeiti, — atsakė jis.

— Taip sakote, nes jūs — vyras.

— Jūsų tiesa, po velnių.

— Na, tuomet jūsų nekaltinu.

Juokas po Peterio Bryno praskaidrino nuotaiką ir Tedis nusistebėjo, kad vis dar sugeba flirtuoti. Su nesveika ligone. Su žudike. „Štai kaip nutinka, Doloresa”. Bet dėl to visiškai nesijautė prastai, tarsi po dvejų ilgų gedulo metų būtų nusipelnęs nekaltai pajuokauti.

— Ką veikčiau, jei iš čia ištrukčiau? — tęsė Bridžita. — Jau nebežinau, kas ten pasaulyje dedasi. Girdėjau apie bombas. Bombas, ištisus miestus paverčiančias pelenais. Apie televizorius. Ar kaip ten juos vadina? Sklinda kalbos, kad kiekvienas korpusas gaus po vieną ir mes galėsime per tą dėžę žiūrėti vaidinimus. Nežinau, ar man tai patiks. Balsai, sklindantys iš dėžės. Veidai dėžėje. Kasdien pakankamai prisiklausau balsų ir prisižiūriu veidų. Man nereikia didesnio triukšmo.

— Ar galite papasakoti apie Reičelę Solando? — paprašė Čakas.

Ji susimąstė. Atrodė, lyg būtų susidūrusi su nenumatyta kliūtimi, Tedis stebėjo, kaip juda jos akys. Atrodė, tarsi mėgintų smegenyse surasti tinkamą skyrelį, Tedis užrašų knygelėje pridengęs riešu iškeverzojo žodį „meluoja”.

Ji prabilo atsargiai, tarsi mechaniškai iškaltais žodžiais:

— Reičelė gana maloni. Ji uždara. Daug kalba apie lietų, bet dažniausiai visai nekalba. Tiki, kad jos vaikai gyvi. Mano, kad tebegyvena Berkšyre ir kad mes — jos kaimynai, paštininkai, pasiuntiniai, pienininkai. Jai sunku suvokti tiesą.

Ji kalbėjo nuleidusi galvą, kai nutilo, neįstengė pažvelgti Tedžiui į akis. Žvilgsnis nušoko nuo jo veido. Tyrinėdama stalo paviršių, ji prisidegė dar vieną cigaretę.

Tedis susimąstė apie tai, ką išgirdo, ir suprato, kad Reičelės haliucinacijų apibūdinimas beveik žodis žodin atitiko tai, ką vakar išdėstė Kolis.

— Kiek laiko ji čia?

— Ką?

— Reičelė. Kiek laiko ji su jumis gyveno B korpuse?

— Spėju, kad apie trejus metus. Praradau laiko nuovoką. Tai labai lengva šioje vietoje.

— O kur ji gyveno anksčiau? — paklausė Tedis.

— Kiek girdėjau, C korpuse. Ją tikriausiai iš ten perkėlė.

— Bet jūs tiksliai nežinote?

— Ne, aš… Vėl ta laiko nuovoka.

— Aišku. Ar nenutiko kas nors neįprasta, kai paskutinį kartą ją matėte?

— Ne.

— Ji buvo grupėje?

— Ką?

— Kada paskutinį kartą ją matėte? — patikslino Tedis. — Ar tai nutiko grupinės terapijos seanse užpraeitą vakarą?

— Taip, taip. — Ji keletą kartų linktelėjo ir nuo peleninės krašto nubraukė šiek tiek pelenų. — Grupėje.

— Jūs visos kartu nuėjote į savo kambarius?

— Taip, su ponu Gantonu.

— Kaip tą vakarą elgėsi dr. Šihanas?

Ji pakėlė akis ir Tedis jos veide įžvelgė sumišimą, gal net baimę.

— Nesuprantu, ką turite omeny.

— Juk tą vakarą dr. Šihanas vadovavo seansui?

Ji pažvelgė į Čaką, paskui į Tedį, prikando dantimis viršutinę lūpą.

— Taip. Jis.

— Kaip jis atrodė?

— Dr. Šihanas?

Tedis linktelėjo.

— Normaliai. Jis malonus. Gražus.

— Gražus?

— Taip. Jis… negriežtas, kaip mano mama mėgdavo sakyti.

— Ar jis kada nors su jumis flirtavo?

— Ne.

— Priekabiavo?

— Ne, ne, ne. Dr. Šihanas geras gydytojas.

— O tą vakarą?

— Tą vakarą? — ji trumpam susimąstė. — Nieko neįprasta nenutiko tą vakarą. Kalbėjome apie, eee, pykčio tramdymą? Reičelė skundėsi dėl lietaus. Daktaras Šihanas išėjo prieš pat mums išsiskirstant. Ponas Gantonas palydėjo mus į kambarius, nuėjome gulti — tai viskas.

Tedis užrašų knygelėje po žodžiu „meluoja” užrašė „primokyta” ir užvertė viršelį.

— Tai viskas?

— Taip. O kitą rytą Reičelė jau buvo dingusi.

— Kitą rytą?

— Taip. Kai pabudau, sužinojau, jog ji pabėgo.

— O tą naktį? Apie vidurnaktį — juk jūs girdėjote?

— Ką girdėjau? — paklausė užgesindama nuorūką ir ranka vaikydama aplinkui pasklidusius dūmus.

— Sujudimą. Kai buvo pastebėta, kad dingo.

— Ne. Aš…

— Turėjote girdėti šūkavimus, klyksmus, sargybinių lakstymą, sirenų kaukimą.

— Maniau, kad tai sapnas.

— Sapnas?

Jis skubiai linktelėjo.

— Taip. Košmaras.

Ji pažvelgė į Čaką.

— Ar galėčiau gauti stiklinę vandens?

— Žinoma.

Čakas atsistojo ir apsidairė, kavinės gale šalia plieninio gėrimų pilstytuvo pamatė stirtą stiklinaičių.

Vienas sanitaras pusiau kilstelėjo nuo kėdės.

— Maršale?

— Tik įpilsiu vandens. Viskas gerai.

Čakas priėjo prie automato, paėmė stiklinę ir kelias sekundes mąstė, kuriame inde yra pienas, o kuriame — vanduo. Tuo metu, kai paspaudė snapelį — storą rankenėlę, panašią į metalinę kanopą — Bridžita Kerns čiupo Tedžio užrašų knygelę ir rašiklį. Akimis sulaikiusi Tedį atvertė švarų lapą, kažką jame paskubomis užrašė, užvertė ir knygelę su rašikliu pastūmė atgal Tedžiui.

Tedis pašaipiai pažvelgė į ją, bet ji nuleido akis ir tingiai paglostė cigarečių pakelį.

Čakas atnešė vandens ir atsisėdo. Vyrai stebėjo, kaip nugėrė pusę stiklinės, paskui ji pasakė:

— Ačiū. Ar turite dar klausimų? Aš jau pavargau.

— Ar kada buvote sutikusi ligonį, vardu Endrius Ledisas? — paklausė Tedis.

Jos veidas nė nekrustelėjo. Nė truputėlio. Tarsi būtų nulipdytas iš gipso. Rankas laikė priplojusi prie stalviršio, atrodė, kad jas pakėlus stalas nuskrietų iki lubų.

Tedis nesuprato kodėl, bet galėjo prisiekti, kad ji tuoj apsiverks.

— Ne, — atsakė ji, — niekada apie tokį negirdėjau.

***

— Manai, ji primokyta? — paklausė Čakas.

— O tu nemanai?

— Na, kalbėjo šiek tiek priverstinai.

Nekreipdami dėmesio į lašantį ant jų lietų, abu ėjo dengta perėja, jungiančia Ašeklifą su B korpusu.

— Šiek tiek? Ji tiksliai atkartojo Kolio anksčiau pasakytus žodžius. Kai paklausėme, kokia buvo terapijos seanso tema, ji nutilo, o paskui paklausė: „Pykčio tramdymas?” Tarsi nebūtų visiškai tikra. Tarsi būtų dalyvavusi viktorinoje, o visą praeitą naktį kalusi tekstą.

— Ir ką tai reiškia?

— Kad aš, po velnių, žinočiau, — nusikeikė Tedis. — Kaskart tik klausimai. Atrodo, kad kas pusvalandį jų padaugėja trisdešimčia.

— Pritariu, — atsiduso Čakas. — Ei, noriu tavęs paklausti: kas tas Endrius Ledisas?

— Pričiupai, ką? — Tedis prisidegė cigaretę, vieną tų, kurias laimėjo lošdamas pokerį.

— Klausinėjai apie jį visų ligonių, su kuriais kalbėjomės.

— Neklausiau Keno ir Leonoros Grant.

— Tedi, jie nelabai suvokė, kurioje planetoje esą.

— Tiesa.

— Aš tavo partneris, bose.

Tedis atsirėmė į akmeninę sieną, Čakas padarė tą patį. Tedis pasisuko, pakėlė akis į Čaką.

— Mes juk ką tik susitikome, — ištarė jis.

— A, tu manimi nepasitiki.

— Pasitikiu, Čakai, pasitikiu. Bet čia aš laužau taisykles. Labai norėjau šios bylos. Nuo to momento, kai tik departamentas gavo pranešimą apie įvykį.

— Ir ką?

— Ogi tą, kad mano motyvai nėra visiškai objektyvūs.

Čakas linktelėjo, prisidegė cigaretę ir trumpam susimąstė.

— Mano mergina Džiulė, Džiulė Taketomi — toks jos vardas — ji amerikietė, kaip ir aš. Nemokanti nė žodžio japoniškai. Po velnių, jos tėvai — jau trečioji karta, gyvenanti šioje šalyje. Bet ją uždarė į stovyklą, o paskui…

Jis papurtė galvą ir, nusviedęs cigaretę į lietų, pakėlė marškinius, parodydamas odos lopinėlį ties dešiniuoju klubu.

— Pažvelk, Tedi. Matai kitą mano randą?

Tedis pažiūrėjo. Randas buvo ilgas ir tamsus kaip želė, storas kaip nykštys.

— Gavau jį taip pat ne kare. Tada jau dirbau maršalu. Ėjau per duris Tahomoje. Vyrukas, paskui kurį ėjome, kirto man kardu. Ar gali patikėti? Prakeiktu kardu. Man susiuvo žarnas, aš tris savaites gulėjau ligoninėje. Dėl tarnybos, Tedi. Dėl šalies. O paskui jie mane išspyrė iš vietinės apygardos tik todėl, kad mylėjau azijietiškų bruožų amerikietę. — Jis užsismaukė marškinius. — Velniop juos.

— Jei gerai tavęs nepažinočiau, — po minutėlės pasakė Tedis, — prisiekčiau, kad tikrai myli tą moterį.

— Numirčiau dėl jos, — atšovė Čakas. — Neabejotinai.

Tedis linktelėjo. Tai tyriausias jausmas pasaulyje.

— Neišsižadėk jo, vaiki.

— Neišsižadėsiu, Tedi. Faktas. Bet turi man papasakoti, kodėl mes čia. Kas, po velnių, tas Endrius Ledisas?

Tedis numetė nuorūką ant akmeninio grindinio ir užmynė kulnu.

„Doloresa, — pagalvojo jis, — turiu jam papasakoti. Negaliu daugiau to laikyti savyje!”

Jei tik po visų mano nuodėmių — girtuoklysčių, kad ilgam palikdavau tave vieną, kad nuvyliau tave, sudaužiau tau širdį — galėčiau nors vieną jų atitaisyti, pagaliau tam atėjo laikas, tai paskutinė mano galimybė. Noriu pasielgti teisingai, brangioji. Noriu išpirkti kaltę.

Tu, kaip niekas kitas, mane suprasi.

— Endrius Ledisas, — pasakė Čakui ir žodžiai užstrigo išdžiūvusioj gerklėj. Jis nurijo, sudrėkino seilėmis gerklę ir vėl pabandė kalbėti…

— Endrius Ledisas, — pakartojo, — buvo namo, kurio viename iš butų su žmona gyvenome, ūkvedys.

— Aišku.

— Jis buvo ir namo padegėjas.

Čakas tai išgirdęs įsistebeilijo į Tedį.

— Taigi…

— Endrius Ledisas, — tęsė Tedis, — sukėlė tą gaisrą…

— Po galais.

— …kuriame žuvo mano žmona.

8

Tedis, prisiartinęs prie dengtos perėjos krašto, iškišo galvą laukan, kad sušlapintų veidą ir plaukus. Lašuose išniro ir nuvarvėjęs ištirpo jos atvaizdas.

Doloresa nenorėjo, kad tą rytą jis eitų į darbą. Tais paskutiniaisiais gyvenimo metais ji tapo nepaaiškinamai baikšti, dėl kamavusios nemigos nuolat virpėdavo ir jausdavosi pasimetusi. Nerimui atslūgus, kutendavo jį, paskui pasiūlydavo uždaryti langines ir dieną praleisti namie neišlipant iš lovos.

Apkabinusi ilgai ir stipriai laikydavo jį glėbyje, Tedis jausdavo jos kaulėtas rankas, maigančias jo kaklą.

Kai prausėsi po dušu, Doloresa atėjo pas jį, bet jis labai skubėjo, beveik vėlavo ir, kaip dažnai nutikdavo pastarosiomis dienomis, buvo pagiringas. Jo galva buvo tarsi permirkusi ir pilna spyglių. Moteriai prisiglaudus jis pasijuto lyg švitriniu popieriumi perbrauktas. Dušo vanduo talžė kūną kaip šautuvo šratai.

— Pasilik, — paprašė ji. — Tik vieną dieną. Ką pakeis viena diena?

Jis pabandė nusišypsoti, švelniai kilstelėjo ją nuo grindų ir pasilenkė paimti muilo.

— Mieloji, negaliu.

— Kodėl negali? — Ji įkišo ranką jam tarp kojų. — Prašau. Paduok muilą. Nuprausiu, — pasakė delnu braukydama per sėklides ir kandžiodama krūtinę.

Jis stengėsi nepastumti jos. Kaip įmanydamas švelniau suėmė ją už pečių, kilstelėjo ir atitraukė per vieną ar du žingsnius.

— Liaukis, — pasakė, — tikrai turiu eiti.

Ji nusijuokė, toliau bandė glamonėti jį nosimi, bet jos akyse Tedis pastebėjo augančią neviltį. Jis norėtų būti laimingas. Nesijausti vienišas. Norėtų susigrąžinti tas dienas, kada per daug dirbo, per daug gėrė, kada pasaulis, jai prabudus vieną rytą, atrodė per daug šviesus, per daug triukšmingas, per daug šaltas.

— Gerai, gerai.

— Ji atsilošė, kad Tedis galėtų matyti jos veidą, jo pečiais, garais apgaubdamas jos kūną, teškeno vanduo.

— Susitarkim. Gerai, ne visą dieną, brangusis. Ne visą dieną. Nors valandą. Nors valandą pavėluok.

— Aš jau…

— Tik valandą, — prašė trindama jį muiluota ranka. — Tik valandą, paskui galėsi eiti. Noriu pajusti tave savyje. — Ji pasistiebė pabučiuoti.

Tedis skubiai pakštelėjo jai į lūpas ir pasakė:

— Brangioji, negaliu.

Paskui atsuko veidą į dušą.

— Ar jie vėl tave pašauks? — paklausė ji.

— Ką?

— Kariauti.

— Su ta niekinga šalimi? Mieloji, karas baigsis man nespėjus susivarstyti batų.

— Nežinau, — pasakė ji. — Nežinau net, kodėl mes ten kariaujam. Noriu pasakyti…

— Todėl, kad SKLA [* Šiaurės Korėjos liaudies armija, įkurta 1948 m. vasario 8 d.] daugiau neturi iš ko gauti tokios karinės technikos, mieloji, kaip tik iš Stalino. Turime įrodyti, kad pasimokėme iš Miuncheno, — turėjome tada sustabdyti Hitlerį, taigi sustabdysime ir Staliną, ir Mao. Dabar pat. Korėjoje.

— Jau turi eiti.

— Jei mane pašauktų, turėčiau paklusti. Bet tai nenutiks, brangioji.

— Iš kur tu žinai?

Ji užpylė jam ant galvos šampūno.

— Ar kada susimąstei, kodėl jie taip mūsų nekenčia? Komunistai? — paklausė ji. — Kodėl jie nenori palikti mūsų ramybėje? Pasaulis ruošiasi karui, ir aš nesuprantu kodėl?

— Niekas nesiruošia karui.

— Ruošiasi. Juk skaitai laikraščius ir…

— Tai nustok juos skaityti.

Tedis išsiskalavo plaukus, ji prisispaudė veidu jam prie nugaros ir rankomis apsivijo pilvą.

— Prisimenu, kai pirmą kartą tave pamačiau giraitėje. Su uniforma.

Tedis nemėgo šių kalbų. Atsiminimai. Ji nesugebėjo susitaikyti su dabartine situacija, su tuo, kuo jie tapo, su atsiskleidusiomis ydomis, taigi dažnai mintimis grįždavo į praeitį, kad prasiblaškytų.

— Tu buvai toks gražus. O Linda Koks pasakė: „Aš pirma jį pamačiau”. Ar pameni, ką aš pasakiau?

— Vėluoju, brangioji.

— Visai ne tai. Ne. Aš pasakiau: „Gal tu jį pamatei pirmoji, Linda, bet aš jį matysiu paskutinė”. Ji pamanė, kad tu atrodai kažkoks piktas, bet aš pasakiau: „Mieloji, ar matei jo akis? Jose nėra nė lašo pykčio.”

Tedis išjungė dušą, atsisukęs pastebėjo, kad žmonai taip pat teko muilo. Jos kūnas buvo visas apdrabstytas putomis.

— Nori, kad įjungčiau dušą?

Ji papurtė galvą.

Užsijuosęs ant liemens rankšluostį, priėjo prie kriauklės ir ėmė skustis. Doloresa stebėjo jį atsirėmusi į sieną, muilas ant jos kūno šiek tiek apdžiūvo.

— Kodėl neini džiovintis? — paklausė Tedis. — Užsimesk chalatą.

— Nebėra, — pasakė ji.

— Yra. Atrodai lyg aplipdyta baltomis siurbėlėmis.

— Kalbu ne apie muilą, — atsakė ji.

— O apie ką?

— Apie Kokosų giraitę. Sudegė visiškai, kai buvai išvykęs.

— Taip, brangioji, girdėjau.

— Išvykęs, — ji tyliai niūniavo bandydama praskaidrinti nuotaiką, — išvykęs…

Jos balsas visada buvo pats gražiausias. Tą naktį, kai grįžo iš karo, jie užsisakė kambarį Parker House viešbutyje. Jiems pasimylėjus Tedis gulėjo lovoje ir tada pirmą kartą išgirdo ją dainuojant — iš vonios, pro durų apačią besiveržiant garui, sklido daina — Buffalo Girls.

— Ei, — pašaukė ji.

— Ką?

Veidrodyje atsispindėjo kairysis jos šonas. Didžioji dalis putų buvo sudžiūvusios ant odos, ir tai jį erzino. Ji šaukte šaukėsi prievartos, bet jis negalėjo jos taip nuskriausti.

— Turi kitą?

— Ką?

— Turi?

— Ką, po velnių, čia tauški? Aš dirbu, Doloresa.

— Kai liečiau tavo draugužį…

— Nekalbėk daugiau. Jėzau Kristau.

— …duše, jis net nepasistojo.

— Doloresa. — Jis nusisuko nuo veidrodžio. — Tu kalbėjai apie bombas. Apie pasaulio pabaigą.

Ji gūžtelėjo, tarsi tai neturėtų nieko bendra su dabartiniu pokalbiu. Atrėmusi koją į sieną pirštu nusibraukė nuo vidinės šlaunies pusės vandenį.

— Tu manęs daugiau nebedulkini.

— Doloresa, aš rimtai — nekalbėk šitaip šiuose namuose.

— Taigi manau, kad dulkini kitą.

— Nieko aš nedulkinu ir prašau: nustok vartoti šį žodį.

— Kokį žodį? — Jos ranka nuslydo tamsiais gaktos plaukais. — Dulkinti?

— Taip.

Jis pakėlė vieną ranką, kita ranka skutosi toliau.

— Čia blogas žodis?

— Pati žinai, kad blogas.

Jis skustuvu braukė per kaklą, girdėjo, kaip tarp putų brūžuojasi plaukai.

— O koks geras žodis?

— Ką?

Jis įmerkė skustuvą, ištraukęs nukratė.

— Kokiais žodžiais man kalbėti apie savo kūną, kad tu negrūmotum kumščiu?

— Aš negrūmoju kumščiu.

— Grūmoji.

Baigęs skusti kaklą, nušluostė skustuvą į frotinį rankšluostuką. Tada ėmėsi lyginti kairiąją žandeną.

— Ne, mieloji. Negrūmoju.

Jo žvilgsnis veidrodyje užkabino jos kairiąją akį.

— Ką turėčiau sakyti? — Viena ranka ji glostė viršutinius plaukus, kita — apatinius. — Kad gali tą vietą laižyti, bučiuoti, dulkinti. Gali žiūrėti, kaip iš ten išlenda kūdikis. Bet negali apie ją kalbėti?

— Doloresa.

— Šiknius, — nusikeikė ji.

Skustuvas gan giliai prarėžė skruosto odą, Tedis įtarė, kad iki pat žandikaulio. Jo akys išsiplėtė, o visa kairioji veido pusė tarsi užsidegė. Ant žaizdos patekus skutimosi kremo, jį tarsi elektra nupurtė, ir kraujas, sumišęs su putomis, ėmė tekėti į kriauklę.

Ji atnešė rankšluostį, bet jis atstūmė ją. Įkvėpęs pro sukąstus dantis oro pajuto, kaip skausmas užtemdo akis, nusvilina smegenis. Kraujas tekėjo į kriauklę, Tedis pasijuto lyg verktų. Ne iš skausmo. Ne dėl pagirių. O todėl, kad nesuprato, kas darosi žmonai — tai merginai, su kuria jis susipažino per šokius Kokosų giraitėje. Jis nesuprato, kas vyksta su ja, kas vyksta su pasauliu: visur tik purvini karai, gili neapykanta ir šnipinėjimai Vašingtone, Holivude, dujokaukės mokyklose, požeminės slėptuvės nuo bombų. Viskas kažkaip susiję: žmona, šis pasaulis, jo girtuoklystės, karas, kuriame jis dalyvavo, nes nuoširdžiai tikėjo, kad karas visa tai užbaigs…

Kraujas tekėjo į kriauklę, o Doloresa atsiprašinėjo:

— Atleisk man, atleisk man, atleisk man.

Jis, stengdamasis jos nepaliesti ir nežiūrėti į ją, paėmė antrąkart pasiūlytą rankšluostį, girdėjo raudą jos balse, žinojo, kad ašarų pilnos akys ir veidas, jis neapkentė sumautai šlykštaus pasaulio ir visko jame.

***

Laikraštyje buvo pacituoti jo paskutiniai žmonai pasakyti žodžiai — kad jis ją mylįs.

Melas.

Štai žodžiai, kuriuos jis jai paskutinį kartą ištarė.

Prispaudęs prie žandikaulio jau trečią rankšluostį, siekdamas durų rankenos, jis akimis susirado jos veidą:

— Jėzau, Doloresa, turi suimti save į rankas. Turi pareigų. Pagalvok retkarčiais apie jas, gerai? Ir deramai pasirūpink savo sumauta smegenine.

Tokie buvo paskutiniai žodžiai, kuriuos išgirdo iš jo žmona. Jis uždarė duris ir nusileido laiptais, stabtelėdamas ant paskutinio laiptelio. Pagalvojo, kad reikėtų grįžti. Pagalvojo, kad reikėtų grįžti ir ištaisyti padėtį. Jei ne visiškai, tai bent sušvelninti.

Sušvelninti. Gera mintis.

***

Dengta perėja jų link su saldymedžio šaknį primenančiu randu palei kaklą, surakintomis kulkšnimis ir riešais krypuodama ėjo moteris. Už alkūnių ją vedė sanitarai. Atrodė patenkinta, skleidė anties garsus ir bandė plasnoti alkūnėmis.

— Kuo ji nusikalto? — paklausė Čakas.

— Ar šita? — paklausė sanitaras. — Tai senoji Megė. Mes ją vadiname Zefyrine Mege. Mes tik vedame ją į Hidroterapijos kabinetą. Deja, negalime jai nuimti grandinių.

Megei stabtelėjus priešais, sanitarai abejingai trūktelėjo ją, kad eitų toliau, bet ji stumtelėjo juos alkūnėmis ir įsirėmė kulnais į grindinį, vienas sanitaras tik išvertė akis ir atsiduso.

— Dabar ji stengsis patraukti jus savo pusėn.

Megė įsistebeilijo į jų veidus, jos galva buvo pakrypusi dešinėn ir krutėjo tarsi lendančio iš savo kiauto vėžlio.

— Aš esu kelias, — pasakė ji. — Aš esu šviesa. Nekepsiu jums prakeiktų zefyrų. Nekepsiu. Suprantat?

— Žinoma, — atsiliepė Čakas.

— Be abejo, — pritarė Tedis, — jokių zefyrų.

— Jūs čia buvote. Čia ir pasiliksite. — Megė pauostė orą.

— Tai jūsų ateitis ir jūsų praeitis, jos juda ciklais, kaip mėnulis sukasi aplink Žemę.

— Taip, pone.

Ji pasilenkė arčiau ir pauostė juos. Pirmiausia — Tedį, paskui — Čaką.

— Čia slypi daug paslapčių. Tik dėl jų šis pragaras ir gyvuoja.

— Na, dėl jų ir zefyrų, — pasakė Čakas.

Ji nusišypsojo, akimirką net pasirodė, kad kažkoks pragiedrulis įsismelkė į jos kūną ir pasislėpė už lėliukių.

— Juokis, — pasakė ji Čakui. — Sveika sielai. Juokis.

— Gerai, pone, — atsakė Čakas.

Ji sulenktu pirštu palietė jo nosį.

— Noriu prisiminti tave tokį — besijuokiantį.

Tada ji nusisuko ir ėmė eiti. Sanitarai pajudėjo iš paskos, jie nuėjo perėja ir dingo už šoninių ligoninės durų.

Čakas burbtelėjo:

— Juokinga moterėlė.

— Ji būtų dėkinga, jei sugrąžintum ją pas mamą.

— Tada ji nužudytų mamą ir palaidotų flygelyje, bet vis dėlto… — Čakas prisidegė cigaretę. — Grįžkim prie Lediso.

— Jis nužudė mano žmoną.

— Jau pasakojai. Kaip?

— Padegė namą.

— Ir tai pasakojai.

— Jis buvo namo ūkvedys. Nesutarė su namo savininku. Savininkas jį atleido. Kiek žinoma, gaisro priežastis — tyčinis padegimas. Kažkas jį sukėlė. Ledisas buvo įtariamųjų sąraše, bet šiek tiek užtruko, kol buvo surastas, per tą laiką jis susiorganizavo alibi. Tuomet nebuvau tikras, po velnių, kad jis padegė.

— Kodėl pakeitei nuomonę?

— Prieš metus, skaitydamas laikraštį, pamačiau straipsnį apie jį. Rašė, kad supleškino mokyklą, kurioje dirbo. Tokia pati istorija: jį atleido, tada jis sugrįžo ir užkūrė rūsyje buvusį katilą, kad sprogtų. Toks pat braižas. Vaikų mokykloje nebuvo, tik iki vėlumos dirbusi direktorė. Ji mirė. Ledisas buvo teisiamas, skundėsi, kad girdi balsus, jis buvo nuteistas ir pasodintas į Setoko kalėjimą. Kažkas ten nutiko, nežinau kas, bet prieš šešis mėnesius jį perkėlė čia.

— Bet niekas jo čia nematė.

— Niekas nei A korpuse, nei B korpuse.

— Tuomet jis turėtų būti C korpuse.

— Taip.

— Arba miręs.

— Gali būti. Tai dar viena priežastis, kodėl turėtume surasti kapines.

— Tarkim, jis vis dėlto gyvas.

— Tarkim…

— Jei jį surasi, Tedi, ką ruošiesi daryti?

— Nežinau.

— Nemeluok, bose.

Dvi seselės, prisispaudusios arčiau sienos, kad neužlytų, kaukšėdamos kulniukais artėjo prie jų.

— Vyručiai, jūs šlapi, — pratarė viena.

— Ar visur šlapi? — paklausė Čakas ir ėjusioji arčiau sienos smulki mergina trumpais juodais plaukais nusijuokė.

Jiems prasilenkus, juodaplaukė seselė atsisuko į juos.

— Ar jūs, maršalai, visada tokie šmaikštūs?

— Priklauso nuo… — pasakė Čakas.

— Nuo ko?

— Darbuotojo ypatybių.

Jos abi sekundėlę stabtelėjo ir, kai susivokė, juodaplaukė seselė įsikniaubė veidu kitai į petį. Abi prapliupo juoktis ir nuėjo ligoninės durų link.

Jėzau, kaip Tedis pavydėjo Čakui. Gebėjimo įtikinamai kalbėti. Mokėjimo kvailai flirtuoti. Talento kareiviškai lengvai žaisti beprasmiais žodžiais. Bet labiausiai jo lengvabūdiško žavesio.

Tedžiui žavėti niekada nesisekė. Po karo tai tapo dar sunkiau. Po Doloresos mirties ėmė nesisekti visiškai.

Žavesiu mėgavosi tie, kurie vis dar tikėjo padėties teisingumu. Kad pasaulis yra tyras ir sugebės pasakyti griežtą „ne”.

— Žinai, — Tedis kreipėsi į Čaką, — tąryt, kai paskutinį kartą mačiausi su žmona, ji kalbėjo apie gaisrą Kokosų giraitėje.

— Ir ką?

— Ten mes susitikome. Toje giraitėje. Ji buvo ten su turtinga kambario drauge, o aš patekau kaip kariškis. Tai nutiko prieš pat man išplaukiant. Visą naktį su ja šokau. Net fokstrotą.

Čakas ištiesė kaklą ir pažvelgė į Tedį.

— Tu šokai fokstrotą? Bandau tai įsivaizduoti, bet…

— Ei, bose, — pertraukė Tedis, — kad būtum matęs mano žmoną tą naktį. Būtum šokinėjęs ant grindų kaip triušiukas, jei tik ji būtų paprašiusi.

— Taigi sutikai ją Kokosų giraitėje.

Tedis linktelėjo.

— Paskui toji giraitė sudegė, kai aš buvau… Italijoje? Taip, tada buvau Italijoje. Ji priminė man tai, nežinau kodėl, spėju, kad šiaip sau. Ji labai bijojo ugnies.

— Bet juk žmona žuvo per gaisrą, — tyliai pasakė Čakas.

— Likimo ironija, tiesa?

Prieš akis iškilus jos atvaizdui, Tedžiui vėl sugėlė širdį: tą paskutinį rytą ji stovėjo koja atsirėmusi į vonios kambario sieną, nuoga, apsitaškiusi baltomis pusiau apdžiūvusiomis putomis.

— Tedi?

Tedis pažvelgė į jį.

Čakas ištiesė rankas.

— Aš tave palaikysiu. Kas benutiktų. Nori surasti Ledisą ir jį nužudyti? Gali manimi pasikliauti.

— Pasikliauti? — Tedis nusišypsojo. — Negirdėjau to sakant nuo…

— Bet, bose, turiu žinoti, ko man tikėtis. Aš rimtai. Turim išsrėbti šitą mėšlą arba viskas baigsis kaip Kefauverio teismo procese ar panašiai. Šiomis dienomis visi viską stebi, juk supranti? Mus visus. Stebi. Pasaulis kas minutę vis mažėja.

— Čakas suglostė tankius ant kaktos pasišiaušusius plaukus.

— Manau, kad tu kažką žinai apie šią vietą. Manau, kad žinai, po velnių, daug daugiau, negu man pasakoji. Įtariu, atvykai čia kažkam pakenkti.

Tedis suplazdeno ranka virš krūtinės.

— Aš rimtai, bose.

Tedis atsiliepė:

— Mes šlapi.

— Na ir kas?

— Ogi tas. Nori visai permirkti?

***

Jie išėjo pro vartus ir nuėjo pakrante. Lietus buvo perkošęs viską. Namo dydžio bangos daužėsi į uolas. Užvirtusios aukštai, dužo užleisdamos vietą naujoms.

— Nenoriu jo nužudyti, — Tedis pabandė prarėkti šniokštimą.

— Ne?

— Ne.

— Nelabai tikiu.

Tedis gūžtelėjo.

— Jei ji būtų buvusi mano žmona, — pasakė Čakas, — nužudyčiau jį dukart.

— Pavargau žudyti, — atsakė Tedis. — Dar nuo karo laikų. Praradau orientaciją. Kaip tai įmanoma, Čakai? Bet praradau.

— Vis dėlto. Tai tavo žmona, Tedi.

Jie priėjo aštrių juodų uolienų, kylančių nuo paplūdimio medžių link, atodangą ir ėmė kopti į salos gilumą.

— Žiūrėk, — sušuko Tedis, kai jie priėjo mažą plynaukštę, apsuptą aukštų medžių, šiek tiek sulaikančių lietų.

— Pirmiausia man rūpi atlikti darbą. Mes išsiaiškinsime, kas nutiko Reičelei Solando. O jei dar sutiksiu ir Ledisą? Puiku. Pasakysiu, jog žinau, kad jis nužudė mano žmoną. Pasakysiu, kad lauksiu jo žemyne, kai jį paleis. Pasakysiu, kad, kol būsiu gyvas, neleisiu jam kvėpuoti laisvės oru.

— Ir tai viskas? — nusistebėjo Čakas.

— Tai viskas.

Čakas, atmesdamas nuo kaktos plaukus, rankove nusišluostė akis.

— Netikiu tavimi. Tiesiog netikiu.

Tedis, pažvelgęs į pietinę ratu susodintų medžių pusę, pamatė Ašeklifo ligoninės viršutinę dalį, jos akylus mansardos langus.

— Ar nemanai, kad Kolis numano tavo tikrąjį atvykimo tikslą?

— Tikrasis tikslas — surasti Reičelę Solando.

— Po velnių, Tedi, jei vyrukas, nužudęs tavo žmoną, sėdi čia, tuomet…

— Bet jis nebuvo nuteistas už tai. Nėra ko sieti jį ir mane. Nėra ko.

Čakas atsisėdo ant išsikišusio akmens, nulenkė galvą į lietų.

— O kur kapinės? Kodėl mes nesugebame jų surasti, jei jau esame čia. Jei rastume Lediso antkapį, žinotume, kad pusė mūšio įveikta.

Tedis pažvelgė į juodą medžių rato gilumą.

— Puiku.

Čakas atsistojo.

— Tarp kitko, ką ji tau pasakė?

— Kas?

— Ligonė.

— Čakas spragtelėjo pirštais.

— Bridžita. Ji pasiuntė mane atnešti vandens. Žinau, kad ji kažką tau pasakė.

— Nesakė.

— Nesakė? Meluoji. Žinau, ji…

— Ji užrašė, — paaiškino Tedis ir patapšnojo per kariško apsiausto kišenes ieškodamas užrašų knygelės.

Rado ją vidinėje kišenėje ir ištraukęs ėmė vartyti.

Čakas ėmė švilpauti ir trepsėti į minkštą žemę žąsies žingsniu.

Atvertęs reikiamą puslapį, Tedis burbtelėjo:

— Adolfai, liaukis.

Čakas priėjo artyn.

— Radai?

Tedis linktelėjo ir pasuko knygelę, kad Čakas pamatytų puslapį su vieninteliu iškeverzotu žodžiu, bepradedančiu lietis nuo lietaus:

bėk

9

Paėję apie pusę mylios į salos gilumą, jie aptiko akmenis. Po melsvai pilkais debesimis dangus maišėsi su tamsa. Teko perlipti šlapias uolas, apaugusias aukštomis jūržolėmis, nuo lietaus tapusias slidžiomis, ėjo kabindamiesi ir klupdami, todėl abu išsiterliojo purvu.

Žemiau plytėjo laukas, toks pat lygus kaip debesų apačia, jame niekas neaugo, išskyrus vieną kitą atsitiktinį krūmą, blaškėsi keletas audros atneštų lapų, žemė buvo nuklota daugybe mažų akmenėlių. Tedis iš pradžių manė, kad jie atriedėjo kartu su vėjo atneštais lapais. Jis stabtelėjo pusiau palipęs žemyn uola ir dar kartą apsižvalgė.

Akmenys buvo išdėstyti lauke mažomis tvirtomis krūvelėmis, kiekviena krūvelė nutolusi viena nuo kitos per maždaug šešis colius. Tedis uždėjo ranką Čakui ant peties ir parodė į krūveles.

— Kiek krūvelių suskaičiavai?

Čakas nesuprato:

— Ką?

Tedis pasakė:

— Tie akmenys. Ar matai juos?

— Taip.

— Jie sudėlioti į atskiras krūveles. Kiek jų suskaičiavai?

Čakas metė tokį žvilgsnį, lyg audra būtų trenkusi jam per galvą.

— Tai tik akmenys.

— Aš rimtai.

Čakas vėl nutaisė tokį pat žvilgsnį, paskui sutelkė dėmesį į lauką. Po minutėlės pasakė:

— Suskaičiavau dešimt.

— Aš taip pat.

Po Čako kojomis purvas išskydo, jis paslydo, sumosikavo ranka, kurią Tedis pačiupo ir laikė tol, kol Čakas atgavo pusiausvyrą.

— Gal galėtume palypėti žemyn? — pasiūlė šiek tiek susierzinęs Čakas.

Jie, skindamiesi kelią, nulipo žemyn. Tedis, nuėjęs prie akmenų krūvelių, pastebėjo, kad jos išdėliotos dviem eilėmis — viena aukščiau kitos. Kai kurios krūvelės buvo gerokai mažesnės už kitas. Keliose krūvelėse gulėjo tik po tris ar keturis akmenėlius, kitose — virš dešimties ar net dvidešimties.

Tedis žingsniavo tarp tų dviejų eilių, paskui stabtelėjo ir pažvelgęs į Čaką tarė:

— Mes apsiskaičiavome.

— Kaip?

— Štai čia, tarp šių dviejų krūvelių, — Tedis palaukė, kol Čakas prieis arčiau, kad galėtų abu tai pamatyti.

— Čia tik vienas akmuo. Krūvelė iš vieno akmens.

— Ne. Tokiame vėjyje jis galėjo atriedėti iš kitos krūvos.

— Jis vienodai nutolęs nuo kitų krūvelių. Per pusę pėdos į kairę nuo šitos, per pusę pėdos į dešinę nuo anos. Kitoje eilėje taip pat yra dvi tokios krūvos. Po vieną akmenį.

— Ir ką?

— Ogi tą, kad yra trylika akmenų krūvelių, Čakai.

— Manai, kad ji jas paliko? Tikrai taip manai?

— Manau, kad kažkas tai padarė.

— Dar vienas kodas.

Tedis atsitūpė šalia akmenų. Užsitraukė ant galvos savo karišką apsiaustą, užsiautė skvernus priešais, kad apsaugotų užrašų knygelę nuo lietaus. Jis ėmė ropoti kaip krabas, stabtelėdamas ties kiekviena krūvele, skaičiuodamas akmenis ir užsirašydamas. Eidamas aplink visas krūveles, užrašė trylika skaičių: 18-1-4-9-5-4-23-1-12-4-19-14-5.

— Gal čia kokia kombinacija, — burbtelėjo Čakas, — didžiausiai pasaulyje pakabinamai spynai.

Tedis užvertė užrašinę ir įsidėjo į kišenę.

— Neblogas spėjimas.

— Ačiū, ačiū, — atšovė Čakas, — surengsiu po du pasirodymus per vakarą Ketskilyje. Ateisi?

Tedis nusismaukė nuo galvos apsiaustą ir atsistojo, lietus vėl ėmė jį skalbti, užkaukė vėjas.

Jie, palikę uolas dešinėje, nuėjo į šiaurinę pusę, o Ašeklifo ligoninė, plakama vėjo ir lietaus maišalynės, pasiliko kažkur kairėje. Per kitą pusvalandį oras dar labiau subjuro, jie ėjo suglaudę pečius, kad vienas kitą girdėtų, svyrinėdami kaip girtuokliai.

— Kai Kolis paklausė, ar tu tarnavai armijos žvalgyboje, sumelavai?

— Ir taip, ir ne, — atsakė Tedis. — Buvau paleistas iš reguliariosios kariuomenės.

— O kaip į ją patekai?

— Baigęs vidurinę mokyklą gavau siuntimą mokytis radistų mokykloje.

— O iš ten?

— Paskui intensyvus kursas kariniame koledže, na, o vėliau — žvalgyba.

— Ir kaip baigėsi tavo tarnyba žvalgyboje?

— Susimoviau, — Tedis turėjo šaukti, kad vėjas nenustelbtų jo. — Neteisingai iššifravau priešo pozicijos koordinates.

— Kiek prašovei?

Tedis vis dar aiškiai prisiminė triukšmą, sklidusį iš radijo stotelės. Riksmai, trukdžiai, verksmas, trukdžiai, pabūklų salvės ir vėl riksmai, vėl verksmai ir trukdžiai. Ir visų tų triukšmų fone — vaikino balsas, sakantis: „Matai, kur atsidūrė kita mano kūno dalis?”

— Apie pusė bataliono, — išrėkė Tedis vėjyje, — buvo sumalta į kotletus.

Minutę ausyse šėlo tik vėjas, paskui Čakas šūktelėjo:

— Atleisk. Tai siaubinga.

Jie pasiekė kalvos viršūnę, nuo kurios vėjas jų vos nenurideno žemyn, bet Tedis pagriebė Čakui už alkūnės. Jiedu, nulenkę galvas ir kūnus prieš vėją, ėjo tolyn — iš pradžių nė nepastebėjo antkapių. Stūmėsi sunkiai klampodami lietaus užpiltomis akimis, kol Tedis užkliuvo už priešais gulinčios pakrypusios akmeninės lentelės, vėjo išplėštos iš savo vietos, su įspaustu užrašu:

JAKOBAS PLAGAS

BOCMANAS

1832–1858

Jiems iš kairės lūžo medis, garsas buvo tarsi kirvio, kapojančio skardinį stogą. Čakas suriko:

— Jėzau Kristau!

Tuo metu vėjas pakėlė medžio nuolaužas ir bloškė tiesiai jiems prieš akis.

Rankomis prisidengę veidus jie įžengė į kapines. Purvas, lapai ir medžio nuolaužos šėlo taip įsiaudrinę, lyg būtų gyvi. Vyrai, beveik apakinti audros, keletą kartų suklupo, Tedis priešais pamatė didelį tamsiai pilką siluetą ir ėmė rodyti į jį pirštu, jo šūksnius užgožė vėjas. Kažkas didelis, beveik lyžteldamas plaukus, praskriejo visai šalia galvos. Jie bėgo nešami vėjo, trepsėdami kojomis, žemė kilnojosi ir dunksėjo.

Kažkoks mauzoliejus. Durys buvo plieninės, bet išlūžusios ties vyriais, po jų slenksčiu žėlė piktžolės. Tedis pastūmė duris, vėjo gūsis nubloškė drauge su jomis į kairę, ir jis parpuolė ant žemės. Durys išsinėrė iš apatinių vyrių, sucypė ir trenkėsi į sieną. Slidinėdamas purve Tedis atsistojo, bet vėjas smogė jam per pečius, jis suklupo ant vieno kelio, priešais pamatė juodą tarpdurį ir, prasiyręs per purvą, nušliaužė į vidų.

— Ar kada matei ką nors panašaus? — paklausė Čakas, jau stovėdamas tarpdury ir stebėdamas gamtos siautėjimą. Vėjas su lietumi nešiojo purvą, lapus, medžių šakas, akmenis — žviegdamas ir draskydamas žemę lyg šernų banda.

— Niekuomet, — atsakė Tedis, ir jie pasitraukė tolyn nuo tarpdurio.

Čakas vidinėje palto kišenėje susirado degtukų dėžutę, kuri kažkaip išliko sausa. Užstojęs vėją kūnu, įžiebė iš karto tris degtukus. Patalpos viduryje jie išvydo tuščią cementinę plokštę — nei karsto, nei kūno nebebuvo, matyt, buvo perkeltas ar pavogtas tais laikais, kai čia dar buvo laidojama.

Pastebėję už plokštės sienoje įmūrytą akmeninį suolelį, pasuko prie jo, kaip tik tada užgeso degtukai. Abu prisėdo, vėjas toliau siaubė tarpdurį ir trankė duris į sieną.

— Neblogai, ką? — pasakė Čakas. — Gamta pasiuto, o jau dangaus spalva… Ar matei, kokį salto atliko tas antkapis?

— Aš jį stumtelėjau, bet, taip, atrodė įspūdingai.

— Oho, — Čakas rankomis suspaudė kelnių atraitą, po kojomis privarvėjo bala, paskui papleveno permirkusius marškinius. — Geriau būtumėm laikęsi arčiau bazės. Gal vertėtų išlaukti. Čia.

Tedis linktelėjo.

— Menkai nusimanau apie uraganus, bet nuojauta kužda, kad tai tik apšilimas.

— Tas vėjas keičia kryptį. Ir kapinės tuoj atslinks iki mūsų.

— Vis tiek geriau palauksiu čia, o ne lauke.

— Žinoma, bet ieškoti kapų siaučiant uraganui? Kokie mes šaunuoliai, po velnių.

— Nelabai.

— Kaip greit jis stiprėja. Prieš sekundę dar tik smarkiai lijo, o po sekundės — mes jau kaip Dorotėja, skrendanti į Ozą.

— Ten siautė tornadas.

— Koks?

— Tas, Kanzase.

— A.

Žviegimas vis stiprėjo, Tedis girdėjo, kaip už nugaros vėjas daužo storą akmeninę sieną, tarsi kumščiais trankytų, jautė nugaroje smūgių virpesius.

— Tai tik apšilimas, — pakartojo jis.

— Kaip manai, ką šiuo metu veikia visi tie bepročiai?

— Taip pat stūgauja, — atsakė jis.

Minutę jie sėdėjo tylėdami ir rūkė. Tedis prisiminė tą dieną, kai plaukė laivu su tėvu, kai pirmą kartą suprato, jog gamta jam nerūpi, ji per daug galinga, vėją jis įsivaizdavo kaip vanagą lenktu snapu, staigiai smingantį mauzoliejaus link ir kranksintį. Kaip piktą padarą, paverčiantį bangas bokštais, kramtantį namus kaip degtukus, galintį tvirtai jį sugriebti, pakelti ir nusviesti į Kiniją.

— Keturiasdešimt antraisiais teko pabuvoti Šiaurės Afrikoje, — pratarė Čakas. — Išgyvenau porą smėlio audrų. Gal ir nieko panašaus, kas vyksta dabar. Jau beveik buvau pamiršęs. O gal jos irgi buvo tokios pat smarkios.

— Galiu tai įsivaizduoti, — atsakė Tedis. — Noriu pasakyti, kad nė už ką dabar neičiau laukan, geriau bastyčiausi aplinkui, kol sušalčiau. Ardėnuose, Jėzau, buvo užėję tokie šalčiai, kad kvapas stingdavo į ledą. Iki šiol tai jaučiu. Pirštai taip šalo, tarsi būtų degę ugny. Ar gali įsivaizduoti?

— Šiaurės Afrikoje tvyrojo baisus karštis. Vyrukai net alpdavo. Prieš minutę dar stovėję, jau tysojo. Kai kuriuos net ištiko infarktas. Vieną vyruką nušoviau, jo oda buvo minkšta nuo karščio, jis atsisukęs stebėjo, kaip kulka, perskrodusi jį, išlindo kitoje kūno pusėje. — Čakas pirštu pabarbeno į suolą. — Stebėjo, kaip skrenda kulka, — tyliai pasakė. — Prisiekiu Dievu.

— Ar tai vienintelis tavo nužudytas žmogus?

— Atspėjai. O tu?

— Aš — priešingai. Esu daug užmušęs, daugelį — sąmoningai. — Tedis atrėmė galvą į sieną ir pažvelgė į lubas. — Jei kada turėsiu sūnų, nežinau, ar išleisiu jį kariauti. Net į tokį karą, kokiame mes kariavome, nes neturėjome kito pasirinkimo. Nesu tikras, ar būtina apie tai klausinėti.

— Apie ką?

— Apie žudymą.

Čakas pritraukė kelį prie krūtinės.

— Mano tėvai, mergina, kai kurie mano draugai, neperėję medicininės apžiūros, — jie visi to klausinėjo, juk supranti.

— Taip.

— Ką reiškia žudyti? Štai ką jie norėtų sužinoti. O tu norėtum jiems pasakyti: „Aš nežinau, ką tai reiškia. Tai darė kažkas kitas. Aš tik stebėjau iš šalies.” — Jis skėstelėjo rankomis.

— Nesugebu geriau paaiškinti. Ar ką nors supratai?

Tedis atsakė:

— Dachau koncentracijos stovykloje mums pasidavė nacių sargybiniai. Apie penki šimtai. Tuomet ten jau buvo atvykusių reporterių, jie irgi matė geležinkelio stotyje į krūvą sukrautus lavonus. Jautė tą patį kvapą kaip ir mes. Žiūrėjo į mus trokšdami, kad mes tai padarytume. Mes, žinoma, dar labiau norėjome tai padaryti. Taigi sušaudėme visus prakeiktus fricus. Nuginklavome juos, pastatėme prie sienos ir sušaudėme. Visus tris šimtus sušaudėme vienu kartu kulkosvaidžiu. Paskui patikrinome, ar liko kvėpuojančių, radę tokių, paleidome kiekvienam po kulką į galvą. Tai karo nusikaltimas, jei galima taip vadinti. Tiesa? Bet, Čakai, tai buvo mažiausia, ką turėjome padaryti. Šikniai reporteriai plojo. Stovyklos kaliniai raudojo iš džiaugsmo. Taigi keletą nacių smogikų perdavėme jiems. Sudraskė juos į gabaliukus. Tos dienos pavakare jau buvome į dausas pasiuntę penkis šimtus sielų. Visus išžudėme. Be teisės apsiginti ar kovoti. Tai buvo žmogžudystės. Ir vis dėlto negalėjome pasielgti neutraliai. Jie nusipelnė daug blogesnio likimo. Na, ką, puiku, — bet kaip gyventi su visu tuo? Kaip pasakyti žmonai, tėvams, vaikams, kad tu tai padarei? Įvykdei mirties bausmę beginkliams žmonėms? Žudei berniukus. Berniukus, laikančius ginklą rankoje, vilkinčius uniforma, bet vis tiek berniukus. Atsakymas tik vienas — negalima jiems to pasakoti. Jie niekada nesupras, nors taip pasielgei teisybės vardan. Tai taip pat yra blogai. Ta dėmė niekada nenusiplaus.

Po minutėlės Čakas pratarė:

— Taip buvo padaryta bent jau vardan teisybės. Ar kada matei tuos vargšus tipus, grįžusius iš Korėjos karo? Jie taip ir nesuprato, ką ten veikė. Mes sustabdėme Adolfą. Išgelbėjome milijonus gyvybių. Ar ne? Mes juk kažką nuveikėme, Tedi.

— Taip, nuveikėme, — sutiko Tedis. — Kartais to pakanka.

— Turėtų pakakti. Ar ne?

Pro duris kyšančiomis lyg ragai šaknimis įvirto medis.

— Matei?

— Aha. Kai uraganas prabus vidury vandenyno, pasakyk jam: „Palūkėk sekundėlę. Taip elgtis negerai.”

— „Bet man reikia čia būti”.

— „Prireikė ilgų metų, kad suformuočiau tą kalvą taip, kaip noriu”.

Tyliai tamsoje nusijuokę, jie toliau stebėjo gamtos šėlsmą, primenantį karštinės apimto žmogaus sapną.

— Tai ką iš tikrųjų žinai apie šią vietą, bose?

Tedis patraukė pečiais.

— Kai ką žinau. Bet nedaug. Nors pakankamai, kad bijočiau.

— Puiku. Tu bijai. Tai kaip tuomet turėtų jaustis paprastas žmogelis?

Tedis nusišypsojo:

— Kaip apimtas baisiausios baimės?

— Gerai. Tarkim, aš siaubingai bijau.

— Tai eksperimentinė įstaiga. Jau pasakojau, kad čia gydoma radikaliais metodais. Juos iš dalies finansuoja valstybė, iš dalies — Federalinių pataisos namų valdyba, bet daugiausia lėšų skiria fondas, įkurtas penkiasdešimt pirmaisiais — AVRK [* Antiamerikinės veiklos rūmų komitetas.].

— O, — nusistebėjo Čakas.

— Nuostabu. Su komunistais kariaujama iš Bostono uostui priklausančios salos. Ir kaip tai vyksta?

— Čia eksperimentuojama protu. Taip spėju. Viskas užrašoma ir perduodama seniesiems Kolio draugužiams iš OTB, o gal į CŽV. Nežinau. Ar esi girdėjęs apie fenciklidiną?

Čakas papurtė galvą.

— Apie LSD [* Lyzergo rūgšties dietilamidas, haliucinogeninis narkotikas.]? Meskaliną?

— Tikrai ne.

— Tai haliucinogenai, — paaiškino Tedis. — Vaistai, sukeliantys haliucinacijas.

— Aišku.

— Net mažiausia jų dozė visiškai sveikiems žmonėms, tokiems kaip aš ir tu, gali sukelti haliucinacijas.

— Tokias kaip medis aukštyn šaknimis, skrendantis per duris.

— Ak, štai kur šuo pakastas. Kadangi abu jį matėme, vadinasi, tai ne haliucinacija. Haliucinacija yra tada, kai kiekvienas mato skirtingus dalykus. Tarkim, dabar tu pažvelgi į dešinę ir pamatai, kad tavo rankos pavirtusios kobromis, kurios stiebiasi aukštyn, žioja nasrus ir kėsinasi suėsti tavo galvą.

— Sakyčiau, kad tai pragariška nenusisekusios dienos pabaiga.

— Arba šie lietaus lašai, pavirtę liepsnomis. Arba krūmas, tapęs puolančiu tigru.

— Dar siaubingesnė diena. Nereikėjo man lipti iš lovos. Bet, ei, sakai, tas vaistas gali priversti manyti, kad tai, ką matai, vyksta iš tikrųjų?

— Ne tik gali, bet ir priverčia. Išgėrus atitinkamą dozę, tikrai ims vaidentis.

— Tai bent vaistai.

— Tai jau tikrai. Tokių daugybė. Dėl jų poveikio žmogaus elgesys tampa panašus į sunkia šizofrenija sergančių asmenų. Koks to vyruko vardas — Kenas? Šaltis pėdose. Jis tuo tiki. Leonora Grant. Ji susitiko ne su tavim, o su Daglasu Ferbanksu.

— Nepamiršk ir Čarlio Čaplino, mano drauge.

— Pabandyčiau jį pamėgdžioti, bet nesu girdėjęs, kaip jis kalba.

— Neblogai, bose. Galėtum „apšildyti” mano pasirodymą Ketskilyje.

— Yra užfiksuotų šizofrenijos atvejų, kai ligoniai apsidraskydavo veidus manydami, kad jų rankos — kaip kokio gyvūno, ar panašiai. Jie mato dalykus, kurių iš tikrųjų nėra, girdi balsus, kurių daugiau niekas negirdi, šoka nuo stogo, nes mano, jog dega namas, ir taip toliau. Haliucinogenai sukelia panašias haliucinacijas.

Čakas bakstelėjo pirštu į Tedį:

— Staiga parodei esąs tikras eruditas.

Tedis burbtelėjo:

— Ką galiu tau atsakyti? Atlikau namų darbus. Čakai, kaip manai, kas nutiktų, jei duotum haliucinogenų ligoniams, sergantiems ypač sunkia šizofrenijos forma?

— Niekas jiems neduoda.

— Duoda, ir tai legalu. Šizofrenija serga tik žmonės. Ja neserga nei žiurkės, nei triušiai, nei karvės. Tai su kuo išbandomi tokie vaistai?

— Su žmonėmis.

— Duokit tam žmogui cigarą [* Tai posakis, reiškiantis komplimentą.].

— Cigaras yra tik cigaras, ar ne?

Tedis burbtelėjo:

— Kaip sau nori.

Čakas atsistojo, uždėjo rankas ant akmens plokštės ir pažvelgė į audrą.

— Vadinasi, šizofrenikams duodama vaistų, nuo kurių jie tampa dar labiau šizofreniški.

— Tai viena bandomoji grupė.

— O kokia kita?

— Tai žmonės, nesergantys šizofrenija, jiems duodama haliucinogenų, norint patikrinti jų poveikį smegenims.

— Mėšlas.

— Tie įrašai visiems prieinami, drauguži. Kada nors apsilankyk psichiatrų suvažiavime. Aš jau lankiausi.

— Sakei, kad tai legalu.

— Legalu, — atsakė Tedis. — Tokie buvo ir eugenikos tyrimai.

— Jei tai legalu, negalime įsikišti.

Tedis pasilenkė arčiau plokštės.

— Nesiginčysiu. Aš čia ne todėl, kad ką nors suimčiau. Buvau atsiųstas rinkti informacijos. Tai viskas.

— Pala pala — atsiųstas? Dieve, Tedi, kiek giliai, po velnių, mes įklimpę?

Tedis atsiduso ir pažvelgė į Čaką.

— Giliai.

— Pasitrauk. — Čakas iškėlė ranką. — Iki kaklo? Kaip tu į tai įsivėlei?

— Viskas prasidėjo nuo Lediso. Prieš metus, — atsakė Tedis. — Nuvykau į Setoką apsimetęs, kad noriu apklausti Ledisą. Sukūriau tokią istoriją: neva federalinė valdžia nurodė surasti jo bendrininką, ir aš pamaniau, jog Ledisas ką nors žino apie jo buvimo vietą. Reikalas toks, kad Lediso ten nebebuvo. Jis buvo perkeltas į Ašeklifą. Paskambinau jiems, bet jie tvirtino apie tokį nieko nežiną.

— O toliau?

— Toliau — man pasirodė keista. Paskambinau į keletą miesto psichiatrinių ligoninių, visose buvo girdėję apie Ašeklifą, bet niekas nenorėjo apie tai kalbėti. Rentono ligoninėje nepakaltinamiems nusikaltėliams kalbėjausi su prižiūrėtoju. Buvau anksčiau jį porą kartų sutikęs, sakau jam: „Bobi, didelio čia daikto. Juk tau jokio skirtumo — ligoninė ar kalėjimas.” O jis tik papurtė galvą ir sako: „Tedi, toji vieta visiškai kitokia. Slapta. Informacija apie ją neteikiama. Nevažiuok ten.”

— Bet tu nuvažiavai, — įsiterpė Čakas. — O mane paskyrė vykti su tavimi.

— Tai nebuvo plano dalis, — patikino Tedis. — Viršininkas liepė pasiimti partnerį, tai ir pasiėmiau.

— Vadinasi, tu laukei dingsties, kad galėtum čia atvykti?

— Panašiai, — pripažino Tedis.

— Bet, po velnių, nelabai tikėjau, kad tai kada nors nutiks. Norėjau pasakyti: net jei būtų pabėgęs koks kalinys, nežinia, ar būčiau buvęs mieste tuo momentu. O jei būtų paskyrę ką nors kitą? Po velnių, milijonas „jei”. Man tiesiog pasisekė.

— Pasisekė? Eik tu šikt.

— Ką?

— Tai nėra sėkmė, bose. Sėkmė čia niekuo dėta. Pasaulis — taip pat. Manai, kad atsitiktinai tave paskyrė tirti šį reikalą?

— Žinoma. Skamba kvailokai, bet…

— Kai pirmą kartą paskambinai į Ašeklifą ir paklausei apie Ledisą, ar prisistatei, kas esąs?

— Žinoma.

— Na, ir…

— Čakai, juk tai vyko prieš metus.

— Taigi? Tu nemanai, kad jie tokius dalykus kontroliuoja? Ypač teiraujantis apie pacientą, apie kurį jie nieko nežino.

— Pasikartosiu — prabėgo beveik dvylika mėnesių.

— Jėzau, Tedi, — Čakas nuleido balsą, atsirėmė delnais į plokštę ir giliai įkvėpė. — Tarkim, veikla čia ne visai teisėta. O kas, jei jie stebėjo tave dar prieš atvykstant į salą? Kas, jei jie pasistengė, kad būtent tu pas juos atvyktum?

— Nesąmonė.

— Nesąmonė? O kur Reičelė Solando? Kur nors koks įrodymas, kad ji iš viso egzistuoja? Mums parodė kažkokios moters nuotrauką ir bylą, kurią bet kas galėjo sufabrikuoti.

— Bet Čakai, net jei viską išsigalvojo, jei viską surežisavo, juk negalėjo niekaip numatyti, kad būtent man paves tirti šį reikalą.

— Tu atlikai tyrimą, Tedi. Atvykai čia, visų klausinėjai. Ant ligoninę juosiančios pūvančios tvoros įtaisyta elektrinė viela. Forte yra sargybos postas. Čia laikoma mažiau negu šimtas ligonių, nors galėtų priimti tris šimtus. Ši vieta baugina, Tedi. Nė viena kita ligoninė nenori kalbėti apie tai. Jai vadovauja buvęs OTB agentas, o finansuoja AVRK įkurtas kyšių fondas. Faktai byloja, kad viską čia kontroliuoja vyriausybė. Dediesi nustebęs, jog ne tu juos stebėjai pastaraisiais metais, o jie tave.

— Kiek kartų tau galiu kartoti, Čakai: kaip jie galėjo sužinoti, kad būtent aš būsiu paskirtas tirti Reičelės Solando bylą?

— Tu bukas šiknius?

Tedis išsitiesė ir pažvelgė į Čaką.

Čakas pakėlė ranką.

— Atsiprašau, atsiprašau. Susinervinau. Taika?

— Taika.

— Noriu pasakyti, bose, kad jie žinojo, jog tu sutiksi su bet kokia dingstim ir atvyksi čia. Tavo žmonos žudikas yra čia. Jiems tereikėjo apsimesti, kad kažkas paspruko. Jie žinojo, jog prireikus atliksi šuolį su kartimi per uostą, kad čia atvyktum.

Išlūžus paskutiniam durų vyriui, durys nuvirto, vyrai stebėjo, kaip jos stuktelėjo į akmenį, kilstelėjo jį į orą ir nušveitė į kapų pusę — akmuo dingo danguje.

Abu spoksojo į tarpdurį, paskui Čakas tarė:

— Juk mes abu tai matėme, ar ne?

— Žmonės čia kaip bandomieji triušiai, — tęsė Tedis. — Ar tai tavęs netrikdo?

— Tai mane gąsdina, Tedi. Bet iš kur tu sužinojai? Sakei, kad tave atsiuntė rinkti informacijos. Kas tave atsiuntė?

— Ar pameni, kai per pirmąjį mūsų susitikimą su Koliu, jis paklausė apie senatorių?

— Taip.

— Niu Hampšyro senatorius Herlis — demokratas. Vadovauja pakomitečiui, kuris rūpinasi psichinės sveikatos apsaugai skiriamais finansais. Kai jis sužinojo, kokios lėšos skiriamos šiai institucijai, jam tai labai nepatiko. Dabar pasakosiu apie vyruką, vardu Džordžas Noisas. Noisas čia kalėjo. C korpuse. Kai užsuko į barą Atlbore ir ėmė badyti nepažįstamus žmones, buvo tik prieš dvi savaites paleistas iš salos. Kalėjime jis ėmė pasakoti apie C korpuse gyvenančius drakonus. Jo advokatas nusprendė paskelbti jį nepakaltinamu. Jei kada aptiksi panašią bylą, žinok, ji apie šį vyruką. Jis kuoktelėjęs. Noisas atleido savo advokatą, atsistojo prieš teisėją ir prisipažino kaltu, maldavo uždaryti jį į kalėjimą, į bet kokį kalėjimą, tik ne į ligoninę. Kalėjime praleido maždaug metus, po to pamažu grįžo atmintis, ir jis vėl ėmė pasakoti istorijas apie Ašeklifą. Pamišėliškas istorijas, bet senatorius mano, kad galbūt nėra jos tokios beprotiškos, kaip kai kas mano.

Čakas atsisėdo ant plokštės, prisidegęs cigaretę užsirūkė, mąstė apie Tedžio žodžius.

— Bet iš kur senatorius žinojo, kad reikia ieškoti tavęs, ir kaip jūs abu sugebėjote rasti Noisą?

Akimirką Tedžiui atrodė, kad mato kažkokias audroje judančias šviesas.

— Viskas nutiko kiek kitaip. Noisas surado mane, o aš suradau senatorių. Bobio Fario, Rentono kalėjimo prižiūrėtojo, dėka. Vieną rytą paskambino ir paklausė, ar mane dar domina Ašeklifas. Atsakiau, kad domina, ir jis papasakojo apie Dedhamo kalėjime sėdintį kalinį, kuris ir kėlė sumaištį dėl Ašeklifo. Taigi keletą kartų buvau nuvažiavęs į Dedhamą ir kalbėjausi su Noisu. Jis pasakojo, kad mokydamasis koledže vienais metais jautė šiokią tokią įtampą dėl egzaminų. Saukdavo ant dėstytojo, kumščiu išmušė langą bendrabutyje. Paskui jis kalbėjosi su kažkuo iš psichiatrijos departamento. Kas nutiko toliau, jau žinai: jis sutiko dalyvauti bandymuose, kad prisidurtų pinigėlių. Po metų išėjo iš koledžo jau kaip „pilnavertis” šizofrenikas, siautėjantis gatvėse, matantis haliucinacijas, ir visa kita.

— Tai šitas vaikinas anksčiau buvo visai normalus…

Tedis vėl pamatė blyksinčias audroje šviesas, priėjęs arčiau durų žvilgtelėjo į lauką. „Žaibas? Galimas daiktas, — pamanė jis, bet nieko panašaus dar neteko matyti.”

— Normalus kaip pekano riešutų pyragas. Kartais pasitaikydavo — kaip ten juos vadina — pykčio protrūkių, bet iš esmės visiškai sveikas. Po metų jau buvo visai pakvaišęs. Vieną dieną Parko aikštėje jis sutinka vyruką, palaiko profesorium, kuris rekomendavo jam pasikalbėti su kuo nors iš psichiatrijos departamento. Ilga istorija, žodžiu, jis tą vyruką iškoneveikia.. Tuomet Noisas išsiunčiamas į Ašeklifą. Uždaromas į A korpusą, pripumpuojamas haliucinogenų, jam ima vaidentis drakonai, kurie nori jį suėsti, taip jis išprotėja. Spėju, kad vyrukas pamišo labiau, negu tikėtasi, nes pagaliau jam nuraminti buvo atlikta operacija.

— Operacija, — pakartojo Čakas.

Tedis linktelėjo.

— Akiduobinė lobotomija. Įdomūs dalykai, Čakai. Prijungiamas elektrošokas ir per akį atveriama kaktos smegenų sritis, paklausyk, kuo — ledkirčiu. Aš nejuokauju. Be jokio nuskausminimo. Bakstelima šen bei ten, išimama keletas nervinių skaidulų, štai ir viskas. Tampama pyrago gabalu.

Čakas įsiterpė:

— Niurnbergo kodeksas draudžia…

— …draudžia eksperimentuoti su žmonėmis tiktai mokslo tikslais. Maniau, kad šis atvejis taip pat susijęs su Niurnbergu. Taip manė ir senatorius. Beviltiškas reikalas. Eksperimentai leidžiami, jei tai susiję su pacientų negalavimų gydymu. Kol gydytojas gali pasakyti: „Ei, mes tik bandome padėti vargšeliams, tikriname, ar šie vaistai gali sukelti šizofreniją, o anie vaistai ją sustabdyti”, — tuomet jų veikla visiškai teisėta.

— Palauk, palauk, — įsiterpė Čakas.

— Sakei, kad Noisui buvo atlikta aki… e…

— Akiduobinė lobotomija.

— Jei taip ir buvo padaryta norint jį nuraminti, nors ir viduramžiškais metodais, tai kaip jis sugebėjo iškeikti kažkokį vyruką Parko aikštėje?

— Akivaizdu, kad nesunkiai.

— Ar tai įprasta?

Tedis vėl pastebėjo ratu judančias šviesas ir šį kartą buvo visiškai tikras, kad tuose laukiniuose klyksmuose girdi variklio ūžesį.

— Maršalai! — balsas dėl vėjo buvo vos girdimas, bet abu jį išgirdo.

Čakas sutabalavo kojomis ir, nušokęs nuo plokštės krašto, atsistojo tarpdury šalia Tedžio, kapinių tolumoje sublyksėjo mašinos priekiniai žibintai, pasigirdo megafono cypimas, paskui čerškimas ir vėl balsas:

— Maršalai! Jei jūs ten, duokite ženklą. Čia kalėjimo viršininko pavaduotojas Makfersonas. Maršalai!

Tedis nusistebėjo:

— Ar gali taip būti? Mus rado.

— Juk čia sala, bose. Jie visada mus suras.

Tedis pažvelgė Čakui į akis ir linktelėjo. Pirmą kartą nuo tada, kai jie susitiko, jis įžvelgė vyro akyse baimę, kurią Čakas, tvirtai sučiaupęs lūpas, bandė slėpti.

— Viskas bus gerai, partneri.

— Maršalai! Ar jūs ten?

Čakas atsakė Tedžiui:

— Nežinau.

— Aš žinau, — atšovė Tedis, nors iš tikrųjų nežinojo. — Laikykis manęs. Mes išsikapstysime iš šios sumautos vietos, Čakai. Būtinai.

Jie išlindo pro tarpdurį ir nuėjo į kapines. Nors vėjas daužė kūnus kaip visa puolėjų komanda, jie laikėsi ant kojų ir, kabindamiesi už rankų, pečių bei klupinėdami, ėjo šviesų link.

10

— Jūs ką, išprotėjote?

Makfersonas šaukė vėjyje, džipui dardant laikinu keliu palei vakarinį kapinių kraštą. Jis sėdėjo keleivio vietoje, atsukęs į juos raudonas akis, visą jo teksasietišką kaimo vaikino žavesį buvo nuplovusi audra.

Vairuotojas buvo nepažįstamas — lieso veido jaunas vaikinas smailiu smakru. Tai viskas, ką Tedis sugebėjo įžiūrėti pro neperšlampamo apsiausto gobtuvą. Džipą vairavo kaip profesionalas, brovėsi per brūzgynus ir per audros paliktas nuolaužas, lyg jų ten nė nebūtų.

— Ką tik gavome naują pranešimą, kad tropinė audra virsta uraganu. Vėjo greitis jau pasiekė šimtą mylių per valandą. Manoma, kad iki vidurnakčio pasieks šimtą penkiasdešimt. O jūs, vyručiai, tokiu oru išėjote pasivaikščioti.

— Iš kur tokia atnaujinta informacija?

— Gavome trumposiomis bangomis, maršale. Bet, manau, po poros valandų prarasime ir šį ryšį.

— Na, žinoma, — burbtelėjo Tedis.

— Užuot tvirtinę teritoriją, turėjome vykti ieškoti jūsų.

Jis kilstelėjo sėdynės atlošą ir patenkintas pasilenkė į priekį.

Trinktelėjęs į kalvą džipas šoktelėjo. Akimirką Tedis matė tik dangų, pajuto, kaip ratai pakibo ore, paskui, padangoms bumtelėjus į purvą, jie atliko staigų vingį, kad vėžėmis nusileistų į apačią. Kairėje Tedis pamatė vandenyną, kuris kunkuliavo ir sproginėjo, pražysdamas baltais dideliais „grybais”.

Džipas dūmė per mažas kalveles, prasiveržė per medžių sąžalyną. Tedis ir Čakas laikėsi įsikibę į atlošus, trankydamiesi ant galinių sėdynių vienas į kitą. Pravažiavę medžius išlindo ties užpakaline Kolio namo puse. Kol pasiekė privažiavimo kelią, pervažiavo ketvirčio akro dydžio plotelį, nuklotą medžių atplaišomis ir pušų spygliais. Vairuotojui įjungus žemesnę pavarą, džipas riaumodamas įvažiavo pro pagrindinius vartus.

— Nuvesiu jus pas dr. Kolį, — pasakė Makfersonas atsisukęs. — Jis nekantrauja su jumis pasikalbėti, vaikinai.

— Ir dabar pagalvojau, kad mano mama grįžo į Sietlą, — burbtelėjo Čakas.

***

Jie nusiprausė po dušu, esančiu personalo bendrabučio pusrūsyje, iš sanitarų atsargų jiems buvo parūpinta apranga, o jų drabužiai buvo atiduoti į ligoninės skalbyklą. Vonios kambaryje Čakas susišukavo atgal plaukus, pažvelgė į savo baltus marškinius, baltas kelnes ir pasakė:

— Gal norėtumėt pamatyti gėrimų meniu? Šįvakar ypatingas patiekalas — Velingtono jautiena. Labai skani.

Trejus Vašingtonas kyštelėjo galvą į vonios kambarį. Atrodė, kad įvertinęs jų naujuosius drabužius vos suvaldė šypseną, paskui pasakė:

— Aš čia, kad palydėčiau jus pas dr. Kolį.

— Ar daug bėdų pridirbome?

— Na, sakyčiau, truputį.

***

— Ponai, — kreipėsi Kolis jiems įžengus į kambarį, — malonu jus matyti.

Jis atrodė kilniaširdiškos nuotaikos, akys spindėjo. Palikę Trėjų už durų, Tedis ir Čakas įžengė į posėdžių kabinetą viršutiniajame ligoninės aukšte.

Kambarys buvo pilnas gydytojų, vieni vilkėjo laboratorinius chalatus, kiti dėvėjo kostiumus, visi buvo apsėdę ilgą tikmedžio stalą, apstatytą lempomis žalsvais gaubtais ir tamsiomis peleninėmis, kuriose smilko cigaretės, cigarai ir vienintelė Nėringo pypkė, o pats Nėringas sėdėjo stalo priešakyje.

— Tai federaliniai maršalai, apie kuriuos kalbėjome. Maršalai Danielsas ir Olis.

— Kur jūsų drabužiai? — kažkas paklausė.

— Geras klausimas, — pasakė Kolis, kaip Tedžiui pasirodė, pasimėgaudamas.

— Buvome išėję per audrą, — atkirto Tedis.

— Tokiu oru? — nusistebėjo vienas gydytojas, pirštu bakstelėjęs į aukštus langus. Langai buvo kryžmai perjuosti stora juosta, atrodė, lyg kvėpuotų, orą iškvėpdami į kambarį. Į stiklus dunksėjo lietaus lašai, o visas pastatas girgždėjo nuo vėjo.

— Na taip, — patvirtino Čakas.

— Prašome sėstis, ponai, — pasiūlė Nėringas. — Mes jau beveik baigėme.

Jie susirado dvi kėdes stalo gale.

— Džonai, — Nėringas kreipėsi į Kolį, — mums reikia bendro sprendimo.

— Žinote mano poziciją.

— Manau, visi ją gerbiame, tačiau jei neuroleptikai gali sumažinti 5-hidroksitriptamino kiekį, esant serotonino disbalansui, tuomet nematau kito pasirinkimo. Turime tęsti tyrimus. Pirma tiriamoji, kaip ji ten, a, Dorisė Volš, atitinka visus kriterijus. Nematau čia jokios problemos.

— Man tik neramu dėl padarinių.

— Jie daug menkesni už chirurginį įsikišimą, jūs tai žinote.

— Aš kalbu apie riziką pakenkti pagrindiniam nerviniam mazgui ir didžiųjų smegenų žievei. Kalbu apie ankstesnes Europoje atliktas studijas, kurios atskleidė, kad nervų sistemos pakenkimai gali būti panašūs į tuos, kuriuos sukelia encefalitas ar insultas.

Nėringas atmetė prieštaravimą pakeldamas ranką.

— Kas pritaria daktaro Brotigano nuomonei, pakelkite ranką.

Tedis stebėjo, kaip pakilo visų rankos, išskyrus Kolio ir dar vieno vyro.

— Manau, priėjome prie vienodos nuomonės, — nukirto Nėringas.

— Taigi prašysime valdybos finansuoti daktaro Brotigano tyrimus.

Jaunas vyrukas, tikriausiai Brotiganas, atsidėkodamas linktelėjo į abu stalo galus. Įkritusiais skruostais, švariai nusiskutęs, šimtaprocentinis amerikietis. Tedžiui jis padarė žmogaus, kurį reikia stebėti, kuris jaučiasi per daug užtikrintas, pateisinęs visus tėvelių lūkesčius, įspūdį.

— Na, tuomet… — Nėringas užvertė priešais gulėjusį aplanką ir pažvelgė į Tedį su Čaku. — Kaip laikotės, maršalai?

Kolis atsistojo ir, priėjęs prie bufeto, įsipylė į puodelį kavos.

— Girdėjau, kad jus surado mauzoliejuje.

Keletas prie stalo sėdėjusių gydytojų prisidengdami burnas tyliai sukikeno.

— Ar žinote geresnę vietą, kurioje galėjome pralaukti uraganą? — pasiteiravo Čakas.

Kolis atsakė:

— Čia. Geriausia rūsyje.

— Girdėjome, kad uraganas gali praūžti šimto penkiasdešimties mylių per valandą greičiu.

Kolis linktelėjo, stovėjo atsukęs nugarą.

— Šįryt Niuporte, Rod Ailando valstijoje, buvo suniokota apie trisdešimt procentų namų.

Čakas burbtelėjo:

— Meldžiuosi, kad ne Vanderbilte.

Kolis atsisėdo.

— Provinctaunas ir Truras buvo nusiaubti šiandien po pietų. Niekas nežino, ar labai, nes keliai atkirsti, radijo ryšys nutrūkęs. Panašu, jog uraganas lekia tiesiai į mus.

— Tai didžiausia per pastaruosius trisdešimt metų audra, siaubianti rytinę pakrantę, — pasakė vienas gydytojas.

— Oras aiškiai įgauna statinės elektros krūvį, — tęsė Kolis. — Štai kodėl komutatorius praėjusią naktį nuėjo velniop. Štai kodėl radijas vos ne vos veikia. Jei atsidursime jo epicentre, nežinau, ar paviršiuje kas nors išliks.

— Būtent todėl, — įsiterpė Nėringas, — pasikartosiu, primygtinai reikalauju, kad visi Žydrosios zonos pacientai būtų užrakinami rankiniu būdu.

— Žydrosios zonos? — perklausė Tedis.

— Taip vadinamas C korpusas, — paaiškino Kolis. — Jame laikomi pacientai, keliantys pavojų sau, šiai įstaigai ir apskritai visuomenei.

Jis pasisuko į Neringą:

— Negalime to padaryti. Jei čia viskas patvins, jie nuskęs. Juk suprantate.

— Būtų geras potvynis.

— Mes juk vandenyne. Laukiame atūžiant uraganinių vėjų šimto penkiasdešimties mylių per valandą greičiu. „Geras potvynis”, atrodo, visiškai tikėtinas. Padvigubinsime sargybą. Mes visuomet atsakome už Žydrosios zonos pacientus. Jokių išimčių. Bet negalime jų prirakinti prie lovų. Dėl Dievo, jie juk jau užrakinti kamerose. Tai būtų lazdos perlenkimas.

— Rizikingas sumanymas, Džonai, — tyliai pasakė rudaplaukis vyras, sėdintis ties stalo viduriu. Kartu su Koliu, kai Tedis ir Čakas pirmą kartą įėjo, jis vienintelis susilaikė nebalsavęs, kad ir kas buvo svarstoma. Jis spaudinėjo tušinuką ir spoksojo į stalviršį, bet Tedis iš jo tono suprato, kad jiedu su Koliu draugai. — Tikrai rizikingas. Tarkim, nutrūks elektros energijos tiekimas.

— Turime atsarginį generatorių.

— O jei ir šis suges? Kameros atsidarys.

— Juk tai sala, — bandė ginčytis Kolis. — Kur jie dėsis? Jie juk negali nubėgti į keltą, nudumti į Bostoną ir pulti viską niokoti. Jei juos užrakinsime rankiniu būdu ir patalpos patvins, ponai, jie visi žus. Ten dvidešimt keturi žmonės. Jei, gink Dieve, kas nors nutiks stovyklai? Kitiems keturiasdešimt dviem? Aš nejuokauju, gerasis Dieve. Ar galėsite ramiai gyventi? Aš ne.

Kolis apžvelgė stalą, Tedis staiga pajuto užplūdusį gailiaširdiškumą — anksčiau to nebuvo pajutęs. Jis neturėjo supratimo, kodėl Kolis įsileido juos į susirinkimą, bet suprato, jog tas vyras nedaug turi draugų šiame kambaryje.

— Daktare, — kreipėsi Tedis, — ar nieko, jei įsiterpsiu?

— Nieko tokio, maršale. Juk mes jus čia pasikvietėme.

Tedis vos nepasakė: nejuokaujate?

— Kai mes šį rytą kalbėjomės apie Reičelės Solando kodą…

— Ar visi esate susipažinę su tuo, apie ką maršalas kalba?

— Ketverto dėsnis, — atsakė Brotiganas nutaisęs tokią šypseną, kad Tedis panoro paimti reples ir jį užčiaupti.

— Man patinka.

Tedis tęsė:

— Kai šįryt kalbėjomės, sakėte, kad neturite versijų dėl paskutiniojo rakto.

— Kas yra šešiasdešimt septyni? — paklausė Nėringas. — Ar taip?

Tedis linktelėjo ir laukdamas atsilošė kėdėje.

Pamatė, jog visi prie stalo suglumę žiūri į jį.

— Jūs tikrai nematote? — paklausė Tedis.

— Ko nematome, maršale? — įsiterpė Kolio draugas ir Tedis, pažvelgęs į jo laboratorinį chalatą, pamatė vardą — Mileris.

— Čia kali šešiasdešimt šeši pacientai.

Visi spoksojo į Tedį lyg vaikai per gimtadienio puotą, laukiantys kito klouno pokšto.

— Kartu sudėję A ir B korpusų pacientus, gausime keturiasdešimt du. C korpuse yra dvidešimt keturi. Iš viso bus šešiasdešimt šeši.

Tedis pastebėjo, kad keletas ima susivokti, bet dauguma vis dar atrodė apstulbę.

— Šešiasdešimt šeši pacientai, — kalbėjo Tedis. — Į klausimą, kas yra šešiasdešimt septyni, peršasi atsakymas: yra ir šešiasdešimt septintasis pacientas.

Tyla. Keletas gydytojų susižvalgė.

— Nesuprantu, — pagaliau prabilo Nėringas.

— Ko čia nesuprasti? Reičelė Solando pakišo mintį, kad yra šešiasdešimt septintasis ligonis.

— Bet juk nėra, — pasakė Kolis, ištiesęs rankas ant stalo priešais save. — Nebloga mintis, maršale, jei ji pasirodytų teisinga, kodas neabejotinai būtų įveiktas. Bet du plius du niekada nebus penki, kad ir kaip to norėtumėm. Kadangi saloje yra tik šešiasdešimt šeši pacientai, tuomet klausimas, susijęs su šešiasdešimt septintuoju, lieka neišspręstas. Suprantate, apie ką aš?

— Ne, — Tedis stengėsi išlikti ramus.

— Šiuo atžvilgiu ne visiškai su jumis sutinku.

Atrodė, jog Kolis prieš prabildamas stengiasi kuo atidžiau parinkti žodžius, kalbėti kuo suprantamiau:

— Paklausykite, jei ne šis uraganas, šįryt būtų atvykę dar du nauji ligoniai. Iš viso jau turėtume šešiasdešimt aštuonis. Jei praėjusią naktį koks pacientas, neduok Dieve, būtų numiręs, turėtume šešiasdešimt penkis. Tas skaičius gali kisti kiekvieną dieną, kiekvieną savaitę.

— O tą naktį, — pasakė Tedis, — kai panelė Solando parašė kodą…

— Ligonių turėjome šešiasdešimt šešis, įskaičiuojant ją pačią. Patikinu jus, maršale. Vis dar neaišku, kaip su tais šešiasdešimt septyniais, ar ne? Jūs bandote apvalų kuolą įsprausti į kvadrato formos skylę.

— Bet juk tai jos mintis.

— Taip, suprantu. Bet toji mintis klaidinga. Čia nėra šešiasdešimt septinto paciento.

— Ar leisite man ir partneriui peržiūrėti pacientų bylas?

Tai sukėlė surauktų antakių ir susierzinusių žvilgsnių ataką.

— Žinoma, ne, — nukirto Nėringas.

— Labai gaila, maršale, bet negalime to leisti.

Tedis akimirką nunarino galvą, žvilgtelėjo į savo kvailus baltus marškinius ir tokias pat kelnes. Atrodė kaip kioskininkas. Vaizdelis autoritetingas. Gal jam reikėtų patiekti ledų į kambarį, gal taip pavyktų juos palenkti.

— Neleidžiate prieiti prie personalo duomenų. Neleidžiate prieiti prie pacientų bylų. Ponai, kaip, manote, mes surasime dingusią ligonę?

Nėringas atsilošė kėdėje ir pakreipė galvą.

Kolio ranka, laikanti cigaretę, sustingo pusiaukelėje prie lūpų.

Keletas gydytojų ėmė šnibždėtis tarpusavyje.

Tedis žvilgtelėjo į Čaką.

Čakas sušnabždėjo:

— Nežiūrėk į mane. Aš sutrikęs.

Kolis prabilo:

— Ar prižiūrėtojas jums nesakė?

— Mes nekalbėjome su prižiūrėtoju. Mus parvežė Makfersonas.

— O, — nusistebėjo Kolis, — jergutėliau.

— Kas yra?

Kolis, išpūtęs akis, apžvelgė gydytojus.

— Kas yra? — pakartojo Tedis.

Kolis išpūtė dūmų debesį ir atsisuko į juos:

— Mes ją radome.

— Jūs ką?

Kolis linktelėjo ir vėl užsitraukė cigaretę.

— Reičelę Solando. Radome ją šią popietę. Ponai, ji čia. Čia pat, už tų durų, apačioje, vestibiulyje.

Tedis ir Čakas pasuko galvas į duris.

— Galite dabar pailsėti, maršalai. Reikalas baigtas.

11

Kolis ir Nėringas nuvedė juos koridoriumi, išklotu juodomis ir baltomis plytelėmis, pro dvivėres duris į pagrindinį ligoninės pastatą. Jie praėjo pro seselių postą, likusį kairėje, ir, pasukę į dešinę, pateko į didelį kambarį su ilgomis fluorescentinėmis lempomis ir U formos užuolaidų strypu, kabančiu ant lubose įtvirtintų kablių; ji buvo ten, sėdėjo ant lovos, vilkėjo šviesiai žalią vos kelius dengiantį chalatą, ką tik ištrinktus tamsius plaukus buvo susišukavusi atgal.

— Reičele, — kreipėsi Kolis, — užsukau su draugais. Tikiuosi, neprieštarausi.

Ji išlygino chalato kraštus prie šlaunų ir pažvelgė į Tedį su Čaku vaikišku, kupinu lūkesčių veidu.

Ant jos nebuvo matyti jokių randų. Oda buvo smiltainio spalvos. Veidas, rankos, kojos atrodė nepažeisti. Ji buvo basa, ant odos nebuvo matyti jokių įbrėžimų, šakų, spyglių ar uolų sužeidimų.

— Kuo galiu jums padėti? — paklausė ji Tedžio.

— Panele Solando, mes atvykome…

— Ko nors parduoti?

— Ponia?

— Tikiuosi, jūs čia ne tam, kad ką nors parduotumėte. Nenoriu pasirodyti šiurkšti, bet tais dalykais rūpinasi mano vyras.

— Ne, ponia. Mes nieko nepardavinėjame.

— Tuomet gerai. Kuo galėčiau jums pasitarnauti?

— Ar galite mums papasakoti, kur buvote vakar?

— Buvau čia. Namie. — Ji pažvelgė į Kolį. — Kas šie vyrai? Kolis atsakė:

— Tai policijos pareigūnai, Reičele.

— Ar kas nors nutiko Džimui?

— Ne, — nuramino Kolis. — Ne, ne, Džimui viskas gerai.

— Vaikams irgi nieko nenutiko? — Ji apsidairė. — Jie žaidžia kieme. Jie juk nepapuolė į bėdą, ar ne?

Tedis tarė:

— Ne, panele Solando. Jūsų vaikams nieko nenutiko. Jūsų vyrui irgi viskas gerai.

Ji pažvelgė Koliui į akis, ir šis linktelėjo pritardamas.

— Mes tik, hm, girdėjome, kad vietovėje vakar buvo pasirodęs žinomas pažeidėjas. Pastebėtas jūsų gatvėje, dalinantis komunistinę literatūrą.

— O, gerasis Dieve, ne. Vaikams?

— Kiek žinome, ne.

— Kaimynystėje? Šioje gatvėje?

Tedis patvirtino:

— Bijau, kad taip, ponia. Tikėjausi, kad jūs prisiminsite, kur vakar buvote, taip sužinotume, ar nesusikirto jūsų keliai su ieškomuoju.

— Jūs mane kaltinate esant komuniste?

Ji atitraukė nugarą nuo pagalvių ir kumščiu sugniaužė paklodę.

Kolis pasiuntė Tedžiui žvilgsnį, kuriuo sakė: užvirei košę, dabar pats ir srėbk.

— Komunistė? Jūs? Koks sveiko proto žmogus galėtų taip pagalvoti? Jūs tokia pat amerikietė kaip Betė Greibl [* Amerikiečių aktorė, šokėja ir dainininkė.]. Tik aklas to nepastebėtų.

Ji atgniaužė vieną ranką nuo paklodės ir pasitrynė kelio girnelę.

— Bet aš nepanaši į Betę Greibl.

— Tik dėl akivaizdaus patriotizmo. Arba ne, sakyčiau, jūs labiau panaši į Teresę Rait [* Amerikiečių aktorė, laimėjusi Akademijos apdovanojimą.]. Ką ten ji padarė Džozefui Kotonui [* Amerikiečių aktorius, filme „Abejonių šešėlis“ suvaidinęs serijinį žudiką.]prieš dešimt ar dvylika metų?

— „Abejonių šešėlyje”. Girdėjau apie tai, — pasakė ji, maloniai ir jausmingai šypsodamasi. — Džimas kariavo tame kare. Grįžęs namo sakė, kad pasaulis jau laisvas, nes dėl laisvės kovojo amerikiečiai, visas pasaulis pamatė, kad Amerikos būdas — vienintelis būdas.

— Amen, — pasakė Tedis. — Aš taip pat kariavau.

— Ar tu pažinojai mano Džimą?

— Bijau, kad ne, ponia. Esu tikras, jis puikus žmogus. Kariškis?

Tai išgirdusi ji suraukė nosį.

— Jūrų pėstininkas.

— Semper fi [* Tai lotyniško posakio „Semper Fidelis“ trumpinys, kuris reiškia – visada ištikimas. Žinomas kaip JAV jūrų pėstininkų šūkis.], — pasakė Tedis.

— Panele Solando, mums svarbu nustatyti vakarykščio pažeidėjo maršrutą. Gal jūs nė nematėte jo. Jis pasalūnas. Norime sužinoti, ką veikėte, kad galėtume sulyginti su ta informacija, kurią apie jį turime. Gal sužinotume, ar nebuvo jūsų keliai susikirtę.

— Kaip laivų naktį?

— Būtent. Taigi suprantate?

— O taip, suprantu.

Ji atsisėdo lovoje ir parietė po savimi kojas. Kiekvienas jos judesys atsiliepė Tedžiui pojūčiais pilve ir kirkšnyse.

— Tuomet gal galėtumėt atpasakoti savo dieną, — paprašė jis.

— Ką gi, pažiūrėkim. Paruošiau Džimui ir vaikams pusryčius, paskui supakavau Džimo priešpiečius ir jis išėjo. Po to išleidau vaikus į mokyklą ir nuėjau paplaukioti ežere.

— Ar dažnai tą darote?

— Ne, — atsakė ji nusijuokdama ir pasilenkdama į priekį — tarsi jis būtų jai kažką metęs. — Na, aš nežinau, jaučiausi keistokai. Žinote, kaip kartais nutinka? Tiesiog jaučiamės keistokai.

— Žinoma.

— Na, tuo metu taip jaučiausi. Taigi nusirengiau ir tol plaukiojau ežere, kol mano rankos ir kojos tapo sunkios kaip kaladės, tada išlipau, išsidžiovinusi iš karto apsirengiau ir ilgokai vaikštinėjau pakrante. Pamėčiau akmenukus, smėlyje pastačiau keletą mažų pilaičių. Tokių visai mažyčių.

— Ar atsimenate kiek? — paklausė Tedis ir pajuto į save įsmeigtą Kolio žvilgsnį.

Ji, nukreipusi akis į lubas, pagalvojo.

— Taip, atsimenu.

— Kiek?

— Trylika.

— Visai mažai.

— Kai kurios buvo labai mažytės, — tęsė ji. — Kaip arbatos puodelis.

— Ką veikėte toliau?

— Galvojau apie tave.

Tedis pastebėjo, kaip prie kito lovos galo stovintis Nėringas pažvelgė į Kolį. Tedis sugavo Nėringo žvilgsnį, Nėringas skėstelėjo rankomis parodydamas, kad jis irgi nustebęs kaip bet kuris kitas.

— Kodėl apie mane? — paklausė Tedis.

Ji, rodydama sukąstus dantis ir tarp jų kyšantį mažytį raudono liežuvio galiuką, išsišiepė.

— Nes tu mano Džimas, kvailiuk. Tu mano kareivis. — Ji pakilo ant kelių, paėmė Tedžio ranką ir ėmė ją glostyti. — Ji tokia šiurkšti. Man patinka tavo nuospaudos. Patinka, kaip jos trinasi į mano odą. Pasiilgau tavęs, Džimai. Tavęs niekada nebūna namie.

— Daug dirbu, — pasakė Tedis.

— Sėskis.

Ji trūktelėjo jam už rankos.

Paragintas Kolio žvilgsnio, Tedis leidosi pritraukiamas prie lovos. Prisėdo šalia jos. Kad ir kas buvo sukėlęs tą rėkiantį žvilgsnį nuotraukoje, dabar to nebeliko, bent laikinai, buvo neįmanoma sėdint taip arti nepastebėti jos grožio. Didžiausią įspūdį paliko jos skaidrumas: tyras kaip vanduo tamsių akių žvilgsnis, lėti kūno judesiai, atrodė, lyg galūnės plauktų oru, veidas su švelniai persirpusiomis lūpomis ir smakru.

— Tu per daug dirbi, — ištarė ji pirštais paliesdama jo kaklą prie pat gerklės, lyg norėdama pataisyti kaklaraiščio mazgą.

— Juk reikia aprūpinti šeimą, — pasakė Tedis.

— Mes visko turime, — atsakė ji. Tedis prie pat kaklo pajuto jos kvėpavimą. — Pragyvenimui turime pakankamai.

— Kol kas, — pasakė Tedis. — Aš galvoju apie ateitį.

— Man ji nerūpi, — pareiškė Reičelė. — Prisimeni, ką tėvelis dažnai sakydavo?

— Pamiršau.

Ji perbraukė pirštais jam plaukus ties smilkiniu.

— „Ateitis — tai kažkas panašaus į atidėtą prekę”. Jis būtų pasakęs: „Moku grynais”. — Ji tyliai sukikeno ir pasilenkė taip arti, kad pajuto, kaip jos krūtys palietė jo mentį. — Ne, branguti, turime gyventi šia diena. Čia ir dabar.

Kažką panašaus mėgdavo sakyti ir Doloresa. Jų lūpos ir plaukai atrodė tokie panašūs: jei Reičelės veidas būtų buvęs arčiau, jam tikrai būtų atleista už įtikėjimą, jog kalbasi su Doloresa. Nuo jų netgi sklido toks pat drovus geidulingumas.

Tedis nebuvo tikras — net po tiek kartu praleistų metų — kad jo žmona suprato to geidulingumo poveikį.

Bandė prisiminti, ko ketino jos paklausti. Suprato norįs ją vėl įstatyti į vėžes. Priversti papasakoti apie vakarykštę dieną.

Ak, štai — apie tai, kas nutiko po pasivaikščiojimo pakrante ir pastačius pilis.

— Ką veikėte, kai apėjote ežerą?

— Tu žinai, ką veikiau.

— Ne.

— A, tu nori, kad pasakyčiau garsiai? Taip?

Ji pasilenkė taip, kad jos veidas atsidūrė truputį žemiau jo veido, tamsios akys spoksojo į jį, kvapas iš jos burnos dvelkė į jo burną.

— Neprisimeni?

— Ne.

— Melagis.

— Aš rimtai.

— Ne, nerimtai. Jei pamiršai, Džeimsai Solando, turėsi bėdos.

— Tai papasakok man, — sušnabždėjo Tedis.

— Nori išgirsti?

— Noriu išgirsti.

Ji delnu paglostė jam skruostą ir smakrą. Kai ji prabilo, jos balsas skambėjo gerokai kimiau:

— Aš vis dar buvau šlapia, kai tu mane nulaižei.

Tedis rankomis suėmė jos veidą, kol ji dar nespėjo priglusti prie jo. Pirštais suėmęs smilkinius, ties nykščiais jausdamas plaukų drėgmę, pažvelgė jai į akis.

— Papasakok, ką dar vakar veikei, — sušnabždėjo, jos akyse įžvelgęs kažką kovojantį su akių tyrumu. Jis buvo beveik tikras, jog tai baimė. Tuomet toji baimė perėjo ant viršutinės lūpos ir pasiekė tarpuakį. Tedis juto jos kūną užplūdusius virpulius.

Reičelė žvilgsniu tyrinėjo jo veidą, akys, bėgiodamos į visas puses, vis plėtėsi, plėtėsi.

— Aš tave palaidojau, — pasakė ji.

— Ne, aš čia.

— Aš tave palaidojau. Tuščiame karste, nes tavo kūną nusinešė Šiaurės Atlantas. Palaidojau tavo armijos ženklelį, nes tai viskas, ką jie rado. O tavo kūnas, tavo gražusis kūnas buvo sudegintas ir atiduotas rykliams.

— Reičele, — pašaukė Kolis.

— Kaip koks mėsgalis, — pasakė ji.

— Ne, — bandė prieštarauti Tedis.

— Kaip pajuodęs perkepęs mėsos gabalas.

— Ne, ten buvau ne aš.

— Jie nužudė Džimą. Mano Džimas negyvas. Tai kas, po velnių, tu?

Moteris išsinėrė iš Tedžio gniaužtų, nušliaužė per lovą prie sienos ir vėl atsisuko į jį.

— Kas jis, po velnių? — Ji bakstelėjo pirštu į Tedį ir spjovė į ji — Tedis nepajėgė pajudėti. Tik spoksojo regėdamas į jos akis atplūstantį kaip banga pyktį.

— Tu nori mane išdulkinti, jūreivi? Juk taip? Sukišti man savo kotą, kol mano vaikai žaidžia kieme? Toks tavo planas? Nešdinkis iš čia velniop. Girdi mane? Nešdinkis…

Iškėlusi virš galvos ranką puolė jį. Tedis pašoko nuo lovos, du sanitarai metėsi iš paskos su storais odiniais diržais, permestais per petį, pagavo Reičelę už parankių ir metė atgal ant lovos.

Tedis jautė šiurpulius, bėgiojančius po kūną, iš porų besisunkiantį prakaitą, tuomet per korpusą nuaidėjo Reičelės balsas:

— Prievartautojas! Baisus prakeiktas prievartautojas! Ateis mano vyras ir perrėš tau gerklę! Girdi mane? Jis nupjaus tau galvą, ir mes gersime tavo kraują! Mes jame maudysimės, tu šlykštus sumautas išpera!

Vienas sanitarų užgulė jai krūtinę, kitas sunkia ranka sugriebė už kulkšnių, jie pervėrė diržus per metalinius lovos virbus, apjuosė Reičelės krūtinę ir kulkšnis, perkišo per angas kitoje pusėje, įtempė, tada galus sukišo į sagtis, ir jos spragtelėjo užsirakindamos. Sanitarai atsitraukė.

— Reičele, — prabilo Kolis švelniu tėvišku balsu.

— Jūs visi sumauti prievartautojai. Kur mano vaikučiai?

Kur mano vaikučiai? Atiduokite vaikus, jūs šlykštūs kalės vaikai! Atiduokit man vaikus!

Ji taip suklykė, rodės, kulka perskrodė Tedžiui nugarkaulį.

Stipriai įsirėžė į pančius, kad net ligoninės lovos virbai sugirgždėjo. Kolis tarstelėjo:

— Aplankysime tave vėliau, Reičele.

Ji spjovė į jį ir Tedis išgirdo, kaip seilės tekštelėjo ant grindų, tada vėl suspiegė — ant lūpos pasirodė kraujo, matyt, įsikando. Kolis linktelėjo jiems ir pasisuko eiti, jie nusekė iš paskos, Tedis ėjo atsisukęs į Reičelę, matė ją stebinčią, spoksančią tiesiai į akis, išrietusią pečius ant čiužinio — gyslos kakle buvo išsišovusios, lūpos kruvinos ir seilėtos. Ji vėl suklykė, taip suklykė, tarsi būtų pamačiusi visus šimtmečio numirėlius, lipančius per langą ir artėjančius prie jos lovos.

***

Kolio kabinete buvo baras. Vos tik jie įžengė, Kolis pasuko į dešinę ir nuėjo prie jo, tuomet trumpam pradingo iš Tedžio akiračio. Išnyko baltoje migloje, ir Tedis pagalvojo: ne, ne dabar, ne dabar, dėl Dievo.

— Kur ją radote? — paklausė Tedis.

— Paplūdimyje, netoli švyturio. Bemėtančią akmenis į vandenyną.

Kolis atsirado, bet tik todėl, kad Tedis pakreipė galvą kairėn, kuomet Kolis ėjo į dešinę. Tedžiui pasukus galvą, migla aptraukė sieninę knygų spintą, paskui — langą. Jis patrynė dešiniąją akį veltui tikėdamasis, kad požymiai pranyks, bet tai naudos nedavė, paskui kairėje galvos pusėje pajuto, kaip kaukolės viduje prasiskyrė tarpeklis — lyg būtų prisipildęs lavos.

Pasivaideno, kad jame girdi Reičelės riksmus, klaikų triukšmą, bet tai buvo šis tas daugiau. Lyg tuzinas durklų būtų lėtai susmigę į kaukolę, prasiveržė skausmas. Jis krūptelėjo ir suspaudė pirštais smilkinius.

— Maršale?

Pakėlęs akis, kur kitapus stalo turėjo stovėti Kolis, pamatė tik vaiduokliškus jo kontūrus.

— Taip? — šiaip ne taip išlemeno Tedis.

— Jūs mirtinai išbalęs.

— Kaip tu, bose? — Čakas staiga atsirado šalia.

— Gerai, — išstenėjo Tedis. Kolis pastatė ant stalo viskio stiklinę — garsas nuaidėjo kaip šratinio šautuvo salvė.

— Atsisėskite, — paliepė Kolis.

— Man viskas gerai, — pasakė Tedis, bet žodžiai nuskambėjo taip, tarsi iš smegenų žemyn ant liežuvio būtų nulipę spygliuotomis kopėčiomis.

Lenkiantis per stalą prie Tedžio Kolio kaulai subraškėjo kaip liepsnojantis medis.

— Migrena?

Tedis pažvelgė į miglotą Kolio atvaizdą. Norėjo linktelėti, bet patirtis išmokė nelinksėti užėjus priepuoliui.

— Taip, — išstenėjo.

— Tarp kitko, trinate smilkinį.

— A.

— Ar dažnai užeina?

— Gal kokius šešis… — Tedžiui išdžiūvo burna. Bandydamas suvilgyti liežuvį užtruko keletą sekundžių, — … kartus per metus.

— Pasisekė, — pasakė Kolis. — Bent jau šiuo atžvilgiu.

— Kaip?

— Daugelis kenčiančių nuo migrenos priepuolius patiria kartą per savaitę ar panašiai.

Kai Kolis atsikėlė iš už stalo ir atrakino stiklinę spintelę, Tedis vėl išgirdo tą patį degančio medžio garsą.

— Kokie pojūčiai? — paklausė Tedžio. — Dalinis regos praradimas, išdžiūvusi burna, gaisras galvoje?

— Būtent tai.

— Daugelį amžių buvo studijuojama smegenų veikla, bet niekas taip ir neišsiaiškino, iš kur tie priepuoliai atsiranda. Ar galite tuo patikėti? Žinome tik tiek, kad jie dažniausiai atakuoja viršugalvio smegenis. Žinome, kad jie sukelia kraujo sutirštėjimą. Priepuoliai gali būti ir visai nereikšmingi, bet jei jie pasiekia tokį gležną ir mažą organą kaip smegenys, tuomet Įvyksta sprogimas. Per visą tą tyrinėjimo laikotarpį apie migrenos priežastis ar apie ilgalaikius jos padarinius sužinojome ne daugiau, negu žinome apie paprastą peršalimą.

Kolis padavė jam vandens stiklinę ir į delną įbruko dvi geltonas piliules.

— Šios piliulės atliks tai, ką reikia. Atsijungsite valandai ar dviem, atsipeikėjęs turėtumėt pasijusti gerai. Aišku ir suprantama.

Tedis, sunkiai nulaikydamas stiklinę su vandeniu, pažvelgė į geltonas piliules.

Bandydamas sveikąja akimi sutelkti dėmesį į Kolį, skendintį tokioje baltoje ir ryškioje šviesoje, kad, atrodė, jog spinduliai liejasi nuo jo pečių ir rankų, pažvelgė į jį.

— Kaip besijaustum, — Tedžio galvoje pasigirdo balsas…

Pirštai nagais praplėšė kairiąją kaukolės pusę ir įkišo ten smeigtukų pilną maišytuvą, Tedis įtraukdamas oro sušnypštė.

— Jėzau, bose.

— Jam viskas bus gerai, maršale.

Balsas vėl nuaidėjo: „Kaip besijaustum, Tedi..!”

Kažkas į smeigtukų dėžę kalė plieninį strypą, Tedis prispaudė ranką prie sveikosios akies, iš jos ištryško ašaros ir jį supykino.

„…negerk šitų piliulių.”

Jį siaubingai pykino, skrandžio turinys smuktelėjo dešiniosios šlaunies link, tuo tarpu liepsnos laižė plyšio galvoje kraštus. Jei būtų dar bent kiek pablogėję, jis buvo tikras, jog būtų persikandęs liežuvį.

„Negerk tų suknistų piliulių”, — rėkė balsas, bėginėdamas po liepsnojantį tarpeklį, mojuodamas vėliava ir telkdamas kariuomenę.

Tedis palenkė galvą ir privėmė ant grindų.

— Bose, bose. Kaip tu?

— Vaje, vaje, — pasakė Kolis. — Jam tikrai blogai.

Tedis pakėlė galvą.

„Ne…”

Jo skruostais tekėjo ašaros.

„…gerk…”

Dabar kažkas buvo sukišęs pjūklo geležtę išilgai tarpeklio.

„…tų…”

Geležtė ėmė brūžuoti pirmyn atgal.

„…piliulių.”

Tedis sugriežė dantimis, vėl pajuto pykinimą. Pabandė sutelkti dėmesį į stiklinę rankoje, pastebėjo kažką neįprasta ant nykščio, bet nusprendė, jog tai migrena žaidžia su jo nuovoka.

„Negerk tų piliulių!”

Vėl pjūklo dantys brūkštelėjo per rausvas smegenų rieves, ir Tedis vos ne vos užgniaužė riksmą, liepsnose išgirdo Reičelės klyksmus, pamatė, jog ji žiūri jam į akis, pajuto ant lūpų jos kvėpavimą, pajuto jos veidą savo rankose, nykščiais glostė jai smilkinius, o tas sumautas pjūklas toliau brūžavo jo galvą…

„Negerk tų prakeiktų piliulių!”

…jis tėkštelėjo delną prie burnos, sukrėtė piliules, užgėrė jas vandeniu ir nurijo. Jusdamas, kaip jos slenka stemple, godžiai ištuštino stiklinę.

— Man dar padėkosit, — pasakė Kolis.

Čakas vėl prišoko prie Tedžio ir padavė jam nosinę. Tedis nusišluostė ja kaktą, paskui burną, tuomet numetė ant grindų.

Kolis kreipėsi į Čaką:

— Padėkit man jį pakelti, maršale.

Jie pakėlė Tedį nuo kėdės ir apsuko, priešais Čakas pastebėjo juodas duris.

— Niekam nepasakokit, — paprašė Kolis, — ten yra kambarėlis, kuriame retkarčiais nusnūstu. Na gerai, kartą per dieną. Nuvesime jus ten, maršale, kad numigtumėt. Po dviejų valandų būsit sveikas kaip ridikas.

Tedis pajuto, kaip nukaro jo rankos. Jos atrodė juokingai — nukarusios ties krūtinkauliu. O abiejuose nykščiuose žaidė optinė apgaulė. Kas tai, po velnių? Jis norėjo pasikasyti odą, bet Kolis kaip tik tuo metu atidarė duris, ir Tedis paskutinį kartą pažvelgė į dėmes ant abiejų nykščių.

Juodos dėmės.

Batų tepalas, pamanė jis, vedamas į tamsų kambarėlį.

Iš kur, po velnių, ant mano nykščių atsirado batų tepalo?

12

Jis sapnavo tokius baisius sapnus, kokių dar nebuvo sapnavęs.

Pirmiausia susapnavo, kad klaidžioja Halio gatvėmis, tomis pačiomis gatvėmis, kuriomis vaikščiojo nesuskaičiuojamą daugybę kartų nuo vaikystės iki brandos. Praėjo pro seną mokyklos pastatą. Pro įvairių prekių parduotuvėles, kur kadaise pirkdavo kramtomąją gumą ir gėrimus su ledais. Praėjo pro Dikersonų namus, Pakaskių namus, taip pat Murėjų, Boidų, Vernonų, Konstantinų namus. Bet nė vieno nerado namie. Visas miestas buvo ištuštėjęs. Tvyrojo mirtina tyla. Net vandenyno nebuvo girdėti, o juk Halyje visuomet buvo girdimas vandenyno ošimas.

Buvo siaubinga — jo gimtasis miestas tuščias. Jis atsisėdo ant pylimo, besidriekiančio per visą Vandenyno aveniu, apžvelgė tuščią paplūdimį, sėdėjo ir laukė, bet niekas taip ir nepasirodė. Suprato, kad visi mirę, jau seniausiai mirę. O jis yra vaiduoklis, iš amžių glūdumos sugrįžęs aplankyti savo vaiduokliško miestelio, kurio jau čia nebėra. Jo taip pat čia nebėra. Nieko nebėra.

Po to jis susapnavo, kad stovi marmurinėje salėje, pilnoje žmonių, ligoninės lovų bei kraujo maišelių, ir iš karto pasijuto geriau. Nesvarbu, kur tai vyko, bet buvo ne vienas. Trys vaikai — du berniukai ir mergaitė — priėjo prie jo. Visi trys vilkėjo ligoninės drabužius, o mergaitė atrodė išsigandusi. Ji įsikibo broliams į rankas ir pasakė:

— Ji čia. Ji suras mus.

Endrius Ledisas pasilenkė ir pridegė Tedžiui cigaretę.

— Ei, drauguži, juk nebepyksti, ar ne?

Ledisas buvo bjaurus žmonijos egzempliorius: grubus kūnas, pailga galva, išsikišęs smakras dukart ilgesnis, negu turėtų būti, kreivi dantys, šviesių plaukų kuokštai ant nušašusios rausvos kaukolės — bet Tedis jautėsi patenkintas jį matydamas. Jis kambaryje buvo vienintelis žmogus, kurį Tedis pažinojo.

— Gauk man butelį, — pasakė Ledisas, — jei vėliau norėtum išgerti. Jis mirktelėjo Tedžiui ir patapšnojo per petį, paskui atsisuko į Čaką — tai atrodė visai normalu.

— Turime eiti, — paragino Čakas.

— Laikas bėga, mano drauge.

Tedis pasakė:

— Mano miestas tuščias. Nė gyvos dvasios.

Jis puolė bėgti, nes pamatė ją, Reičelę Solando, klykiančią ir atbėgančią per salę su kapokle. Tedis dar nebuvo spėjęs pribėgti, ji užpuolė vaikų trijulę ir ėmė kapoti. Tedis sustingo keistai užburtas, suprato, kad šiuo momentu jis jau niekuo nebegali padėti, tie vaikai jau buvo mirę.

Reičelė pažvelgė į jį. Jos veidas ir kaklas buvo aptaškytas krauju. Ji paliepė:

— Duokš ranką.

Tedis atsiliepė:

— Ką? Galiu prisišaukti bėdą.

O ji nuramino:

— Duokš ranką, ir aš būsiu tavo Doloresa. Būsiu tavo žmona. Ji grįš pas tave.

Jis pasakė:

— Žinoma, gerai, — ir ėmėsi jai padėti. Jie pakėlė visus tris vaikus, išnešė juos per galines duris prie ežero ir nustūmė į vandenį. Neįmetė jų. Elgėsi švelniai. Paguldė ant vandens ir vaikai nugrimzdo. Vienas berniukų iškilo mosikuodamas ranka, bet Reičelė nuramino:

— Nieko tokio. Jis nemoka plaukti.

Jie stovėjo pakrantėje stebėdami, kaip skęsta berniukas.

Reičelė apglėbė Tedį per juosmenį ir pasakė:

— Būsi mano Džimas. Aš būsiu tavo Doloresa. Turėsime kitų vaikų.

Beveik tobulas sprendimas. Tedis nusistebėjo, kodėl anksčiau apie tai nepagalvojo.

Jis nuėjo paskui Reičelę į Ašeklifą, ten jie susitiko Čaką, ir visi trys patraukė koridoriumi, besitęsiančiu visą mylią. Tedis paaiškino Čakui:

— Ji veda mane pas Doloresą. Aš vykstu namo, bičiuli.

— Puiku, — nudžiugo Čakas.

— Džiaugiuosi. Aš niekada neišsikapstysiu iš šios salos.

— Ne?

— Ne, bet nieko baisaus, bose. Tikrai. Aš lieku. Čia mano namai.

Tedis pasakė:

— Mano namai — Reičelė.

— Norėjai pasakyti, Doloresa?

— Ak taip, taip. Ką aš sakiau?

— Tu sakei — Reičelė.

— Oi, atleisk. Tu tikrai nori čia pasilikti?

Čakas linktelėjo.

— Aš niekada ir nebuvau išvykęs. Nesiruošiu niekur išvykti. Pažvelk į mano rankas, bose.

Tedis pažvelgė. Jos atrodė visai dailiai. Taip jam ir pasakė.

Čakas papurtė galvą.

— Jos man netinka. Kartais pirštai pavirsta pelėmis.

— Na, džiaugiuosi, kad tu namie.

— Ačiū, bose. — Jis patapšnojo Tedžiui per petį ir pavirto Koliu. Reičelė jau buvo gerokai nuo jų nutolusi, ir Tedis dvigubai paspartino žingsnį.

Kolis pratarė:

— Tu negali mylėti moters, kuri nužudė savo vaikus.

— Galiu, — atsakė Tedis eidamas dar greičiau. — Tu nesupranti.

— Ko? — Kolio kojos nejudėjo, bet jis neatsiliko nuo Tedžio, sklendė šalia. — Ko nesuprantu?

— Negaliu gyventi vienas. Negaliu to pakęsti. Tik ne šiame sumautame pasaulyje. Man reikia jos. Ji mano Doloresa.

— Ji Reičelė.

— Žinau. Bet mes susitarėme. Ji bus mano Doloresa. Aš būsiu jos Džimas. Geras sandėris.

— Tai bent, — nusistebėjo Kolis.

Koridoriumi jų link bėgo trys vaikai. Nuo jų tekėjo vanduo, jie bėgo tabaluodami mažytėmis galvelėmis.

— Kokia motina galėjo taip pasielgti? — piktinosi Kolis.

Tedis akimis sekė bėgančius vaikus. Vaikai pralenkė jį ir Kolį, tada oras pasikeitė ar šiaip kažkas nutiko, nes jie bėgo bėgo, bet iš tiesų nepajudėjo iš vietos.

— Nužudė savo vaikus, — neatlyžo Kolis.

— Ji nenorėjo, — gynėsi Tedis. — Ji tik išsigando.

— Kaip ir aš? — paklausė Kolis, bet jis jau nebebuvo Kolis.

Jis pavirto Peteriu Brynu. — Ji išsigando, todėl nužudė savo vaikus, tik tada pasijautė patenkinta?

— Ne. Norėjau pasakyti, taip. Tu man nepatinki, Peteri.

— Kaip toliau elgsiesi?

Tedis prikišo tarnybinį revolverį Peteriui prie smilkinio.

— Ar žinai, kiek kartų įvykdžiau mirties bausmę? — iškošė Tedis ir jo veidu pasruvo ašaros.

— Nereikia, — maldavo Peteris. — Prašau.

Tedis paspaudė gaiduką, stebėjo, kaip kulka, perskrodusi Peterio galvą, išlindo kitoje jos pusėje. Trys vaikai viską matė ir ėmė rėkti kaip bepročiai, tada Peteris Brynas nusikeikė:

— Po velnių! — Delnu prisidengęs kulkos padarytą žaizdą atsirėmė į sieną. — Vaikų akivaizdoje.

Tuomet visi išgirdo ją. Riksmą, sklindantį iš tamsos. Tai buvo jos riksmas. Ji artėjo. Išnirusi iš tamsos bėgo tiesiai į juos. Mažoji mergaitė suinkštė:

— Padėk mums.

— Aš nesu tavo tėtis. Man čia ne vieta.

— Aš vadinsiu tave tėčiu.

— Gerai, — sutiko Tedis atsidusęs ir paėmė ją už rankos.

Jie kopė uolomis, stūksančiomis Kuždesių salos pakrantėje, nusibastė iki kapinių, Tedis rado kepalėlį duonos, truputį riešutų sviesto ir džemo, mauzoliejuje sutepė abiem sumuštinių. Mažoji mergaitė, sėdėdama jam ant kelių ir valgydama sumuštinį, atrodė laiminga. Paskui Tedis nusivedė ją prie kapų ir parodė savo tėvo antkapį, mamos ir savo paties antkapį:

EDVARDAS DANIELSAS

BLOGAS JŪREIVIS

1920–1957

— Kodėl tu blogas jūreivis? — paklausė mergaitė.

— Man nepatinka vanduo.

— Man taip pat nepatinka vanduo. Tapsime draugais.

— Tikriausiai.

— Tu jau miręs. Tu turi — kaip ten jį?

— Antkapį.

— Taip.

— Tuomet turbūt miręs. Miestelyje nemačiau nė gyvos dvasios.

— Aš taip pat mirusi.

— Žinau. Man dėl to labai gaila.

— Tu jos nesustabdei.

— O ką galėjau padaryti? Kai ją pavijau, ji jau buvo, juk žinai…

— O varge.

— Kas?

— Ji vėl ateina.

Kapinėse pasirodė Reičelė, peržengė antkapį, kurį Tedis per audrą buvo nuvertęs. Ji neskubėjo. Atrodė labai gražiai, sulyti plaukai varvėjo, kapoklę buvo iškeitusi į kirvį ilgu kotu, tempė jį šalia savęs. Ji tarė:

— Tedi, liaukis. Jie mano.

— Žinau. Bet negaliu tau jų atiduoti.

— Šį kartą elgsiuosi kitaip.

— Kaip?

— Dabar jaučiuosi geriau. Žinau savo pareigas. Mano galva veikia gerai.

Tedis raudojo:

— Aš taip tave myliu.

— Aš irgi tave myliu, brangusis. Tikrai.

Ji priėjo ir pabučiavo jį tikru bučiniu — rankomis suėmusi veidą, įgrūdusi liežuvį jam į burną. Tyli dejonė prasiveržė jai iš gerklės. Ji bučiavo vis stipriau ir stipriau, jis dar labiau ją įsimylėjo.

— Dabar atiduok man mergaitę, — įsakė ji.

Tedis atidavė jai mergaitę. Viena ranka ji suėmė mergaitę, į kitą ranką pasiėmė kirvį, tada burbtelėjo:

— Tuoj grįšiu. Gerai?

— Žinoma, — atsakė Tedis.

Jis pamojo mergaitei, žinojo, kad ji jo nesupras. Bet taip pasielgė jos labui. Jis tai žinojo. Suaugusieji kartais turi priimti griežtus sprendimus, kurių vaikai niekaip nesuprastų. Bet tie sprendimai vaikų labui. Tedis vis mojavo, nors mergaitė jam ir nemojo atsakydama. Motinos tempiama per mauzoliejumi spoksojo į Tedį vaiko, praradusio viltį išsigelbėti, žvilgsniu, susitaikiusi su pasauliu, su aukos dalia, jos burna vis dar buvo ištepliota riešutų sviestu ir džemu.

— O, Dieve!

Tedis atsisėdo. Jis verkė. Jautė, kad tiesiog plėšte išplėšė save iš miegų, grąžino smegenims sąmonę, kad tik pabustų iš to sapno. Pasąmonėje jautė, kad sapnas vis dar ten, laukia jo plačiai atvėręs duris. Jam tereikėjo užsimerkti, padėti galvą ant pagalvės, ir vėl būtų nugrimzdęs atgal.

— Kaip savijauta, maršale?

Tedis keletą kartų sumirksėjo tamsoje.

— Kas ten?

Kolis uždegė mažą lempelę, stovinčią šalia jo kėdės kambario kamputyje.

— Atsiprašau. Nenorėjau išgąsdinti.

Tedis atsisėdo ant lovos.

— Kiek laiko aš čia?

Kolis nusišypsojo atsiprašydamas.

— Piliulės pasirodė esančios stipresnės, nei maniau. Atsijungėte keturioms valandoms.

— Šūdas.

Tedis delnų apačia pasitrynė akis.

— Sapnavote košmarus, maršale. Siaubingus košmarus.

— Juk esu psichiatrinėje ligoninėje, atkirstas saloje, siaučiant uraganui, — pasakė Tedis.

— Tikrai taip, — sutiko Kolis. — Tik prabuvęs čia gerą mėnesį pradėjau normaliai miegoti. Kas tokia Doloresa?

Tedis sumurmėjo:

— Ką? — Nuleido kojas nuo lovos krašto.

— Vis kartojote jos vardą.

— Man išdžiūvo burna.

Kolis supratingai linktelėjo, pasisuko kėdėje ir nuo stalelio šalimais paėmė stiklinę su vandeniu. Padavė Tedžiui.

— Bijau, kad tai šalutinis vaistų poveikis. Prašau.

Tedis paėmė stiklinę ir keliais gurkšniais išmaukė.

— Kaip galva?

Tedis pagaliau prisiminė, kaip jis atsidūrė šiame kambaryje, ir kelias akimirkas žvalgėsi. Regėjimas atsistatė. Nebejautė galvoje smeigtukų. Skrandyje jautė šleikštulį, bet nebuvo taip blogai. Dešinėje galvos pusėje juto nedidelį skausmą, tarsi prieš tris dienas toji vieta būtų sumušta.

— Jaučiuosi gerai, — nusprendė jis. — Piliulių dėka.

— Tikslas pasiektas. Taigi, kas toji Doloresa?

— Mano žmona, — atsakė Tedis. — Ji mirusi. Taip, daktare, aš vis dar bandau su tuo susitaikyti. Ar tai normalu?

— Tai gerai, maršale. Užjaučiu dėl netekties. Ar ji mirė netikėtai?

Tedis pažvelgė į jį ir nusijuokė.

— Kas?

— Mano ne tokia nuotaika, kad sutikčiau būti gydomas psichoanalize, daktare.

Kolis sukryžiavo kojas ties kulkšnimis ir prisidegė cigaretę.

— Nesiruošiu kvaršinti jums galvos, maršale. Patikėsite tuo ar ne, bet šiąnakt šiame kambaryje kažkas nutiko su Reičele. Ji buvo ne visai ji. Aplaidžiai atlikčiau savo pareigas kaip jos gydytojas, jei nesusidomėčiau, kokius demonus čia vaikėtės.

— Kas šiame kambaryje nutiko? — susidomėjo Tedis. — Atlikau kažkokį jos man skirtą vaidmenį?

Kolis sukikeno.

— Pats numanote, maršale. Įsivaizduokit. Jei būtume jus palikę vienus, pasakykite, ar grįžę būtume radę su drabužiais?

Tedis atsakė:

— Aš įstatymo sergėtojas, daktare. Ką besakytumėt čionai matęs, to nebuvo nutikę.

Kolis pakėlė ranką.

— Puiku. Jei taip sakote.

— Sakau, — patvirtino Tedis.

Kolis atsilošė, parūkė, atidžiai nužvelgė Tėdį, vėl parūkė.

Tuo tarpu Tedis klausėsi, kaip lauke siaučia audra, jautė, kaip ji braškina sienas, kaip braunasi pro plyšius stoge. Kolis sėdėjo ramus ir akylas. Pagaliau Tedis pratarė:

— Ji žuvo gaisre. Man jos trūksta kaip… Panirus po vandeniu taip netrūktų deguonies, kaip trūksta jos. — Jis kilstelėjo antakius. — Patenkinau?

Kolis pasilenkė į priekį, padavė Tedžiui cigaretę ir pridegė.

— Kartą Prancūzijoje mylėjau moterį, — pradėjo jis. — Tik nesakykite mano žmonai, gerai?

— Žinoma.

— Mylėjau tą moterį, kaip jūs mylite… na, nieko, — su nuostaba balse pasakojo Kolis.

— Tokios meilės neįmanoma su niekuo sulyginti, ar ne?

Tedis papurtė galvą.

— Ji pati yra unikali dovana. — Kolis nusekė akimis vilnijančius cigaretės dūmus, jo žvilgsnis nuplaukė kažkur toli iš kambario per vandenyną.

— Ką veikėte Prancūzijoje?

Jis nusišypsojo ir žaismingai pagrūmojo Tedžiui pirštu.

— O, — susiprotėjo Tedis.

— Vieną vakarą toji moteris rengėsi susitikti su manimi. Matyt, skubėjo. Tą naktį Paryžiuje smarkiai lijo. Ji suklupo. Štai ir viskas.

— Ką ji padarė?

— Suklupo.

— O toliau? — Tedis spoksojo į Kolį.

— Nieko. Ji suklupo. Nukrito. Susitrenkė galvą. Ji mirė. Ar galite tuo patikėti? Karo metais. Mirti galima įvairiausiais būdais. O ji suklupo.

Jo veide Tedis įžvelgė skausmą, nors praėjo šitiek metų, ir nenorą patikėti, kad tapo visuotinės pajuokos objektu.

— Kartais, — tyliai pasakė Kolis, — man pavyksta apie ją negalvoti ištisas tris valandas. Kartais pavyksta ištisas savaites neprisiminti jos kvapo, žvilgsnio, kurį man pasiuntė, kai sutarėme naktį praleisti kartu, jos plaukų — ji žaisdavo su jais skaitydama. Kartais… — Kolis užgesino cigaretę. — Kur bebūtų nukeliavusi jos siela… Jei egzistuotų įėjimo vartai — tarkim, jie yra po jos kūnu — kurie po jos mirties atsivėrė ir taip ji iškeliavo anapus, jei žinočiau, jog tie vartai atsivers, nors ir rytoj važiuočiau į Paryžių ir įeičiau pro juos paskui ją.

Tedis pasiteiravo:

— Kuo ji buvo vardu?

— Mari, — ištarė Kolis ir pasijuto, lyg būtų netekęs dalelės savęs.

Tedis užtraukė dūmą, išpūtė leisdamas jam tingiai sroventi.

— Doloresa, — pradėjo jis, — dažnai blaškydavosi per miegus ir kokius septynis kartus per naktį iš dešimties, aš nejuokauju, ranka trenkdavo tiesiai man į veidą. Tiesiai per burną ir nosį. Tik taukšt, ir yra. Tekdavo ją patraukti, suprantat? Kartais gana šiurkščiai. Kietai miegu, staiga bumbt, ir prabundu. Ačiū, mieloji. Bet kartais palikdavau, kaip yra. Pabučiuodavau, pauostydavau. Kvėpuodavau į ją. Jei tik vėl galėčiau pajusti tą rankutę ant savo veido, daktare. Parduočiau pasaulį.

Dundėjo sienos — tai vėjas drebino naktį.

Kolis stebėjo Tedį, kaip jūs stebėtumėt vaikus, stovinčius prie judrios gatvės kampo.

— Aš puikiai atlieku savo darbą, maršale. Pripažįstu, esu egocentrikas. Mano intelekto koeficientas neįtikėtinas dar nuo tada, kai buvau berniukas, moku perprasti žmones. Geriau nei bet kas kitas. Klausiu, visiškai nenorėdamas įžeisti, ar manote, kad esate linkęs į savižudybę?

— Na, — pasakė Tedis, — malonu, kad nenorėjote įžeisti.

— Bet ar laikote save tokiu?

— Taip, — atsakė Tedis. — Būtent dėl to ir nebegeriu, daktare.

— Todėl, kad žinote…

— Jei būčiau ir toliau gėręs, seniai būčiau apžiojęs šautuvą.

Kolis linktelėjo.

— Bent jau neapgaudinėjate savęs.

— Taip, — sutiko Tedis, — bent supratau, kad taip bus geriau.

— Kai išvyksite iš čia, — pratarė Kolis, — galiu užrašyti keletą pavardžių. Velniškai gerų gydytojų. Jie galėtų jums padėti.

Tedis papurtė galvą.

— JAV maršalai nesilanko pas psichiatrus. Atleiskite. Jei tai kada iškiltų viešumon, tuoj pat būčiau atleistas.

— Gerai, gerai. Sąžininga. Bet maršale?

Tedis pažvelgė į jį.

— Jei nieko nedarysite, nebeliks jokio „ar”. Liks tik „kada”.

— Bet jūs to nežinote.

— Taip. Taip, žinau. Mano specializacija — širdgėlos sukeltos traumos ir gyvo likusio asmens kaltės jausmas. Aš pats nuo to kenčiu, todėl ir pasirinkau tokią specializaciją. Mačiau, kaip prieš kelias valandas žvelgėte Reičelei Solando į akis, mačiau vyrą, trokštantį mirties. Jūs — bosas, atsakingas skyriaus agentas. Girdėjau, kad esate labiausiai apdovanotas policijos departamento darbuotojas. Pasakojo, kad iš karo grįžote su tiek medalių, jog užtektų nukabinėti visą krūtinę. Ar tai tiesa?

Tedis gūžtelėjo.

— Girdėjau, kad kariavote Ardėnuose ir dalyvavote išlaisvinant Dachau.

Tedis dar kartą gūžtelėjo.

— Paskui žuvo jūsų žmona? Kaip manote, maršale, kiek smurto žmogus gali iškęsti, kol palūžta?

Tedis atsakė:

— Nežinau, daktare. Aš ir pats tuo stebiuosi.

Kolis pasilenkė į juos skiriančią tuštumą ir patapšnojo Tedžiui per kelį.

— Užsirašykite tas pavardes prieš išvykdamas. Gerai? Norėčiau, čia išdirbęs dar penkerius metus, maršale, žinoti, jog vis dar esate gyvas.

Tedis pažvelgė į Kolio ranką ant savo kelio. Paskui į Kolį.

— Ir aš norėčiau, — tyliai pasakė.

13

Su Čaku jis susitiko vyrų bendrabučio rūsyje, kur visiems buvo paruošta sulankstomų lovų, kad ten galėtų išlaukti, kol audra nurims. Kad nusigautų iki rūsio, Tedžiui teko pereiti keletą požeminių koridorių, jungiančių visus teritorijoje esančius pastatus. Jį lydėjo sanitaras, vardu Benas, dramblotas kretantis baltos mėsos kalnas. Perėję ketverius rakinamus vartus ir tris saugomus kontrolės postus, jie atsidūrė požemyje, kur nebuvo girdėti jokių viršuje šėlstančios audros garsų.

Koridoriai buvo ilgi, niūrus, blausiai apšviesti. Tedžiui jie visai nepatiko, nes priminė sapne matytą koridorių. Nors jis ir nebuvo toks ilgas, neturėjo tamsių užkaborių, bet buvo toks pat vingiuotas, niūrus ir šaltas.

Susitikęs su Čaku Tedis jautėsi nesmagiai. Jam dar niekada neteko patirti tokio stipraus migrenos priepuolio viešumoje, jam darėsi gėda prisiminus, kaip jis privėmė ant grindų. Kaip bejėgiškai atrodė, kaip kūdikis, kurį reikėjo pakelti nuo kėdės.

Bet kai Čakas iš kito kambario galo šūktelėjo jam: „Ei, bose!”, Tedis nustebo supratęs, kaip lengvai pavyko kartu susibėgti. Jis prašė, kad jam vienam leistų atlikti tyrimą, bet buvo atsakyta. Tuomet jam viskas buvo įgrisę iki gyvo kaulo, bet dabar, po dviejų čia praleistų dienų, po mauzoliejaus, Reičelės kvapo jo burnoje ir tų prakeiktų sapnų, jis turėjo pripažinti, jog džiaugiasi, kad nėra vienas.

Jie paspaudė vienas kitam rankas ir Tedis prisiminė, ką Čakas jam buvo sakęs sapne: „Aš niekada neišsikapstysiu iš šios salos”. Tedis pajuto, kaip žvirblis vaiduoklis išniro per patį krūtinės vidurį ir suplasnojo sparnais.

— Kaip laikaisi, bose? — Čakas paplojo jam per petį.

Tedis susigėdęs šyptelėjo.

— Man geriau. Dar šiek tiek krečia drebulys, bet apskritai jaučiuosi gerai.

— Prakeikimas, — nusikeikė Čakas, nuleisdamas balsą ir atsitraukdamas toliau nuo dviejų rūkančių sanitarų, atsirėmusių į kolonas.

— Tu mane išgąsdinai, bose. Maniau, kad tau infarktas, insultas ar dar kas nors.

— Tik migrena.

— Tik? — nusistebėjo Čakas. Jis dar labiau pritilo, ir jie nuėjo prie gelsvo cemento sienos pietinėje kambario pusėje, kuo toliau nuo kitų vyrų. — Iš pradžių pamaniau, jog apsimetinėji, supranti, kad sugalvojai planą, kaip prieiti prie bylų ar panašiai.

— Norėčiau būti toks protingas.

Čakas pažvelgė Tedžiui į akis, jo paties akys blyksėjo iš nekantrumo.

— O aš susimąsčiau apie tai.

— Ne.

— Taip.

— Ką nuveikei?

— Pasakiau Koliui, kad pasėdėsiu su tavimi. Ir pasėdėjau.

Bet po minutės jam paskambino ir jis išėjo iš kabineto.

— Tu įlindai į jo bylas?

Čakas linktelėjo.

— Ir ką sužinojai?

Čako veidas ėmė rasoti.

— Na, tiesą sakant, ne tiek ir daug. Nesugebėjau patekti į bylų spinteles. Jos buvo užrakintos spynomis, kokių man dar neteko matyti. Esu atrakinęs daugybę spynų. Būčiau galėjęs atrakinti ir šias, bet būtų likę žymių. Supranti?

Tedis linktelėjo.

— Gerai padarei.

— Taip, bet… — Čakas kryptelėjo į pro šalį einantį sanitarą, ir Tedį apniko keistas pojūtis, tarsi jie būtų atsidūrę sename Kagnio [* Džeimsas Kagnis (1899–1986) – JAV kino aktorius, pasižymėjęs banditiškais, piktadariškais vaidmenimis, tokiuose filmuose kaip „Visuomenės priešas“.] kino filme, o kaliniai kieme rengia jų pabėgimą.

— Aš panaršiau jo stalčiuje.

— Ką padarei?

Čakas tęsė:

— Beprotis, ar ne? Galėsi sudrausminti mane vėliau.

— Sudrausminti? Duosiu tau medalį.

— Nereikia medalio. Nedaug ką radau, bose. Tik jo kalendorių. Reikalas toks, jog vakarykštė, šiandieninė, rytojaus ir toliau einanti diena — visos pažymėtos, supranti? Apibrauktos juodai.

— Uraganas, — pakomentavo Tedis.

— Kolis juk girdėjo, kad jis artinasi.

Čakas papurtė galvą.

— Aprašinėti keturi langeliai. Supranti, ką noriu pasakyti?

Kaip tu rašytum: „Atostogos Keip Kode [* Keip Kodas – iškyšulys Masačūsetse j pietus nuo Bostono, populiarus kurortas.]“. Klausai manęs?

Tedis patikino:

— Žinoma.

Trejus Vašingtonas, dantyse įsikandęs patriušusį cigarą, lietaus permerktais drabužiais ir galva palengva artėjo prie jų.

— Kažką slapto rezgate, maršalai?

— Be abejo, — atsakė Čakas.

— Buvai lauke? — pasiteiravo Tedis.

— O taip. Bjauru, maršalai. Apdėliojome smėlio maišais visą teritoriją, lentomis užkalėme visus langus. Šūdas. Turėjom verstis per galvą tokiu oru.

— Trejus Zippo žiebtuvėliu iš naujo prisidegė cigarą ir pasisuko į Tedį. — Kaip jaučiatės, maršale? Stovykloje sklando kalbos, kad patyrėte kažką panašaus į priepuolį.

— Kokį priepuolį?

— Ei, praleisime čia visą naktį, todėl norėsime išgirsti visą istoriją.

Tedis nusišypsojo:

— Mane surietė migrena. Sunkios formos.

— Turėjau tetą, kuriai būdavo dar blogiau. Ji užsirakindavo miegamajame, išjungdavo šviesą, užtraukdavo užuolaidas ir nesirodydavo kiaurą parą.

— Mano užuojauta jai.

Trejus papsėjo cigarą.

— Na, ji seniai mirusi, bet šiąnakt už ją pasimelsiu. Šiaip ji buvo nemaloni moteriškė — ar skaudėdavo jai galvą, ar ne. Dažnai mane su broliu mušdavo hikorijos lazda. Kartais už nieką. Sakydavau: „Tetule, ką aš padariau?” O ji: „Nežinau, bet juk ketini iškrėsti ką nors siaubinga”. Kaip elgtis su tokia moteriške?

Atrodė, kad jis nuoširdžiai laukia atsakymo, todėl Čakas burbtelėjo:

— Bėgti nuo jos kuo greičiau.

Tebelaikydamas burnoje cigarą, Trejus storai sukikeno:

— Cha, cha, cha. Tikrai? Klausau, sere. — Jis atsiduso.

— Einu išsidžiovinsiu. Pasimatysim vėliau.

— Iki.

Kambarys prigužėjo iš audros grįžtančių žmonių, jie purtė šlapius juodus apsiaustus ir juodas eiguliškas skrybėles, kosėjo, rūkė, siųsdami ratu gertuvę su, ne paslaptis, kokiu skysčiu.

Tedis ir Čakas stovėjo atsirėmę į rusvą sieną veidais į kambarį ir negarsiai kalbėjosi.

— Taigi, kas buvo parašyta tame kalendoriuje?..

— Ak taip.

— Ten nebuvo parašyta: „Atostogos Keip Kode”?

— Ne.

— O kas ten buvo parašyta?

— „Ligonis Nr. 67”

— Štai kaip?

— Štai taip.

— To pakanka, ar ne?

— Na, taip. Tikriausiai.

Jam nesisekė užmigti. Klausėsi, kaip kiti knarkia ir šnopuoja, kaip įkvepia ir iškvepia, kai kurie su tyliu švilpesiu, girdėjo kažką kalbant per miegus, vienas sumurmėjo: „Turėjai man papasakoti. Ir viskas. Tik pasakyti…” Išgirdo, kaip kitas sušvokštė: „Gerklėje turiu spragintų kukurūzų”. Vieni spardė antklodes, kiti vartėsi į visas puses, dar kiti ilgai tapšnodavo pagalves, kol vėl nugriūdavo ant čiužinio. Po akimirkos Tedis išgirdo kažkokį ramų ritmą, primenantį prislopintą giesmę.

Lauke garsai taip pat atrodė prislopę, bet Tedis aiškiai girdėjo audros krebždenimą grindyse ir tuksenimą į pamatus, troško, kad rūsys turėtų nors kokį langą, kad pro jį galėtų matyti audros blyksnius ir paslaptingus šviesos piešinius danguje.

Jis mąstė apie tai, ką jam sakė Kolis.

Nebeliks jokio „ar”. Liks tik „kada”.

Ar jis linkęs į savižudybę?

Tikriausiai linkęs. Po Doloresos mirties nebuvo nė dienos, kad nebūtų pagalvojęs apie tai, jog nori prisijungti prie jos — kuo toliau, tuo labiau norėjo. Kartais jusdavo, kad gyventi toliau yra bailumo išraiška. Kokia prasmė pirkti bakalėjos prekes, pripildyti Chryslerio baką, skustis, mautis kojines, susitaikyti su dar viena raukšle, rinktis kaklaraištį, lyginti marškinius, praustis veidą, šukuotis plaukus, išgryninti čekį, atnaujinti pažymėjimą, skaityti laikraštį, sisioti, valgyti — vienam, visada vienam — eiti į kiną, nusipirkti plokštelę, sumokėti sąskaitas, vėl skustis, vėl praustis, vėl eiti miegoti, vėl prabusti…

…jei niekas iš tų dalykų nepriartina jo prie Doloresos?

Suprato, jog turi judėti į priekį. Atsigauti. Atsiriboti nuo visko. Keletas jo draugų ir giminaičių jam taip ir patarė. Suprato: jei žvelgtų į save iš šalies, pasakytų tam kitam Tedžiui, jog privalo nenukabinti nosies, įtraukti pilvą ir gyventi toliau.

Bet kad tai įgyvendintų, turi rasti būdą, kaip pamiršti Doloresą, leisti nusėsti dulkėms ant jos atvaizdo tikintis, jog pakankamas dulkių sluoksnis nublukins jos atminimą. Nuslopins jos atvaizdą. Kol vieną dieną ji taps panašesnė ne į kada nors gyvenusį žmogų, o labiau — į sapną.

Man buvo sakoma — pamiršk ją, atsikvošėk. Atsikvošėti — dėl ko? Dėl šio prakeikto pasaulio? Kaip man išmesti tave iš galvos? Iki šiol nesisekė, tai kaip man tai padaryti? Kaip man tave pamiršti, — tai viskas, ko prašau. Noriu vėl tave apkabinti, užuosti ir — taip, to irgi noriu — aš tik noriu, kad išnyktum.

Išnyk, prašau, išnyk…

Jis troško, kad niekada nebūtų gėręs tų piliulių. Trečią ryto pasijuto visiškai išsibudinęs. Išsibudinęs, girdįs niūrų jos balsą, o jame lengvą Bostono akcentą, girdimą jai tariant ne tiek „a” ir „r”, kiek „e” ir „r”, kai Doloresa prisiekdavo meilę sakydama — amžinai ir visados [* Angliškai – „forever and ever“, o su akcentu –„foreva and eva“.

]. Jis nusišypsojo tamsoje, girdėjo ją, regėjo jos dantis, jos blakstienas, žvilgsnyje atsispindintį tingų kūnišką apetitą sekmadienio rytmetį.

Tą vakarą jis sutiko ją Kokosų giraitėje. Orkestras grojo garsiai ir vulgariai, oras tvinko nuo dūmų, visi buvo išsipustę: jūreiviai ir kareiviai vilkėjo geriausias savo uniformas — baltas, žydras, pilkas; civiliokai ryšėjo ryškiai gėlėtus kaklaraiščius, vilkėjo dvieilius švarkus su dailiai kišenėlėse pūpsančiais nosinaičių trikampėliais, skrybėlės dideliais bryliais mėtėsi ant stalų, ir visur, kur tik akys užmato, buvo pilna moterų.

Jos šoko net eidamos pasipudruoti nosytės. Šoko judėdamos nuo stalo prie stalo, prisidegusios cigaretes, pasisukdavo ant pirštų galų, spragtelėdamos atverdavo savo pudrines, nuplaukdavo prie baro ir atlošusios galvas juokdavosi, jų plaukai žvilgėjo kaip šilkas ir žaižaravo joms judant.

Tedis atėjo su Frenkiu Gordonu, kitu žvalgybos seržantu, ir dar keliais vaikinais — visi po savaitės turėjo išplaukti — bet jis paliko Frenkį tą pat akimirką, vos tik pamatė ją, paliko, jam net nespėjus pabaigti sakinio, ir nuėjo į šokių aikštelę.

Akimirkai ji dingo spūstyje, atsiradusioje tarp jų. Minia skyrėsi padarydama vietos jūreiviui ir blondinei balta suknele, tas jūreivis timptelėjo ją ir apsukdamas mestelėjo virš galvos, pagavo ir pastatė ant grindų, o minia prapliupo plojimais, tada Tedis vėl pamatė, kaip šmėkštelėjo jos violetinė suknelė.

Tai buvo graži suknelė, būtent jos spalva pirmiausia ir patraukė jo akį. Tačiau tą vakarą jis matė daugybę gražių suknelių, tiek daug, kad nė nesuskaičiuotum, todėl ne suknelė prikaustė jo dėmesį, o tai, kaip mergina ją vilkėjo. Nervingai.

Droviai. Baimingai liesdama ją. Taisydama ir pertaisydama.

Delnais spaudydama suknelės petukus.

Suknelė buvo skolinta. Ar išsinuomota. Iki to vakaro ji nebuvo vilkėjusi panašių suknelių. Tai kėlė jai siaubą. Tokį, jog nelabai suvokė, ar vyrai ir moterys apžiūrinėja ją iš geidulio, pavydo ar gailesčio.

Doloresa pagavo Tedžio žvilgsnį tuo metu, kai sukiodama traukė nykštį iš po liemenėlės petnešėlės. Paraudusi nuleido akis, paskui vėl pakėlė, ir Tedžio akys susitiko su jos akimis, jis nusišypsojo ir leido suprasti, jog jis, vilkėdamas šią uniformą, taip pat kvailai jaučiasi. Pasiuntė tą mintį į kitą aikštelės pusę. Matyt, tai suveikė, nes ji atsakydama nusišypsojo — ne flirtuojančia, o labiau padėkos šypsena. Tedis tučtuojau paliko Frenkį Gordoną, kuris pasakojo kažką apie maisto atsargas Ajovoje ar panašiai, ir braudamasis pro suprakaitavusių šokėjų minią suprato, jog neturi, ką jai pasakyti. Ką ketino pasakyti? Kad jos suknelė graži? Ar galėtų jai nupirkti gėrimą? Kad jos akys nuostabios?

Ji paklausė:

— Ar pametei ką?

Tedis atsisuko. Atsidūrė priešais ją. Ji buvo mažytė, ne aukštesnė nei keturios ar penkios pėdos su kulniukais. Nepaprastai graži. Ne tokia, kaip kitos ten buvusios moterys tobulomis nosimis, plaukais ir lūpomis. Kažkas nenušlifuota buvo jos veide, akys galbūt per daug nutolusios viena nuo kitos, burna tokia didelė, ne visai tinkanti jos smulkiam veideliui, smakras kažkoks neryškus.

— Galbūt, — atsakė jis.

— Na, ir ko ieškai?

Išpyškino nė nespėjęs susivokti:

— Tavęs.

Jos akys išsiplėtė, jis pastebėjo defektą — bronzos spalvos dėmelę kairiojoje rainelėje — pajuto, kaip jo kūną sukausto siaubas, kurį pats ir įpūtė įplaukęs kaip Romeo, per daug malonus ir pasitikintis savimi.

Tavęs.

Iš kur jis, po galais, tai ištraukė? Kas jis toks, po velnių?

— Na, — tarė ji…

Jam norėjosi bėgti — vos pajėgė pažvelgti į ją.

— …bent jau nereikėjo toli eiti.

Jis išspaudė kvailoką šypseną, kurios atspindį pamatė jos akyse. Liurbis. Žioplys. Per daug laimingas, kad kvėpuotų.

— Sutinku, panele.

— O Dieve, — sumurmėjo ji atsilošdama, kad pažvelgtų į jį, prispaudusi martinio taurę prie krūtinės.

— Ką?

— Šioje vietoje jautiesi nesavas kaip ir aš. Tiesa, kareivi?

***

Atvažiavus taksi, ji su savo drauge Linda Koks susėdo gale, paskui ji išlindo pro langelį, o Linda pasilenkė prie vairuotojo, kad pasakytų jam adresą, Tedis šūktelėjo:

— Doloresa.

— Edvardai.

Jis nusijuokė.

— Ką?

Jis pakėlė ranką.

— Nieko.

— Ne. Kas yra?

— Niekas, išskyrus mamą, nevadina manęs Edvardu.

— Tuomet, Tedi.

Jam patiko klausytis jos tarties.

— Taip.

— Tedi, — vėl pakartojo įsiklausydama.

— Ei, kokia tavo pavardė? — paklausė jis.

— Čenal.

Tedis kilstelėjo antakį.

Ji pakomentavo:

— Suprantu, kad ji visai nesiderina su manimi. Skamba labai pompastiškai.

— Ar galiu tau paskambinti?

— Ar turi gerą atmintį skaičiams?

Tedis nusišypsojo.

— Tiesą sakant…

— Vinterhilis, šeši keturi trys keturi šeši, — pasakė ji.

Taksi automobiliui pajudėjus, jis liko stovėti ant šaligatvio, prieš akis regėjosi jos veidas, tik per colį nutolęs nuo jo veido, — išlindęs pro taksi langelį, šokių aikštelėje — tas vaizdas jo smegenyse vos nesukėlė trumpo sujungimo, kuris iš atminties vos neišginė jos vardo ir telefono numerio.

Tedis pagalvojo: tai štai kaip ateina meilė. Be jokios logikos — jis beveik jos nepažinojo. Nepaisant to, ji atėjo. Jis ką tik sutiko moterį, kurią šiaip jau pažinojo, kai dar net nebuvo gimęs. Ji buvo ašis visų jo svajonių, kuriomis niekada taip ir neišdrįso pasimėgauti.

Doloresa. Galvojo apie jį, sėdėdama ant tamsios galinės sėdynės, jausdama jį, kaip jis jautė ją.

Doloresa.

Viskas, ko jis visuomet troško, dabar turėjo vardą.

***

Tedis apsivertė lovoje, rankomis pasiekęs grindis, panaršęs aplinkui, susirado savo užrašų knygelę ir degtukų dėžutę. Įžiebęs pirmąjį degtuką apšvietė puslapį, kurį prikeverzojo per audrą. Sudegino dar keturis degtukus, kol prie skaičių sudėliojo tinkamas raides:

18-1 — 4 — 9-5-4 — 19-1 — 12-4 — 23-14-5

R-A — D-I — E — D — S-A-L — D — W-N-E

Kai tik baigė dėlioti, kodas buvo iššifruotas. Dar du degtukai ir, degtuko mediniam koteliui smilkstant artyn pirštų, Tedis įsispoksojo į vardą: Endrius Ledisas.

Kai degtukas įkaito, jis pažvelgė į Čaką, miegantį per dvi lovas nuo jo, tikėjosi, kad Čako karjera nenukentės. Neturėtų. Tedis prisiims visą kaltę. Čakui nieko nenutiks. Apskritai jis lyg ir nujautė: kas benutiktų, Čakas išlips sveikas ir gyvas.

Jis paskutinį kartą, prieš degtukui užgęstant, perbėgo akimis užrašus.

Surasiu tave šiandien, Endriau. Jei nepaaukojau Doloresai savo gyvenimo, bent tai dėl jos padarysiu.

Surasiu tave.

Ir užmušiu.

TREČIOJI DIENA

Šešiasdešimt septintasis pacientas

14

Dviem namams, stovintiems anapus įtvirtinimų — kalėjimo viršininko ir Kolio — teko pagrindiniai smūgiai. Pusė Kolio namo stogo buvo nuplėšta, čerpės išsvaidytos po visą ligoninės teritoriją tarsi po čia vykusių paklusnumo užsiėmimų. Viršininko namo svetainėje tysojo pro langą įvirtęs medis, pralaužęs ant lango užkaltą apsauginę fanerą, šaknys ir visa kita voliojosi po visą namą.

Teritorija buvo nuklota kriauklėmis ir medžių šakomis, be to, per pusantro colio užtvindyta vandens. Kolio namo čerpės, keletas negyvų žiurkių, daugybė ištižusių obuolių — viskas buvo smėliuota. Ligoninės pamatas atrodė taip, lyg kas būtų pasidarbavęs kūjiniu gręžtuvu. A korpuse buvo išdaužti keturi langai, o keletas sugarbanotų hidroizoliacijos gabalų nuo stogo atrodė it pompadour stiliaus perukai. Du personalo kotedžai buvo paversti šipuliais, keletas gulėjo parversti ant šono. Seselių ir sanitarų bendrabučiai prarado keletą langų, nuostolių pridarė ir kiemą apsėmęs vanduo. B korpusas išliko nepaliestas, be žymelės. Tedis pastebėjo daugybę medžių visoje saloje su nulaužytomis viršūnėmis, plika mediena styrojo nelyginant ietys.

Oras buvo troškus, apsiniaukęs ir niūrus. Vienodai ir nuobodžiai dulkė lietus. Visoje pakrantėje voliojosi negyvos žuvys. Jiems pirmąkart išėjus ryte, dengtoje perėjoje gulėjo vieniša plekšnė: spurdėjo ir pūškavo liūdnai žvelgdama išsprogusia akimi į jūrą.

Tedis ir Čakas stebėjo, kaip Makfersonas su sargybiniu bando siūbuodami atversti džipą. Tik iš penkto karto jiems pavyko įjungti degimą. Jie išdundėjo per vartus, po minutės Tedis pamatė juos kylančius šlaitu už ligoninės ir nurūkstančius C korpuso link.

Kolis įžengė į teritoriją, paėmęs stogo nuolaužą, stabtelėjo ir, prieš numesdamas ant permirkusios žemės, smalsiai apžiūrėjo. Jo žvilgsnis dukart praslydo pro Tedį ir Čaką, kol pagaliau atpažino juos, vilkinčius baltą sanitarų aprangą, juodus apsiaustus ir dėvinčius juodas reindžerių skrybėles. Jis ironiškai šyptelėjo ir jau ketino prieiti, bet iš ligoninės pastato išlėkęs gydytojas su permestu per kaklą stetoskopu nubėgo prie jo.

— Dingo ligonis antruoju numeriu. Niekaip jo nesurandame. Du kritinės būklės. Jie mirs, Džonai.

— Kur Haris?

— Haris vietoje, bet jam reikia elektros. Kokia nauda iš atsarginio generatoriaus, jei jis neveikia?

— Gerai. Eime.

Jie nuskubėjo į ligoninę. Tedis nusistebėjo:

— Sugedo atsarginis generatorius?

Čakas atsakė:

— Per uraganą dažnai taip nutinka.

— Ar kur nors matai šviesas?

Čakas apžvelgė langus:

— Ne.

— Manai, visa elektros sistema perdegė?

Čakas atsakė:

— Gali būti.

— Vadinasi, tvora liko be apsaugos.

Čakas pakėlė prie kojų priplukdytą obuolį. Užsimojo, atsispyrė koja ir metė obuolį į sieną.

— Taiklus smūgis! — Paskui atsisuko į Tedį. — Tikrai, tvora liko be apsaugos.

— Tikriausiai išsijungė visa elektrinė apsaugos sistema.

Vartų. Durų.

Čakas šūktelėjo:

— Dieve, padėk mums.

Jis pakėlė dar vieną obuolį, mestelėjo jį virš galvos ir pagavo už nugaros.

— Nori nueiti į tą fortą, juk taip?

Tedis atsuko veidą į dulkiantį lietų.

— Gera diena šiam reikalui.

Netrukus, padangomis taškydamas vandenį, pasirodė kalėjimo viršininko vairuojamas džipas su jame sėdinčiais trimis sargybiniais. Viršininkas pamatė Čaką ir Tedį, tingiai stoviniuojančius kieme, ir, rodos, tai jį supykdė. Kaip Tedis suprato, viršininkas, kaip anksčiau Kolis, palaikė juos sanitarais ir atrodė nepatenkintas, kad jie neturi grėblio ar vandens siurblio rankose. Bet pravažiavo pro šalį iškišęs galvą, matyt, turėjo svarbesnių reikalų. Tedis suvokė, kad vis dar girdi to vyro balsą, mąstė, ar viršininkas jam pasirodė toks niūriai juodas kaip jo plaukai, ar labiau išbalęs — kaip jo oda.

— Geriau eikime, — tarstelėjo Čakas. — Be elektros ilgai nebūsime.

Tedis pasuko vartų link.

Čakas stengėsi nuo jo neatsilikti.

— Pašvilpaučiau, bet burna perdžiūvusi.

— Bijai? — sušnibždėjo Tedis.

— Labiau tiktų pasakymas: klaikiai bijau, bose. — Jis metė obuolį į kitą sienos dalį.

Abu priartėjo prie vartų, kuriuos saugojo berniukiško veido ir žiaurių akių sargybinis. Sargybinis pasakė:

— Visi sanitarai turi prisistatyti ponui Viliui administraciniame pastate. Jums, vyručiai, reikėtų į valytojų komandą.

Čakas ir Tedis nužvelgė vienas kito baltus marškinius ir kelnes.

Čakas nusišaipė:

— „Benedikto” kiaušiniai.

Tedis linktelėjo:

— Ačiū. O aš maniau… Kas priešpiečiams?

— Karštas sumuštinis su plonai pjaustyta jautiena ir šveicarišku sūriu.

Tedis atsisuko į sargybinį ir atkišo ženklelį.

— Mūsų darbužiai dar skalbykloje.

Sargybinis pažvelgė į Tedžio ženklelį, paskui laukdamas pažvelgė į Čaką.

Čakas atsiduso, išsitraukęs piniginę atvertė prieš pat sargybinio nosį.

Sargybinis susidomėjo:

— Ką veiksite išėję už įtvirtinimų? Pabėgusi ligonė surasta.

Tedis nusprendė, kad bet koks aiškinimasis išmuš juos iš pusiausvyros ir valdžia atsidurs to mažo šikniaus rankose.

Tedis karo metais buvo susidūręs su daugybe tokių mažų šikšnių kaip šis. Daugelis jų negrįžo namo. Tedis dažnai susimąstydavo, ar kuris nors jų norėjo grįžti. Tokių subingalvių nebuvo įmanoma paveikti ar ko nors išmokyti. Bet buvo galima patraukti iš kelio, pasinaudojus vieninteliu gerbtinu jam dalyku — valdžia.

Tedis prisiartino prie vyruko ir su pašaipėle lūpų kampučiuose ėmė tyrinėti jo veidą laukdamas, kol vyruko akys susitiks su jo akimis.

— Mes einame pasivaikščioti, — tarė Tedis.

— Neturite leidimo.

— Taip, turime. — Tedis žengė žingsnį artyn ir vyrukas turėjo pakelti akis. Jis užuodė iš sargybinio burnos dvelkiantį kvapą. — Mes — federaliniai maršalai, esantys federalinėje įstaigoje. Turime paties Dievo leidimą. Neprivalome tau atsakinėti. Neprivalome aiškintis. Galime šauti į tavo pasididžiavimą, berniuk, ir joks šalies teismas net nesvarstys tokios bylos. — Tedis pasilenkė dar per pusę colio. — Taigi atidaryk tuos prakeiktus vartus.

Vaikinukas bandė atlaikyti Tedžio žvilgsnį. Nurijo seiles. Stengėsi nutaisyti rūstų žvilgsnį.

Tedis įniršo:

— Kartoju: atidaryk tuos…

— Gerai jau.

— Neišgirdau, — iškošė Tedis.

— Klausau, sere.

Tedis dar sekundę garsiai šnopuodamas šnervėmis laikė nukreipęs piktas akis į vaikio veidą.

— Neblogai, sūnau. Ohoho.

— Ohoho, — instinktyviai atkartojo vaikinas su kakle išsišovusiu Adomo obuoliu.

Pasukęs spynoje raktą, jis atvėrė vartus ir Tedis neatsisukdamas išėjo.

Kai pasuko į dešinę ir šiek tiek paėjėjo palei išorinę sieną, Čakas prabilo:

— Gerai tu ten su tuo „ohoho”.

Tedis pažvelgė į jį.

— Ir man pačiam patiko.

— Užjūryje buvai reiklus šunsnukis, ar ne?

— Buvau bataliono seržantas, vadovavau vaikių kompanijai. Pusė jų žuvo nespėję nė pasidulkinti su moterimis. Pagarba ten pelnoma ne gerumu, o baime.

— Taip, seržante. Suprantama, — atsakė Čakas atiduodamas pagarbą. — Ar nepamiršai, kad bandome prasiskverbti ne bet kur, o į fortą, nors jame ir nėra elektros?

— Ne, nepamiršau.

— Ar turi kokių minčių?

— Nea.

— Manai, kad jį gali supti griovys? Turėtų juk kažkas būti.

— Gal keletas cisternų su karštu tepalu ant dantytų forto sienų.

— Lankininkai, — svarstė Čakas. — Jei jie turi lankininkų, Tedi…

— O mes be šarvinių marškinių.

Jie peržengė išvirtusį medį, po kojomis juto patižusią, slidžią nuo šlapių lapų žemę. Priešakyje pro išretėjusią augaliją buvo matyti fortas, jo didžiulės pilkos sienos ir džipų, visą rytą važinėjusių pirmyn ir atgal, vėžės.

— Tas sargybinis buvo savaip teisus, — pastebėjo Čakas.

— Kaip suprasti?

— Dabar, kai Reičelė surasta, mūsų čia anksčiau turėti įgaliojimai prarado prasmę. Jei mus pagaus, bose, nebeišsisuksime su jokiu logišku pasiaiškinimu.

Tedis Čako akyse pamatė maištaujančias žalias liepsneles.

Jis pasijuto išsekęs, šiek tiek apspangęs. Praeitą naktį tebuvo miegojęs keturias valandas, kamuojamas vaistų sukeltų košmariškų sapnų. Smulkus lietus tekšėjo ant jo skrybėlės, kaupėsi ant brylių. Smegenyse ūžė, nors ir nestipriai, bet be perstojo. Jei šiandien būtų atplaukęs keltas — kuo jis abejojo — viena jo dalis būtų norėjusi tiesiog įšokti ir išplaukti. Pabėgti iš tos prakeiktos uolėtos salos. Bet grįžęs be jokių faktų, be įrodymų senatoriui Herliui ar be Lediso mirties liudijimo, pasirodytų esąs nevykėlis. Vis dar balansuojantis ties savižudybės riba, užkrovęs sąmonei dar vieną naštą — suvokimą, jog nieko nepadarė, kad ką nors pakeistų.

Jis atsivertė užrašų knygelę.

— Tos akmenų krūvelės, kurias Reičelė mums vakar paliko. Tas kodas jau iššifruotas.

Jis padavė knygelę Čakui.

Čakas pridengė ją delnu ir priglaudė arčiau krūtinės.

— Vadinasi, jis čia.

— Jis čia.

— Manai, kad tai pacientas Nr. 67?

— Spėju.

Tedis sustojo šalia uolienų atodangos purvino šlaito pusiaukelėje.

— Tu gali grįžti, Čakai. Nenoriu tavęs į tai painioti.

Čakas pakėlė akis ir pliaukštelėdamas užvertė knygelę.

— Mes juk maršalai, Tedi. O ką maršalai visuomet daro?

Tedis nusišypsojo:

— Eina per duris.

— Pirmiausia, — samprotavo Čakas, — per duris einame pirmieji. Mes nešvaistome laiko laukdami, kol kokie nors idiotai miesto farai pasitrauks iš kelio. Einame pro tas prakeiktas duris.

— Taip, einame.

— Na, tuomet viskas tvarkoj, — konstatavo Čakas grąžindamas knygelę ir jie patraukė forto link.

***

Nuo forto juos skyrė tik medžių siena ir nedidelė laukymė. Metęs į fortą pirmą žvilgsnį, Čakas pasakė tai, apie ką Tedis pagalvojo:

— Prakeikimas.

Fortą juosusi tvora buvo visiškai nuniokota uragano. Kai kurios jos dalys voliojosi ant žemės, kitos buvo išsvaidytos tolyn prie medžių juostos, o likusios karojo sukrypusios ir bevertės.

Vis dėlto po aptvarą patruliavo ginkluoti sargybiniai. Keletas jų suko ratus džipais. Grupelė sanitarų aplinkui rinko nuolaužas, kita grupė darbavosi prie storo medžio, nuvirtusio priešais įtvirtinimus. Griovio nebuvo, tebuvo vienerios durys — mažytės raudonos banguoto metalo durelės įtvirtinimų viduryje. Sargybiniai, ginklus persimetę per pečius ir krūtines, ėjo sargybą ant dantytos forto sienos. Keletas sienos akmenyje iškirstų mažų kvadratinių langelių buvo grotuoti. Kieme nebuvo jokių ligonių — nei su grandinėmis, nei be jų. Tik po lygiai sargybinių ir sanitarų.

Tedis pastebėjo, kaip du sargybiniai ant stogo priėjo prie stogo krašto, pamatė, kaip keletas sanitarų prisiartino prie dantytosios sienos krašto ir šūktelėjo esantiems ant žemės, kad pasitrauktų. Jie šiaip ne taip nurideno pusę medžio prie stogo krašto, paskui stumdė ir traukė, kol medis ėmė svyruoti. Po to sanitarai ėmė jį stumti. Medis, dar pasistūmėjęs per porą pėdų, pakrypo ir žmonėms šūkaliojant nuslydęs per sieną žemyn tėškėsi ant žemės. Sanitarai vėl pasirodė ant sienos krašto ir pažvelgę žemyn į atliktą darbą paspaudė vienas kitam rankas, paplojo per pečius.

— Turėtų būti koks nors kanalas, ar ne? — tarstelėjo Čakas. — Toks, kuris išplukdo vandenį ar šiukšles į jūrą. Galėtume juo pasinaudoti.

Tedis papurtė galvą.

— Kam vargti. Eikim tiesiai pas juos.

— A, kaip Reičelė išėjo iš B korpuso? Supratau. Paimkim tų nematomų miltelių, kurių ji turėjo. Gera mintis.

Čakas suraukė antakius, o Tedis palietė savo neperšlampamo apsiausto apykaklę.

— Mes apsirengę ne kaip maršalai, Čakai. Supranti, ką noriu pasakyti?

Čakas vėl nukreipė žvilgsnį į aptvare dirbusius sanitarus ir pastebėjo, kaip vienas jų išėjo pro metalines duris kavos puodeliu, iš kurio vingiuodami it gyvačiukės per dulksną skverbėsi garai, nešinas.

— Amen, — pasakė Čakas. — Amen, broli.

***

Taukšdami niekus ir rūkydami jie ėjo keliu, vedančiu į fortą.

Laukymės pusiaukelėje juos pasitiko sargybinis su pakištu po pažastimi šautuvu, jo galą nukreipęs žemyn.

Tedis jam tarė:

— Mus atsiuntė, kad pasirūpintume kažkokiu medžiu ant stogo.

Sargybinis pažvelgė sau per petį:

— Na, juo jau pasirūpinta.

— O, puiku, — pasakė Čakas ir pasisuko eiti.

— Tprū, Trigeri [* Arklys (1932–1965), išgarsėjęs Amerikos vesternuose kartu su savininku

kaubojumi Rojumi Rodžersu.], — šūktelėjo sargybinis.

— Čia dar liko daugybė darbo.

Jie apsisuko.

Tedis tarė:

— Juk prie šios sienos dirba trisdešimt vyrų.

— Na taip, bet viduje irgi baisi netvarka. Audra, nors ir nepajėgė sugriauti tvirtovės, bet kažkaip įsisuko į vidų. Suprantat?

— O, taip, žinoma, — patikino Tedis.

***

— Kur valytojų būrys? — Čakas kreipėsi į sargybinį, atsišliejusį į sieną šalia durų.

Jis mostelėjo nykščiu ir atidarė duris. Vyrai įėjo ir atsidūrė priėmimo salėje.

— Nenoriu pasirodyti nedėkingas, — pasakė Čakas, — bet kažkaip viskas per daug paprasta.

Tedis pasakė:

— Per daug nesigilink. Kartais pasiseka.

Durys už jų užsidarė.

— Sėkmė, — virpančiu balsu sumurmėjo Čakas. — Taip mes tai vadiname?

— Taip mes tai vadiname.

Pirmas dalykas, kuris pribloškė Tedį, buvo kvapai. Pramoninių dezinfekcijos priemonių aromatas, skirtas užgožti vėmalų, išmatų, prakaito, o labiausiai — šlapimo dvoką.

Tuomet iš pastato užpakalinės dalies ir nuo viršutinių aukštų ataidėjo triukšmas: bėgančių kojų bildesys, šūksniai, aidintys tarp storų sienų drėgname bei šaltame ore, netikėti spygtelėjimai, perveriantys ausis ir nutylantys, keleto kalbančių tuo pat metu balsų tarškesys.

Kažkas šūktelėjo:

— Jūs negalite! Po velnių, jūs negalite to padaryti! Girdite mane? Negalite. Pasitraukit… — ir žodžiai nutrūko.

Kažkur virš jų, už akmeninių laiptų linkio dainavo vyras:

„Šimtas alaus butelių ant sienos” [* Daina–žaidimas, mažėjančia tvarka apdainuojami alaus buteliai.]. Jis baigė dainuoti apie septyniasdešimt septintąjį butelį ir pradėjo apie septyniasdešimt šeštąjį.

Dvi skardinės dėžutės su kava gulėjo ant stalelio šalia popierinių puodelių rietuvės ir keleto pieno butelių. Prie kito stalelio laiptų papėdėje sėdėjo sargybinis ir šypsodamasis žiūrėjo į juos.

— Pirmą sykį, ką?

Tedis pažvelgė į jį, tuo tarpu vienus garsus keitė kiti, visas pastatas skambėjo tarsi garsų orgija, iš visų pusių užgulanti ausis.

— Taip. Teko apie tai girdėti, bet…

— Nieko, priprasite, — nuramino sargybinis. — Prie visko priprasite.

— Ar tikrai?

Jis pasakė:

— Jei jūs, vaikinai, nedirbsite ant stogo, galite pasikabinti apsiaustus ir skrybėles kambarėlyje už manęs.

— Mums liepta eiti ant stogo, — pasakė Tedis.

— Ir už ką jus ten nuvijo? — sargybinis bakstelėjo pirštu.

— Kopkite šiais laiptais. Šiuo metu dauguma bepročių prirakinti prie savo lovų, bet keli vis dar laksto laisvi. Jei kokį pamatysite, rėkite, gerai? Ką bedarytumėt, nebandykite sulaikyti jų patys. Čia jums ne A korpusas. Suprantate? Šitie šunsnukiai gali jus užmušti. Aišku?

— Aišku.

Jie buvo bekopią laiptais, bet sargybinis šūktelėjo:

— Minutėlę.

Jie stabtelėjo ir atsisuko.

Sargybinis šypsojosi baksnodamas į juos pirštu.

Jie laukė.

— Aš jus pažįstu, vyručiai.

Jo balsas skambėjo dainingai.

Tedis tylėjo. Čakas — taip pat.

— Aš jus pažįstu, vyručiai, — pakartojo sargybinis.

Tedis išspaudė:

— Tikrai?

— Taip. Jūs tie vyrukai, atsilikę nuo stogo būrio. Per tokį sumautą lietų.

Jis nusijuokė, ištiesė pirštą, kita ranka paplekšnojo per stalelį.

— Tai mes, — pasakė Čakas. — Cha cha.

— Cha cha, po velnių, — nusikeikė sargybinis.

Tedis atsakydamas bakstelėjo į jį pirštu ir pasakė:

— Pričiupai mus, bičiuli, — ir pasisuko į laiptus. — Tu tikrai mus perkandai.

Idioto juokas nuvilnijo laiptais paskui juos.

Pasiekę pirmąją aikštelę jie sustojo. Atsivėrė didžiulė salė skliautuotomis kalto vario lubomis, tamsios grindys buvo nupoliruotos iki veidrodinio spindesio. Tedis, jei būtų metęs beisbolo kamuolį ar vieną iš Čako obuolių, tikrai nebūtų numetęs iki kito kambario galo. Kambarys buvo tuščias, o vartai priešais juos praverti. Vos įžengęs į kambarį Tedis pajuto skruzdėles pradėjus lakstyti po kūną, nes kambarys priminė sapno kambarį, tą patį, kuriame Ledisas pasiūlė jam išgerti ir kur Reičelė išskerdė savo vaikus. Vargu ar tai buvo tas pats kambarys — tas iš sapno turėjo aukštus šviesius langus, puoštus storomis užuolaidomis, parketo grindis ir sunkius sietynus — bet buvo labai panašus.

Čakui uždėjus ranką ant peties, Tedis pajuto kaklu tekančius prakaito lašus.

— Sakau tau, — sušnibždėjo Čakas vos šypteldamas, — tai per daug paprasta. Kur vartų sargybinis? Kodėl jie neužrakinti?

Tedis išvydo Reičelę besiplaikstančiais plaukais, rėkiančią ir bėgančią per kambarį su kapokle.

— Nežinau.

Čakas pasilenkė ir šnipštelėjo jam į ausį:

— Tai spąstai, bose.

Tedis žengė į kambarį. Dėl miego trūkumo jam skaudėjo galvą. Ir dėl lietaus. Ir dėl prislopintų šūkavimų ir dėl bėgiojimų viršuje. Du berniukai ir mergaitė, laikydamiesi už rankų, atsigręžę žvelgė į juos. Drebėdami.

Tedis vėl išgirdo dainuojantį ligonį: „…nukelkit vieną, pasiuskit ratu, penkiasdešimt keturi alaus buteliai ant sienos”.

Šmėkštelėję jam prieš akis, du berniukai ir mergaitė praplaukė svaigiu oru ir Tedis išvydo tas geltonas piliules, kurias Kolis įdėjo jam į delną praeitą naktį, skrandyje pajuto kylantį šleikštulį.

„Penkiasdešimt keturi alaus buteliai ant sienos, penkiasdešimt keturi alaus buteliai…”

— Turime tuojau pat grįžti, Tedi. Privalome iš čia dingti. Blogai. Tu tai jauti ir aš jaučiu tai.

Kitame kambario gale per duris įšoko žmogus. Jis buvo basas, nuoga krūtine, mūvėjo tik baltas pižamos kelnes. Galva buvo nuskusta, kiti bruožai prietemoje buvo sunkiai įžiūrimi.

Jis šūktelėjo:

— Labas!

Tedis paspartino žingsnį.

Vyras suriko:

— Viskas! Pavijau! — ir dingo nuo tarpdurio.

Čakas vos spėjo paskui Tedį.

— Bose, dėl Dievo.

Ten buvo jis. Ledisas. Kažkur. Tedis jautė jį.

Perėję kambarį jie atsidūrė priešais plačią akmeninę aikštelę ir laiptinę, vingiuojančią stačiai žemyn į tamsą, dar viena laiptinė vedė aukštyn, iš kur sklido vis garsėjantys šūkavimai ir tarškėjimai. Tedžiui pasirodė, kad girdi metalo ir grandinių žvangesį. Pasigirdo kažkieno šauksmas: „Bilingsai! Viskas gerai, berniuk! Nusiramink! Tau nėra ko bėgti. Girdi?”

Tedis išgirdo kažką kvėpuojant visai šalia. Pasuko galvą į kairę — plika galva tebuvo per colį nuo jo galvos.

— Paliečiau, — pasakė vyrukas ir smiliumi dūrė Tedžiui į ranką.

Tedis pažvelgė į švytintį vyro veidą.

— Palietei, — atsakė Tedis.

— Žinoma, aš taip arti, — kalbėjo vyrukas, — kad tu galėtum vėl laisvai man pliaukštelėti ir aš būčiau paliestas, paskui aš pliaukštelėčiau tau ir tu būtum paliestas. Taip galėtume žaisti valandų valandas, net visą dieną, vis liestume vienas kitą ir liestume, nenustodami net per priešpiečius, net per pietus, žaistume taip ir žaistume.

— Kaip būtų linksma, — nusišaipė Tedis.

— Ar žinai, kas ten? — vyrukas kryptelėjo galva laiptų pusėn. — Jūroje?

— Žuvys, — atsakė Tedis.

— Žuvys, — vyras linktelėjo.

— Labai gerai. Žuvys, taip. Daugybė žuvų. Taip, žuvys, labai gerai, taip, žuvys, o kas dar? Povandeniniai laivai. Taip. Tikrai. Sovietų povandeniniai laivai. Už dviejų šimtų, trijų šimtų mylių nuo mūsų krantų. Girdėjome apie tai, ar ne? Mums pasakojo. Žinoma. Apsipratome su ta mintimi. Pamiršome, tikrai. Aš rimtai kalbu.

„Puiku, ten yra povandeninių laivų. Dėkui už informaciją.”

Jie tapo mūsų kasdienybės dalimi. Mes žinome, kad jie ten, bet liovėmės apie juos galvoję. Sutinkat? Bet jie ten ir dar ginkluoti raketomis. Jos nukreiptos į Niujorką ir Vašingtoną. Ir į Bostoną. Jie ten. Plaukioja. Ar tai tavęs netrikdo?

Tedis girdėjo, kaip Čakas, laukdamas Tedžio replikų, šalia atsikvėpė.

Tedis tarė:

— Kaip ir sakei, stengiuosi per daug apie tai negalvoti.

— Aaa, — vyras linktelėjo. Palietė šerius ant smakro. — Čia girdime daug dalykų. Nepatikėtum, ar ne? Bet taip jau yra. Atvykę naujokai mums daug ko papasakoja. Ir sargybiniai. Ir jūs, sanitarai. Mes žinome, žinome. Apie išorinį pasaulį. Apie vandenilinių bombų bandymus atoluose. Ar žinai, kaip veikia vandenilinės bombos?

— Vandenilio pagrindu? — sukluso Tedis.

— Labai gerai. Labai protinga. Taip, taip. — Vyrukas keletą kartų linktelėjo. — Būtent vandenilio pagrindu. Be to, be to, jos ne tokios kaip kitos bombos. Kai bombą numeti, kad ir atominę, ji sprogsta. Ar aš teisus? Teisus. O vandenilinė bomba sprogsta į vidų. Jai nukritus, jos viduje įvyksta daugybė vidinių sprogimų ir bomba subyra. Subyra. Ir kas iš to? Tas, kad ji tampa galingesnė ir didesnė. Matai, jos pačios susinaikinimo jėga sukuria visiškai naują pabaisą. Supranti? Ne? Kuo galingesnis sprogimas, tuo didesnis įvyksta išsiardymas, tuo ji galingesnė. O tada, gerai jau, gerai. Prakeiktas babach! Tik… bumbt, pokšt, švilpt. Susinaikindama ji išsiplečia. Vidiniu sprogimu sukuriamas išorinis sprogimas, kuris šimtą kartų, tūkstantį kartų, milijoną kartų galingesnis negu bet kuri kita bomba istorijoje. Tai mūsų palikimas. Nepamirškite to. — Jis keletą kartų pabaksnojo Tedžiui į ranką, baksnojo švelniai, tarsi pirštais būtų mušęs būgnus. — Tu paliestas. Dešimt balų. Chi.

Jis nušuoliavo žemyn per tamsią laiptinę, visą kelią šaukdamas „babach”.

„…keturiasdešimt devyni alaus buteliai! Nuimkite vieną…”

Tedis pažvelgė į Čaką. Čakas kvėpavo per burną, jo veidas buvo šlapias.

— Tu teisus, — pasakė Tedis. — Nešdinkimės iš čia.

— Pagaliau prabilai.

Kažkas nuo laiptinės viršaus šūktelėjo:

— Duokit man kas nors prakeiktą ranką! Jėzau!

Tedis ir Čakas pažvelgė aukštyn ir pamatė du vyrus, lekiančius žemyn laiptais. Vienas vilkėjo žydrą sargybinio uniformą, kitas — baltą ligonio, abu sustojo ant plačiausio laiptelio ties laiptų linkiu. Ligonis laisva ranka smogė sargybiniui į veidą po pat kairiąja akimi ir drėksdamas išplėšė gabalą odos, sargybinis suriko ir loštelėjo galvą atgal.

Tedis ir Čakas puolė laiptais aukštyn. Ligonis vėl užsimojo, bet Čakas spėjo sugriebti jam už riešo.

Sargybinis, krauju išsitepdamas smakrą, pasitrynė akį. Tedis girdėjo, kaip visa ketveriukė bando atgauti kvapą, girdėjo tolimą alaus butelių dainelę — ligonis bebaigiąs apdainuoti keturiasdešimt antrą ir jau pradedąs keturiasdešimt pirmą butelį — tada, žemiau savęs pamatęs plačiai išsižiojusį vyruką, suriko:

— Čakai, saugokis, — ir trenkė delnu ligoniui į kaktą, šiam dar nespėjus įkąsti Čakui į riešą.

— Turite jį išvesti, — paliepė jis sargybiniui. — Nagi. Išveskit jį.

Sargybinis išsipainiojo iš ligonio kojų ir nusikabarojo per du laiptelius žemyn. Tedis priėjo prie ligonio ir, užgulęs pečius, prispaudė prie akmeninių grindų. Pažvelgė per petį į Čaką. Tuo metu tarp jų praskriejo bananas, švilpdamas perskrodė orą ir trenkė ligoniui į nosį.

Tedis pajuto, kaip kūnas po juo suglebo. Čakas riktelėjo:

— Jėzau Kristau!

Sargybinis vėl užsimojo, Tedis atsisuko ir sulaikė jo ranką alkūne.

Jis pažvelgė į kruviną sargybinio veidą.

— Ei! Ei! Jis be sąmonės. Ei!

Sargybinis užuodė savo paties kraują. Vėl užsimojo bananu.

Čakas riktelėjo:

— Pažvelk į mane! Pažvelk į mane!

Sargybinio akys nukrypo į Čaką.

— Nuleisk ranką. Girdi mane? Nuleisk žemyn ranką. Ligonis sutramdytas. — Čakas paleido ligonio riešą, ranka šleptelėjo ant krūtinės. Čakas sėdėjo atsirėmęs į sieną, nenuleisdamas akių nuo sargybinio. — Ar girdi mane? — tyliai paklausė.

Sargybinis nusuko akis ir nuleido bananą. Marškiniais nusišluostė žaizdą skruostikaulyje ir pažvelgė į kraują ant audinio.

— Jis perdrėskė man veidą.

Tedis pasilenkė ir apžiūrėjo žaizdą. Buvo matęs ir baisiau, nuo tokios žaizdos nemirštama. Bet atrodė bjauriai. Joks gydytojas nesugebėtų jos tvarkingai susiūti.

Jis nuramino:

— Viskas bus gerai. Tik pora siūlių.

Viršuje pasigirdo virstančių kūnų ir baldų bildesys.

— Ar ten maištas? — susidomėjo Čakas.

Sargybinis šnopavo tol, kol veidas atgavo spalvą.

— Panašiai.

— Ar jau visi ligoniai beprotnamyje? — sukuždėjo Čakas.

Vaikinas atidžiai nužvelgė Tedį, paskui Čaką.

— Dar ne.

Čakas iš kišenės ištraukė nosinę ir padavė vaikinui.

Vaikinukas linktelėjo dėkodamas ir prispaudė ją prie veido.

Čakas dar kartą kilstelėjo ligonio riešą, Tedis stebėjo, kaip bando užčiuopti jo pulsą. Paleidęs riešą pakėlė vieną akies voką. Paskui pažvelgė į Tedį.

— Gyvens.

— Pakelkim jį, — tarstelėjo Tedis.

Persimetę ligonio rankas per pečius, nusekė paskui sargybinį į viršų. Ligonis nebuvo sunkus, bet kadangi laiptai buvo gana ilgi, jo pėdos vilkosi kabindamos laiptų pakopas. Kai jie užkopė, sargybinis atsisuko — jis atrodė vyresnis ir galbūt supratingesnis.

— Jūs — maršalai, — susiprotėjo.

— Iš ko sprendi?

Jis linktelėjo.

— Taip, jūs maršalai. Mačiau jus tą dieną, kai atvykote. — Jis šyptelėjo Čakui. — Tas randas veide, supranti?

Čakas atsiduso.

— Ką čia veikiate? — paklausė vaikinas.

— Gelbėjame tavo kailį, — atsakė Tedis.

Sargybinis atitraukė nuo žaizdos nosinę, pažvelgė į ją ir vėl prispaudė.

— Ar žinote, ką čia tokį laikote? — paklausė jis. — Tai Polas Vingisas iš Vakarų Virdžinijos. Kol brolis tarnavo Korėjoje, jis nužudė brolio žmoną ir dvi jo dukteris. Laikė jas rūsyje, įsivaizduojate, smaginosi su jomis, kol šios ėmė pūti.

Tedis vos susilaikė nepaleidęs jo rankos ir nenumetęs laiptais žemyn.

— Dalykas toks, — tęsė vaikinas nurydamas seiles, — kad jis mane užpuolė. — Jo akys susitiko su jų akimis, vaikinuko akys atrodė paraudusios.

— Kuo tu vardu?

— Beikeris. Fredas Beikeris.

Tedis spustelėjo jam ranką.

— Klausyk, Fredai. Mes džiaugiamės tau padėję.

Vaikinukas nukreipė akis į batus, į kraujo dėmes ant jų.

— Klausiu dar kartą: ką čia veikiate?

— Žvalgomės, — atsakė Tedis. — Po dviejų minučių mūsų čia jau nebus.

Kol sargybinis svarstė, Tedžiui prieš akis praslinko dveji paskutinieji jo gyvenimo metai — Doloresos netektis, Lediso paieška, šios vietos suradimas, netikėtas susidūrimas su Džordžu Noisu ir jo pasakojimai apie vaistų ir lobotomijos eksperimentus, susitarimas su senatoriumi Herliu, tinkamos progos laukimas perplaukti uostą, kaip kadaise laukė progos perplaukti Lamanšą ir pasiekti Normandiją — visa tai iškilo per tą tylos pauzę.

— Žinote, — prabilo sargybinis, — esu dirbęs bjauriose vietose. Kalėjimuose, kitoje ligoninėje nepakaltinamiems kaliniams… — Jis pažvelgė į duris išplėtęs akis tarsi žiovaudamas, tik jo burna buvo sučiaupta. — Taip. Dirbau keletoje panašių vietų. Bet ši vieta… — Jis ilgai ir įdėmiai į juos spoksojo. — Čia viskas vyksta pagal pačių sukurtas taisykles.

Jis spoksojo į Tedį, jo akyse Tedis pabandė išskaityti atsakymą, bet vyruko žvilgsnis atrodė vangus, susenęs, slepiantis tūkstančius atsakymų.

— Tik porą minučių? — vaikinas linktelėjo sau.

— Gerai. Niekas jūsų šiame prakeiktame sąmyšyje nepastebės. Duodu jums dvi minutes, kad išsinešdintumėte, gerai?

— Žinoma, — pasakė Čakas.

— Ir dar, — vaikinas jiems šyptelėjo ir pasuko prie durų, — pabandykite nežūti per tas dvi minutes, gerai? Būsiu dėkingas.

15

Įžengę pro duris jie įėjo į kamerų korpusą, kurio granitinės sienos ir grindys driekėsi per visą forto ilgį po arkų galerijomis, buvo dešimties pėdų pločio ir keturiolikos pėdų aukščio.

Aukšti langai abiejuose patalpos galuose buvo vieninteliai šviesos šaltiniai, nuo lubų lašėjo vanduo, o ant grindų telkšojo balos. Kameros, išsidėsčiusios kairėje ir dešinėje, skendėjo tamsoje.

Beikeris pasakė:

— Mūsų pagrindinis generatorius perdegė šįryt apie ketvirtą valandą. Kamerų užraktai valdomi elektra. Tai mūsų neseniai įdiegta naujovė. Velniškai puiki idėja, ką? Taigi ketvirtą ryto visos kameros atsivėrė. Laimei, dar galime jas užrakinti rankiniu būdu, dauguma pacientų jau sugauti ir užrakinti, bet kažkoks bjaurybė turi raktą. Jis paslapčia įsliūkina į kurią nors kamerą, o paskui vėl išeina.

Tedis susidomėjo:

— Turbūt toks plikas vyrukas?

Beikeris pažvelgė į jį.

— Plikas vyrukas? Taip. To vyruko niekaip nepavyksta sugauti. Manau, kad tai jis. Jo pavardė — Ličfildas.

— Jis laiptinėje, iš kur mes ką tik atėjome, žaidžia liestynes. Apatinėje pusėje.

Beikeris nuvedė juos į trečią kamerą dešinėje pusėje ir atidarė.

— Meskite jį čia.

Užtruko keletą sekundžių, kol surado lovą, tada Beikeris įjungė prožektorių ir nukreipė į ją spindulį. Vyrai paguldė Vingisą ant lovos, jis sudejavo, šnervėse suburbuliavo kraujas.

— Man reikės pastiprinimo, kad sugaučiau Ličfildą, — pasakė Beikeris. — Tokius vyrukus laikome rūsyje ir net nenešame jiems maisto tol, kol kambaryje nebudi bent šeši sargybiniai. Jei jie paspruks, čia prasidės velniškoji Alama [* Mūšis San Antonijuje 1836 m., kuriame Meksikos pajėgos sutriuškino Ame–

rikos maištininkus, kovojusius dėl Teksaso nepriklausomybės nuo Meksikos.].

— Pirmiausiai reikia suteikti medicininę pagalbą, — pasiūlė Čakas.

Beikeris surado dar nesuteptą nosinės kraštelį ir prispaudė prie žaizdos.

— Negaiškime laiko.

— Čia jam, — patikslino Čakas.

Beikeris pažvelgė į juos pro kameros grotas.

— Taip. Gerai. Surasiu gydytoją. O judu? Išsinešdinat per trumpiausią laiką, gerai?

— Gerai. Pakviesk tam vyrukui gydytoją, — pakartojo Čakas, išeidamas iš kameros.

Beikeris užrakino kamerą.

— Jau einu.

Jis nurisnojo per kamerų korpusą, praleido tris sargybinius, tempiančius į kamerą barzdotą milžiną, ir nubėgo tolyn.

— Ką manai? — paklausė Tedis. Pažvelgęs pro arkų galeriją, prie tolimiausio lango jis pamatė vyrą, pasikabinusį ant grotų, keletas sargybinių tempė guminę vandens žarną. Tedžio akys jau beveik apsiprato su pagrindiniame koridoriuje tvyrojusia alavine prieblanda, bet kameros vis dar skendėjo visiškoje tamsoje.

— Kažkur čia turėtų būti laikomos bylos, — svarstė Čakas. — Bent tos su medicininiais įrašais ir charakteristikomis. Tu eik ieškoti Lediso, o aš paieškosiu bylų.

— Kaip manai, kur jos galėtų būti?

Čakas atsigręžė į duris.

— Sprendžiant iš garsų, kuo aukščiau kilsime, tuo mažiau pavojų patirsime. Spėju, kad administracinės patalpos turėtų būti kažkur viršuje.

— Gerai. Kur ir kada susitinkame?

— Po penkiolikos minučių?

Sargybiniai atsuko žarną ir paleidę čiurkšlę į vyrą nukrapštė jį nuo lango grotų ir nubloškė ant grindų.

Kai kurie vyrai kamerose trankėsi, kiti dejavo, jų dejonės aidėjo graudžiai ir nevaldomai, lyg būtų atsklidusios iš mūšio lauko.

— Tai po penkiolikos minučių. Susitikime šioje didelėje salėje.

— Sutarta.

Jie paspaudė vienas kitam rankas. Čako ranka buvo drėgna, o viršutinė lūpa seilėta.

— Saugok savo subinę, Tedi.

Kažkoks ligonis trinktelėjo durimis jiems už nugaros ir, prabėgęs pro juos, nurūko į korpusą. Jo pėdos buvo basos ir purvinos, skuodė taip, lyg būtų kovojęs dėl prizo — šuoliavo per balas darniai, bokso stiliumi judindamas rankas.

— Matai, bėgsiu kaip jis, — Tedis nusišypsojo Čakui.

— Tuomet gerai.

— Gerai.

Čakas pasuko prie durų. Stabtelėjo ir atsisuko. Tedis jam linktelėjo.

Čakas atidarė duris kaip tik tada, kai ant laiptų pasirodė du sanitarai. Jis pasuko už kampo ir dingo. Vienas sanitaras kreipėsi į Tedį:

— Gal matei čia prabėgančią Didžiąją Baltąją Viltį?

Tedis pažvelgė arkų galerijos pusėn ir pamatė ligonį, šokinėjantį ant kulnų ir visaip kumščiuojantį orą.

Tedis bakstelėjo pirštu ir visi trys metėsi ton pusėn.

— Ar jis buvęs boksininkas? — paklausė Tedis.

Aukštas pagyvenęs juodaodis vyrukas jam iš kairės atsakė:

— Tu ką, iš dangaus nukritai? Atostogavai. Ha ha. Na, čia Vilis, jis dedasi, kad treniruojasi susitikti su Džo Liuisu Madisono aikštėje. Dalykas toks, kad jam neblogai sekasi?

Artėdamas prie vyruko, Tedis stebėjo, kaip jis kumščiuoja orą.

— Kažin ar mūsų trijų pakaks jam įveikti?

Vyresnysis sanitaras sukikeno.

— Pakaks ir vieno. Aš jo vadybininkas. Nežinojai? — Jis šūktelėjo: — Ei, Vili. Padarysiu tau masažą, žmogau. Iki kovos beliko valanda.

— Nenoriu masažo. — Vilis staigiais smūgiais ėmė virpinti orą.

— Kaip aš užsidirbsiu pragyvenimui, jei tu man trukdysi, — pasakė sanitaras. — Girdi?

— Trukdžiau tik tada, kai kovojau su Džersiu Džo.

— Prisimink, kuo viskas baigėsi.

Vilis rankomis smūgiavo į šonus.

— Tavo tiesa.

— Treniruočių kambarys štai ten.

Sanitaras plačiai mostelėjo ranka į dešinę.

— Tik neliesk manęs. Man nepatinka, kai mane liečia prieš kovą. Juk žinai.

— Taip, žinau, smogike. — Jis atvėrė kamerą. — Eikš.

Vilis žengė į kamerą.

— Ar girdi ją, na, supranti? Minią.

— SRO, žmogau, SRO [* Standing room only – tik stovimos vietos.].

Tedis su kitu sanitaru nuėjo tolyn. Sanitaras ištiesė Tedžiui rudą ranką:

— Aš Elas.

Tedis paspaudė.

— Aš Tedis, Elai. Malonu susipažinti.

— Kodėl tu apsirengęs, lyg eitum į lauką, Tedi?

Tedis pažvelgė į savo apsiaustą.

— Dirbu stogo komandoje. Pamačiau ligonį ant laiptų ir atsekiau jį iki čia. Pamaniau, kad jums, vyručiai, prireiks pagalbos.

Išmatų krūva šleptelėjo ant grindų šalia Teždio kojų, kažkas tamsoje, kamerų pusėje, sukikeno. Tedis, įtemptai žvelgdamas į priekį, žingsniavo toliau.

Elas tarė:

— Bandai eiti kuo arčiau vidurio. Jei ir taip, vis tiek bent kartą per savaitę tave kuo nors apmėtys. Ar matai ką nors saviškių?

Tedis papurtė galvą:

— Ne, nematau…

— Ot, šūdas, — nusikeikė Elas.

— Kas?

— O aš matau.

Vaikinas, visas šlapias, artėjo tiesiai į juos. Tedis pamatė, kaip sargybiniai numetė žarną ir puolė jį vytis. Vyrukas buvo smulkaus sudėjimo, raudonplaukis, veidas lyg apspiestas bičių — visas spuoguotas, paraudusiomis akimis, derančiomis prie jo plaukų. Paskutinę sekundę jis pasuko į dešinę, užkliuvo už duobės, o Elas smogė ranka jam į galvą. Vaikinukas žnektelėjo ant kelių, nusirito ir vėl pašoko ant kojų.

Elas metėsi paskui jį, sargybiniai su iškeltais virš galvų bananais, šone palikę Tedį, taip pat puolė vytis. Jie buvo tokie pat šlapi kaip ir jų persekiojamas ligonis.

Tedis jau buvo beketinąs instinktyviai vytis, bet išgirdo šnabždesį:

— Ledisas.

Jis stovėjo patalpos viduryje tikėdamasis vėl ką nors išgirsti. Nieko. Dejonė, trumpam nutilusi dėl raudongalvio žmogėno persekiojimo, vėl ėmė lietis, iš pradžių kaip zvimbesys, tarpais paįvairinamas atsitiktinio „ančių” tarškėjimo.

Tedis vėl prisiminė tas geltonas piliules. Jei tik Kolis būtų įtaręs, iš tikrųjų įtaręs, kad jis ir Čakas…

— Ledisas.

Atsigręžęs jis apžvelgė tris dešinės pusės kameras. Visur tvyrojo tamsa. Tedis laukė numanydamas, jog kalbantysis jį mato, svarstydamas, ar ten galėtų būti pats Ledisas.

— Tu privalėjai apsaugoti mane.

Žodžiai nuaidėjo gal iš viduriniosios, o gal iš kairiosios kameros. Tai ne Lediso balsas. Tikrai ne. Bet pasirodė pažįstamas.

Tedis priėjo prie grotuoto vidurinės kameros langelio. Pasirausęs kišenėse susirado degtukų dėžutę ir išsitraukė. Brūkštelėjęs užžiebė degtuką, jam suliepsnojus pamatė mažytę kriauklę ir vyrą įdubusiais šonkauliais, klūpantį ant lovos ir rašantį ant sienos. Vyras atsigręžė į Tedį. Tai ne Ledisas. Ir ne iš jo pažįstamų.

— Gal užgesintum? Man labiau patinka dirbti tamsoje. Labai ačiū.

Tedis atsitraukė nuo grotų ir pasisukęs į kairę pastebėjo, jog visa kairioji to vyro kameros siena buvo aprašinėta, nelikę nė colio laisvos vietos, tūkstančiai suspaustų, kruopščiai nubrėžtų linijų, žodžiai tokie maži, kad norėdamas perskaityti turėtum vos ne prispausti akis prie sienos.

Jis nuėjo prie kitos kameros. Degtukas užgeso, balsas dabar jau visai arti pasakė:

— Tu mane nuvylei.

Kai jis pabandė uždegti kitą degtuką, medis spragtelėjo, bet neužsidegė, — Tedžiui drebėjo rankos.

— Tu sakei, kad mane iš čia ištrauksi. Pažadėjai.

Tedis brūkštelėjo dar vieną degtuką, bet jis neužsidegęs nuskriejo į kamerą.

— Tu melavai.

Trečias degtukas spragsėdamas užsidegė, liepsnelei šoktelėjus virš piršto, pakėlė degtuką arčiau grotų ir pažvelgė vidun. Kairiajame kampe ant lovos, nuleidęs galvą, veidu įsikniaubęs į kelius, rankomis apsivijęs kojas, sėdėjo vyras. Jo pakaušis buvo praplikęs, žandenos žilstelėjusios. Buvo pusnuogis, mūvėjo tik boksininko trumpikes. Jo kūnas virpėjo.

Tedis apsilaižė lūpas ir gomurį. Spoksodamas pro degtuką išlemeno:

— Labas.

— Mane vėl pasiėmė. Sakė, kad priklausau jiems.

— Nematau tavo veido.

— Sakė, kad dabar aš namie.

— Ar galėtum pakelti galvą?

— Sako, kad čia mano namai. Ir kad niekada iš čia neišeisiu.

— Parodyk man savo veidą.

— O kam?

— Parodyk veidą.

— Neatpažįsti mano balso? Jau tiek prakalbėjome.

— Pakelk galvą.

— Man patiko manyti, kad tu manimi domiesi ne tik profesiniais sumetimais. Kad mes tapome šiokiais tokiais draugais. Tarp kitko, degtukas tuoj užges.

Tedis spoksojo į jo plikę ir drebančias galūnes.

— Sakau tau, bičiuli…

— Ką tu man sakai? Ką tu man sakai? Ką tu man gali pasakyti? Dar daugiau primeluoti — štai ką.

— Aš ne…

— Tu melagis.

— Ne, ne melagis. Pakelk savo…

Liepsna lyžtelėjo per smiliaus viršų ir nykščio šoną, ir jis numetė degtuką.

Kamera pranyko. Jis girdėjo lovos spyruoklių girgždesį, šiurkščios medžiagos šiurenimą į akmeninę sieną, kaulų braškėjimą.

Tedis vėl išgirdo tą vardą.

— Ledisas.

Šį kartą balsas sklido iš dešinės kameros pusės.

— Tai negalėjo būti tiesa.

Tedis ištraukė du degtukus ir juos suspaudė.

— Negalėjo.

Tedis brūkštelėjo degtukus. Lova buvo tuščia. Jis pasuko ranką į dešinę ir pamatė, kad vyras stovi kampe, nusisukęs.

— Juk taip?

— Kas? — nesuprato Tedis.

— Aš apie tiesą.

— Taip.

— Ne.

— Apie tiesą. Atskleisdamas…

— Viskas per tave. Ledisą. Viskas, kas čia vyksta, susiję su tavimi. Aš pasipainiojau atsitiktinai. Buvau tik būdas tau čia patekti.

Vyras atsisuko. Priėjo prie Tedžio. Jo veidas buvo sumaitotas. Išpurtęs, purpurinės, juodos, tamsiai vyšninės spalvos. Nosis sulaužyta ir kryžmai užklijuota dviem juostelėmis.

— Jėzau, — loštelėjo Tedis.

— Patinka?

— Kas tai padarė?

— Tu padarei.

— Kaip, po velnių, aš…

Džordžas Noisas prisiartino prie grotuoto langelio, jo lūpos buvo storos kaip dviračio padangos ir pajuodusios nuo siūlių.

— Viskas dėl to pokalbio su tavimi. Dėl to prakeikto pokalbio esu čia. Viskas per tave.

Tedis prisiminė tą paskutinį kartą, kai buvo susitikęs su juo kalėjime lankymo kambaryje. Net ir su kalėjime gautomis mėlynėmis tuomet jis atrodė sveikas, energingas, geros nuotaikos. Jis pasakojo anekdotą, kažką apie italą ir vokietį, nuėjusį į barą El Pase.

— Pažvelk į mane, — paliepė Džordžas Noisas. — Nenusisuk. Tu niekada nenorėjai, kad ši vieta būtų demaskuota.

— Džordžai, — pratarė Tedis stengdamasis kalbėti kuo tyliau ir ramiau, — tai netiesa.

— Tiesa.

— Ne. Kaip manai, ką aš planavau pastaruosius savo gyvenimo metus? Kaip patekti čia. Dabar aš čia. Šioje vietoje.

— Eik velniop!

Tedis pajuto, kaip riksmas tvoskė jam į veidą.

— Eik velniop! — vėl suriko Džordžas. — Tu praleidai pastaruosius metus planuodamas? Planuodamas nužudyti. Ir viskas. Nužudyti Ledisą. Toks sumautas tavo žaidimas. Tai žiūrėk, kur atsidūriau aš. Čia. Vėl čia. Negaliu to pakęsti. Negaliu pakęsti šios prakeiktos siaubingos vietos. Ar girdi mane? Tik ne vėl. Tik ne vėl, tik ne vėl.

— Džordžai, paklausyk. Kaip jiems tai pavyko? Turėtų būti perkėlimo įsakymas. Turėtų būti psichiatro konsultacija. Bylos, Džordžai. Dokumentacija.

Džordžas nusijuokė. Jis prispaudė veidą prie grotų ir ėmė raukyti antakius.

— Nori išgirsti paslaptį?

Tedis žengtelėjo artyn.

Džordžas tarė:

— Gerai…

— Sakyk, — pratarė Tedis.

Tuomet Džordžas spjovė jam į veidą. Tedis atsitraukė, išmetė degtukus ir rankove nusišluostė nuo kaktos skreplius.

Tamsoje Džordžas sušvokštė:

— Ar žinai, kokia mielojo daktaro Kolio specializacija?

Tedis perbraukė delnu kaktą, tarpuakį.

— Išgyvenusiojo kaltės jausmas, širdgėlos sukelta trauma.

— Neeee, — atkirto Džordžas sausai sukrizenęs. — Smurtas. Ypač vyrų tarpe. Jis rašo apie tai mokslinį darbą.

— Ne. Tai Nėringo sritis.

— Kolio, — neatlyžo Džordžas. — Tik Kolio. Jam atitenka didžiausi smurtautojai, sunkūs nusikaltėliai gabenami iš visos šalies. Kaip manai, kodėl ši ligoninė tokia maža? Ar manai, ar tikrai tiki, kad kas nors tyrinės kažkokio smurtautojo ar psicho perkėlimo dokumentus? Ar tikrai, po velnių, tuo tiki?

Tedis užžiebė dar du degtukus.

— Niekada iš čia neišeisiu, — sumurmėjo Noisas.

— Kartą išėjau. Bet antrą kartą nepavyks. Dukart nebūna.

Tedis maldavo:

— Nusiramink, nusiramink. Kaip jie iki tavęs prisikasė?

— Jie žinojo. Ar nesupranti? Viskas susiję su tavimi. Visas planas. Tai juk žaidimas. Puikiai suorganizuotas spektaklis. Viskas, kas čia vyksta, — jis mostelėjo ranka į viršų, — tik dėl tavęs.

Tedis išsišiepė.

— Dėl manęs jie prišaukė uraganą, ką? Puikus pokštas.

Noisas tylėjo.

— Paaiškink tai, — paprašė Tedis.

— Negaliu.

— Juk taip nemanai. Pailsėkim nuo paranojos. Gerai?

— Dažnai būni vienas? — prabilo Noisas, žvelgdamas pro grotas į jį.

— Ką?

— Vienas. Ar kai visa ši košė užvirė, buvai kada vienas?

Tedis atsakė:

— Visą laiką.

Džordžas kilstelėjo vieną antakį.

— Visiškai vienas?

— Na, su partneriu.

— O kas tavo partneris?

Tedis mostelėjo nykščiu į kamerų korpusą.

— Jis vardu Čakas. Jis…

— Leisk atspėti, — įsiterpė Noisas, — tau su juo anksčiau niekada neteko dirbti, ar ne?

Tedis grabaliojo kameros sienas. Į viršutinius rankų kaulus smelkėsi šaltis. Minutę jis nepajėgė kalbėti, tarsi smegenys būtų pamiršusios, kaip susisiekti su liežuviu.

Paskui jis tarė:

— Jis JAV maršalas iš Sietlo…

— Bet tau su juo anksčiau niekuomet neteko dirbti, ar ne?

Tedis atsakė:

— Tai neturi reikšmės. Pažįstu žmones. Pažįstu tą vyruką.

Pasitikiu juo.

— Kuo remdamasis?

Ne taip lengva atsakyti į šį klausimą. Kaip sužinoti, iš kur tas pasitikėjimas atsiranda? Vieną akimirką jo nėra, o kitą — jau yra. Kare Tedis pažinojo žmonių, kuriems mūšio lauke galėdavo patikėti savo gyvybę, bet karui pasibaigus nė vienam jų nepatikėdavo net piniginės. Pažinojo ir tokių, kuriems lengvai galėjo patikėti savo piniginę ir savo žmoną, bet niekada nepatikėdavo jiems saugoti užnugario ar eiti kartu per duris. Čakas galėjo atsisakyti jį lydėti, galėjo pasilikti vyrų bendrabutyje ir pramiegoti visus audros padarytų nuostolių valymo darbus, laukdamas žinių apie keltą. Jų darbas buvo atliktas — Reičelė Solando surasta. Čakui nebuvo jokio reikalo, jokio asmeninio intereso sekti paskui Tedį, ieškant Lediso, ieškant įrodymų, kad Ašeklifas yra pasityčiojimas iš Hipokrato priesaikos. Vis dėlto jis atėjo kartu.

— Pasitikiu juo, — pakartojo Tedis. — Tik tiek galiu pasakyti.

Noisas liūdnai pažvelgė į jį pro plieninius virbus.

— Tuomet jie jau laimėjo.

Tedis užgesindamas pakratė degtukus ir išmetė. Stumtelėjęs kartoninės dėžutės stalčiuką, išėmė iš jo paskutinį degtuką. Girdėjo, kaip Noisas uodžia orą vis dar įsikibęs į virbus.

— Prašau, — sušnibždėjo jis, ir Tedis suprato, jog jis verkia. — Prašau.

— Ko?

— Prašau, neleisk man čia numirti!

— Tu nemirsi čia.

— Jie ketina mane išgrūsti į švyturį. Juk žinai.

— Į švyturį?

— Jie ketina išpjauti man smegenis.

Tedis įžiebė degtuką, užsiplieskusios liepsnelės šviesoje pamatė, kaip Noisas įsikibęs į virbus sudrebėjo, ašaros iš užburkusių akių tekėjo per ištinusį veidą.

— Jie to nepadarys…

— Nueik ten. Pamatyk tą vietą. Jei grįši gyvas, papasakosi, ką jie ten veikia. Pamatyk tai savo akimis.

— Nueisiu, Džordžai. Nueisiu. Ištrauksiu tave iš čia.

Noisas nuleido galvą ir prispaudė pliką pakaušį prie grotų, jis tyliai verkė. Tedis vėl prisiminė dieną, kai jie paskutinį kartą matėsi lankymo kambaryje, kuomet Džordžas pasakė: „Jei man vėl reikės grįžti į tą vietą, nusižudysiu”. O Tedis atsakė:

„To nenutiks”.

Akivaizdus melas.

Noisas buvo čia. Sumuštas, sužalotas, drebantis iš baimės.

— Džordžai, pažvelk į mane.

Noisas pakėlė galvą.

— Ištrauksiu tave iš čia. Laikykis. Nedaryk nieko, dėl ko paskui negalėtum grįžti. Girdi mane? Laikykis. Grįšiu tavęs paimti.

Džordžas Noisas šyptelėjo pro upeliu tekančias ašaras ir lėtai papurtė galvą.

— Tu negali tuo pat metu nužudyti Ledisą ir atskleisti tiesą. Tau reikia pasirinkti. Supranti?

— Kur jis?

— Pasakyk, kad supranti.

— Suprantu. Kur jis?

— Privalai pasirinkti.

— Nieko aš nežudysiu. Džordžai? Nežudysiu.

Žvelgdamas pro grotas į Noisą, Tedis jautė sakąs tiesą. Jei reikia šį vargšelį, šią siaubingą auką, grąžinti namo, jis palaidos savo vendetą. Nesunaikins. Tik atidės kitam kartui. Tikėdamasis, jog Doloresa supras.

— Nieko aš nežudysiu, — pakartojo jis.

— Melagis.

— Ne.

— Ji mirusi. Pamiršk ją.

Įspraudęs besišypsantį apsiverkusį veidą tarp grotų, jis žvelgė į Tedį švelniomis sutinusiomis akimis. Tedžiui, pajutus atplūstančius prisiminimus, suspaudė gomurį. Jis įsivaizdavo matąs ją sėdinčią ankstyvoje liepos migloje, tamsiai oranžinėje šviesoje, kuri apgaubia miestus vasaros naktimis tuoj po saulės laidos, ir keliančią akis į jį, ateinantį kelkraščiu; vaikus, vidury gatvės žaidžiančius beisbolą, skalbinius, besiplaikstančius virš jų. Delnikauliu pasirėmusi smakrą, prie ausies iškėlusi cigaretę, ji stebėjo, kaip jis artinasi. Tą kartą Tedis nešė jai gėlių. Ji buvo jo naivioji meilė, jo mergina, žvelgianti į jį besiartinantį, tarsi būtų norėjusi įsiminti jo eiseną, tas gėles ir tą akimirką. Jam norėjosi jos paklausti, kokį garsą išleidžia širdis, šąlanti iš pasitenkinimo, kai vien kažkieno vaizdas užpildo gyvastį, ko niekada negalėtų nei maistas, nei kraujas, nei oras. Tarsi būtum gimęs tik tai vienai akimirkai, ir toji akimirka, nesvarbu, dėl kokios priežasties, atėjo kaip tik dabar.

Pamiršti ją, taip patarė Noisas.

— Negaliu, — pratarė Tedis, jo žodžiai aidėjo šaižiai ir per daug pakiliai, lyg iš krūtinės gilumos besiveržiantis riksmas.

Noisas atsilošė kiek tik sugebėjo, vis dar laikydamas suspaudęs virbus palenkė galvą, ausimi beveik atsiremdamas į petį.

— Tuomet tu niekada neištrūksi iš šios salos.

Tedis nieko neatsakė.

Noisas atsiduso, tarsi tai, ką jis norėjo pasakyti, kėlė tokį nuobodulį, jog būtų užmigęs bestovėdamas.

— Jis buvo iškeltas iš C korpuso. Jei jo nėra A korpuse, jis gali būti tik vienoje vietoje.

Jis laukė, kol Tedis susivoks.

— Švyturyje, — pratarė Tedis.

Noisas linktelėjo, kaip tik tuomet užgeso paskutinis degtukas.

Ištisą minutę Tedis prastovėjo ten spoksodamas į tamsą, paskui vėl pasigirdo lovos spyruoklių girgždesiai — Noisas atsigulė.

Jis pasisuko eiti.

— Ei.

Jis sustojo, stovėjo nugara į grotas ir laukė.

— Tepadeda tau Dievas.

16

Pasisukęs eiti per kamerų korpusą, pamatė jo laukiantį Elą. Šis stovėjo granitinio koridoriaus viduryje ir tingiai stebėjo Tedį. Šis jam riktelėjo:

— Sučiupai saviškį?

Elas leidosi eiti Tedžio link.

— Žinoma. Gudrus išpera, bet išbėgus iš kambario pasprukti galima tik per čia.

Jie, laikydamiesi vidurio, perėjo kamerų korpusą, ir Tedis prisiminė, kaip Noisas klausė, ar jis kada nors čia būna vienas. „Kiek laiko, — mąstė jis, — Elas jį stebėjo?” Mintyse permąstęs visas tris buvimo saloje dienas, pabandė prisiminti bent akimirką, kada jis galėjęs būti vienas. Net kai prausdavosi duše — naudojosi personalo patogumais — už pertvaros prausdavosi dar kas nors arba laukdavo už durų.

Bet ne, jie su Čaku buvo keletą kartų išėję iš teritorijos…

Ką būtent jis žinojo apie Čaką? Akimirką įsivaizdavo jo veidą, įsivaizdavo matąs jį kelte, spoksantį į vandenyną…

Puikus vyrukas, patrauklus, lengvai bendraujantis su žmonėmis, vyrukas, kokį norėtum matyti savo draugijoje. Iš Sietlo. Neseniai perkeltas. Pokerio lošėjas. Nekentė savo tėvo — tas vienintelis dalykas nederėjo su jo asmenybe. Buvo dar kažkas, tas kažkas glūdėjo giliai Tedžio pasąmonėje, kažkas…

Kas tas kažkas?

Gal nerangumas. Tinkamas apibūdinimas. Bet ne, Čakui niekaip neprikištum nerangumo. Jis buvo meilumo įsikūnijimas. Slidus kaip žaltys — šį palyginimą labai mėgo Tedžio tėvas. Ne, tam žmogui nė iš tolo negalėtum prikišti nerangumo. Bet ar tikrai? Ar tikrai nebuvo nė vieno kartelio, kai jo judesiai atrodė nevikrūs? Taip. Tedis buvo įsitikinęs, kad toks momentas buvo. Bet jis neprisiminė visų aplinkybių. Tik ne šiuo metu. Ir ne čia.

Tarp kitko, visos šios mintys atrodė juokingos. Jis pasitikėjo Čaku. Be to, juk Čakas įsibrovė į Kolio stalčius.

Ar matei, kaip jis tai padarė?

Čakas kaip tik šiuo metu, rizikuodamas savo karjera, bando prisikasti iki Lediso bylos.

O iš kur tu žinai?

Jie pasiekė duris ir Elas paaiškino:

— Eik į laiptinę ir užkopk tais laiptais į viršų. Stogą rasi visai lengvai.

— Dėkui.

Tedis palaukė norėdamas pažiūrėti, ar ilgai Elas čia lūkuriuos, durų dar nedarė. Bet Elas tik linktelėjo ir nuėjo atgal į kamerų korpusą. Tedis nusiramino. Žinoma, jie nesekė jo. Elo akimis Tedis buvo tik vienas sanitarų. Noisą apėmusi paranoja. Suprantama kodėl — o ką neapimtų paranoja, jei atsidurtų Noiso vietoje — bet tai vis tiek tik paranoja.

Elas nuėjo, tuomet Tedis pasuko durų bumbulą ir jas atidarė — laiptų aikštelėje nebuvo matyti jokių jo laukiančių sanitarų ar sargybinių. Stovėjo vienas. Visiškai vienas. Niekieno nestebimas. Durys užsidarydamos trinktelėjo ir Tedis buvo belipąs laiptais žemyn, bet tame laiptų linkyje, kur jie buvo sutikę Beikerį ir Vingisą, pamatė stovintį Čaką. Sumaigęs cigaretę Čakas švystelėjo ją, pažvelgė į atlipantį laiptais Tedį, paskui pasisuko ir ėmė greitai lipti priešais.

— Maniau, kad sutarėme susitikti salėje.

— Jie čia, — pasakė Čakas, Tedis vos spėjo paskui, ir abu atsidūrė milžiniškoje salėje.

— Kas?

— Viršininkas su Koliu. Eime. Reikia sprukti.

— Ar jie tave matė?

— Nežinau. Kaip tik ėjau iš registrų kabineto, esančio dviem aukštais aukščiau. Mačiau juos ateinančius iš kito salės galo. Kai Kolis atsisuko, aš įsmukau pro laiptinės duris.

— Taigi jiems neturėjo kilti įtarimų.

Čakas jau beveik bėgo.

— Sanitaras su neperšlampamu apsiaustu ir su reindžerio skrybėle, išeinantis iš registrų kabineto, esančio administracijos aukšte? O taip, tikrai nesukėliau įtarimų.

Virš jų traškėdamos it lūžtantys po vandeniu kaulai užsižiebė šviesos. Elektros krūviai, lydimi pritarimo šūksnių, švilpimo ir dejonių, žaižaravo ore. Akimirką atrodė, kad pastatas bunda, bet paskui vėl viskas nurimo. Kaukiantis pavojaus signalas skrodė akmenines grindis ir sienas.

— Atsirado elektra. Kaip nuostabu, — nusišaipė Čakas pasukdamas į laiptinę.

Lipdami laiptais žemyn, jie sutiko į viršų kopiančius sargybinius, prisispaudė pečiais prie sienos ir praleido juos.

Sargybinis, sėdintis prie sulankstomo stalelio, laikydamas rankoje telefono ragelį tebebudėjo savo vietoje. Vyrams belipant nulydėjo juos stikliniu žvilgsniu, bet staiga jo akys pagyvėjo ir jis tarė į ragelį:

— Minutėlę, — šūktelėjo, kai jie jau stovėjo ant paskutinio laiptelio: — Ei, judu, luktelkit minutėlę.

Prieškambaryje sukiojosi minia žmonių — sanitarai, sargybiniai, du surakinti purvu apdrabstyti ligoniai. Tedis ir Čakas, prisigretinę prie atsargiai su kavos puodeliu siūbuojančio vyruko, nuskubėjo tiesiai ten.

Sargybinis šūktelėjo:

— Ei! Judu! Ei!

Jie žingsniavo toliau. Tedis pastebėjo, kaip keletas tik dabar išgirdę sargybinio balsą bandydami suprasti, kam jis čia šaukia, ėmė dairytis.

Po sekundės kitos tie keletas jau būtų nukreipę žvilgsnius į jį ir Čaką.

— Pasakiau: stokit!

Tedis stumtelėjo ranka duris.

Jos nė nekrustelėjo.

— Ei!

Jis pastebėjo žalvarinį bumbulą, tokį pat didelį kaip ananasas, kokį matė Kolio namuose, ir sugriebė jį. Jis buvo slidus nuo lietaus.

— Man reikia su jumis pasikalbėti!

Tedis pasuko bumbulą ir stumtelėjęs atidarė duris, du sargybiniai lipo laipteliais į jų pusę. Tedis apsisuko ir prilaikė duris, kol Čakas perėjo, sargybinis iš dešinės linktelėjo jam padėkodamas. Kai abu sargybiniai praėjo pro Tedį, jis paleido duris ir abu su Čaku nulipo laipteliais žemyn.

Kairėje Tedis pamatė grupelę vienodai apsirengusių vyrų, susispietusių aplinkui, rūkančių cigaretes ir geriančių kavą.

Lengvai dulkė lietus. Keletas stovėjo atsirėmę į sieną, dauguma juokavo pūsdami į orą dūmus. Tedis ir Čakas nužingsniavo tiesiai prie jų, nesigręžiodami atgal, laukdami atsidarančių durų garso ir naujos šūksnių porcijos.

— Ar radai Ledisą? — paklausė Čakas.

— Ne. Bet radau Noisą.

— Ką tokį?

— Juk girdėjai.

Prisiartinę prie grupelės, linktelėjo jiems. Buvo sutikti šypsenomis ir pamojavimais, vienam vyrukui Tedis pridegė cigaretę, paskui jie nuėjo toliau palei sieną, kuri tęsėsi beveik ketvirtį mylios. Nesustodami ėjo tolyn, nors lyg ir girdėjo šūksnius, nukreiptus į jų pusę, ėjo pirmyn, nors ir matė šautuvų vamzdžius, iškištus pro dantytos sienos šaudymo angas penkiasdešimt pėdų virš jų.

Pasiekę sienos galą, jie pasuko į kairę permirkusio žalio lauko link, pamatė, kad tenykštės tvoros dalys jau pakeistos, būrelis vyrų užpylinėjo stulpų skyles skystu betonu. Kiek aprėpė akys — tvora juosė visą tvirtovę. Suvokė, kad išėjimo nebėra.

Pasuko atgal ir ten, kur baigiasi siena, išėjo į atvirą vietovę.

Tedis suprato, kad vienintelis išėjimas yra priešais juos. Per daug akių pastebėtų, jei eitų bet kuria kryptimi, nebent — pro sargybinius.

— Privalome tai padaryti, ar ne, bose?

— Taip, po velnių.

Tedis nusiėmė kepurę, Čakas — taip pat, paskui jie nusivilko apsiaustus ir, persimetę juos ant rankų, nuėjo per dulkiantį lietų. Juos pasitiko tas pats sargybinis, Tedis šnypštelėjo Čakui:

— Net nebandyk lėtinti.

— Sutarta.

Tedis mėgino ką nors įskaityti vyruko veide: buvo visiškai abejingas, todėl Tedis svarstė, ar bejausmis dėl nuobodulio, ar užgrūdintas konfliktų.

Tedis praeidamas pamojavo, sargybinis pasakė:

— Atvažiavo sunkvežimiai.

Jiems žingsniuojant toliau, Tedis, ėjęs Čakui iš paskos, atsisukęs paklausė:

— Sunkvežimiai?

— Taip, gali jus parvežti. Gal norite palaukti? Vienas įvažiavo prieš penkias minutes. Turėtų grįžti bet kurią akimirką.

— Nea. Geriau prasimankštinsime.

Akimirką kažkas šmėkštelėjo sargybinio veide. Gal tai buvo tik Tedžio vaizduotė, o gal sargybinis užuodė šūdiną melo dvoksmą.

— Na, tai iki.

Tedis nusisuko ir abu su Čaku nuėjo medžių link jausdami, kad sargybinis juos stebi ir kad visas fortas juos stebi. Gal Kolis su viršininku šiuo metu kaip tik stovi ant laiptų viršaus ar ant stogo. Ir stebi taip pat.

Kol jie pasiekė medžius, niekas jų nešaukė, niekas neiššovė įspėjamojo šūvio, jie nuėjo gilyn ir pranyko storakamienių medžių tankmėje, nuklotoje pridraskytų lapų.

— Jėzau, — šūktelėjo Čakas. — Jėzau, Jėzau, Jėzau.

Tedis atsisėdo ant riedulio jausdamas, kaip iš kūno sunkiasi prakaitas, permerkdamas baltus marškinius ir kelnes, ir pasijuto pralinksmėjęs. Širdis vis dar daužėsi, akys perštėjo, mentys ir kaklas dilgčiojo. Jis suprato, jog tai, neskaičiuojant meilės, puikiausias jausmas pasaulyje. Tai, kad jiems pavyko pasprukti.

Jis pažvelgė į Čaką ir tol spoksojo, kol abu pradėjo juoktis.

— Kai pasukau už kampo ir pamačiau, kad toji tvora jau sutaisyta, — pradėjo Čakas, — ot velnias, Tedi, pamaniau, kad mums galas.

Tedis gulomis atsišliejo į uolą, jautėsi toks atsipalaidavęs, kaip kažkada vaikystėje. Stebėjo, kaip pro dūminius debesis šmėsteli dangaus lopinėliai, juto, kaip oras srovena per odą. Jis užuodė šlapius lapus, drėgną dirvą ir sudrėkusią žievę, girdėjo, kaip vos teškena besibaigiantis lietus. Troško užsimerkti ir nubusti kitoje uosto pusėje, Bostone, savo lovoje.

Apėmęs snaudulys priminė, koks jis pavargęs, tada atsisėdo, marškinių kišenėje susižvejojo cigaretę ir išsikaulijo iš Čako ugnies. Pasirėmęs į kelius tarė:

— Turime pripažinti, kad jie vis tiek sužinos, jog buvome viduje. Jei dar nesužinojo.

Čakas linktelėjo.

— Beikerį, žinoma, apipils klausimais.

— Manau, jog tas sargybinis prie laiptų rodė į mus.

— O gal jis tik norėjo, kad pasirašytume, jog išeiname.

— Bet kuriuo atveju mus prisimins.

Per uostą nuvilnijo Bostono švyturio rūko sirena, šį garsą Tedis vaikystėje girdėdavo kasnakt Halyje. Tai pats vienišiausias kada nors girdėtas garsas, kurį išgirdus norėdavosi ką nors apsikabinti: žmogų, pagalvę ar save.

— Noisas, — prisiminė Čakas.

— Taip.

— Ar jis tikrai čia?

— Kuo gyviausias.

Čakas išsižiojo:

— Dėl Dievo, Tedi, kaip?

Tedis papasakojo jam apie Noisą, apie jo sumušimus, apie jo priešiškumą Tedžiui, jo baimę, drebančias galūnes, jo raudą. Viską išpasakojo Čakui, išskyrus tai, ką Noisas sakė apie patį Čaką. Jis klausėsi protarpiais linkteldamas, žvelgdamas į Tedį taip, kaip į stovyklos vadovą žvelgia vaikai, vėlyvą naktį susėdę aplink laužą ir besiklausantys pasakojimo apie vaiduoklius.

Tedis jau buvo bepradedąs svarstyti: o ką, jei visa tai turi kažkokią prasmę?

Kai Tedis baigė pasakoti, Čakas paklausė:

— Tu juo tiki?

— Tikiu tuo, jog jis čia. Negali būti jokių abejonių.

— Jo psichikos liga galėjo paūmėti. Iš tikrųjų. Kartą jau buvo taip nutikę. Perkėlimas galėjo būti teisėtas. Kalėjime jam pakriko nervai, ir buvo pasakyta: „Ei, tas vyrukas kartą jau buvo Ašeklifo pacientas. Nusiųskim jį atgal.”

— Galimas daiktas, — sutiko Tedis. — Bet kai paskutinį kartą jį mačiau, po velnių, jis man pasirodė visai sveikas.

— Kada tai buvo?

— Prieš mėnesį.

— Per mėnesį daug kas gali pasikeisti.

— Tiesa.

— O ką manai apie švyturį? — paklausė Čakas. — Tiki, kad ten susibūrusi išprotėjusių mokslininkų kompanija, kuri kaip tik dabar, kai kalbamės, implantuoja į Lediso kaukolę anteną?

— Nemanau, kad jie ten užsiima supuvusių augalų naikinimu.

— Sutinku, — pasakė Čakas, — bet viskas atrodo pernelyg Grand Guignol [* Vaidinimas, skirtas šiurpinti publiką.], ar taip nemanai?

Tedis suraukė antakius.

— Tikrai nežinau, ką, po velnių, tai reiškia.

— Šiurpumus, — nusišaipė Čakas. — Kaip pasakoje, kažką panašaus į aūū, aūū, aūū.

— Suprantu, — tarė Tedis. — Kaip sakei — gran gvyg?

— Grand Guignol, — pataisė Čakas.

— Čia prancūziškai.

Atleisk.

Tedis stebėjo, kaip Čakas bando nusišypsoti, tikriausiai suka galvą, kaip pakeisti temą.

Tedis paklausė:

— Neblogai moki prancūziškai, nors užaugai Portlende?

— Sietle.

— Ak, taip.

— Tedis priglaudė delną prie krūtinės.

— Atleisk.

— Man patinka teatras, — paaiškino Čakas.

— Tai teatro terminas.

— Klausyk, pažinojau vyruką, kuris dirbo Sietlo policijos departamente, — pasakė Tedis.

— Tikrai? — Čakas patapšnojo per kišenes, atrodė išsiblaškęs.

— Taip. Tu tikriausiai irgi jį pažįsti.

— Tikriausiai, — sumurmėjo Čakas. — Ar nori pamatyti, ką radau Lediso byloj?

— Jo vardas Džo. Džo… — Tedis spragtelėjo pirštais ir pažvelgė į Čaką.

— Padėk man. Ant liežuvio galo. Džo, eee, Džo…

— Yra daug tokių Džo, — burbtelėjo Čakas, siekdamas užpakalinės kišenės.

— Maniau, kad tas departamentas nedidelis.

— Na štai. — Čakas ištraukė ranką iš užpakalinės kišenės, bet rankoje nieko nebuvo.

Tedis pamatė sulankstytą popieriaus lapą, išslydusį iš rankos, bet tebekyšantį iš kišenės.

— Džo Ferfildas, — sumelavo Tedis, kai Čakas pagaliau ištraukė ranką. Negrabiai. — Pažįsti jį?

Čakas vėl ėmė grabaliotis už nugaros.

— Ne.

— Esu tikras, kad jis persikėlė būtent ten.

Čakas gūžtelėjo.

— Vardas man nieko nesako.

— Ai, gal į Portlendą. Tikriausiai supainiojau.

— Aha, pastebėjau.

Čakui išskleidus lapą Tedis prisiminė, kad atvykimo dieną Čakui sunkiai sekėsi atsegti dėklą ir sugraibyti revolverį, kai sargybinis paprašė atiduoti ginklus. Tai nenormalu maršalui.

Tiesą sakant, jei taip nutiktų tarnyboje, per tą laiką galėtų jį ir užmušti.

Čakas iškėlė popieriaus lapą.

— Tai jo priėmimo anketa. Lediso. Radau tik ją ir jo medicininę kortelę. Neaptikau nei incidentų aprašų, nei posėdžių užrašų, nei nuotraukos. Kažkaip keista.

— Keista, — pakartojo Tedis. — Aišku.

Čakas tebelaikė rankoje išskleistą, tarp pirštų tabaluojantį popieriaus lapą.

— Imk, — pasiūlė Čakas.

— Nea, — burbtelėjo Tedis. — Pats ir turėkis.

— Nenori pažiūrėti?

Tedis pasakė:

— Vėliau pažiūrėsiu.

Jis pažvelgė į partnerį. Leido įsivyrauti tylai.

— Ką? — pagaliau prabilo Čakas. — Nežinau, kas tas Džo, ar koks jis ten, po velnių, bet dabar tu iš manęs šaipaisi?

— Nesišaipau, Čakai. Kaip jau sakiau, supainiojau Portlendą su Sietlu.

— Tiesa. Taigi…

— Einam, — paragino Tedis.

Tedis atsistojo. Čakas tebesėdėjo žiūrėdamas į popieriaus lapą, vis dar kybantį jo rankoje. Apžvelgė medžius. Pažvelgė į Tedį. Paskui — į krantą.

Vėl nuaidėjo rūko sirena.

Čakas atsistojo ir įsikišo popierių atgal į užpakalinę kišenę.

— Gerai, — pasakė, — puiku. Tuomet rodyk kelią.

Tedis pasuko rytų kryptimi per giraitę.

— Kur eini? — šūktelėjo Čakas. — Ašeklifas kitoje pusėje.

Tedis atsisuko.

— Aš neinu į Ašeklifą.

Čakas žvelgė susierzinęs, gal net išsigandęs.

— Tai kur, po galais, mes traukiame, Tedi?

Tedis išsišiepė.

— Į švyturį, Čakai.

***

— Kur mes? — paklausė Čakas.

— Pasiklydome.

Išėję iš giraitės, užuot atsidūrę priešais švyturio tvorą, jie kažkaip sugebėjo nuklysti gerokai į šiaurę nuo jos. Po audros giraitė buvo virtusi pelkėtu užutekiu ir jie išklydo iš tiesaus kelio, nes turėjo apeiti daugybę išvirtusių ir nulinkusių medžių. Tedis jautė, kad jie šiek tiek nukrypo į šoną, bet pagal paskutinius apskaičiavimus turėjo būti nukeliavę beveik iki pat kapinių.

Pagaliau išniro ir švyturys. Jo viršutinis trečdalis kyšojo iš už tolimos kalvos, kitoje medžių prorėžoje, rudai žaliame nupjautos augalijos ruože. Iš karto už lauko, kuriame jie stovėjo, plytėjo didoka potvynio užtvindyta pelkė, o už jos driekėsi dantytos juodosios uolos — gamtos suformuotas užtvaras į šlaitą. Tedis suprato, jog vienintelė išeitis — grįžti per giraitę atgal ir tikėtis surasti tą vietą, kur nusuko ne ten, kad nereikėtų grįžti į pradinį tašką.

Visa tai nupasakojo Čakui.

Čakas šakele padaužė per kelnes, nukratė prikibusius šapus.

— Arba galime padaryti kilpą ir pasiekti švyturį iš rytų. Pameni, kaip nutiko su Makfersonu praeitą naktį? Jo vairuotojas pasinaudojo kažkokiu privažiavimo keliu. Už to kalnelio turėtų būti kapinės. Gal pirmiau apsidairykim?

— Vis geriau negu grįžti.

— Ką, tau nepatinka? — Čakas pliaukštelėjo Tedžiui delnu per sprandą.

— Oi kaip man patinka uodai. Tiesą pasakius, ant veido beliko vos viena kita vietelė, kurių jie dar nesugėlė.

Tai buvo pirmasis jų pokalbis pastarąją valandą, Tedis juto, jog taip bandoma pralaužti įtampos burbulą, kilusį tarp jų. Bet momentas buvo praleistas. Tedis ilgokai tylėjo, o Čakas žingsniavo lauko pakraščiu, daugmaž šiaurės vakarų kryptimi, sala visą tą laiką stūmė juos artyn savo krantų.

Tedis visą laiką, kol jie ėjo, lipo, vėl ėjo, žvelgė Čakui į nugarą. Čakas yra jo partneris, taip jis ir pasakojo Noisui. Sakė jam, kad juo pasitiki. Bet kodėl? Todėl, kad privalo. Todėl, kad mažai tikėtina, jog tokį reikalą galėtų atlikti vienas žmogus.

Jei jis dingtų, jei niekada negrįžtų iš šios salos, gera žinoti, kad turi tokį draugą kaip senatorius Herlis. Be jokios abejonės. Jo tyrinėjimai atkreiptų dėmesį. Būtų išgirsti. Bet esant dabartinei politinei situacijai, ar palyginti nežinomo demokrato iš mažytės Naujosios Anglijos valstijos balsas skambėtų pakankamai garsiai?

Maršalai rūpinasi saviškiais. Būtinai atsiųs vyrų. Tik laiko klausimas, ar šie spės atvykti pirmiau, negu Ašeklifo gydytojai perdirbs Tedį nepataisomai, kaip pasielgė su Noisu? Ar dar blogiau — kaip nutiko tam vyrukui, kuris žaidė liestynes.

Tedis vylėsi, kad spės. Kuo ilgiau jis spoksojo į Čako nugarą, tuo labiau įsitikino esąs vienas. Visiškai vienas.

***

— Dar daugiau uolų, — riktelėjo Čakas. — Jėzau, bose.

Jie stovėjo ant siauro kyšulio, iš dešinės žiojėjo skardis į jūrą, o iš kairės apačioje plytėjo koks akras brūzgynais apaugusios lygumos, vėjas stiprėjo, dangus darėsi rausvai rudas, oras kvepėjo druska.

Po visą brūzgynais apaugusią plynę buvo išdėstytos uolienų krūvelės.

Devynios krūvos sudarė tris eiles, kurias iš visų pusių supo šlaitai, gaubiantys lygumą ir taip suteikiantys jai dubens pavidalą.

Tedis paklausė:

— Tai ką, nekreipsime į jas dėmesio?

Čakas iškėlė ranką į dangų.

— Po poros valandų dings saulė. Jei pastebėjai, dar net nepriėjome švyturio. Netgi nepriėjome kapinių. Nežinome, ar sugebėsime iki jų nusigauti. O tu siūlai lipti žemyn paspoksoti į uolienas.

— O ką, jei ten kodas…

— O ką jis mums padėtų šiuo atveju? Turime įrodymų, kad Ledisas čia. Tu matei Noisą. Jei ir turime ką nors padaryti, tai grįžti namo su šia informacija ir įrodymais. Ir tavo užduotis bus atlikta.

Jis buvo teisus. Tedis tai suprato.

Teisus, bet tik tuo atveju, jei jie vis dar dirba toje pačioje barikadų pusėje.

Jei ne, ir jei tai kodas, Čakas nenorės, kad Tedis jį pamatytų…

— Užtruksim tik dešimt minučių, kol nulipsim, ir dešimt minučių, kol užlipsim, — pasakė Tedis.

Čakas atsisėdo pavargęs ant tamsios uolų atodangos ir iš švarko išsitraukė cigaretę.

— Gerai. Bet aš palauksiu čia.

— Daryk, kaip išmanai.

Čakas apgaubė delnais cigaretę ir prisidegė.

— Toks mano planas.

Tedis stebėjo, kaip pro Čako išlenktus pirštus smilksta dūmai ir nuvilnija virš jūros.

— Iki, — tarė Tedis.

Čakas sėdėjo nusisukęs.

— Tik nenusilaužk sprando.

Tedis nulipo per septynias minutes, trimis minutėmis greičiau, nes žemė buvo biri ir smėlėta, todėl keletą atkarpų jis prašliuožė. Troško, kad ryte būtų išgėręs ne vien tik kavos, skrandis dabar gurgė iš bado, cukraus kiekio sumažėjimas kraujyje ir miego trūkumas kėlė galvoje verpetus, o akyse — mirgulius.

Suskaičiavęs akmenis kiekvienoje krūvoje, užsirašė skaičius į užrašų knygelę, šalia skaičių įrašė atitinkamas raides:

13(M) — 21 (U) — 25(Y) — 18(R) — 1(A) — 5(E) — 8(H) — 15(0) — 9(I)

Užvertęs knygelę įsikišo ją į priekinę kišenę ir ėmė kopti smėlėtu šlaitu aukštyn, stačiausiose vietose į ką nors įsitverdamas, kabindamasis už jūržolių kuokštų, slysdamas ir čiuoždamas. Kopimas atgal truko dvidešimt penkias minutes, per tą laiką dangus tapo tamsiai bronzinis. Tedis suprato, kad Čakas buvo teisus, kad ir kuriai barikadų pusei priklausė: diena labai greitai ėjo į pabaigą ir tas kopimas tebuvo laiko švaistymas, kad ir kas išaiškėtų dėl to kodo.

Tikriausiai dabar jiems nebepavyks pasiekti švyturio, o jei ir pavyktų, kas tada? Jei Čakas dirbo išvien su jais, tuomet eiti su juo į švyturį būtų tas pats, kas paukščiui skristi į veidrodį.

Tedis, pamatęs kalvos viršūnę, išsikišusį kyšulio kraštą ir viską gaubiantį bronzinį dangų, pagalvojo, kad viskas dėl jos, Doloresos. Tai geriausia, ką iki šiol esu padaręs dėl jos. Ledisas gyvens. Ašeklifas veiks toliau. Bet mes būsime patenkinti tuo, jog pradėjome procesą, procesą, kuris pagaliau viską apvers aukštyn kojom.

Kalvos viršūnėje pastebėjo properšą, siaurą plyšį, susisiekiantį su kyšuliu, bet pakankamai išgraužtą, kad galėtų įsprausti į jį nugarą ir išsilaikyti ant smėlio sienos, pačiupti abiem rankomis plokščią uolą viršuj ir prisitraukti tiek, kad šleptelėtų krūtine ant kyšulio ir švystelėtų kojas viršun.

Žvelgdamas į jūrą gulėjo ant šono. Tokiu paros metu ji atrodė pernelyg žydra, pernelyg ryški artėjančių sutemų fone.

Gulėjo jausdamas veidu plevenantį vėjelį, po tamsėjančiu dangum driekėsi neaprėpiama jūra, pasijuto toks menkas, toks absoliučiai žmogiškas, bet tai nebuvo silpnumo išraiška.

O savotiškas pasididžiavimas. Būti dalimi to. Taškeliu, taip. Bet vis tiek dalimi. Kvėpuojančia dalimi.

Priglaudęs vieną skruostą prie plokščio akmens jis apsidairė, ir tik tada susivokė, jog Čako šalia nėra.

17

Čako kūnas, skalaujamas vandens, tysojo skardžio apačioje.

Tedis persisvėrė per kyšulio briauną, pirmiausia nuleido kojas, bato padais apčiupinėjo juodąsias uolas, kol daugmaž įsitikino, jog atlaikys jo svorį. Iškvėpęs orą (nė nepajuto, jog buvo sulaikęs kvapą), atitraukė alkūnes nuo briaunos ir pajuto, kaip pėdos ėmė smigti į uolieną. Pajuto, kaip viena uola pasislinko ir jo dešinioji kulkšnis palinko į kairę. Atsilošdamas jis tėkštelėjo į uolą, taip perkėlė viršutinės kūno dalies svorį, uola po kojomis išlaikė.

Prisispaudęs prie uolos kaip krabas apsisuko ir pasilenkė, tuomet ėmė lipti žemyn. Greičiau lipti nebuvo įmanoma. Kai kurios uolos buvo tvirtai įsispraudusios į skardžio uolieną taip tvirtai, kaip varžtai šarvuoto laivo korpuse. Kitos laikėsi tik už žemiau esančių uolienų, sunkiai sekėsi nuspėti, kuri yra kuri, neperkėlus ant kurios nors savo svorio.

Maždaug po dešimties minučių jis pastebėjo Čako Lucky cigaretę, pusiau surūkytą, pajuodusią, nusmailėjusią tarsi dailidės pieštuko galiukas.

Kaip jis nukrito? Gal vėjas pakilo, bet nebuvo toks stiprus, kad nublokštų vyrą nuo lygaus krašto.

Tedis galvojo apie Čaką, kurį paliko sėdintį ten, viršuje, vienišą, rūkantį cigaretę paskutinę savo gyvenime minutę, prisiminė ir visus kitus, kurie jam rūpėjo ir kurie mirė per tą laiką, kol jis tarnavo armijoje. Doloresą, be abejo. Tėvą, besiilsintį kažkur šios jūros dugne. Motiną, mirusią, kai jam buvo šešiolika. Tutį Vičelį, kuris, iššovęs sau į burną Sicilijoje, keistai šypsojosi Tedžiui, tarsi būtų prarijęs kažką, kurio skonis nustebino jį kraujui srovenant iš lūpų kampučių. Martiną Felaną, Džeisoną Hilą ir tą dičkį lenkų kulkosvaidininką iš Pitsburgo — kuo jis ten vardu — Jardakas. Taip, toks. Jardakas Gilibiovskis. Šviesiaplaukį vyruką, kuris juokino juos Belgijoje. Jį pašovė į koją, atrodė, jog nieko baisaus, bet ji taip ir nenustojo kraujavusi. Ir Frenkį Gordoną, žinoma, kurį paliko Kokosų giraitėje tą naktį. Tai nutiko praėjus dvejiems metams: Tedis nubraukė cigaretę nuo Frenkio šalmo ir pavadino jį Ajovos subingalviu, o Frenkis pasakė: „Tu keikiesi daugiausiai iš visų mano…” — ir užlipo ant minos. Tedis kairiojoje blauzdoje tebeturi tos minos skeveldrą.

O dabar Čakas.

Kažin kas būtų nutikę, jei Tedis būtų juo pasitikėjęs? Jei tik Tedis būtų patikėjęs juo? Čakas mokėjo prajuokinti, su juo gerokai lengviau sekėsi iškęsti visą tą pastarųjų trijų dienų smegenų šturmą. Čakas dar šį rytą kalbėjo, jog pusryčiams bus patiekti „Benedikto” kiaušiniai, o priešpiečiams — karštas sumuštinis su plonai pjaustyta jautiena ir šveicarišku sūriu.

Tedis pažvelgė aukštyn į kyšulio atbrailą. Jo apskaičiavimu šiuo metu jau buvo nulipęs apie pusę kelio, dangus buvo tamsiai mėlynas kaip jūra, ir su kiekviena sekunde vis tamsėjo.

Kaip Čakas nukrito nuo tos atbrailos?

Nesuprantama.

Nebent būtų kažką išmetęs. Nebent būtų puolęs kažkam iš paskos. Nebent, kaip dabar Tedis, bandė lipti žemyn laikydamasis ir atsispirdamas nuo akmenų, kurie jo neišlaikė.

Tedis trumpam atsikvėpė, nuo veido lašėjo prakaitas. Jis atsargiai atitraukė vieną ranką nuo uolos ir nusišluostė į kelnes. Vėl užsikabino, sugniaužė uolą, paskui tą patį padarė su kita ranka. Kai ranka įsitvėrė už išsikišusios uolinės atbrailos, šalia pastebėjo popieriaus skiautę, įspraustą tarp uolos ir rudų šaknų ūso, vos vos plevėsuojančią jūros ore. Atitraukęs ranką nuo juodos atbrailos, Tedis sugnybo popierėlį tarp pirštų — jam nė nereikėjo išvynioti, kad sužinotų, kas ten.

Lediso priėmimo anketa.

Įsikišo ją į užpakalinę kišenę, prisiminė, kaip negiliai ji buvo Čako užpakalinėje kišenėje. Dabar suprato, ko Čakas lipo žemyn.

Dėl šio popiergalio.

Dėl Tedžio.

***

Paskutiniąsias dvidešimt pėdų uola buvo sudaryta iš riedulių, panašių į didžiulius juodus kiaušinius, padengtus rudadumbliais. Juos pasiekęs Tedis pasisuko taip, kad rankos atsidūrė už nugaros, o visas svoris teko delnikauliams, taip, vis pažvelgdamas į plyšiuose besislepiančias žiurkes, jis stūmėsi tolyn.

Perlipęs paskutinį akmenį ir atsidūręs ant kranto, pastebėjo Čako kūną. Prisiartinęs suprato, jog tai visai ne kūnas.

Tik dar viena uola, iki baltumo nublukinta saulės ir nuklota storomis jūros dumblių pynėmis.

Ačiū… kažkam. Čakas gyvas. Čia ne jis, o tik jūros dumbliais apaugusi ilga siaura uola.

Tedis, žvelgdamas į skardžio viršų, prisidengė rankomis burną ir šūktelėjo Čako vardą. Vis šaukė ir šaukė, girdėjo, kaip garsas nuslydo per jūrą, atšoko nuo uolų ir nuskriejo su vėjeliu. Laukė, gal nuo kyšulio viršaus pasirodys Čako galva.

Gal Čakas jau rengėsi lipti žemyn ieškoti Tedžio. Gal kaip tik dabar ten ir rengiasi tą padaryti.

Tedis tol šaukė jį vardu, kol užkimo.

Nustojo šūkauti ir laukė, kol Čakas jam šūktels atsakydamas. Jau buvo pernelyg tamsu, kad būtų galima ką nors įžiūrėti uolos viršūnėje. Tedis girdėjo dvelkiant vėjelį. Girdėjo riedulių plyšiuose krebždančias žiurkes. Girdėjo kranksintį kirą. Vandenyno pliuškenimą. Po keleto minučių vėl išgirdo Bostono švyturio rūko sireną.

Regėjimui prisitaikius prie tamsos, pamatė į save spoksančias kažkieno akis. Daugybę akių. Žiurkės slampinėjo ant riedulių ir spoksojo į jį visiškai nesibaidydamos. Naktį paplūdimys tapo jų, o ne jo.

Tedis bijojo vandens. Tik ne žiurkių. Teeina velniop tie bjaurūs maži išperos. Mielai jas iššaudytų. Pažiūrėtų, kiek jų neišsigąstų, kai ištaškytų keletą jų draugužių.

Bet jis neturėjo šautuvo ir per tą laiką, kol stebėjo, jų padvigubėjo. Švytravo per akmenis ilgomis uodegėlėmis pirmyn atgal. Tedis jautė padus skalaujantį vandenį, jautė visas tas į kūną susmigusias akis ir iš baimės ar ne jam ėmė dilgčioti nugarą ir niežėti kulkšnis.

Lėtai eidamas pakrante pamatė, kad jų čia šimtai, išlindusių prieš mėnulį — kaip ruoniai išlenda prieš saulę. Stebėjo, kaip jos nuo riedulių pliumpteli ant smėlio kaip tik ten, kur jis prieš akimirką stovėjo. Pasukęs galvą apžvelgė likusį nueiti pajūrio ruožą.

Liko visai nedaug. Maždaug už trisdešimties jardų stūksojo dar viena uola, išsikišusi į vandenį ir labai įspūdingai atkirtusi krantą. Į dešinę nuo jos, vandenyne, Tedis pastebėjo lyg ir salą, kurią nė nenutuokė ten esant. Ji bolavo mėnesienoje kaip ūkinio muilo gabalėlis, vos beišsilaikantis ant jūros paviršiaus. Jau kartą buvo užlipęs ant tų uolų pačią pirmąją dieną kartu su Makfersonu. Tuomet nematė ten jokios salos.

Buvo tuo įsitikinęs.

Tai iš kur ji, po velnių, atsirado?

Tedis vėl išgirdo žiurkes, keletas jų pešėsi, bet dauguma kabinosi nagiukais į uolieną ir cypsėjo. Tedis pajuto, kaip niežulys iš kulkšnių perėjo į kelius ir pasiekė šlaunų vidinę pusę.

Atsigręžęs apžvelgė paplūdimį, žiurkių bėgiojo tiek, kad smėlio po jomis nebesimatė.

Pakėlęs akis į uolą ir beveik pilno mėnulio bei galybės ryškių žvaigždžių dėka pastebėjo kažkokią švieselę — kaip tik toje vietoje, kur manė esant salą, kurios ten nebuvo prieš dvi dienas.

Švieselė buvo oranžinė. Kažkur per vidurį, didesniojoje uoloje. Oranžinė. Juodosios uolos fone. Prieblandos fone. Spoksodamas į ją Tedis stebėjo, kaip ji blyksi, kaip nuščiūva, vėl blyksteli, vėl nuščiūva ir vėl blyksteli. Lyg pulsuotų. Kaip ugnis.

Suprato, kad ten urvas. Ar bent jau didokas plyšys. Kažkas jame lindėjo. Čakas. Turėtų būti jis. Jis tikriausiai lipo žemyn nuo kyšulio vydamasis tą popiergalį. Gal susižeidė ir užuot nulipęs sustojo ten.

Nusiėmęs reindžerio skrybėlę Tedis prisiartino prie artimiausio riedulio. Pusė tuzino porų akių susmigo į Tedį, jis tvojo į jas skrybėle, žiurkėms atšokus ir pakrikus, nubloškė jų šlykščius kūnus nuo riedulio. Užlipęs ant kito riedulio, spyrė kelioms, nurideno jas į šoną, kopė aukštyn šokuodamas nuo vieno riedulio ant kito, kaskart žiurkių vis mažėjo ir, užšokus ant paskutinių juodų kiaušinio formos akmenų, jų visai nebesimatė. Dabar beliko įveikti statųjį uolos šlaitą, rankos tebekraujavo nuo patirtų sužalojimų lipant žemyn.

Lipti aukštyn dabar tapo gerokai lengviau. Uola čia buvo aukštesnė ir gerokai platesnė negu prieš tai buvusioji, pastebimai nuožulnesnė ir buvo daugiau išsikišusių uolienų.

Apšviestas mėnesienos jis kopė apie pusantros valandos, dabar žvaigždžės spoksojo į jį panašiai, kaip prieš tai spoksojo žiurkės. Kopdamas nebegalvojo apie Doloresą, neberegėjo jos atvaizdo, nebematė nei jos veido, nei rankų, nei per daug plačios burnos. Jautė ją tolstant nuo savęs, nebuvo taip jautęsis per visą laiką nuo pat jos mirties. Žinojo, kad tai dėl fizinės įtampos, miego stokos ir bado, bet ji dingo. Bekopiant mėnulio šviesoje — dingo.

Bet jis tebegirdėjo ją. Nors ir nesugebėjo atkurti jos atvaizdo, pasąmonėje tebegirdėjo sakant: „Pirmyn, Tedi. Pirmyn.

Tu vėl gali gyventi.”

Ar viskas turėjo pakrypti būtent taip? Po šių dvejų tarsi po vandeniu praleistų metų, kai spoksodavo į padėtą ant svetainės stalo šautuvą, sėdėdamas tamsoje ir klausydamasis Tomio Dorsio ir Djuko Elingtono, kai jausdavosi esąs tikras, jog nebepajėgs daugiau žengti nė žingsnio šiame sumautame gyvenime, kai taip siaubingai jos ilgėdavosi, jog kartą, bekentėdamas dėl jos sukandęs dantis, net nusilaužė priekinio danties galiuką. Po viso šito ar tikrai atėjo toks momentas, kai ji pagaliau nugrimzta užmarštin?

Aš tavęs nesusapnavau, Doloresa. Žinau tai. Bet šiuo momentu jaučiuosi, lyg būčiau susapnavęs.

Taip ir turėtų būti, Tedi. Turėtų. Leisk man išeiti.

Tikrai?

Tikrai, mielasis.

Pabandysiu. Gerai?

Gerai.

Tedis žvelgė į viršuje blyksinčią oranžinę šviesą. Juto šilumą, nors ir menkai, bet neabejotinai juto. Uždėjęs ranką ant atbrailos, pamatė ant riešo oranžinės šviesos atspindį, prisitraukė arčiau ir pasirėmęs alkūnėmis užsiropštė. Šviesos atspindžiai dabar šokinėjo ant uolėtos sienos. Jis atsistojo.

Tik koks colis skyrė jo galvą nuo urvo lubų. Jis pastebėjo, kad urvo anga sukasi į dešinę. Paėjėjęs pamatė, jog šviesa sklinda nuo malkų, sukrautų į mažą urvo grindyse iškastą duobutę, krūvelės. Kitoje laužo pusėje, rankas susidėjusi už nugaros, stovėjo moteris. Ji paklausė:

— Kas tu?

— Tedis Danielsas.

Moteris buvo ilgais plaukais, vilkėjo šviesiai rausvus ligoninės marškinius, mūvėjo dryžuotas kelnes, avėjo šlepetes.

— Čia tavo vardas, — atšovė ji. — Bet kas tu toks?

— Aš policininkas.

Ji pakreipė galvą, jos plaukai jau buvo pradėję žilti.

— Tai tu esi maršalas.

Tedis linktelėjo.

— Gal galėtum ištraukti iš už nugaros rankas?

— O kam? — paklausė ji.

— Tam, kad sužinočiau, ką ten laikai.

— Kodėl?

— Todėl, kad noriu išsiaiškinti, ar tas daiktas man nepakenks.

Ji šyptelėjo.

— Manau, tai baimė.

— Džiaugiuosi, jog supranti.

Ji ištraukė rankas iš už nugaros, rankoje žybtelėjo ilgas plonas chirurginis skalpelis.

— Laikysiu nutaikiusi į tave, jei neprieštarauji.

Tedis iškėlė rankas.

— Gerai.

— Ar žinai, kas aš?

Tedis atsakė:

— Ašeklifo pacientė.

Ji vėl pakreipė galvą ir palietė savo palaidinę.

— Varge. Kas gi mane išdavė?

— Gerai jau, gerai. Protingas pastebėjimas.

— Ar visi JAV maršalai tokie sumanūs?

Tedis atsakė:

— Esu alkanas. Todėl mąstau truputį lėčiau negu įprastai.

— Daug miegojai?

— Iš kur ištraukei?

— Nuo tada, kai atsiradai saloje. Ar daug miegojai?

— Nelabai, jei tai ką nors reiškia.

— Ir dar kaip.

Kilstelėjusi kelnes iki kelių ji atsisėdo ant žemės, pamojo, kad jis padarytų tą patį.

Tedis atsisėdo ir įsistebeilijo į ją per laužo liepsną.

— Tu — Reičelė Solando, — tarė jis. — Tikroji.

Ji gūžtelėjo pečiais.

— Tu užmušei savo vaikus? — paklausė jis.

Ji bakstelėjo skalpeliu į malką.

— Aš niekada neturėjau vaikų.

— Ne?

— Ne. Niekada nebuvau ištekėjusi. Nustebsi sužinojęs, kad aš čia buvau ne visai ligonė.

— Kaip galima būti ne visai ligone?

Ji bakstelėjo į kitą malką, kuri nukrisdama trakštelėjo, virš laužo pasipylė žiežirbos, bet užgeso nepasiekusios urvo lubų.

— Buvau darbuotoja, — pasakė ji. — Atvykau tuoj po karo.

— Buvai seselė?

Ji pažvelgė į jį iš kitos laužo pusės.

— Dirbau gydytoja, maršale. Buvau pirmoji moteris gydytoja Dramondo ligoninėje, Delavero valstijoje. Pirmąja moterimi gydytoja buvau ir čia — Ašeklife. Jūs, sere, žvelgiate į tikrą pionierę.

„Arba į manijos apsėstą psichikos ligonę”, — pamanė Tedis.

Pakėlęs akis Tedis pamatė, jog ji spokso į jį, moters akys atrodė malonios, budrios ir supratingos. Ji tarė:

— Manai, kad esu pakvaišusi?

— Ne.

— O ką dar galima pamanyti apie besislepiančią urve moterį?

— Manau, kad turėtų būti kokia nors priežastis.

Ji paslaptingai šyptelėjo ir papurtė galvą.

— Aš nesu pakvaišusi. Nesu. Aišku, ką daugiau galėtų pasakyti išprotėjęs žmogus. Tai panašu į kafkišką genialumą. Nors ir nesi pamišęs, bet jei visam pasauliui buvo pasakyta, jog tu pamišęs, tada visi tavo protestai tik dar labiau sustiprina jų požiūrį. Ar supranti, ką noriu pasakyti?

— Beveik, — atsakė Tedis.

— Pažvelk į tai kaip į silogizmą. Pavyzdžiui, silogizmas grindžiamas šiuo principu: psichiškai nesveiki neigia, jog jie nesveiki. Supranti?

— Žinoma, — patikino Tedis.

— Puiku, dabar antroji dalis: Bobas neigia, jog jis nesveikas. Trečioji dalis — tai „vadinasi” dalis: vadinasi — Bobas nesveikas.

— Ji padėjo skalpelį ant žemės šalia kelių ir lazdele pakurstė ugnį. — Jei tu laikomas pamišėliu, tuomet visi veiksmai, kurie šiaip patvirtintų, kad nesi pamišęs, realybėje būtų traktuojami kaip psichinių ligonių veiksmai. Tavo išsakyti protestai skambės kaip neigimas. Tavo baimės bus laikomos paranoja. Tavo kova už būvį traktuojama kaip gynimasis. Situacija yra beviltiška. Tai tikrų tikriausia mirties bausmė. Jei jau kartą čia papuolei, nebeišeisi. Nė vienas dar neišėjo iš C korpuso. Nė vienas. Na, gerai, keletas išėjo, pripažįstu, keletas tikrai išėjo. Bet jiems buvo atlikta operacija. Smegenų. Jos buvo suspaustos — tiesiai per akį. Tai barbariškas metodas, neteisėtas, aš taip jiems ir pasakiau. Kovojau. Rašiau laiškus. Jie galėjo mane pašalinti, supranti. Galėjo išmesti iš darbo, suteikti dėstytojos vietą arba leisti gydyti už valstijos ribų, bet to nepakako. Jie negalėjo leisti, kad išvykčiau, tiesiog negalėjo. Ne, ne, ne.

Kalbėdama ji vis labiau ir labiau jaudinosi, lazdele vis pamaišydama ugnį kalbėjo labiau savo keliams negu Tedžiui.

— Tu tikrai buvai gydytoja? — paklausė Tedis.

— O taip. Buvau gydytoja. — Ji atitraukė žvilgsnį nuo kelių ir lazdelės. — Tiesą sakant, vis dar esu. Taip, aš čia dirbau. Ėmiau klausinėti apie natrio amitalio ir opiumo pagrindu pagamintų haliucinogenų siuntas. Ėmiau domėtis — deja, per garsiai — chirurginėmis procedūromis, kurios pasirodė aiškiai eksperimentinės, prašyti, kad su ligoniais būtų elgiamasi švelniau.

— Ko jie siekia? — įsiterpė Tedis.

Ji sučiaupusi lūpas, kreivai vyptelėjo.

— Tikrai neturi jokių minčių?

— Žinau, kad jie vadovaujasi Niurnbergo kodeksu.

— Vadovaujasi? Jie visiškai jį ignoruoja.

— Žinau, kad pacientams gydyti naudojamos radikalios priemonės.

— Radikalios, taip. Gydymas — ne. Čia visai negydoma, maršale. Ar žinai, kas finansuoja šią ligoninę?

Tedis linktelėjo:

— AVKR.

— Jei neminėsime kyšių pinigų, — tęsė ji. — Pinigai čia plūste plūsta. Dabar paklausk savęs, kaip į kūną įsismelkia skausmas.

— Priklauso nuo pažeistos vietos.

— Ne, — ji ryžtingai papurtė galvą. — Tai nesusiję su kūnu. Smegenys siunčia nervinius impulsus per nervų sistemą. Smegenys kontroliuoja skausmą, — kalbėjo ji. — Kontroliuoja baimę. Miegą. Išgyvenimus. Alkio jausmą. Smegenys kontroliuoja viską, kas susiję su širdies veikla, siela, nervų sistema. Viską.

— Aišku…

Jos akyse spindėjo laužo šviesos.

— O ką, jei pats galėtum jas kontroliuoti?

— Smegenis?

Ji linktelėjo.

— Perkurti žmogų taip, kad jis nebenorėtų miego, nejaustų skausmo. Arba nemylėtų. Neužjaustų. Tokio žmogaus nebūtų įmanoma apklausti, nes jo atminties klodai būtų švariai ištrinti. — Moteris pakurstė laužą ir pažvelgė į jį. — Čia kuriami vaiduokliai, maršale. Vaiduokliai, kurie bus paleisti į pasaulį atlikti vaiduokliškų darbelių.

— Bet tokie tyrinėjimai, tokių žinių pritaikymas…

— Atima laiko, — sutiko ji. — O taip. Tai ilgas, dešimtmečius trunkantis procesas, maršale. Jie pradėjo beveik taip pat kaip ir sovietai — nuo smegenų plovimo. Nuo deprivacijos [* Deprivacija – (lot. deprivatio – netekimas) psichinė žmogaus būsena, kuri

atsiranda ilgai draudus ar ribojus žmogaus poreikį tenkinti pagrindines psichi–

nes reikmes, ji pasireiškia emocinio ir intelektualinio vystymosi nukrypimais,

socialinių kontaktų pažeidimu.] eksperimentų. Panašiai, kaip naciai eksperimentavo su žydais, tirdami ekstremalaus karščio ir šalčio poveikį ir gautus rezultatus pritaikydami Reicho kareiviams. Bet, maršale, argi tu nematai? Po pusės amžiaus žmonės, būdami gerai informuoti, pažvelgs į praeitį ir pasakys štai ką, — ji smiliumi bakstelėjo į purvinas grindis, — štai nuo ko viskas prasidėjo. Naciai pasinaudojo žydais. Sovietai naudojo gulagų belaisvius. Čia, Amerikoje, bandymai su pacientais buvo atliekami Kuždesių saloje.

Tedis nieko neatsakė. Jokie žodžiai neatėjo į galvą.

Ji vėl nukreipė akis į ugnį.

— Jie neleis tau išvykti. Juk supranti, tiesa?

— Aš esu federalinis maršalas, — pasakė Tedis. — Kaip jie ruošiasi mane sulaikyti?

Šie žodžiai sukėlė piktdžiugišką šypseną, ji suplojo rankomis.

— Aš buvau gerbiama psichiatrė, kilusi iš garbingos šeimos. Maniau, kad to pakaks. Nemėgstu to pripažinti, bet buvau neteisi. Noriu tavęs paklausti: ar gyvenime esi patyręs traumų?

— O kas jų nepatyrė?

— Ak, taip. Bet mes čia kalbame ne bendrybėmis, ne apie kitus žmones. Kalbame konkrečiai. Apie tave. Ar turi kokių psichologinių problemų, kuriomis jie galėtų pasinaudoti? Ar praeityje buvo nutikęs koks nors įvykis ar įvykiai, kurie galėtų tapti lemiamais veiksniais bandant įrodyti, kad tu netenki sveiko proto? Kai uždarys tave čia — jie būtinai tą padarys — tavo draugai ir kolegos pasakys: „Žinoma. Jis palūžo. Galų gale. O kas nepalūžtų? Viskas dėl karo. Kad neteko motinos…” Ar ko tu ten netekai? Na?

Tedis nepasidavė:

— Tą patį galima pasakyti apie bet kurį kitą žmogų.

— Na, tas tiesa. Nejaugi nematai? Taip, tą galima pasakyti apie bet kurį žmogų, bet jie nusitaikę į tave. Kaip tavo galva?

— Mano galva?

Ji pakramtė apatinę lūpą ir keletą kartų linktelėjo galvą.

— Na, toji — makaulė, pūpsanti ant kaklo. Kaip ji? Ar kartais nesisapnuoja kvailoki sapnai?

— Žinoma.

— O galvos skausmai?

— Mane vargina migrena.

— Jėzau. Pasakyk, kad tai netiesa.

— Tiesa.

— Ar čia atvykęs gėrei kokių piliulių, tarkim, aspirino?

— Taip.

— Turbūt jauteisi ne visai sveikas? Kaip nesavas? Sakei, kad nieko tokio, nors jauteisi prastokai. Turbūt tavo smegenys veikia ne taip greitai, kaip įpratusios. Sakei, kad mažai miegojai. Nesava lova, nepažįstama vieta, audra. Tokie tavo pasiteisinimai. Ar ne?

Tedis linktelėjo.

— Spėju, kad valgei valgykloje. Gėrei jų paruoštą kavą. Pasakyk, kad bent rūkei savo cigaretes.

— Savo partnerio, — prisipažino Tedis.

— Nė vienos nebuvai paėmęs iš gydytojo ar sanitaro?

Tedis prisiminė, jog marškinių kišenėje turi cigaretes, laimėtas per pokerį. Jis prisiminė, kad surūkė vieną, gautą iš Kolio, tą dieną, kai jie atvyko, kad jos skonis buvo saldesnis negu tabako, kurį jis rūkė.

Atsakymą ji išskaitė jo veide.

— Kad nervus veikiantys narkotikai paveiktų kraujotaką, reikia apytikriai trijų keturių dienų. Iki to laiko tu gali nejausti jokių simptomų. Kartais pacientus ištinka priepuoliai. Priepuoliai dažnai gali būti palaikyti migrena, ypač tada, jei pacientas jau yra patyręs migrenos priepuolių. Bet kuriuo atveju šie priepuoliai yra reti. Paprastai vienintelis pastebimas poveikis toks, kad ligonis…

— Baik mane vadinti ligoniu.

— …sapnuoja ryškius, ilgokai besitęsiančius sapnus, sapnai dažnai susilieja ir prisišlieja vienas prie kito, kol tampa panašūs į Pikaso kūrinį. Kitas pastebimas poveikis — ligonis jaučiasi šiek tiek apdujęs. Mintys tampa truputį padrikos. Bet kadangi dėl tų sapnų ligonis prastai miega, dar galima pateisinti tą jo vangumą. Maršale, aš nepavadinau tavęs ligoniu. Dar ne. Aš kalbėjau retoriškai.

— Jei daugiau nevalgysiu jų maisto, nerūkysiu jų cigarečių, negersiu jų kavos ir piliulių, kiek žalos man jau padaryta?

Ji atmetė plaukus nuo veido ir susuko į kuodą pakaušyje.

— Bijau, kad daug.

— Tarkim, man nepavyks išvykti iš salos iki rytojaus. Tarkim, vaistai jau ima veikti. Kaip aš sužinosiu?

— Akivaizdžiausias rodiklis bus išdžiūvusi gerklė, paradoksalu, bet lydima seilėtekio ir, na, žinoma, paralyžinis drebulys. Pajusi silpnus virpulius. Jie prasideda kažkur tarp riešo ir nykščio, paskui paprastai trumpam pereina į nykštį ir pagaliau užvaldo rankas. Užvaldo.

Tedis paklausė:

— Kas toliau?

— Atsiranda jautrumas šviesai, kairiojo smegenų pusrutulio skausmai, žodžiai ima strigti. Imsi labiau mikčioti.

Tedis klausėsi, kaip tolumoje ošia vandenynas, kaip atsitrenkdamas į uolas liejasi potvynis.

— Kas dedasi švyturyje? — paklausė jis.

Apglėbusi rankomis kūną, moteris palinko arčiau laužo.

— Ten daromos operacijos.

— Operacijos? Jas galima atlikti ir ligoninėje.

— Smegenų operacijos.

Tedis atrodė nustebęs:

— Jas irgi galima atlikti ligoninėje.

Ji įsistebeilijo į liepsnas.

— Tai bandomoji chirurgija. Operacijos ne tokios, kaip „atverkim kaukolę ir sutvarkykim reikalą”. Ne. Jos tokios: „atverkim kaukolę ir pažiūrėkim, kas nutiks, jei padarysim šitaip”. Nelegalios, maršale. Maždaug: „išmokome iš nacių”.

— Moteris jam nusišypsojo. — Štai ten ir vyksta vaiduoklių kūrimas.

— Kas apie tai žino? Turiu omeny — iš esančių saloje.

— Apie švyturį?

— Taip, apie švyturį.

— Visi.

— Na jau. Sanitarai, seselės?

Per laužo liepsną ji žvelgė Tedžiui tiesiai į akis, jos akys atrodė ramios ir aiškios.

— Visi, — pakartojo ji.

***

Jis neprisiminė, kaip užmigo, bet, matyt, buvo užmigęs, nes pabudo jos purtomas.

Moteris pasakė:

— Turi eiti. Jie mano, kad aš mirusi. Mano, kad nuskendau. Jei ateis tavęs ieškoti, gali rasti ir mane. Atleisk. Bet privalai išeiti.

Jis atsistojo ir pasitrynė paakius.

— Uolos viršuje, — pasakojo ji, — pasukęs į rytus rasi kelią.

Eik juo, jis nuves tave į vakarus. Maždaug po valandos prieisi senojo pulkininko namą.

— Ar tu esi Reičelė Solando — paklausė jis. — Žinau, kad toji, kurią mačiau, tebuvo apsimetėlė.

— Iš kur tau žinoti?

Tedis kaip tik prisiminė savo nykščius, kaip į juos spoksojo, kai praeitą naktį jį guldė į lovą. Pabudęs pamatė, kad jie nuvalyti. Batų tepalas, tada pamanė, bet dabar prisiminė lietęs jos veidą…

— Jos plaukai buvo nudažyti. Neseniai, — pasakė jis.

— Laikas eiti.

Ji švelniai stumtelėjo jo petį išėjimo link.

— O jei norėčiau grįžti? — tarė jis.

— Manęs čia neberasi. Per dieną persikraustau po keletą kartų. Kaskart nakvoju vis kitur.

— Bet grįžęs galėčiau tave iš čia išvežti.

Liūdnai šyptelėjusi ji perbraukė pirštais jam plaukus ties smilkiniais.

— Tu negirdėjai nė žodžio, ką tau sakiau?

— Girdėjau.

— Tu niekada iš čia neištrūksi. Dabar esi vienas mūsų.

Suspaudusi pirštais jo petį, stumtelėjo alkūne angos link.

Stabtelėjęs prie krašto Tedis grįžtelėjo.

— Buvau su draugu. Šiąnakt vaikštinėjom kartu, bet išsiskyrėm. Gal matei jį?

Ji vėl liūdnai jam šyptelėjo.

— Maršale, — pasakė ji, — tu neturi draugų.

18

Pasiekęs Kolio namo užpakalinę pusę, jis vos bepavilko kojas.

Išlindęs iš už namo nužingsniavo keliu prie pagrindinių vartų, jausdamas tarsi atstumas nuo šio ryto būtų pailgėjęs keturgubai, iš tamsos ant kelio šalia jo išniręs vyras įsikibo Tedžiui į parankę ir pasakė:

— Mes vis svarstėme, kada tu pasirodysi.

Kalėjimo viršininkas.

Jo oda buvo balta kaip žvakės vaškas, lygi kaip nulakuota, šiek tiek permatoma. Tedis pastebėjo, kad jo nagai ilgi ir tokie pat balti kaip jo oda, jų galiukai neužlinkę, skrupulingai apdildyti. Bet labiausiai trikdantis dalykas — jo akys. Švelniai žydros, kupinos keistos nuostabos. Kūdikio akys.

— Malonu pagaliau jus pamatyti, viršininke. Kaip laikotės?

— A, — atsakė vyras. — Puikiai. O pats?

— Gerai, kaip niekad.

Viršininkas suspaudė jam ranką.

— Gera girdėti. Vaikštinėjome, ar ne?

— Na, kadangi ligonė jau surasta, pamaniau, kad galėčiau pakeliauti po salą.

— Tikiuosi, gerai praleidai laiką.

— Žinoma.

— Puiku. Gal sutikai čiabuvių?

Tedis akimirką susimąstė. Dabar jo galva ūžė nuo įkyraus zvimbimo. Jis vos bepajėgė išsilaikyti ant kojų.

— A, žiurkių, — pasakė jis.

Viršininkas patapšnojo jam per nugarą.

— Taip, žiurkių! Jos kažkokios keistai didingos, ar taip nemanai?

Tedis pažvelgė vyrui į akis ir burbtelėjo:

— Jos žiurkės.

— Kenkėjai, taip. Suprantu. Bet kaip jos tupi ant savo užpakalinių kojelių ir spokso į tave tikėdamos, kad jas skiria saugus atstumas, ir kaip greit jos bėginėja iš skylės į skylę, kad nespėji nė mirktelėti… — Jis pakėlė akis į žvaigždes. — Na, gal „didingos” ir nelabai tinkamas apibūdinimas. Gal labiau tiktų „naudingos”? Jos yra nepaprastai naudingi padarai.

Pasiekus pagrindinius vartus viršininkas, laikydamas Tedį už parankės, atsuko jį veidu į Kolio namą ir tolumoje boluojančią jūrą.

— Kaip tau patiko paskutinioji Dievo dovana? — paklausė viršininkas.

Tedis, tobulose akyse pajutęs kažkokį sutrikimą, pažvelgė į vyrą.

— Atsiprašau?

— Dievo dovana, — pakartojo viršininkas mosteldamas ranka į nuniokotą sodą. — Jo jėga. Kai pirmąkart po audros nulipau laiptais žemyn ir savo svetainėje pamačiau medį, jis tiesėsi į mane kaip dieviškoji ranka. Žinoma, kad ne tiesiogine prasme, o perkeltine — jis tiesėsi. Dievui patinka jėga. Supranti, ar ne?

— Ne, — atkirto Tedis, — nesuprantu.

Viršininkas paėjėjo keletą žingsnių į priekį ir atsisuko veidu į Tedį.

— Kur dar galėtume ją pajausti? Ji mumyse. Ji sklinda iš mūsų. Ji yra daug suprantamesnis dalykas mums negu kvėpavimas. Mes kariaujame. Deginame aukas. Plėšikaujame ir lėbaujame ant savo brolių kūnų. Nuklojame didžiulius laukus dvokiančiais negyvėliais. O kodėl? Kad parodytume Jam, jog to išmokome iš Jo pavydžių.

Tedis stebėjo, kaip vyras, prispaudęs prie pilvo mažą knygelę, glostinėja jos apvadą.

Viršininkas nusišypsojo parodydamas geltonus dantis.

— Dievas iššaukia žemės drebėjimus, uraganus, tornadus. Jis sukūrė kalnus, spjaudančius mums ant galvų ugnį. Vandenynus, ryjančius mūsų laivus. Sukūrė gamtą, kuri yra besišypsanti žudikė. Užsiundo ligas, kad mirties akivaizdoje patikėtume, jog Jis suteikė mums ir plyšių, tik todėl, kad pajustume, jog mūsų gyvenimas prateka pro juos. Iš Jo gavome tokius jausmus kaip aistra, įtūžis, godumas ir nepadorūs troškimai. Tam, kad Jo garbei galėtume mėgautis jėga. Nėra aiškios moralinės tvarkos, tą parodė audra, kurią ką tik išgyvenome. Nėra iš viso jokios moralinės tvarkos. Tik tai — ar gali mano jėga užkariauti tavąją?

Tedis pratarė:

— Nesu tikras, jog…

— Ar gali? — viršininkas žengtelėjo arčiau, ir Tedis užuodė jo troškų kvapą.

— Ką gali? — paklausė Tedis.

— Ar gali mano jėga užkariauti tavąją?

— Nesu smurtautojas, — atšovė Tedis.

Viršininkas nusispjovė po kojomis.

— Tu smurtautojas, kokių reta. Žinau, nes pats esu smurtautojas, kokių reta. Netrikdyk savęs neigdamas, kad trokšti kraujo, sūnau. Netrikdyk manęs. Jei visuomenės suvaržymai būtų panaikinti, o tarp maisto ir tavęs stovėčiau tik aš, tu akmeniu suskaldytum man kaukolę ir suvalgytum mano mėsingus gabalėlius. — Jis pasilenkė. — Jei dabar pat mano dantys susmigtų tau į akį, ar sugebėtum mane sustabdyti prieš tai, kol tave apakinsiu?

Jo kūdikiškose akyse Tedis pastebėjo piktdžiugą. Tedis įsivaizdavo to vyro širdį — tamsią, plakančią už krūtinkaulio.

— Pabandykit, — atsakė.

— Tai bent narsa, — sušnibždėjo viršininkas.

Tedis kilstelėjo kojas, pajuto, kaip rankose ėmė tvinksėti kraujas.

— Taip taip, — sušnibždėjo viršininkas.

— „Mano grandinės — mano draugės”.

— Kas? — Tedis taip pat ėmė šnabždėti, jo kūnas virpėjo nuo keisto dilgčiojimo.

— Tai Baironas, — pasakė viršininkas.

— Tu prisiminsi šią eilutę, ar ne?

Vyrui žengtelėjus atgal Tedis nusišypsojo.

— Jus tikrai radikaliai pakeitė, tiesa, viršininke?

Vyro lūpose pasirodė lengva šypsenėlė — kaip atsakas į Tedžio šypsnį.

— Jis mano, kad viskas pavyko gerai.

— Kas pavyko gerai?

— Tai susiję su tavimi. Tavo baigiamoji kovos fazė. Jis mano, jog tu palyginti nekenksmingas. Bet aš taip nemanau.

— Ne?

— Ne. — Viršininkas nuleido ranką ir paėjėjo keletą žingsnių į priekį. Sukryžiavo rankas už nugaros, knygą laikė suspaudęs ties nugarkaulio apatine dalimi, paskui apsisuko, išsižergęs atsistojo karine poza ir įsistebeilijo į Tedį. — Sakei, kad buvai pasivaikščioti, bet aš geriau žinau. Aš tave pažįstu, sūnau.

— Bet mes tik neseniai susipažinome, — paprieštaravo Tedis.

Viršininkas papurtė galvą.

— Mūsų padermė pažinojo vieni kitus per amžius. Pažįstu tave kiaurai. Manau, tu nuliūdęs. Tikrai. — Jis sučiaupė lūpas ir atidžiai apžvelgė batus. — Liūdesys — geras dalykas. Žmogui būdingas graudulys, gerai, kad man jis neturi jokio poveikio. Dar manau, jog tu pavojingas.

— Kiekvienas žmogus turi teisę išreikšti savo nuomonę, — pasakė Tedis.

Viršininko veidas patamsėjo.

— Ne, neturi. Žmonės kvaili. Jie valgo, geria, bezda, dulkinasi ir, mūsų nelaimei, dauginasi. Pasaulyje būtų daug geriau gyventi, jei mūsų būtų gerokai mažiau. Bepročius, purvinus vaikus, lunatikus, nedorėlius — štai ką mes paleidžiame į pasaulį. Štai kaip gadiname žemę. Pietinėse valstijose bandoma juočkius kontroliuoti. Aš tau kai ką pasakysiu, kurį laiką gyvenau pietuose, ten vien nigeriai, sūnau. Baltieji nigeriai, juodieji nigeriai, moterys nigerės. Visur nigeriai, o naudos iš jų — kaip iš dvikojų šunų. Šuo bent jau kartkartėmis užuodžia pėdsakus. Tu esi nigeris, sūnau. Tu niekšiško charakterio. Užuodžiu tai tavyje.

Jo balsas skambėjo stebėtinai švelniai, beveik moteriškai.

— Na, — tarė Tedis, — jums nebereikės dėl manęs jaudintis po šio ryto, ar ne, viršininke?

Viršininkas nusišypsojo.

— Ne, nebereikės, sūnau.

— Aš jau būsiu toli nuo jūsų galvos ir jūsų salos.

Viršininkas su tirpstančia šypsena žengė keletą žingsnių artyn. Pakreipęs galvą embriono žvilgsniu įsistebeilijo į Tedį.

— Tu niekur iš čia neišvyksi, sūnau.

— Drįstu nesutikti.

— Gali drįsti, kiek tik nori.

Viršininkas pasilenkė, pauostė orą ties kairiąja Tedžio veido puse, paskui atsitraukė, tada pauostė orą dešinėje.

Tedis pasidomėjo:

— Užuodžiate kažką?

— Mmm, — viršininkas loštelėjo. — Užuodžiu baimę, sūnau.

— Tuomet jums reikėtų palįsti po dušu, — burbtelėjo Tedis. — Ir nusiplauti nuo savęs tą mėšlą.

Minutę nė vienas nepratarė nė žodžio, paskui viršininkas tarė:

— Ar pameni tas grandines, nigeri? Jos — tavo draugės. Žinok, labai laukiu mūsų kovos finalo. Ooo, — nutęsė jis, — kokias skerdynes surengsime.

Jis apsisuko ir nuėjo keliu savo namų link.

***

Vyrų bendrabutis buvo ištuštėjęs. Viduje nė gyvos dvasios. Tedis užlipo į savo kambarį, sieninėje spintoje pasikabino apsiaustą ir apsižvalgė dairydamasis Čako grįžimo požymių, bet neaptiko.

Jau buvo besėdąs ant lovos, bet susivokė, kad prisėdęs atsijungs ir tikriausiai nepabus iki ryto, todėl nuėjo į vonią, apsipylė veidą šaltu vandeniu ir šlapiomis šukomis perbraukė pakaušio link savo ežiukišką šukuoseną. Kaulai buvo kaip sulaužyti, kraujas tirštas kaip pieno kokteilis, akys įdubusios ir paraudusios, oda papilkėjusi. Dar šliūkštelėjęs į veidą keletą rieškučių šalto vandens nusišluostė ir nuėjo į pagrindinę teritoriją.

Nė dūšelės.

Oras vis labiau šilo, tapo drėgnas ir tvankus, savo giesmes ėmė traukti svirpliai ir cikados. Tedis apėjo sodą tikėdamasis, kad Čakas atvyko pirmiau už jį ir tikriausiai taip pat bastosi aplinkui, vildamasis susidurti su Tedžiu.

Prie vartų budėjo sargybinis. Tedis pastebėjo kambariuose degančias šviesas, bet šiaip aplinkui buvo tuščia. Jis nupėdino į ligoninės pastatą, užlipo laiptais ir truktelėjo duris, kurios, aišku, buvo užrakintos. Išgirdęs vyrių girgždesį pamatė, jog sargybinis atvėrė vartus ir nuėjo prie kolegos kitoje vartų pusėje. Kai vartai užsiverdami trinktelėjo, Tedis atsitraukė nuo durų klausydamasis, kaip jo batai brūžuoja į betoninę laiptų aikštelę.

Minutėlę prisėdo ant laiptų. Beveik kaip pagal Noiso teoriją. Tedis dabar buvo, be jokios abejonės, visiškai vienas. Užrakintas? Taip. Ir, kaip suprato, niekieno nestebimas.

Apėjęs ligoninę iš kitos pusės lengviau atsikvėpė pamatęs sanitarą, sėdintį ant laiptų ir rūkantį.

Tedžiui prisiartinus prie jo, liekno ilgakojo juoduko, pastarasis pakėlė akis. Tedis išsitraukė iš kišenės cigaretę ir paklausė:

— Turi ugnies?

— Žinoma, turiu.

Tedis pasilenkė, kad vyrukas pridegtų cigaretę, šyptelėjo dėkojančia šypsena, atsilošęs prisiminė, ką moteris sakė apie jų cigaretes, lėtai pūtė iš burnos dūmus neįtraukdamas į plaučius.

— Kaip laikaisi? — pasiteiravo Tedis.

— Gerai, sere. O jūs?

— Puikiai. O kur visi?

Vaikis bakstelėjo nykščiu sau už nugaros.

— Ten. Kažkokiame svarbiame susirinkime. Nežinau, apie ką ten kalbama.

— Ten visi gydytojai ir seselės?

Vaikis linktelėjo.

— Ir kai kurie pacientai. Ir dauguma sanitarų. Užstrigau prie šių durų, negaliu atidaryti, nes spyna blogai veikia. Turėčiau būti ten. Visi ten dalyvauja.

Tedis vėl užtraukė dūmą tikėdamasis, jog vaikis nepastebės, kaip jis tą daro. Jis svarstė, gal paprasčiausiai reikėtų užkopti laiptais tikintis, jog vaikis palaikė jį kitu sanitaru, galbūt iš C korpuso.

Pažvelgęs pro langą už vaikio pamatė, kad į prieškambarį pasipylė žmonės ir kad visi traukia prie centrinio išėjimo.

Padėkojęs vaikinukui už ugnį, paėjėjo į priekį ir įsimaišė į minią besikalbančių, prisidegančių cigaretes žmonių. Jis pastebėjo seselę Marino. Kažką pasakiusi Trėjui Vašingtonui ji uždėjo ranką jam ant peties, tuo metu Trejus atmetė galvą ir nusikvatojo.

Tedis pasuko jų pusėn, tuo metu nuo laiptų atsklido Kolio šūksnis:

— Maršale!

Tedis pasisuko, Kolis nulipo žemyn pas jį, palietė Tedžio alkūnę ir nusivedė jį palei sieną.

— Kur buvote? — paklausė Kolis.

— Klajojau. Apžiūrinėjau salą.

— Tikrai?

— Tikrai.

— Ar radote ką nors įdomaus?

— Žiurkių.

— O taip, jų čia daugybė.

— Kaip vyksta stogo taisymo darbai? — paklausė Tedis.

Kolis atsiduso.

— Visur namuose esu pristatęs kibirėlių vandeniui surinkti.

Iš mansardos liko tik griuvėsiai. Grindys svečių miegamajame taip pat sulaužytos. Mano žmona pasius. Toje mansardoje ji laikė savo vestuvinę suknelę.

— O kur jūsų žmona? — susidomėjo Tedis.

— Bostone, — atsakė Kolis.

— Ten turime butą. Jai ir vaikams reikėjo atokvėpio nuo šios vietos, taigi jie pasiėmė savaitę atostogų. Kartais viskas įgrysta.

— Prabuvau čia tris dienas, daktare, ir man jau įgriso.

Kolis, švelniai šypsodamasis, linktelėjo.

— Bet jūs išvyksite.

— Išvyksiu?

— Namo, maršale. Juk Reičelė surasta. Keltas paprastai atplaukia apie vienuoliktą ryte. Tikiuosi, pasieksite Bostoną iki vidurdienio.

— Būtų gerai.

— Taigi, kad gerai. — Kolis ranka brūkštelėjo pakaušį. — Pasakysiu jums, maršale, nenorėdamas įžeisti…

— Na štai — ir vėl.

Kolis pakėlė ranką.

— Ne. Ne. Jokių asmeninių patarimų dėl jūsų emocinės būklės. Ne, rengiuosi jums pasakyti, jog jūsų buvimas čia daugelio pacientų galvose sukėlė sumaištį. Suprantate, Džonis Lo [* Teisėsaugos pareigūnas, policininkas.] mieste. Kai kuriems tai sukėlė įtampą.

— Atsiprašau dėl to.

— Tai ne jūsų kaltė. O tų, kuriems atstovaujate, nieko asmeniško.

— Na, tuomet viskas tvarkoj.

Kolis atsišliejo į sieną, pasirėmė į ją koja, atrodė pavargęs.

Tedis taip nusprendė iš suglamžyto laboratorijos chalato ir atlaisvinto kaklaraiščio mazgo.

— C korpuse šią popietę sklandė gandai, jog nežinomas vyriškis sanitaro drabužiais vaikštinėjo po pagrindinį aukštą.

— Tikrai?

Kolis pažvelgė į jį.

— Tikrai.

— Ir ką?

Kolis aprinko pūkelius nuo kaklaraiščio ir nukratė juos nuo pirštų.

— Kalbama, jog nepažįstamasis buvo susitikęs su keletu pavojingų ligonių.

— Negali būti.

— Štai ir gali. Gali.

— Kas dar kalbama apie nepažįstamąjį?

— Na, — Kolis atlošė pečius ir nusivilkęs laboratorijos chalatą persimetė per ranką, — džiugu, kad domitės.

— Ei, čia tik gandas, plepalai.

— Sutinku. Tai tik tariami gandai, kurių negaliu įrodyti, bet ilgokai kalbėjausi su paranojišku šizofrenikų, vardu Džordžas Noisas.

— Ooo, — pasakė Tedis.

— Na, taip.

— Taigi su…

— Noisu, — pasakė Kolis.

— Noisu, — pakartojo Tedis.

— Tas vyrukas maniakas, ar ne?

— Pats didžiausias, — pasakė Kolis. — Jis pasakoja nebūtus dalykus, neįtikėtinas istorijas ir visiems kelia sumaištį…

— Vėl girdžiu tą žodį.

— Atleisk. Na taip, jis įvelia žmones į kivirčus. Tiesą sakant, prieš dvi savaites jis taip suerzino visus, kad vienas ligonis jį sumušė.

— Tik pamanykit.

Kolis gūžtelėjo.

— Kartais taip nutinka.

— Ir kokius nebūtus dalykus jis pasakoja? — paklausė Tedis. — Kokias istorijas?

Kolis mostelėjo į orą.

— Įprastos paranojinės haliucinacijos. Kad visas pasaulis atvyksta jo gelbėti ir panašios. — Prisidegdamas cigaretę jis pažvelgė į Tedį, liepsnelės šviesoje jo akys nušvito. — Taigi išvykstate.

— Manau, kad taip.

— Pirmuoju keltu.

Tedis šaltai nusišypsojo.

— Jeigu tik kas nors mus prižadins.

Kolis atsakomai šyptelėjo.

— Manau, kad galim tai suorganizuoti.

— Puiku.

— Puiku, — pasakė Kolis. — Cigaretę?

Tedis ranka atstūmė ištiestą pakelį.

— Ne, ačiū.

— Bandote mesti?

— Bandau riboti.

— Gal ir gerai. Teko skaityti žurnaluose, kad tabakas gali būti susijęs su daugybe siaubingų dalykų.

— Tikrai?

Jis linktelėjo.

— Girdėjau, kad su vėžiu.

— Tiek daug būdų numirti šiais laikais.

— Sutinku. Bet vis daugiau ir daugiau atrandama gydymo metodų.

— Taip manote?

— Kitaip nebūčiau šios profesijos atstovas.

Kolis išpūtė virš galvos dūmų debesį.

Tedis paklausė:

— Ar kada esate čia turėjęs pacientą, vardu Endrius Ledisas?

Kolis nuleido smakrą prie krūtinės.

— Man tas vardas nieko nesako.

— Ne?

Kolis gūžtelėjo.

— O turėtų?

Tedis papurtė galvą.

— Tą vyruką pažinojau. Jis…

— Iš kur?

— Kas iš kur?

— Iš kur jį pažįstate?

— Nuo karo laikų, — atsakė Tedis.

— Aaa.

— Šiaip ar taip, girdėjau, kad jis šiek tiek kvaištelėjo ir buvo atsiųstas čia.

Kolis lėtai trūktelėjo cigaretę.

— Blogai girdėjote.

— Tikriausiai.

Kolis pasakė:

— Na, pasitaiko. Berods prieš akimirką paminėjote „mus”.

— Ką?

— „Mus”, — pakartojo Kolis. — Pirmojo asmens daugiskaitą.

Tedis priglaudė ranką prie krūtinės.

— Turbūt kalbėjau apie save.

Kolis linktelėjo.

— Kiek pamenu, sakėte: „Jeigu tik kas nors mus prižadins”. „Mus” prižadins.

— Na, sakiau. Žinoma. Tarp kitko, gal jį matėte?

Kolis kilstelėjo antakius.

Tedis paklausė:

— Nagi. Ar jis čia?

Kolis nusijuokė ir pažvelgė į jį.

— Kas? — nesuprato Tedis.

Kolis gūžtelėjo:

— Aš tik sutrikęs.

— O kas jus sutrikdė?

— Jūs, maršale. Ar tai koks nors keistas jūsų juokelis?

— Koks juokelis? — nesuprato Tedis. — Aš tik noriu žinoti, ar jis čia.

— Kas? — paklausė Kolis susierzinusiu balsu.

— Čakas.

— Čakas? — lėtai ištarė Kolis.

— Mano partneris, — pasakė Tedis. — Čakas.

Kolis, tarp pirštų tabaluodamas cigaretę, atsitraukė nuo sienos.

— Jūs neturite partnerio, maršale. Atvykote vienas.

19

Tedis nustebo:

— Pala pala…

Dabar Kolis stovėjo gerokai arčiau ir įdėmiai spoksojo į ji.

Tedis sučiaupė lūpas, pajuto, kaip vasaros naktis užlieja akių vokus.

Kolis tarė:

— Papasakok man dar kartą. Apie savo partnerį.

Smalsus Kolio žvilgsnis dvelkė tokiu šalčiu, kokio Tedžiui dar neteko regėti. Tyrinėjantis, supratingas ir meilikaujantis. Toks žvilgsnis būdingas vodevilyje vaidinančio aktoriaus komiko porininkui, apsimetančiam, jog nežino, koks bus kulminacinis momentas.

Tarsi Tedis būtų Olis savo Stenui [* Du aktoriai komikai – Stan Laurel ir Oliver Hardy, vaidinę filme „Bonnie

Scotland“ (1935).]. Aktorius komikas su apdribusiomis petnešomis ir mediniu laikikliu kelnėms. Paskutinis juokdarys.

— Maršale? — Kolis žengė dar vieną žingsnelį į priekį lyg žmogus, sėlinantis prie peteliškės.

Jei Tedis būtų protestavęs, jei būtų reikalavęs pasakyti, kur Čakas, jei būtų bandęs įrodinėti, jog Čakas tikrai egzistuoja, jis būtų šokęs pagal jų dūdelę.

Tedžio ir Kolio akys susitiko, Tedis jo akyse įžvelgė pašaipą.

— Psichiškai nesveiki neigia, kad jie yra nesveiki, — sumurmėjo Tedis.

— Atsiprašau?

— Bobas neigia, kad jis nesveikas.

Kolis sunėrė rankas ant krūtinės.

— Vadinasi, — tęsė Tedis, — Bobas yra nesveikas.

Kolis loštelėjo ant kulnų ir nusišypsojo.

Tedis atsakydamas taip pat šyptelėjo.

Taip jie stovėjo kurį laiką, nakties vėjelis, švelniai skverbdamasis pro medžius, sklandė virš įtvirtinimų.

— Paklausyk, — prabilo Kolis nuleidęs galvą ir po kojomis mindydamas žolę, — čia aš sukūriau kai ką vertingo. Tačiau vertingi dalykai kartais neteisingai suprantami. Visi nori greito rezultato. Mes pavargome bijoti, pavargome liūdėti, pavargome nuo sukrėtimų, pavargome būti pavargę. Norime susigrąžinti senuosius laikus, nors jų net neprisimename, norime dumti į ateitį pačiu didžiausiu greičiu, nors ir kaip paradoksalu bepasirodytų. Kantrybė ir susivaldymas tapo pirmosiomis pažangos aukomis. Tai jokia naujiena. Visiškai jokia. Taip buvo visada.

— Kolis pakėlė galvą.

— Kiek turiu įtakingų draugų, tiek turiu ir galingų priešų. Žmonių, kurie nori atimti iš manęs tai, ką esu sukūręs. Negaliu to atiduoti be kovos. Supranti?

Tedis atsakė:

— O taip, suprantu, daktare.

— Gerai, — Kolis atitraukė rankas. — O tas tavo partneris?

Tedis apsimetė nustebęs:

— Koks partneris?

***

Sugrįžęs Tedis kambaryje rado Trėjų Vašingtoną, gulintį ant lovos ir skaitantį seną Life numerį.

Tedis pažvelgė į Čako gultą. Lova buvo paklota, paklodė ir antklodė tvarkingai suklostytos, nepasakytum, jog prieš dvi naktis čia kažkas būtų miegojęs.

Tedžio švarkas, marškiniai, kaklaraištis ir kelnės jau buvo atnešti iš skalbyklos: plastikinis maišas su drabužiais kabojo sieninėje spintoje. Išsinėręs iš sanitaro drabužių Tedis apsirengė savaisiais, o Trejus tuo tarpu toliau sklaidė blizgius žurnalo puslapius.

— Kaip laikotės, maršale?

— Gerai laikausi.

— Tai puiku, tai puiku.

Jis pastebėjo, kad Trejus nežiūri į jį, laiko nukreipęs akis į žurnalą, varto vis tuos pačius puslapius.

Tedis iškratė visas kišenes, perdėjo Lediso priėmimo anketą ir užrašų knygelę į vidinę apsiausto kišenę. Atsisėdęs ant Čako gulto priešais Trėjų užsirišo kaklaraištį, susivarstė batus ir tylėdamas dar kurį laiką pasėdėjo.

Trejus pervertė kitą žurnalo puslapį.

— Ryt bus karšta.

— Tikrai?

— Karšta kaip pragare. Ligoniams nepatinka karštis.

— Ne?

Trejus, perversdamas dar vieną puslapį, papurtė galvą.

— Ne, sere. Karštis jiems sukelia niežulį ar dar ką nors. Rytojaus naktį mūsų laukia ir mėnulio pilnatis. Tai dar pablogins padėtį. To tik ir betrūko.

— Kodėl?

— Kas kodėl, maršale?

— Aš apie mėnulio pilnatį. Manote, kad pilnatis žmones veda iš proto?

— Aš tai žinau.

Suradęs viename lape raukšlelę, smiliumi ją išlygino.

— Iš kur žinot?

— Na, pagalvokim — mėnulis sukelia potvynius, tiesa?

— Žinoma.

— Pritraukia vandenį panašiai kaip magnetas.

— Sutinku.

— Žmogaus smegenis, — tęsė Trejus, — daugiau kaip penkiasdešimt procentų sudaro vanduo.

— Nejuokaujat?

— Nejuokauju. Jei suvokiat, kad senasis ponas Mėnulis gali stumtelti visą vandenyną, pamąstykit, ką jis gali padaryti su galva.

— Kiek laiko esat čia, pone Vašingtonai?

Baigęs lyginti puslapio raukšlę, Trejus pervertė puslapį.

— Jau senokai. Nuo tada, kai išėjau iš armijos keturiasdešimt šeštaisiais.

— Tarnavot armijoje?

— Taip, tarnavau. Atėjau kariauti, o gavau puodą. Kariavau su vokiečiais prastai virdamas valgį, sere.

— Tai mėšlas, — nusikeikė Tedis.

— Tikrai mėšlas, maršale. Jei būtų leidę mums pakariauti, karas būtų pasibaigęs keturiasdešimt ketvirtaisiais.

— Nesiginčysiu.

— Esate daug kur pabuvojęs, ar ne?

— O taip. Pamačiau pasaulio.

— Ir ką apie tai manote?

— Nors kalbama skirtingomis kalbomis, bet mala tokį pat šūdą.

— Taip, tai tiesa.

— Ar žinote, kuo šiandien mane pavadino viršininkas, pone Vašingtonai?

— Ir kuo, maršale?

— Nigeriu.

Trejus pakėlė akis nuo žurnalo.

— Kuo pavadino?

Tedis linktelėjo.

— Sakė, kad pasaulyje per daug esama žemesnės kategorijos žmonių. Purvina rasė. Nigeriai. Bepročiai. Sakė, kad aš jam — tik nigeris.

— Nepatiko, ar ne? — Trejus sukikeno, garsas nuslopo vos tik išsprūdęs pro burną. — Vis dėlto nežinote, ką reiškia jaustis nigeriu.

— Žinau, Trėjau. O tas žmogus juk yra tamstos bosas.

— Jis ne mano bosas. Aš dirbu ligoninei, po galais. Baltaodis velnias? Jis vadovauja kalėjimui.

— Vis dėlto jis yra tamstos bosas.

— Ne, nėra. — Trejus pasirėmė alkūne. — Girdit? Manau, kad aiškiai pasakiau, maršale?

Tedis gūžtelėjo.

Trejus nuleido kojas nuo lovos ir atsisėdo.

— Bandote mane supykdyti, sere?

Tedis papurtė galvą.

— Tai kodėl nesutinkate, kai sakau, jog nedirbu tam baltaodžiui kalės vaikui?

Tedis dar kartą gūžtelėjo.

— O jei jis ims įsakinėti? Tuoj pat atšokuotumėt.

— Ką padaryčiau?

— Atšokuotumėt. Kaip triušiukas.

Perbraukęs ranka smakrą Trejus nepatikliai išsiviepęs nužvelgė Tedį.

— Nenoriu nieko įžeisti, — atšovė Tedis.

— O ne, ne.

— Aš tik pastebėjau, kad šioje saloje žmonės kuria savo tiesas. Įsivaizduokit, jie kartoja tai daugybę kartų, vadinasi, taip ir turi būti.

— Nedirbu tam vyrui.

Tedis bakstelėjo į jį pirštu.

— Taip, tokia yra salos tiesa, kurią turime pripažinti ir gerbti.

Trejus atrodė pasiruošęs jam suduoti.

— Suprantat, — kalbėjo Tedis, — šį vakarą vyko susirinkimas. Po jo ateina daktaras Kolis ir ima tvirtinti, kad aš niekada neturėjau partnerio. Jei paklausiu jūsų, juk pasakysit tą patį. Neigsit, jog sėdėjot su tuo vyru ir žaidėt su juo pokerį, juokavot su juo. Neigsit, kada nors jį sakius, kad geriausias būdas kovoti su tamstos nemalonia sene teta yra kuo greičiau pabėgti nuo jos. Neigsit, kad jis miegojo čia pat, šioje lovoje. Ar ne, pone Vašingtonai?

Trejus nudelbė akis į grindis.

— Nesuprantu, apie ką kalbate, maršale.

— Ak, žinau, žinau. Niekada neturėjau partnerio. Dabar tiesa tokia. Taip buvo nuspręsta. Niekada neturėjau partnerio, ir jis netūno sužeistas kažkur saloje. Ar negyvas. Ar uždarytas C korpuse arba švyturyje. Niekuomet neturėjau partnerio. Norit pakartoti su manimi, kad viskas taptų aišku? Niekuomet neturėjau partnerio. Nagi. Pamėginkim.

Trejus pakėlė akis.

— Jūs niekuomet neturėjote partnerio.

Tedis tęsė:

— O jūs nedirbate kalėjimo viršininkui.

Apkabinęs rankomis kelius Trejus pažvelgė į Tedį. Iš jo akių Tedis suprato, jog Trejus dėl to graužiasi: jo akys atrodė sudrėkusios, o smakras drebėjo.

— Turite iš čia sprukti, — sušnibždėjo jis.

— Žinau.

— Nežinote, — Trejus keletą kartų papurtė galvą. — Nė nenumanote, kas iš tikrųjų čia vyksta. Pamirškite, ką girdėjote. Pamirškite, ką manote žinąs. Jus sučiups. Nebus galima atstatyti to, ką rengiasi jums padaryti. Nė jokiais būdais.

— Pasakykit man, — tarė Tedis, bet Trejus ir toliau purtė galvą. — Pasakykit man, kas čia dedasi.

— Negaliu to padaryti. Negaliu. Pažvelkit į mane. — Trėjui kilstelėjus antakius, jo akys išsiplėtė.

— Aš negaliu to padaryti. Nuspręsti turite pats. Jumis dėtas, nelaukčiau jokio kelto.

Tedis sukikeno.

— Negaliu netgi išeiti iš teritorijos. Kaip galėčiau pasprukti iš salos? O jei ir galėčiau, mano partneris…

— Pamirškit partnerį, — sušnypštė Trejus. — Jo nebėra. Supratot? Žmogau, jis negrįš. Turit nešdintis. Turit rūpintis savimi ir tik savimi.

— Trėjau, — kreipėsi Tedis, — aš juk uždarytas.

Trejus atsistojo ir, nuėjęs prie lango, pažvelgė į tamsą, o gal į savo atvaizdą. — Tedis taip ir nesuprato kur.

— Jums nebus galima grįžti. Negalima niekam sakyti, kad ką nors jums pasakojau.

Tedis laukė.

Trejus atsisukęs per petį pažvelgė į Tedį.

— Susitarėm?

— Susitarėm, — atsakė Tedis.

— Keltas atplauks rytoj apie dešimtą. Išplauks į Bostoną lygiai vienuoliktą. Kad galėtumėt nepastebėtas ten patekti, reikės apiplaukti uostą. Priešingu atveju reikės palaukti dar dvi ar tris dienas. Tada visai arti pietinės pakrantės priplauks žvejybos traleris Betsy Ross ir paliks kai kuriuos daiktus. — Jis vėl žvilgtelėjo į Tedį. — Daiktus, kurių čia, saloje, negalima turėti. Laivas nepriplauks iki pat kranto. Ne, sere. Todėl reikėtų iki jo nuplaukti pačiam.

— Negalėčiau ištverti dar trijų dienų šioje prakeiktoje saloje, — susikeikė Tedis. — Nepažįstu vietovės. O viršininkas su savo vyrais juk pažįsta, po velnių. Jie mane suras.

Trejus kokią minutę nieko neatsakė.

— Tuomet lieka keltas, — pagaliau ištarė.

— Lieka keltas. Tik kaip aš ištrūksiu iš teritorijos?

— Mėšlas, — nusikeikė Trejus.

— Galite su tuo nesutikti, bet šiandien jums laiminga diena. Audra viską sujaukė, ypač elektros sistemą. Iki šiol sutaisėme daugumą laidų ant įtvirtinimų. Daugumą.

Tedis susidomėjo:

— O kurių vietų dar nesutaisėte?

— Pietvakarinio kampo. Du laidai dar neprijungti ten, kur siena sudaro devyniasdešimties laipsnių kampą. Kitur laidai jus iščirškins kaip viščiuką, todėl neapsirikit ir negriebkit kurio nors iš tų. Girdit?

— Girdžiu.

Trejus linktelėjo savo atvaizdui.

— Patariu nešdintis. Laikas bėga.

Tedis atsistojo.

— O kaip Čakas? — paklausė.

Trejus susiraukė.

— Nėra jokio Čako. Aišku? Niekada ir nebuvo. Kai grįšit į savo pasaulį, galėsit kalbėti apie Čaką, kiek tik norėsit. O čia — niekada tokio nebuvo.

***

Pasiekęs pietvakarinį įtvirtinimų kampą Tedis pagalvojo, kad Trejus galėjo ir sumeluoti. Jei Tedis uždėtų rankas ant tų laidų, gerai sugriebtų, o jie būtų prijungti, kūną surastų ryte sienos papėdėje, pajuodusį kaip mėnesio senumo kepsnys. Problema būtų išspręsta. Trejus būtų išrinktas metų darbuotoju, galbūt už tai gautų gražų auksinį laikrodį.

Panaršęs aplinkui Tedis susirado ilgą šakelę, tada pasisuko į laidų ruožą dešiniajame kampe. Pasišokinėdamas įsibėgėjo sienos pusėn, įsirėmė kojomis į ją ir pašoko. Pliaukštelėjo šakele per laidą, plykstelėjus liepsnai šakelė užsidegė. Nusileidęs ant žemės Tedis pažvelgė į medžio gabalėlį rankoje. Liepsna nuslopo, bet medis ir toliau ruseno.

Jis pabandė dar kartą, tik dabar kitame kampe. Nieko. Atsistojęs apačioje atsikvėpė, tada šoktelėjo ant dešiniosios sienos, dar kartą suduodamas per laidą. Ir vėl nieko.

Ant įtvirtinimų viršaus, ties sienų sankirta, stūksojo metalinis stulpas. Tedis trimis žingsniais įsibėgėjo sienos link ir čiupo už stulpo. Tvirtai įsikibęs užsiropštė ant įtvirtinimų viršaus, iš pradžių pečiais užkliudydamas laidus, paskui — keliais, po to — dilbiu, ir kiekvieną kartą manė esąs nebegyvas. Bet to nenutiko. Pasiekus viršų beliko tik nulipti žemyn į kitą pusę.

Stovėdamas tarp lapų Tedis atsigręžė į Ašeklifą.

Jis atvyko čia ieškoti tiesos, bet jos nerado. Atvyko ieškoti Lediso, bet jo taip pat nerado. Beieškodamas prarado Čaką.

Apgailestauti galės grįžęs į Bostoną. Jausdamas kaltę ir gėdą. Turės laiko apgalvoti savo veiksmus ir pasikonsultuoti su senatoriumi Herliu, sugalvoti puolimo planą. Jis grįš. Greitai. Be jokios abejonės. Tikėtina, jog gaus teismo šaukimą ir federalinį kratos orderį. Tuomet turės savo prakeiktą keltą. Tuomet jis bus supykęs. Turės teisę būti įsiutęs. Bet dabar jautė tik palengvėjimą, kad liko gyvas sėkmingai perlipęs į kitą sienos pusę. Jautė palengvėjimą. Ir baimę.

***

Kol pasiekė urvą, užtruko pusantros valandos, bet moteris jau buvo išėjusi. Iš laužo tebuvo likusios kelios žarijos. Tedis atsisėdo prie laužo, lauke buvo karšta ne pagal metų laiką, bet kas valandą darėsi vis vėsiau.

Tedis laukė tikėdamasis, kad moteris išėjo tik pasirinkti šakų, bet širdyje jautė, jog ji negrįš. Galbūt ji patikėjo, kad jį sugavo ir šiuo momentu jis jau pasakoja viršininkui ir Koliui apie jos slėptuvę. Galbūt — nors ši mintis ir mažai tikėtina, bet Tedis leido sau ja pasimėgauti — Čakas surado ją ir jie drauge nuėjo į kitą, saugesnę, slėptuvę.

Kai ugnis užgeso, Tedis nusivilko švarką ir užsimetė jį ant krūtinės bei pečių, atrėmė galvą į sieną. Kaip ir praeitą naktį, prieš pat užmigdamas jis atkreipė dėmesį tik į vieną dalyką — savo nykščius.

Jie buvo pradėję trūkčioti.

KETVIRTOJI DIENA

Blogas jūreivis

20

Visi tikri numirėliai ir menami numirėliai vilkosi paltus.

Jie tai darė virtuvėje, kur ant kabliukų kabėjo jų paltai. Tedžio tėvas pasiėmė savo seną jūreivišką vatinuką, apsivilko jį, paskui, padėjęs apsivilkti Doloresai, kreipėsi į Tedį:

— Ar žinai, ko norėčiau Kalėdoms?

— Ne, tėti.

— Dūdmaišio.

Tedis suprato, jog jis kalba apie golfo lazdas ir golfo krepšius.

— Visai kaip Ike, — pasakė jis.

— Būtent, — pritarė tėvas paduodamas Čakui jo paltą.

Čakas apsivilko. Puikus paltas. Iš prieškario kašmyro. Čako rando nebebuvo, bet rankos buvo tokios pat švelnios, tarsi skolintos, laikydamas jas prieš Tedį jis mankštino pirštus.

— Ar tu nuėjai su ta gydytoja? — paklausė Tedis.

Čakas papurtė galvą.

— Aš per daug kultūringas. Dalyvavau bėgime.

— Laimėjai?

— Smarkiai pralošiau.

— Atleisk.

Čakas tarė:

— Pabučiuok atsisveikindamas žmoną. Į skruostą.

Tedis pasilenkė pro motiną — Tuti Vičeli šypsojosi jam kruvina burna — kad pabučiuotų Doloresą į skruostą, paskui paklausė jos:

— Mieloji, kodėl tu visa šlapia?

— Aš sausut sausutėlė, — ji pasakė Tedžio tėvui.

— Jei būčiau perpus jaunesnis, — tarė Tedžio tėvas, — vesčiau tave, mergyt.

Visi jie buvo kiaurai permirkę, net jo motina ir Čakas. Vanduo nuo jų paltų varvėjo ant grindų.

Čakas padavė jam tris rąstgalius ir pasakė:

— Čia laužui.

— Ačiū.

Tedis paėmė rąstgalius, bet paskui pamiršo, kur juos nukišo.

Doloresa pasikasė pilvą ir nusikeikė:

— Sumauta triušiena. Kokia iš jos nauda?

Į kambarį įėjo Ledisas ir Reičelė Solando. Jie nevilkėjo paltų. Jie visai nieko nevilkėjo. Iškėlęs Tedžio motinai virš galvos Ledisas pasiuntė butelį ruginukės, paskui pačiupo į glėbį Doloresą. Tedis lyg ir turėjo pavydėti, bet Reičelė krito prieš jį ant kelių ir, atsegusi Tedžiui kelnes, apžiojo burna. Čakas, tėvas, Tuti Vičeli ir motina išeidami jam pamojavo. Ledisas su Doloresa klupdami nuėjo į miegamąjį, Tedis klausėsi, kaip jie, suvirtę ant lovos, sunkiai šnopuodami, grabinėja vienas kitam drabužius. Viskas atrodė kažkaip tobula, kažkaip nuostabu. Jis pakėlė klūpančią Doloresą, girdėjo, kaip Reičelė ir Ledisas dulkinasi kaip išprotėję, pabučiavo savo žmoną, uždėjo ranką jai ant skylės pilve, ji pasakė „ačiū”, tuomet jis įslydo į ją iš užpakalio nustumdamas nuo virtuvės stalo rąstgalius. Viršininkas ir jo žmonės pilstė ruginukę, kurią atnešė Ledisas. Viršininkas pritariamai mirktelėjo dėl dulkinimo technikos, pakėlė stiklą į jo sveikatą ir pasakė savo vyrams:

— Šitas yra baltasis nigeris su dideliu peniu. Jei jį pamatysite, šaukite pirmi. Girdite mane? Nedvejokite nė sekundės. Jei šis vyras paspruks iš salos, visi būsime be ceremonijų išraukti, ponai.

Tedis nusimetė paltą ir prišliaužė prie urvo krašto.

Kalėjimo viršininkas su vyrais vaikštinėjo ant keteros tiesiai virš jo. Saulė jau buvo patekėjusi. Klykavo kirai.

Tedis žvilgtelėjo į laikrodį: rodė aštuonias ryto.

— Nerizikuokite, — šūkavo viršininkas.

— Šis žmogus gerai pasiruošęs kovai, išbandytas ir užsigrūdinęs. Jis yra gavęs Raudonosios Širdies ir Ąžuolo Lapo apdovanojimus. Plikomis rankomis yra nužudęs du vyrus Sicilijoje.

Tedis suprato, kad toji informacija paimta iš jo asmens bylos. Bet kaip, po velnių, jie gavo jo asmens bylą?

— Jis puikiai valdo peilį ir ypač gerai kaunasi durtynėse. Per arti prie jo neprieikit. Pasitaikius progai nudėkit jį kaip dvikojį šunį.

Nepaisydamas dabartinės padėties, Tedis nusišypsojo. Kiek dar kartų viršininko vyrai buvo girdėję tokį palyginimą — dvikojis šuo?

Trys sargybiniai nusileido virvėmis mažesniosios uolos pusėje, Tedis atsitraukė nuo krašto ir stebėjo, kaip jie nueina į paplūdimį. Po keleto minučių jie užkopė atgal ir Tedis išgirdo vieną jų sakant:

— Jo ten nėra, sere.

Jis klausėsi, kaip vyrai naršo kyšulio ir kelio prieigas, paskui jie nuėjo. Prieš išlįsdamas iš urvo Tedis, vis įsiklausydamas, ar niekas negrįžta, pralaukė gerą valandą. Taip suteikė paieškos grupei daugiau laiko, nes norėjo būti tikras, kad į juos neatsitrenks.

Kai jis pasiekė kelią, jau buvo dvidešimt po devintos. Pasuko į vakarus, stengdamasis eiti kuo greičiau, bet vis dar klausydamasis, ar niekas neateina iš priekio ar iš užnugario.

Trėjaus orų prognozė pasirodė teisinga. Buvo karšta kaip pragare. Tedis nusivilko švarką ir persimetė per ranką. Atsilaisvino kaklaraištį ir, nusitraukęs per galvą, susikišo į kišenę.

Burna buvo išdžiūvusi kaip akmens druska, o akys perštėjo nuo prakaito.

Sapne jis vėl regėjo Čaką, besivelkantį paltą, ir tas vaizdas sukrėtė labiau negu tas, kur Ledisas glamonėjo Doloresą.

Kol nepasirodė Ledisas su Reičele, visi to sapno dalyviai buvo mirę. Išskyrus Čaką. Bet jis nusikabino paltą nuo tos pačios kabyklos ir išėjo kartu su visais. Tedžiui nepatiko numanoma sapno reikšmė. Jei jie užklupo Čaką ant kyšulio, tikriausiai išvilko jį iš ten, kol Tedis kopė atgal iš to lauko. Tas, kas prie jo prisėlino, buvo labai gerai pasirengęs, jei Čakas nesugebėjo nė cyptelėti.

Koks galingas turėtų būti tas, kuris sugeba pradanginti ne vieną, o net du JAV maršalus?

Nepaprastai galingas.

Buvo įmanoma suplanuoti iš Tedžio padaryti beprotį, bet Čakui toks dalykas netiko. Niekas nebūtų patikėjęs, kad du maršalai tuo pat metu per keturias dienas neteko proto. Todėl Čakui reikėjo sugalvoti nelaimingą atsitikimą. Gal žūtį per uraganą. Tiesą sakant, jei jie tikrai tokie protingi — bent jau tokie atrodė — tuomet Čako mirtį galėtų pateikti kaip įvykį, nulėmusį Tedžio apsisprendimą negrįžti.

Mintis pasirodė neabejotinai harmoninga.

Jei Tedžiui nepavyktų ištrūkti iš salos, departamentas niekuomet nepatikės tokiu pasakojimu, kad ir koks logiškas jis beatrodytų, nepasiuntęs kitų maršalų pamatyti viską savo akimis.

Ir ką jie rastų?

Tedis pažvelgė į virpančius riešus ir nykščius. Darėsi vis blogiau. Smegenys nė kiek neprašviesėjo net pamiegojus. Jautėsi sutrikęs, liežuvis vėlėsi. Jei per tą laiką, kol policijos departamentas sugalvos atsiųsti čia vyrų, vaistai jau bus pradėję veikti, atvykę jie tikriausiai ras Tedį besiseilėjantį į chalatą ir prisikakojusį. Taigi Ašeklifo pateiktą tiesą tektų pripažinti.

Tedis išgirdo kelto sireną ir užlipęs ant kalvos kaip tik spėjo pamatyti, kaip keltas pasisuko ir ėmė atbulas švartuotis prie doko. Tedis paspartino žingsnį ir po dešimties minučių pro medžius išvydo Kolio tiudoriškos išvaizdos pastato užpakalinę pusę.

Pasukęs iš kelio į giraitę, klausydamasis, kaip vyrai iškrauna keltą, girdėjo mėtomų ant doko dėžių dunksėjimą, vežimėlių žvangėjimą, žingsnių, minančių medines lentas, garsą. Priėjęs paskutinę medžių eilę ant doko pamatė keletą sanitarų ir du kelto locmanus, atsišliejusius į laivagalį, taip pat daugybę sargybinių su šautuvais prie klubų, pasisukusių į giraitę, akimis tyrinėjančių medžius ir sodą, vedantį į Ašeklifą.

Baigę krauti krovinį sanitarai nusistūmė vežimėlius atgal per doką, o sargybiniai liko. Tedis susivokė, jog vienintelis jų darbas šįryt — saugoti, kad jis nepasiektų to prakeikto kelto.

Lėtai ropodamas per giraitę jis pasiekė Kolio namą. Viršutiniame aukšte buvo girdėti vyrų balsai, vienas vyras stovėjo ant stogo šlaito nugara į Tedį. Prie vakarinės namo pusės prišlietoje pastogėje Tedis pamatė automobilį. Keturiasdešimt septintųjų Buick Roadmaster. Kaštoninės spalvos, balta oda aptrauktu vidumi. Tik praūžus uraganui, jau kitą dieną buvo išvaškuotas ir nublizgintas. Mylimas automobilis.

Tedis atidaręs vairuotojo dureles užuodė odos kvapą, tarsi tik vakar buvo aptraukta. Atidaręs daiktadėžę rado joje keletą degtukų dėžučių ir visas pasiėmė.

Išsiėmė iš kišenės kaklaraištį, ant žemės susirado nedidelį akmenuką, aprišo jį plonesniuoju kaklaraiščio galu. Pakėlęs numerio lentelę atsuko kuro bako dangtelį, įkišo per vamzdį į baką akmenį, aprištą kaklaraiščiu, — paliko kyšoti storąjį gėlėto kaklaraiščio galą, kuris atrodė lyg kabantis ant vyriškio kaklo.

Tedis prisiminė, kaip Doloresa, sėdėdama jam ant kelių, padovanojo tą kaklaraištį.

— Atleisk, mieloji, — sušnabždėjo jis. — Mėgau jį, nes tu padovanojai. Bet tiesa ta, kad jis yra tik bjaurus sumautas kaklaraištis.

Pakėlęs akis į dangų Tedis šyptelėjo atsiprašydamas jos, paskui vienu brūkštelėjimu uždegęs krūvelę degtukų, kaklaraištį padegė.

Tada pasileido bėgti kaip išprotėjęs.

Kai perbėgo pusę giraitės, mašina sprogo. Išgirdęs vyrų riksmus jis atsisuko, pro medžius pamatė kamuoliais besiverčiančias liepsnas, tada pasigirdo keletas mažesnių sprogimų, tarsi sproginėtų fejerverkai, ir dūžtančių langų garsas.

Pasiekęs giraitės pakraštį, susuko į gniužulą savo kostiuminį švarką ir pakišo po keliais akmenimis. Pažvelgęs į sargybinius ir keltininkus, bėgančius taku prie Kolio namo, suprato, kad jei nori tai padaryti, turi veikti tučtuojau, nėra laiko permąstyti sumanymą. Ir gerai, nes, jei būtų bent kiek susimąstęs apie savo ketinimus, būtų niekada to nepadaręs.

Išėjęs iš giraitės nubėgo pakrante ir prie pat doko, kur bet kuriuo momentu bet kas, bėgantis atgal į keltą, jį galėjo demaskuoti, staigiai metėsi kairėn ir įbrido į vandenį. Jėzau, vanduo buvo ledinis. Tedis vylėsi, jog dienos karštis buvo nors truputį jį įšildęs, tačiau šaltis krėtė kūną kaip elektros srovė ir gniaužė kvapą. Bet Tedis yrėsi tolyn stengdamasis negalvoti apie tai, kas plaukiojo šalia jo vandenyje — unguriai ar medūzos, taip pat krabai ir rykliai — galbūt. Skamba absurdiškai, bet Tedis žinojo, kad rykliai puola žmones apytikriai trys pėdos po vandeniu, maždaug tokiame gylyje jis dabar ir ėjo, vanduo siekė juosmenį ir vis gilėjo. Tedis girdėjo šūksnius, sklindančius iš Kolio namų. Nekreipdamas dėmesio į kaip kūjis besidaužančią širdį, nėrė po vandeniu.

Vos žemiau savęs išvydo plaukiančią atmerktomis, nuolankiai žvelgiančiomis akimis sapnuose regėtą mergaitę.

Tedis papurtė galvą ir ji išnyko. Priešais jis pamatė kilį ir storą juodą juostą, vilnijančią žaliame vandenyje. Priplaukęs sugriebė ją rankomis. Laikydamasis už juostos stūmėsi į priekį, kol apiplaukė keltą iš kitos pusės, tuomet prisivertė lėtai išnirti iš vandens, iškišo tik galvą. Iškvėpęs pajuto ant veido saulės šilumą, tada, stengdamasis nežiūrėti į gelmėje tabaluojančias savo kojas, vėl įkvėpė, pro kojas plaukė kažkoks padaras. Matyt, smalsaudamas, kas čia per daiktas, priplaukė pauostyti…

Kopėtėlės kabojo ten pat, kur jis ir prisiminė jas kabojus — tiesiai priešais jį, sugriebė ranka už trečio skersinio ir pasikabino ant jo. Išgirdo parbėgančius į doką vyrus, jų sunkius žingsnius ant lentų, paskui išgirdo šaukiantį viršininką:

— Apieškokit laivą.

— Sere, bet mes tik…

— Jūs palikote postą ir dabar dar ginčijatės?

— Ne, sere. Atsiprašau, sere.

Kai keletas vyrų sulipo į keltą, kopėčios šiek tiek paniro.

Tedis girdėjo, kaip vyrai vaikšto po laivą, atidarinėja duris ir stumdo baldus. Kažkas praslydo jo šlaunimis — lyg kažkieno ranka. Tedis sugriežė dantimis ir smarkiau suspaudė kopėčias, stengėsi apie nieką negalvoti, nes visai nenorėjo įsivaizduoti, kaip tas kažkas atrodo. Kas ten bebūtų, jis nuplaukė, ir Tedis lengviau atsikvėpė.

— Mano mašina! Jis susprogdino mano mašiną, — Kolis rėkė susierzinęs, sunkiai šnopuodamas.

Viršininkas tarė:

— Viskas nuėjo per toli, daktare.

— Sutarėme, jog sprendimą priimsiu aš.

— Jei šiam žmogui pavyks ištrūkti iš salos…

— Jis nepaspruks iš salos.

— Esu tikras, kad nesitikėjai, jog jis supleškins tavo ratus. Kad išvengtume didesnių nuostolių, turime tuoj pat nutraukti šią operaciją.

— Per daug sunkiai dirbau, kad dabar pasiduočiau.

Viršininkas pakėlė balsą:

— Jei tas vyras paspruks iš salos, būsime sužlugdyti.

Kolis taip pat pakėlė balsą:

— Jis niekur nedings iš šios prakeiktos salos!

Beveik ištisą minutę abu tylėjo. Tedis girdėjo juos vaikštant po doką.

— Puiku, daktare. Bet keltas lieka. Neišplauks iš doko, kol mes jo nerasime.

Tedis kabojo jausdamas, kaip nuo šalčio ima gelti pėdas.

Kolis svarstė:

— Bostonas iš mūsų pareikalaus pasiaiškinti dėl kelto.

Tedis užčiaupė burną, kol dar nepradėjo kalenti dantimis.

— Tai ir pasiaiškinkite. Bet keltas niekur neplauks.

Kažkas bakstelėjo Tedžiui į kairiąją koją.

— Gerai, viršininke.

Tas kažkas vėl bakstelėjo ir Tedis spyrė atgal. Jam pasirodė, kad spyrio sukeltas pliaukštelėjimas perskrodė orą tarsi šautuvo šūvis.

Laivagalyje pasigirdo žingsniai.

— Čia jo nėra, sere. Patikrinome visur.

— Tai kur jis pasidėjo? — burbtelėjo viršininkas. — Kas nors žinote?

— Velnias!

— Taip, daktare?

— Jis nuėjo į švyturį.

— Tokia mintis ir man atėjo į galvą.

— Pasirūpinsiu tuo.

— Pasiimkite keletą vyrų.

— Pasakiau, kad tuo pasirūpinsiu. Ten irgi turime vyrų.

— Nepakankamai.

— Juk pasakiau — pasirūpinsiu.

Tedis išgirdo, kaip Kolio batai nukaukšėjo per doką ir nuslopo užlipę ant smėlio.

— Švytury jis ar ne švytury, keltas niekur neplauks, — paliepė viršininkas savo vyrams: — Paimkite užvedimo raktelius iš laivavedžio ir atneškite man.

***

Didžiąją dalį atstumo Tedis plaukė. Palikęs keltą plaukė kranto link, kol pasiekė smėlėtą dugną.

Tol slinko palei krantą, kol pakankamai nutolo, kad iškištų galvą iš vandens ir surizikuotų atsigręžti. Kai sargybiniai ratu ėmė supti doką, jis jau buvo nutolęs per kelis šimtus jardų. Vėl paniręs po vandeniu slinko toliau, plaukti nedrįso, nes bijojo, kad plaukimas laisvu stiliumi ar net šuniuku gali sukelti teškenimą. Netrukus pasiekė įlankėlę, prislinkęs prie kranto išlipo ant smėlio ir drebėdamas nuo šalčio atsisėdo saulės atokaitoje. Tedis ėjo krantu tol, kol kelią pastojo uolienų atodanga, tada vėl įsibrido į vandenį, surišęs į krūvą batus ir pasikabinęs ant kaklo, nuplaukė įsivaizduodamas, kad kažkur šio vandenyno dugne trūnija jo tėvo kaulai, įsivaizdavo ryklius, jų pelekus ir didžiules uodegas, barakudas su baltų dantų eilėmis. Žinojo, kad visa tai ištvers, nes privalo ištverti, vanduo stingdė kūną, bet jis neturėjo kito pasirinkimo, kaip tik plaukti toliau. Galbūt po poros dienų jam teks dar kartą plaukti, kai prie pietinio salos galo priplauks Betsy Ross, kad išmestų ten savo grobį. Tedis suvokė, kad vienintelis būdas įveikti baimę yra susidurti su ja. Tą suprato dar kariaudamas.

Bet jeigu ir taip, jei tik galėtų, daugiau niekada jokiomis aplinkybėmis nebelįstų į vandenyną. Jis jautė, kaip vandenynas jį stebi ir liečia. Jautė, koks jis senas, daug senesnis už dievus ir daug daugiau pareikalavęs aukų.

Švyturį pamatė maždaug apie pirmą valandą. Taip spėjo, nes laikrodį buvo palikęs švarke, bet, sprendžiant pagal saulę, maždaug tiek ir rodė. Stačios uolos papėdėje išlipo į krantą, atsigulęs priešais uolą šildėsi saulėje, kol nustojo drebėti ir oda tapo nebe tokia pamėlusi.

Jei Čakas yra ten, nesvarbu, kokios būklės, Tedis buvo pasiryžęs jį iš ten ištraukti. Gyvo ar mirusio nepaliks.

Tuomet tu mirsi.

Tai Doloresos balsas, ir jis suprato, jog ji teisi. Jei jam reikėtų laukti dar dvi dienas, kol atplauks Betsy Ross, nors jis ir būtų visiškai tam pasirengęs kartu su gyvu ir sveiku Čaku, jiems vis tiek niekada nepavyktų. Juos sumedžiotų…

Tedis nusišypsojo.

… kaip dvikojus šunis.

Negaliu jo palikti, — pasakė jis Doloresai. Negaliu. Nebent nerasčiau. Bet jis — mano partneris.

Bet tu ką tik su juo susipažinai.

Vis tiek jis mano partneris. Jei jis ten, jei jį ten muša, laiko prieš jo valią, turiu jį ištraukti.

Net jei mirsi?

Net jei mirsiu.

Tuomet tikiuosi, kad jo ten nėra.

Jis nulipo nuo uolos ir nuėjo smėlėtu kriauklelių taku, vinguriuojančiu tarp jūržolių. Kilo mintis, kad Kolis galbūt klydo sakydamas, jog jis linkęs į savižudybę. Labiau tai panėšėjo į norą numirti. Metų metus jis nesugebėjo sugalvoti priežasties, dėl ko verta gyventi, tas tiesa. Bet taip pat negalėjo sugalvoti, kodėl turėtų mirti. Pakelti prieš save ranką? Net ir vienišiausiomis naktimis jam atrodė, jog tai niekingas pasirinkimas. Keblus. Silpnavališkas.

Bet…

Staiga priešais išdygo sargybinis. Nustebo Tedžio pasirodymu taip pat, kaip ir Tedis jo pasirodymu. Sargybinio kelnių klynas vis dar žiojėjo neužsegtas, šautuvas kabojo jam už nugaros. Jis ėmė segtis klyną, bet apsigalvojo, per tą laiką Tedis suspaudė delnu jam Adomo obuolį. Sargybinis griebėsi už gerklės, Tedis spyrė jam į nugarą. Sargybiniui nugriuvus Tedis išsitiesė ir spyrė jam į dešinę ausį, vyriškio akys susiaurėjo, o burna prasižiojo.

Tedis pasilenkė, nutraukė nuo peties šautuvo dirželį ir ištraukė iš po jo kūno šautuvą. Vyrukas kvėpavo. Taigi jis jo nenužudė.

Dabar jis turėjo šautuvą.

***

Panaudojo jį prieš kitą sargybinį, tą, kuris budėjo priešais tvorą. Nuginklavo jį, vaiką, beveik kūdikį, tuomet sargybinis paklausė:

— Ar tu mane užmuši?

— Jėzau, vaike, ne, — sušuko Tedis ir taukštelėjo šautuvo buože vaikinukui į smilkinį.

***

Aptvare stovėjo nedidelis barakas, Tedis jį patikrino pirmiausiai, aptiko keletą gultų, erotinių žurnalų, šaltos kavos puodelį, porą sargybinių uniformų, sukabintų ant duryse įkaltų kabliukų.

Išėjęs lauk pasuko į švyturį, šautuvu atidarė duris, bet pirmajame aukšte nieko nerado — tik drėgną ir šaltą cementinę patalpą žemėtomis sienomis ir spiralinius laiptus iš tokio paties akmens kaip ir sienos.

Tedis užkopė laiptais į kitą patalpą, kuri buvo tuščia kaip ir pirmoji, pagalvojo, kad kažkur čia turėtų būti rūsys ar kokia kita didelė patalpa, galbūt šiais koridoriais sujungta su kitais ligoninės pastatais. Kas žino, o gal čia tik paprasčiausias švyturys.

Viršuje išgirdo lyg kažkokį girgždesį, grįžęs prie laiptų palypėjo jais dar vieną aukštą ir atsidūrė priešais sunkias geležines duris, prispaudė prie jų šautuvo vamzdį ir pajuto, kaip jos ėmė vertis.

Vėl išgirdo tą girgždesį, užuodė cigaretės dūmą, išgirdo vandenyno ošimą ir pajuto vėjelio dvelksmą. Tedis suprato: jei viršininkas pakankamai gudrus ir kitoje durų pusėje pastatė sargybinius, tuomet Tedis taptų lavonu vos tik pravėręs duris.

Bėk, mielasis.

Negaliu.

Kodėl negali?

Nes viskas veda prie to.

Kas?

Visa tai. Viskas.

Nematau, kaip…

Tu. Aš. Ledisas. Čakas. Tas sumautas vargšelis Noisas. Viskas veda į tai. Nebent dabar viskas sustotų. Arba aš sustabdyčiau.

Prisimink jo rankas. Čako rankas. Ar nieko nematai?

Ne. Ko?

Jo rankų, Tedi. Jos jam netiko.

Tedis suprato, ką ji turėjo galvoje. Suprato, kad kažkas dėl Čako rankų buvo svarbu, bet ne tiek, kad jis toliau švaistytų laiką šioje laiptinėje galvodamas apie jas. Turiu įeiti pro tas duris dabar, brangioji.

Gerai. Būk atsargus.

Tedis pritūpė šalia durų iš kairės pusės. Laikydamas šautuvo buožę ties dešiniuoju krūtinkauliu, pasirėmė dešine ranka į grindis, kad išlaikytų pusiausvyrą, tada kaire koja spyrė į duris ir jos atsilapojo. Suklupęs ant kelių tarpdury užsimetė šautuvą ant peties ir atstatė vamzdį.

Į Kolį.

Jis sėdėjo už stalo nugara į mažą kvadratinį langelį, už kurio driekėsi sidabrinė vandenyno žydruma, kambaryje tvyrojo vandenyno kvapas, vėjelis taršė jo plaukus.

Kolis neatrodė nustebintas. Neatrodė išsiganęs. Jis pastukseno cigaretę į priešais gulinčios peleninės kraštą ir paklausė Tedžio:

— Kodėl tu visas šlapias, vaikeli?

21

Sienas Koliui už nugaros dengė rausvos paklodės, susiraukšlėjusiomis juostelėmis surištais kampais. Ant stalo priešais jį gulėjo keletas aplankų, kariška lauko radijo stotelė, Tedžio užrašų knygelė, Lediso priėmimo anketa ir Tedžio kostiuminis švarkas. Ant kampe stovinčios kėdės atremtas gulėjo juostinis magnetofonas, juostos sukosi, ant viršaus buvo padėtas mažytis į kambarį nukreiptas mikrofonas. Tiesiai priešais Kolį buvo padėta juoda odinė užrašų knygelė.

Kažką joje užsirašęs Kolis paliepė:

— Sėskis.

— Ką pasakėte?

— Pasakiau — sėskis.

— Prieš tai?

— Puikiai žinai, ką pasakiau.

Tedis nusiėmė šautuvą nuo peties, nukreipęs į Kolį įžengė į kambarį.

Kolis toliau kažką rašė.

— Jis neužtaisytas.

— Ką?

— Šautuvas. Jame nėra kulkų. Turėdamas tiek patirties su ginklais, kaip galėjai to nepastebėti?

Tedis atlenkė šautuvo uoksą ir patikrino šovinių dėklą. Jis buvo tuščias. Tik tam, kad įsitikintų, nukreipė vamzdį į kairę sieną ir iššovė, bet išgirdo tik duslų gaiduko spragtelėjimą.

— Pastatyk jį į kampą, — nurodė Kolis.

Tedis paguldė šautuvą ant grindų ir atitraukė nuo stalo vieną kėdę, bet neatsisėdo.

— Kas po paklodėmis?

— Apie jas pakalbėsim vėliau. Sėskis. Atsipalaiduok. Štai.

— Kolis pasilenkė prie grindų, išsitiesė laikydamas didelį rankšluostį ir pamėtėjo jį per stalą Tedžiui.

— Nusišluostyk. Dar peršalsi.

Tedis nusisausino plaukus, paskui nusivilko marškinius. Susukęs juos numetė į kampą ir nusišluostė viršutinę kūno dalį. Baigęs šluostytis pasiėmė nuo stalo švarką.

— Neprieštarausit?

Kolis pakėlė akis.

— Ne, ne. Imk.

Tedis apsivilko švarką ir atsisėdo į kėdę.

Kolis, plunksnakočiu skrebendamas popierių, dar kažką užrašė.

— Ar smarkiai sužalojai sargybinius?

— Nelabai, — atsakė Tedis.

Kolis linktelėjo. Numetęs plunksnakotį ant užrašų knygelės, pasiėmė radijo stotelę, pasuko rankeną. Nukabino ragelį, spustelėjo perdavimo jungiklį ir ėmė kalbėti į telefono ragelį:

— Taip, jis čia. Tegul daktaras Šihanas prieš ateidamas apžiūri tavo vyrus.

Pakabino ragelį.

— Nepagaunamasis daktaras Šihanas, — nusišaipė Tedis.

Kolis sukrutino antakius.

— Pabandysiu atspėti: jis atvyko rytiniu keltu.

Kolis papurtė galvą.

— Visą tą laiką jis buvo saloje.

— Slėpėsi nesislapstydamas, — nusistebėjo Tedis.

Kolis skėstelėjo rankomis ir lengvai gūžtelėjo pečiais.

— Jis talentingas psichiatras. Jaunas, bet daug žadantis. Tai buvo mūsų sumanymas — jo ir mano.

Tedis pajuto tvinksėjimą kakle žemiau kairiosios ausies.

— Ir kaip pavyko?

Kolis atvertė vieną užrašų knygelės lapą, pažvelgė į kitą, tada paleido iš pirštų.

— Ne visai gerai. Tikėjausi daugiau.

Jis pakėlė akis į Tedį, šis jo veide kažką įžvelgė — tokią jo išraišką jau buvo tekę matyti laiptinėje antrąjį rytą ir personalo susirinkime prieš pat audrą — tai visiškai nesiderino su visa jo esybe, nesiderino su šia sala, šiuo švyturiu, šiuo siaubingu žaidimu, kurį jie žaidė.

Gailestį.

Jei Tedis būtų nieko daugiau apie jį nežinojęs, būtų galėjęs prisiekti, kad tinkamai apibūdino.

Tedis nukreipė akis nuo Kolio veido, apsidairė po mažą kambarėlį, nužvelgė paklodes ant sienų.

— Ir tai viskas?

— Tai viskas, — patvirtino Kolis. — Tai švyturys. Šventasis gralis. Tiesa, kurios tu taip siekei. Ar to tikėjaisi, ar ko nors daugiau?

— Dar nemačiau rūsio.

— Čia nėra rūsio. Čia švyturys.

Tedis pažvelgė į gulinčią ant stalo užrašų knygelę.

Kolis tarė:

— Taip, tai tavo užrašai. Radom juos su švarku giraitėje netoli mano namų. Tu susprogdinai mano automobilį.

Tedis trūktelėjo pečiais.

— Atsiprašau.

— Mylėjau tą mašiną.

— Pažįstamas jausmas, taip.

— Stovėjau demonstravimo salone keturiasdešimt septintųjų pavasarį, pamenu, kai ją išsirinkau, pagalvojau: „Na, Džonai, taupyklė ištuštinta. Nenusipirksi kitos mašinos dar bent penkiolika metelių.” — Jis atsiduso: — Aš taip džiaugiausi tuštindamas tą taupyklę.

Tedis pakėlė į viršų rankas.

— Atsiprašau dar kartą.

Kolis papurtė galvą.

— Ar bent sekundę susimąstei, kad galėtume leisti patekti į tą keltą? Net jei būtum susprogdinęs visą salą, kad atitrauktum dėmesį, kaip manai, kas būtų nutikę?

Tedis patraukė pečiais.

— Tu esi vienas, — kalbėjo Kolis, — šiandien vienintelis visų rūpestis buvo sulaikyti tave, kad nepatektum į keltą. Nesuprantu tavo logikos.

Tedis bandė teisintis:

— Atrodė, kad tai vienintelis būdas pasprukti. Turėjau pabandyti.

Kolis spoksojo į jį sutrikęs, paskui sumurmėjo:

— Dieve, mylėjau tą mašiną, — ir nudelbė akis į kelius.

Tedis paprašė:

— Gal turit vandens?

Kolis šiek tiek pasvarstęs pasuko kėdę, ant palangės už jo stovėjo ąsotis ir dvi stiklinės. Pripylęs abi stiklines vieną padavė per stalą Tedžiui.

Tedis išmaukė visą stiklinę vienu ilgu gurkšniu.

— Burna išdžiūvo, ką? — paklausė Kolis. — Troškulys ir liežuvio niežėjimas. Kiek begertum, vis tiek niežti? — Jis pastūmė ąsotį per stalą ir stebėjo, kaip Tedis prisipylė dar vieną stiklinę. — Drebulys rankose. Jausiesi vis blogiau. Kaip galvos skausmas?

Vos tik jis tai pasakė, Tedis pajuto, tarsi įkaitusi viela būtų įsmigusi į kairiąją akiduobę, skausmas išplito į smilkinį, perėjo per pakaušį ir nuslinko smakro link.

— Ne taip ir blogai, — atsakė jis.

— Bus blogiau.

Tedis gurkštelėjo dar vandens.

— Tikiu. Būtent taip ir sakė man toji gydytoja.

Kolis atsilošė šypsodamasis ir patapšnojo plunksnakotį, gulintį ant užrašų knygelės.

— O kas čia tokia?

— Tai jūs nežinote? — nusistebėjo Tedis. — Juk ji dirbo su jumis.

— Štai kaip. Ir ką būtent ji tau pasakė?

— Sakė, kad neuroleptinių vaistų poveikis kraujotakoje išryškėja po keturių dienų. Ji sakė, kad burna bus išdžiūvusi, pasireikš galvos skausmai, drebuliai.

— Protinga moteris.

— Taigi.

— Tai ne dėl neuroleptikų.

— Ne?

— Ne.

— Tai dėl ko?

— Dėl nebevartojimo, — paaiškino Kolis.

— Ko nebevartojimo?

Kolis vėl šyptelėjo, paskui jo žvilgsnis surimtėjo, jis atvertė Tedžio užrašų knygelės paskutinį prirašytą puslapį ir stumtelėjo ją Tedžiui.

— Čia tavo rašysena, taip?

Tedis užmetė akį.

— Taip.

— Naujas kodas?

— Na, kodas.

— Bet tau nepavyko jo iššifruoti.

— Neturėjau progos. Jei dar nepastebėjote, įvykiai įgavo beprotišką tempą.

— Žinoma, žinoma. — Kolis patapšnojo per lapą. — Norėtum dabar jį iššifruoti?

Tedis pažvelgė į devynis skaičius ir raides:

13(M) — 21(U) — 25(Y) — 18(R) — 1(A) — 5(E) — 8(H) — 15(O) — 9(I)

Jis pajuto, kaip viela vėl ėmė badyti jam akiduobę.

— Šiuo metu jaučiuosi ne per geriausiai.

— Bet juk visai paprasta, — nerimo Kolis. — Devynios raidės.

— Leiskim mano galvai nustoti tvinkčioti.

— Puiku.

— Ko nebevartojimas? — paklausė Tedis. — Ką man davėte?

Kolis sutraškino krumpliais ir trūkčiojamai nusižiovavęs atsilošė kėdėje.

— Chlorpromazino. Jam būdingas šalutinis poveikis. Bijau, kad jų daug. Ir man tai nelabai patinka. Tikėjausi pradėti tau duoti imipramino dar prieš šiuos įvykius, bet nemanau, kad dabar jo prireiks. — Jis palinko į priekį. — Šiaip nesu farmakologijos gerbėjas, bet tavo atveju matau neabejotiną jos naudą.

— Imipramino?

— Kai kurie jį vadina tofranilu.

Tedis šyptelėjo.

— Ir chlorpro…

— …mazino.

— Kolis linktelėjo.

— Chlorpromazinas. Šį vaistą tu ir gėrei. O dabar nebevartoji. Jį tau davėme pastaruosius dvejus metus.

Tedis nesuprato:

— Ką pastaruosius?

— Dvejus metus.

Tedis sukikeno.

— Klausykit, žinau, kad jūs galingi vyrukai. Bet vis dėlto neturėtumėt pervertinti savo galimybių.

— Nieko aš nepervertinu.

— Jūs šėrėte mane vaistais dvejus metus?

— Man labiau patinka terminas „gydėme”.

— Tai ką, jūs JAV maršalų departamente turėjote savo žmogų? Jo darbas buvo kasryt įpilti kažko man į kavą? O gal, palaukit, jis dirbo spaudos kioske, kuriame pirkdavau kavą pakeliui į darbą. Jau aiškiau. Vadinasi, dvejus metus kažkas Bostone man pakišdavo vaistų.

— Ne Bostone, — tyliai pratarė Kolis. — Čia.

— Čia?

Jis linktelėjo.

— Čia. Tu čia prabuvai dvejus metus. Buvai šios įstaigos pacientas.

Tedis išgirdo audringai atsiritančią potvynio bangą, sudūžtančią į uolingą krantą. Kad užgniaužtų drebulį, Tedis sunėrė rankas, bandė nekreipti dėmesio į pulsavimą akiduobėje, kuris darėsi vis aštresnis ir įkyresnis.

— Aš esu JAV maršalas, — sušvokštė Tedis.

— Buvai JAV maršalas, — pataisė Kolis.

— Esu, — užsispyrė Tedis. — Aš — federalinis maršalas, turintis Jungtinių Valstijų vyriausybės įgaliojimus. Išvykau iš Bostono pirmadienio rytą, rugsėjo dvidešimt antrą, 1954.

— Tikrai? — atšovė Kolis. — Papasakok, kaip patekai į keltą. Atvažiavai mašina? Kur ją pastatei?

— Važiavau metro.

— Metro taip toli nevažiuoja.

— Persėdau į autobusą.

— Kodėl nevažiavai mašina?

— Mašina dirbtuvėse.

— A. O kaip dėl sekmadienio, kokie tavo atsiminimai apie sekmadienį? Ar gali papasakoti, ką veikei? Ar gali man sąžiningai papasakoti apie dieną prieš tai, kai atsipeikėjai kelto tualete?

Tedis galėjo. Na, būtų galėjęs, bet ta prakeikta viela galvoje skverbėsi per akiduobę į jo sinusus.

Gerai. Prisimink. Papasakok jam, ką veikei sekmadienį.

Grįžai iš darbo. Į savo butą Batonvude. Ne, ne. Ne Batonvude. Batonvudas supleškėjo iki pamatų, kai Ledisas jį padegė.

Ne, ne. Kur tu gyveni? Jėzau. Jis prisiminė tą vietą. Taip, taip. Ta vieta… vieta… Kaslmonte. Štai. Kaslmonto aveniu. Netoli vandens.

Gerai, gerai. Atsipalaiduok. Grįžai į Kaslmontą, pavalgei vakarienę, išgėrei pieno ir nuėjai gulti. Tiesa? Tiesa.

Kolis paklausė:

— Ką manai apie šitą? Ar turėjai progą į ją žvilgtelėti?

Jis stumtelėjo Lediso priėmimo anketą jam per stalą.

— Ne.

— Ne? — Kolis švilptelėjo. — Juk dėl jos atvykai. Jei būtum nuvežęs šį popiergalį senatoriui Herliui kaip įrodymą apie šešiasdešimt septintąjį pacientą, apie kurį mes tvirtinome neturį duomenų, būtum padaręs galą šiai įstaigai.

— Teisybė.

— Taip, po velnių, teisybė. Ir tu neradai laiko pažvelgti į ją per visas dvidešimt keturias valandas?

— Pasikartosiu, įvykiai įgavo…

— Beprotišką tempą, taigi. Suprantu. Na ką gi, pažiūrėk dabar.

Tedis pamatė užrašytą vardą, amžių, Lediso atvykimo datą. Komentaruose perskaitė:

Ligonis labai sumanus ir stipriai kenčiantis nuo haliucinacijų. Pastebėtas polinkis smurtauti. Labai neramus. Nesigaili dėl padaryto nusikaltimo, neigia jį padaręs. Ligonis sukūrė seriją išplėtotų ir neįtikimų istorijų, kurios trukdo jam pripažinti tiesą.

Parašas apačioje: Dr. L. Šihanas.

Tedis pratarė:

— Gana tikslus apibūdinimas.

— Gana tikslus?

Tedis linktelėjo.

— Kieno atžvilgiu?

— Lediso.

Kolis atsistojo, nuėjo prie sienos ir nuplėšė vieną paklodę.

Ten didžiosiomis šešių colių dydžio raidėmis buvo užrašyti keturi vardai:

EDVARDAS DANIELSAS — ENDRIUS LEDISAS

REIČELĖ SOLANDO — DOLORESA ČENAL

Tedis laukė, Kolis taip pat, ištisą minutę nė vienas nepratarė nė žodžio.

Pagaliau Tedis prabilo:

— Spėju, kad tai turi kažkokią prasmę.

— Pažiūrėk į vardus.

— Žiūriu.

— Čia tavo vardas, šešiasdešimt septintojo paciento vardas, dingusios pacientės vardas ir tavo žmonos vardas.

— Na ir kas. Aš ne aklas.

— Tai tavo ketverto dėsnis, — atkirto Kolis.

— Iš ko sprendžiat? — Tedis stipriai pasitrynė smilkinį, bandydamas iš ten išmasažuoti vielą.

— Na, juk tu esi kodų šifravimo genijus. Tai pasakyk man.

— Ką pasakyti?

— Ką bendro turi šie du vardai — Tedis Danielsas ir Endrius Ledisas?

Tedis akimirką sutelkė dėmesį į savo vardą ir Lediso.

— Kiekvienas sudarytas iš trylikos raidžių.

— Taip, — pritarė Kolis. — Tas tiesa. Kas dar?

Tedis žiūrėjo, žiūrėjo.

— Nieko.

— Na jau. — Kolis nusivilko laboratorijos chalatą, pakabino ant kėdės atlošo.

Tedis pabandė sutelkti dėmesį, jam jau buvo įgrisęs šis galvosūkių žaidimas.

— Pagalvok.

Tedis spoksojo į raides, kol jų kontūrai ėmė lietis.

— Na ir? — nenusileido Kolis.

— Ne. Nieko nematau. Tik trylika raidžių.

Kolis plaštaka patapšnojo per vardus.

— Nagi!

Tedis papurtė galvą ir pajuto, kad jį pykina. Raidės ėmė šokinėti.

— Susitelk.

— Stengiuosi.

— Ką dar bendro turi šios raidės? — neatstojo Kolis.

— Nežin… Jų trylika. Trylika.

— Ką dar?

Tedis spoksojo į raides, kol jos susiliejo.

— Nieko.

— Nieko?

— Nieko, — pripažino Tedis. — Ką norit, kad pasakyčiau? Negaliu pasakyti to, ko nežinau. Negaliu…

Kolis suriko:

— Tai tos pačios raidės!

Tedis pasilenkė į priekį, bandydamas sustabdyti raidžių drebėjimą.

— Ką?

— Tai tos pačios raidės.

— Ne.

— Tie vardai yra anagramos.

Tedis pakartojo:

— Ne.

— Ne? — Kolis susiraukė ir perbraukė ranka per eilutę.

— Tai tiksliai tos pačios raidės. Pažvelk į jas. Edvardas Danielsas. Endrius Ledisas [* Ang. Edward Daniels, Andrew Laeddis.]. Tokios pačios raidės. Tu gabus kodų šifruotojas, net norėjai tapti šifruotoju kare, ar ne taip? Pasakyk, argi nematai, kad tai tos pačios trylika raidžių?

— Ne! — Tedis trynė delnikauliais akis, bandydamas jas ar prašviesinti, ar užtemdyti — nė pats nebežinojo.

Tas jo „ne” galėjo reikšti, kad tai ne tos pačios raidės arba kad jis nenori pripažinti, jog tai tos pačios raidės.

— To negali būti.

— Gali. Atmerk akis. Pažvelk į jas.

Tedis atmerkė akis, bet ir toliau purtė galvą, o drebančios raidės kraipėsi į visas puses.

Kolis bakstelėjo plaštaka per kitą eilutę.

— Dabar pabandyk šitą. Doloresa Čenal ir Reičelė Solando [* Angl. Dolores Chanal ir Rachel Solando.]. Abiejuose po trylika raidžių. Ar nori man pasakyti, ką jos turi bendro?

Tedis suvokė, kad mato, bet taip pat suvokė, jog tai neįmanoma.

— Ne? Neperpranti ir šitų?

— Negali būti.

— Gali, — nenustygo Kolis.

— Tai vėlgi tos pačios raidės. Anagramos. Atvykai sužinoti tiesos? Štai tiesa, Endriau.

— Aš — Edvardas, — pasakė Tedis.

Kolis spoksojo į jį, veidas degė iš susijaudinimo.

— Tavo vardas — Endrius Ledisas, — ištarė Kolis. — Kas tas šešiasdešimt septintasis Ašeklifo ligoninės pacientas? Tai tu, Endriau.

22

— Nesąmonė!

Tedis išrėkė, riksmas perskrodė jam galvą.

— Tavo vardas — Endrius Ledisas, — pakartojo Kolis.

— Teismo nuosprendžiu buvai čia uždarytas prieš dvidešimt du mėnesius.

Tedis mostelėjo į tai ranka.

— Tai ne pagal jėgas net jums, vyručiai.

— Pažvelk į įrodymus. Prašau, Endriau. Tu…

— Nevadinkit manęs taip.

— …patekai čia prieš dvejus metus, nes įvykdei siaubingą nusikaltimą. Tokį, kurio visuomenė negali atleisti, o aš galiu. Endriau, pažvelk į mane.

Tedžio žvilgsnis, nuslydęs per ištiestą Kolio ranką, pakilo iki krūtinės ir įsmigo į jo veidą. Kaip tik dabar Kolio akys buvo beprisipildančios to netikro gailesčio ir apsimestinio mandagumo.

— Mano vardas — Edvardas Danielsas.

— Ne, — Kolis papurtė galvą nuvargusiu veidu. — Tavo vardas — Endrius Ledisas. Tu įvykdei siaubingą nusikaltimą ir negali sau atleisti, nesvarbu ko, todėl tu apsimetinėji. Tu sukūrei sudėtingą painią istoriją, kurioje esi didvyris, Endriau. Bandai save įtikinti, kad vis dar esi JAV maršalas ir čia tiri bylą, kad atskleidei sąmokslą, tai reiškia, kad viskas, ką mes betvirtintume, tavo fantazijose virsta sąmokslu prieš tave. Galbūt galėtume tai leisti, leisti tau gyvuoti fantazijų pasaulyje. Pritarčiau tam. Jei būtum nepavojingas, tikrai pritarčiau. Bet tu agresyvus, labai agresyvus. Karinio ir teisinio pasirengimo dėka tavo agresija yra ypač pavojinga. Čia tu esi pavojingiausias nusikaltėlis iš visų. Neleisim tau siautėti. Viskas nuspręsta — pažvelk į mane.

Tedis pakėlė akis, Kolis, pusiau užgulęs stalą, žvelgė į jį maldaujančiomis akimis.

— Nuspręsta: jei dabar pat tavęs neišgydysime, bus imtasi griežtų priemonių — tu daugiau niekada nieko nenuskriausi. Ar supranti, ką tau sakau?

Tą akimirką, net ne visą, o dešimtąją akimirkos dalį, Tedis beveik juo patikėjo.

Paskui Tedis nusišypsojo.

— Gerai vaidinate, daktare. Kas bus budelis — Šihanas? — Atsisukęs jis pažvelgė į duris. — Turėtų tuoj pasirodyti.

— Pažvelk į mane, — pareikalavo Kolis. — Į akis.

Tedis pažvelgė. Dėl nemigos Kolio akys buvo paraudusios ir ašarotos. Bet buvo dar kažkas. Kas tai? Tedis spoksojo jam į akis tyrinėdamas. Staiga susivokė: jei nežinotų tiesos, būtų galėjęs prisiekti, jog Kolis atrodo susisielojęs.

— Paklausyk, — pradėjo Kolis, — turi tik mane vieną. Mane vieną ir teturėjai. Dvejus metus klausiausi tavo fantazijų. Žinau kiekvieną smulkmeną, kiekvieną vingį — apie kodus, dingusį partnerį, audrą, moterį urve, siaubingus eksperimentus švyturyje. Žinau apie Noisą ir išgalvotą senatorių Herlį. Žinau, kad nuolat sapnuoji Doloresą, apie skylę jos pilve ir kad ji kiaurai permirkusi vandeniu. Žinau apie rąstus.

— Tu, šūdžiau, — sušvokštė Tedis.

— Iš kur sužinojau?

Tedis išskėtė pastebimai drebančius pirštus.

— Valgiau jūsų maistą, gėriau jūsų kavą, rūkiau jūsų cigaretes. Po velnių, išgėriau tris „aspirino” tabletes, kurias man davėte mano atvykimo rytą. Paskui dar kitą vakarą svaiginote mane narkotikais. Jūs sėdėjote šalia, kai aš pabudau. Nuo tada esu kaip nesavas. Štai nuo ko viskas prasidėjo. Tą naktį, užėjus migrenos priepuoliui, ką man davėte?

Kolis atsilošė ir pažvelgė pro langą. Jo veidas atrodė taip, tarsi jis būtų prarijęs kažką rūgštaus.

— Laikas baigiasi, — sušnibždėjo jis.

— Kaip suprasti?

— Laikas, — tyliai pasakė. — Man buvo duotos keturios dienos. Jos beveik praėjo.

— Tai paleiskite mane. Grįšiu į Bostoną, departamente paduosiu skundą, bet nesijaudinkit, esu tikras, kad turint tiek galingų užtarėjų, tai neturės daug reikšmės.

Kolis atsakė:

— Ne, Endriau. Aš beveik nebeturiu užtarėjų. Aštuonerius metus kovojau, bet svarstyklės pasviro į kitą pusę. Aš pralaimėsiu. Prarasiu vietą, prarasiu finansavimą. Pasižadėjau prieš visą kontrolierių tarybą, kad sugebėsiu sukurti ypač pažangų psichiatrijoje dar neregėtą vaidybinį eksperimentą, kuris tave išgelbės. Kuris sugrąžins tave į gyvenimą. O jei aš suklydau? — Jo akys išsiplėtė, jis, tarsi bandydamas sustumti žandikaulį atgal į vietą, pakėlė ranką prie smakro. Nuleidęs ranką per stalą pažvelgė į Tedį. — Kaip tu nesupranti, Endriau? Jei žlugsi tu, žlugsiu ir aš. O jei žlugsiu aš, bus viskas baigta.

— Oho, — nusistebėjo Tedis, — tai blogai.

Lauke kranktelėjo keletas kirų. Tedis užuodė druskos, saulės, drėgno sūraus smėlio kvapą.

Kolis nepasidavė:

— Pabandykim kitaip: manai, kad tai sutapimas, jog Reičelės Solando — tarp kitko, ji yra tavo fantazijos vaisius — vardo raidės tokios pačios, kaip tavo mirusios žmonos, ir kad istorija apie nužudytus vaikus skamba pažįstamai?

Tedis atsistojo, drebulys jau buvo persimetęs į rankas žemiau pečių.

— Mano žmona nenužudė vaikų. Mes niekada neturėjome vaikų.

— Niekada neturėjote vaikų?

Kolis priėjo prie sienos.

— Mes niekada neturėjome vaikų, tu, kvailas šikniau.

— Na, ką gi.

Kolis nuplėšė kitą paklodę.

Ant sienos kabėjo nusikaltimo schema, ežero ir trijų mirusių vaikų nuotraukos. Greta didelėmis spausdintomis raidėmis buvo užrašyti vardai:

EDVARDAS LEDISAS

DANELIS LEDISAS

REIČELĖ LEDISĖ

Tedis nuleido akis ir įsistebeilijo į rankas: jos krūpčiojo, lyg jam daugiau nebepriklausytų. Jei būtų galėjęs užminti jas kojomis, būtų taip ir padaręs.

— Tai tavo vaikai, Endriau. Ar ir toliau čia stovėsi ir neigsi jų egzistavimą? Ar neigsi?

Tedis nukreipė į jį savo krūpčiojančią ranką.

— Tai Reičelės Solando vaikai. Čia nusikaltimo scenos iš Reičelės Solando namelio prie ežero.

— Tai tavo namas. Jūs ten persikraustėt, nes tavo žmonai taip patarė gydytojai. Prisimeni? Kai ji „netyčia” sudegino jūsų ankstesnį butą. Jie patarė išvežti ją iš miesto, suteikti jai kaimišką aplinką. Galbūt jai pagerės.

— Ji nesirgo.

— Ji buvo psichikos ligonė, Endriau.

— Baikit, po velnių, mane taip vadinti. Ji nebuvo protiškai nesveika.

— Tavo žmona sirgo depresija. Jai buvo diagnozuota maniakinė depresija. Ji buvo…

— Nebuvo, — spyrėsi Tedis.

— Buvo linkusi į savižudybę. Ji skriausdavo vaikus. Tu apsimetei, jog nepastebi. Manei, kad ji silpna. Įtikinai save, jog sveikam protui yra alternatyva, viskas, ką jai reikia padaryti, tai atsiminti savo pareigas. Tau. Vaikams. Tu gėrei — kuo toliau, tuo labiau. Tu plūduriavai savo kiaute. Vengei namų. Ignoravai visus ženklus. Nekreipei dėmesio į tai, ką tau sakė mokytojai, parapijos dvasininkas, jos šeima.

— Mano žmona nebuvo pamišėlė!

— Kodėl? Todėl, kad tu buvai sumišęs.

— Mano žmona ne…

— Pas psichiatrą ji papuolė dėl vienintelės priežasties — bandymo nusižudyti — ir taip atsidūrė ligoninėje. Net tu nesugebėjai jos suvaldyti. Tau pasakė, kad ji kelia pavojų pati sau. Tau pasakė…

— Ji niekada nesilankė pas psichiatrą!

— …kad ji kelia pavojų vaikams. Tave perspėjo, ir ne vieną kartą.

— Mes niekada neturėjome vaikų. Kalbėdavome apie tai, bet ji taip ir nepastojo.

Jėzau! Jis pajuto, tarsi jam į galvą būtų kas kočėlu įkalęs stiklo gabalą.

— Ateik čia, — paliepė Kolis. — Tikrai. Prieik arčiau ir pažvelk į vardus šalia nusikaltimo vietos nuotraukų. Tau bus įdomu sužinoti…

— Galėjot jas suklastoti. Pats jas surinkot.

— Sapnuoji. Tu visą laiką sapnuoji. Negali nustoti, Endriau. Pasakojai apie savo sapnus. Ar kartais neseniai nesapnavai dviejų berniukų ir mažos mergaitės? Ką? Ar tik nenuvedė tavęs mažoji mergaitė prie tavo antkapio? Tu esi blogasis jūreivis, Endriau. Ar žinai, ką tai reiškia? Tai reiškia, kad tu — blogas tėvas. Tu jais nesirūpinai, Endriau. Neišgelbėjai jų. Nori pasikalbėti apie rąstgalius? Ką? Ateik čionai ir pažiūrėk į juos. Pasakyk, ar tai ne tie vaikai iš tavo sapnų?

— Nesąmonė.

— Tuomet pažiūrėk. Ateik čia ir pažiūrėk.

— Jūs mane šėrėte narkotikais, užmušėte mano partnerį, tvirtinote, kad niekada toks neegzistavo. Uždarysite mane čia, nes sužinojau, ką čia išdarinėjate. Žinau apie eksperimentus. Žinau, ką duodate šizofrenikams, apie nevaržomą lobotomijos taikymą, apie visišką Niurnbergo kodekso nepaisymą. Man į jus nusišvilpt, daktare.

— Tikrai? — Kolis atsišliejo į sieną ir sunėrė rankas. — Tai apšviesk mane. Net keturias dienas turėjai veiksmų laisvę. Galėjai iššniukštinėti kiekvieną ligoninės kampelį. Kur tie nacių gydytojai? Kur tie šėtoniški operaciniai tyrimai?

Jis vėl priėjo prie stalo ir peržvelgė savo užrašus.

— Ar tu vis dar tiki, kad mes savo pacientams „plauname” smegenis? Vykdome kažkokius ilgamečius eksperimentus, kuriuose — kaip tu pavadinai? Ak, štai — kariai vaiduokliai? Samdomi žudikai? — Jis sukikeno. — Noriu pasakyti, kad pripažįstu tavo laimėjimus, Endriau, net jei pastarosiomis dienomis tave buvo apėmusi nevaldoma paranoja, o tavo fantazijos pranoko viską.

Tedis nutaikė į jį savo drebantį pirštą.

— Čia eksperimentinė ligoninė, taikanti radikalius gydymo metodus…

— Taip, tikrai.

— Jūs priimate tik ypač agresyvius ligonius.

— Irgi tiesa. Šiek tiek pataisysiu: agresyviausius ir kenčiančius nuo haliucinacijų.

— Dar jūs…

— Ką mes?

— Eksperimentuojate.

— Taip! — Kolis suplojo rankomis ir nusilenkė. — Kaltas, jei taip nori.

— Operacijomis!

Kolis iškėlė pirštą.

— Oi, ne. Apgailestauju. Mes neatliekame chirurginių eksperimentų. Tai naudojama tik kraštutiniu atveju, ir tie kraštutiniai atvejai visada lydimi mano žodinių protestų. Bet esu vienas ir net aš negaliu per naktį pakeisti dešimtmečiais taikomos praktikos.

— Meluojat.

Kolis atsiduso.

— Pateik man bent vieną įtikinamą savo teorijos įrodymą. Bent vieną.

Tedis nieko neatsakė.

— Tu nesiteiki atsakyti po visų šitų įrodymų, kuriuos tau pateikiau.

— Todėl, kad tai jokie įrodymai. Jie sufabrikuoti.

Kolis suspaudė delnus ir priglaudė juos prie lūpų tarsi maldai.

— Išleiskite mane iš šios salos, — neatlyžo Tedis.

— Kaip įgaliotasis federalinis teisėtvarkos pareigūnas reikalauju, kad leistumėte man išvykti.

Kolis akimirką užmerkė akis. Kai atsimerkė, akys tapo šviesesnės ir skvarbesnės.

— Gerai, gerai. Pričiupai mane, maršale. Štai, palengvinsiu tavo dalią.

Jis pakėlė nuo grindų minkštos odos portfelį, atlenkęs sagteles atidarė ir, išėmęs iš jo Tedžio ginklą, mestelėjo jį ant stalo.

— Tai tavo ginklas, tiesa?

Tedis spoksojo į jį.

— Čia tavo inicialai, išgraviruoti ant rankenos, teisingai?

Tedis susijaudinęs įdėmiai pažvelgė į jį.

— Taip ar ne, maršale? Ar tai tavo ginklas?

Tedis pamatė įdubimą ant vamzdžio, atsiradusį tą dieną, kai Filipas Staksas šovė į jį, bet pataikė į ginklą, viskas baigėsi tuo, kad atšokusi rikošetu kulka pataikė į patį Staksą. Ant rankenos buvo matyti išgraviruoti inicialai E. D. — tai buvo policijos departamento dovana už tai, kad jis su Breku nutraukė susišaudymą Meine. Ir dar, kitoje gaiduko saugiklio pusėje metalas buvo šiek tiek aptrintas ir apibraižytas nuo tada, kai jis buvo pargriuvęs su ginklu per persekiojimą Sent Luise keturiasdešimt devintųjų žiemą.

— Ar čia tavo ginklas?

— Taip.

— Paimk jį, maršale. Įsitikink, kad jis užtaisytas.

Tedis pažvelgė į ginklą, paskui — į Kolį.

— Nagi, maršale. Paimk jį.

Tedis pakėlė nuo stalo ginklą, jo rankos drebėjo.

— Užtaisytas? — paklausė Kolis.

— Taip.

— Įsitikinęs?

— Jaučiu pagal svorį.

Kolis linktelėjo.

— Tuomet šauk. Nes tai vienintelis būdas tau pasprukti iš salos.

Tedis pabandė kaire ranka prilaikyti virpančią dešinę ranką, bet toji irgi drebėjo. Jis keletą kartų įkvėpė, lėtai iškvėpė bandydamas nusitaikyti. Prakaitas temdė akis, o kūnas virpėjo. Kitoje taikiklio pusėje matė Kolį, daugiausiai per dvi pėdas nuo jo, bet svyruojantį aukštyn žemyn ir į šonus, tarsi abu būtų stovėję laive atviroje jūroje.

— Turi penkias sekundes, maršale.

Kolis pakėlė radiotelefono ragelį ir pasuko rankeną. Tedis stebėjo, kaip ragelis prigludo prie Kolio lūpų.

— Liko trys sekundės. Paspausk gaiduką arba merdėsi šioje saloje, kol numirsi.

Tedis jautė ginklo svorį. Net ir drebančiomis rankomis jis galėtų pasinaudoti jam suteiktu šansu. Užmuštų Kolį ir visus, kurie jo lauktų lauke.

Kolis pasakė:

— Viršininke, galite jį atsiųsti.

Tedžio regėjimas prašviesėjo, drebuliai apmalšo iki minimumo. Kai Kolis padėjo ragelį, jis nukreipė akis žemyn į vamzdį.

Kolio žvilgsnis tapo keistas, tarsi tik dabar jam būtų šovę į galvą, kad Tedis galėjo išsaugoti gebėjimą laimėti.

Kolis pakėlė ranką.

Jis pasakė:

— Gerai jau, gerai.

Ir Tedis šovė tiesiai jam į krūtinę.

Paskui pakėlė rankas per pusę colio ir šovė Koliui į veidą. Su vandens čiurkšle.

Kolis susiraukė. Tada keletą kartų sumirksėjo. Iš kišenės išsitraukė nosinę.

Tedžiui už nugaros atsidarė durys, jis, taikydamas į kambarin įžengusį vyrą, pasisuko kėdėje.

— Nešauk, — nusišaipė Čakas, — pamiršau apsivilkti lietpaltį.

23

Kolis nusišluostė veidą nosine ir vėl atsisėdo. Čakas apėjo aplink stalą ir atsistojo šalia Kolio, Tedis apvertė delne ginklą ir įsistebeilijo į jį.

Čakui atsisėdus Tedis nukreipė į jį žvilgsnį ir pastebėjo, kad jis vilki laboratorijos chalatą.

— Maniau, kad tu negyvas.

— Nea, — paneigė Čakas.

Tedis staiga pajuto, kad tapo sunku kalbėti, kad ėmė mikčioti — kaip moteris gydytoja ir išpranašavo.

— Aš… Aš… buvau… pasiryžęs net mirti, kad tave iš čia ištraukčiau. Aš…

Jis numetė ginklą ant stalo ir pajuto, kaip jėgos apleidžia kūną. Nebepajėgdamas tęsti, jis susmuko kėdėje.

— Nuoširdžiai dėl to apgailestauju, — pratarė Čakas.

— Daktaras Kolis ir aš įgyvendindami šį reikalą atkakliai dirbome keturias savaites. Niekada nenorėjau, kad pasijustum išduotas ar įskaudintas. Turi manimi patikėti. Bet mes buvome tikri, kad neturime kito pasirinkimo.

— Laikas ėjo į pabaigą, — įsiterpė Kolis. — Tai buvo mūsų paskutinės desperatiškos pastangos sugrąžinti tave į gyvenimą, Endriau. Tai buvo radikali mintis netgi tokiai ligoninei kaip ši, bet aš tikėjau, kad suveiks.

Tedis pabandė nusibraukti nuo akių prakaitą, bet tik dar labiau išsitepė. Jis pažvelgė blausiu žvilgsniu į Čaką.

— Kas tu? — paklausė jis.

Čakas per stalą ištiesė ranką.

— Daktaras Lesteris Šihanas, — prisistatė.

Ranka taip ir liko kyboti ore, Šihanas galop ją atitraukė.

— Taigi, — tęsė Tedis įkvėpdamas drėgno oro į šnerves, — tu įkalbinėjai mane ieškoti dr. Šihano, kai pats… buvai Šihanas.

Šihanas linktelėjo.

— Vadinai mane bosu. Laidei juokelius. Linksminai mane. Visą laiką mane stebėjai. Ar tai tiesa, Lesteri?

Šihanas stengėsi atlaikyti į save įsmeigtą Tedžio žvilgsnį, bet jam nesisekė, nuleido žvilgsnį į kaklaraištį, ėmė juo mosikuoti ties krūtine.

— Nenuleidau nuo tavęs akių, nes tave saugojau.

— Saugojai, — pakartojo Tedis. — Toks tavo pasiteisinimas. Tokia moralė.

Šihanas paleido kaklaraištį.

— Mes pažįstami jau dvejus metus, Endriau.

— Čia ne mano vardas.

— Dvejus metus. Buvau tavo pagrindinis psichiatras. Dvejus metus. Pažvelk į mane. Negi manęs neatpažįsti?

Tedis švarko rankogaliu nusišluostė nuo akių prakaitą, šį kartą akyse tapo šviesiau, nukreipė žvilgsnį per stalą į Čaką.

Nerangus senio Čako elgesys su šaunamuoju ginklu ir tos visai jam netinkančios rankos — tai ne policininko rankos. Tai buvo gydytojo rankos.

— Buvai mano draugas, — numykė Tedis. — Pasitikėjau tavimi. Papasakojau tau apie žmoną. Šnekėjomės apie mano tėvą. Ieškodamas tavęs, lipau nuo tos prakeiktos uolos žemyn. Ar ir tuomet mane stebėjai? Saugojai? Buvai mano draugas, Čakai. Oi, atleisk, Lesteri.

Lesteris prisidegė cigaretę. Tedis pajuto pasitenkinimą matydamas, kad jo rankos taip pat dreba. Nesmarkiai. Ne taip, kaip Tedžio, virpėjimas liovėsi, vos tik jis prisidegė cigaretę ir įmetė degtuką į peleninę. Bet vis dėlto…

„Tikiuosi ir tau tas pats”, — pagalvojo Tedis. Kas tai bebūtų.

— Taip, — atsakė Šihanas (Tedis vis turėjo sau priminti, kad nebegalvotų apie jį kaip apie Čaką), — aš tave saugojau. Mano dingimas buvo tavo fantazijos dalis. Bet tu turėjai perskaityti Lediso priėmimo anketą ant kelio, o ne nulipęs nuo uolos. Numečiau ją nuo kyšulio visai netyčia. Kai traukiau iš užpakalinės kišenės, ją ir nupūtė. Nulipau paskui ją, nes žinojau — jei nenulipsiu aš, nulipsi tu. Atsistojau iš karto po briauna. Po dvidešimties minučių tu nusileidai beveik man prieš nosį. Sakyčiau, per pėdą nuo manęs. Galėjau beveik tave pasiekti ir sugriebti.

Kolis atsikosėjo.

— Norėjome tau šūktelti, kai pamatėme, jog ketini lipti žemyn. Gal vis dėlto reikėjo šūktelti.

— Šūktelti, — kad sulaikytų kikenimą, Tedis suspaudė kumštį.

— Taip, — patvirtino Kolis, — šūktelti. Buvo puikus reginys, Endriau. Kitaip tariant…

— Mano vardas — Tedis.

— …vaidinimas. Tu jį parašei. Mes padėjome jį pastatyti. Bet vaidinimas turi turėti pabaigą, o pabaigoje tu visuomet atsiduri šiame švyturyje.

— Čia jauku, — nesutriko Tedis ir apsižvalgė.

— Tu pasakoji mums šią istoriją jau beveik dvejus metus. Kaip atvykai ieškoti dingusios pacientės ir netikėtai atskleidei Trečiojo Reicho įkvėptus chirurginius eksperimentus ir sovietų įkvėptus smegenų plovimus. Kad ligonė Reičelė Solando nužudė savo vaikus labai panašiai, kaip tavo žmona nužudė savuosius. Ir tau artėjant prie pabaigos, tavo partnerį — argi tau nepatinka vardas, kurį jam davei? Čakas Olis. Jėzau, noriu pasakyti tą dukart greičiau. Tai tik dar vienas tavo juokelis, Endriau: tavo partnerį sugavo ir tu likai vienas, bet mes prisikasėme ir iki tavęs. Girdėme tave vaistais. Tu buvai pasmerktas, nespėjęs pateikti savo istorijos išgalvotam senatoriui Herliui. Ar nori sužinoti dabartinių Niu Hampšyro senatorių pavardes, Endriau? Štai jos.

— Jūs viską suklastojote? — neiškentė Tedis.

— Taip.

Tedis nusijuokė. Juokėsi taip nuoširdžiai, taip nesijuokė nuo tada, kai mirė Doloresa. Juoko aidas skambėjo aplinkui, rangėsi maišydamasis su tebesklindančiu iš burnos srautu, nuskardeno virš jo, pasiglaustė į sienas ir grybo pavidalu nuskriejo į bangų mūšą.

— Kaip jūs inscenizavote uraganą? — paklausė jis ir pliaukštelėjo per stalą. — Pasakykit man, daktare.

— Negalima suklastoti uragano, — atsakė Kolis.

— Ne, — iškošė Tedis, — negalima.

Jis dar kartą pliaukštelėjo per stalą.

Kolis pažvelgė į jo ranką, paskui — į akis.

— Bet galime kartkartėmis numatyti, Endriau. Ypač saloje.

Tedis papurtė galvą, jo veide vis dar atsispindėjo šypsenos nuotrupos, bet toji šypsena nebebuvo nuoširdi, atrodė kvaila ir neryžtinga.

— Jūs, vyručiai, niekada nepasiduodate.

— Audra tavo fantazijose atliko svarbų vaidmenį, — paaiškino Kolis. — Laukėme, kol tokia ateis.

Tedis nesutiko:

— Melas.

— Melas? Tai paaiškink anagramas. Paaiškink, kaip vaikai iš tų nuotraukų, vaikai, kurių tu niekada nebuvai matęs, nes tai Reičelės Solando vaikai, yra tie patys vaikai iš tavo sapnų. Paaiškink, Endriau, iš kur aš galėjau sužinoti, kad, tau įžengus pro šias duris, turiu pasakyti: „Kodėl tu visas šlapias, vaikeli?” Manai, kad moku skaityti mintis?

— Ne, — atsakė Tedis. — Manau, kad buvau šlapias.

Akimirką pasirodė, tarsi Kolio galva tuoj atsiskirs nuo kaklo ir iššaus į orą. Jis giliai įkvėpė, sunėrė rankas ir palinko prie stalo.

— Tavo ginkle buvo vanduo. O tavo sugalvoti kodai? Jie skirti dėmesiui patraukti, Endriau. Tu kvailini save. Pažvelk į bet kurį kodą užrašų knygelėje. Paskutinį. Pažvelk. Devynios raidės. Trys eilutės. Galėtum sukramtyti jį kaip torto gabalėlį. Pažvelk į jį.

Tedis nukreipė akis į lapą:

13(M) — 21(U) — 25(Y) — 18(R) — 1(A) — 5(E) — 8(H) — 15(O) — 9(I)

— Mums nebeliko laiko, — prabilo Lesteris Šihanas. — Suprask, prašau, viskas keičiasi. Visa psichiatrija. Kurį laiką mes dar kovojome, bet dabar pralaimime.

M-U-Y-R-A-E-H-O-l

— Tikrai? — Tedis atrodė išsiblaškęs. — Ir kas tie „mes”?

Kolis atsakė:

— Tai žmonės, kurie tiki, kad rūpintis ligoniu — tai ne daužyti ledkirčiu smegenis ar pumpuoti dideles vaistų dozes, o nuoširdžiai rodyti dėmesį jo asmenybei.

— Nuoširdžiai rodyti dėmesį asmenybei, — pakartojo Tedis. — Oho, neblogai.

Trys eilutės, kaip sakė Kolis. Turbūt po tris raides kiekvienoje eilutėje.

— Paklausyk manęs, — prabilo Šihanas. — Jei mums nepavyks, mes pralaimėsime. Tai susiję ne tik su tavimi. Dabartiniu metu jėgos persvara yra chirurgų rankose, bet greit viskas pasikeis. Iniciatyvą perims vaistininkai, tai bus ne ką mažiau barbariška. Nors taip gal ir neatrodys. Ir toliau vyks ta pati zombifikacija ir nereikalingų žmonių „sandėliavimas”, tik viešai labiau priimtinesnių išoriniu blizgesiu. Čia, šioje ligoninėje, tai nutiko su tavimi, Endriau.

— Mano vardas — Tedis. Tedis Danielsas.

Tedis spėjo, kad pirmoje eilutėje galėtų būti žodis „tu”.

— Nėringas tau yra užsakęs operacinius tyrimus, Endriau.

Tedis atitraukė žvilgsnį nuo lapo.

Kolis linktelėjo.

— Mums buvo skirtos keturios dienos. Jei nepavyks, tu būsi operuojamas.

— Kokia dar operacija?

Kolis pažvelgė į Šihaną. Šihanas tyrinėjo savo cigaretę.

— Kokia dar operacija? — pakartojo Tedis.

Kolis jau buvo beprasižiojąs sakyti, bet jį nutraukė išvargęs Šihano balsas:

— Akiduobinė lobotomija.

Tedis sumirksėjo ir vėl nukreipė žvilgsnį į lapą, surado antrąjį žodį: „esi”.

— Visai kaip Noisui, — pasakė. — Numanau, jog sakysite, kad jo čia nėra.

— Jis čia, — patvirtino Kolis. — Didžioji dalis to, ką pasakojai apie jį dr. Šihanui, yra tiesa, Endriau. Bet jis niekada nebuvo grįžęs į Bostoną. Tu niekuomet nebuvai susitikęs su juo kalėjime. Jis čia nuo penkiasdešimtųjų rugpjūčio. Įgijęs pasitikėjimą jis iš C korpuso buvo perkeltas į A korpusą. Bet tada tu jį užpuolei.

Tedis atitraukė žvilgsnį nuo paskutinių trijų raidžių.

— Ką padariau?

— Užpuolei jį. Prieš dvi savaites. Vos jo neužmušei.

— Kam man to reikėjo?

Kolis pažvelgė į Šihaną.

— Nes pavadino tave Ledisu, — atsakė Šihanas.

— Netiesa. Mačiau jį vakar, jis…

— Ką jis?

— Jis nevadino manęs Ledisu, esu tuo tikras, po velnių.

— Ne? — Kolis atvertė savo užrašų knygelę. — Turiu čia jūsų pokalbio nuorašą. Magnetofono įrašai yra mano kabinete, bet dabar grįžkime prie nuorašo. Pasakyk, ar tai tau pažįstama. — Jis pasitaisė akinius ir įbedė akis į lapą. — Cituoju: „Viskas per tave. Ledisai, viskas, kas čia vyksta, susiję su tavimi. Aš pasipainiojau atsitiktinai. Buvau tik būdas tau čia patekti.”

Tedis papurtė galvą.

— Jis nevadino manęs Ledisu. Jūs sukeitėte kirčius. Jis sakė, kad tai susiję su manimi ir Ledisu.

Kolis sukikeno.

— Tu tikrai gudrus.

Tedis nusišypsojo.

— Apie tamstą pagalvojau tą patį.

Kolis nuleido akis į nuorašą.

— O kaip dėl šito: ar pameni, kaip paklausei Noiso, kas nutiko jo veidui?

— Žinoma. Paklausiau, kas už tai atsakingas.

— Tikslūs žodžiai: „Kas tai padarė?” Ar taip?

Tedis linktelėjo.

— O Noisas atsakė, cituoju: „Tu padarei”.

Tedis sutiko:

— Na taip, bet…

Kolis atidžiai jį apžiūrinėjo — lyg būtų apžiūrinėjęs vabzdį po stiklu.

— Kas?

— Jis kalbėjo kaip…

— Aš klausau.

Tedžiui sunkiai sekėsi jungti žodžius į eilutes, kad jos lietųsi sklandžiai kaip prekinių vagonų rikiuotė.

— Jis sakė, — Tedis kalbėjo lėtai, apgalvotai, — kad mano žlugusios pastangos neleisti jo perkelti į Ašeklifą netiesiogiai sąlygojo jo sumušimą. Jis nesakė, kad aš jį sumušiau.

— Jis pasakė: „Tu padarei”.

Tedis gūžtelėjo pečiais.

— Sakė, bet mes skirtingai interpretuojame, ką tai reiškia.

Kolis pervertė puslapį.

— Na, o kaip dėl šito? Noisas kalbėjo: „Jie žinojo. Ar nesupranti? Viskas susiję su tavimi. Visas planas. Tai juk žaidimas. Puikiai suorganizuotas spektaklis. Viskas, kas čia vyksta, tik dėl tavęs.”

Tedis atsisėdo.

— Visi šie ligoniai, visi šie žmonės, kuriuos neva pažįstu jau dvejus metus, nė vienas jų nė žodeliu apie tai neprasitarė, kol aš vaidinau savo sugalvotame maskarade keturias pastarąsias dienas?

Kolis užvertė užrašų knygelę.

— Jie pripratę. Tu daugmaž metus mosavai savo plastikiniu ženkleliu. Iš pradžių maniau, kad verta pabandyti — duoti jį tau ir pažiūrėti, kaip reaguosi. Bet tu taip mikliai juo pasinaudojai, jog nė nesitikėjau, kad taip sugebėtum. Nagi. Atsek piniginę. Pasakyk, plastikinis jis ar ne, Endriau.

— Leisk pabaigti su kodu.

— Beveik iššifravai. Liko trys raidės. Nori, kad padėčiau, Endriau?

— Aš — Tedis.

Kolis papurtė galvą.

— Endrius. Endrius Ledisas.

— Tedis.

Kolis stebėjo, kaip jis popieriuje rikiuoja raides.

— Na, kaip?

Tedis nusijuokė.

— Sakyk.

Tedis pakratė galvą.

— Prašau, pasakyk ir mums.

Tedis tarė:

— Tai jūs sugalvojote. Jūs palikote tuos kodus. Panaudoję mano žmonos vardo raides, sukūrėte Reičelės Solando vardą. Viską jūs sugalvojote.

Kolis kalbėjo lėtai ir sausai.

— Ką sako paskutinis kodas?

Tedis pasuko knygelę, kad jie galėtų pamatyti:

TU ESI JIS [* Angl. you are him.]

— Patenkintas? — burbtelėjo Tedis.

Kolis atsistojo. Atrodė išsekęs. Įsitempė kaip virvė. Jo balsas buvo pavargęs, tokio Tedis anksčiau nebuvo girdėjęs.

— Mes tikėjome. Tikėjome, kad galime tave išgelbėti. Rizikavome savo reputacija. O dabar pasklis kalbos, kad leidome kažkokiam pacientui įgyvendinti savo grandiozines haliucinacijas, viskas, ką iš to laimėjome, tai keli sužeisti sargybiniai ir sudeginta mašina. Tai profesinis pažeminimas. — Jis įsistebeilijo į mažą kvadratinį langelį. — Gal aš peraugau šią vietą. Arba ji peraugo mane. Bet vieną dieną, maršale, tai jau ne už kalnų, pasitelkę žmogišką patirtį gydysime vaistais žmogaus išgyvenimus. Supranti?

Tedis niekaip nesureagavo.

— Ne visai.

— Taip ir maniau, kad nesuprasi. — Kolis linktelėjo ir sunėrė rankas ant krūtinės, keletą sekundžių kambaryje tvyrojo tyla, buvo girdėti tik švelnaus vėjelio šiurenimas ir vandenyno ošimas. — Tu esi apdovanotas ordinais kareivis, puikiai ištreniruotas kautis durtynėse. Gyvendamas čia sužalojai aštuonis sargybinius, neskaičiuojant dviejų sužalotų šiandien, keturis ligonius ir penkis sanitarus. Daktaras Šihanas ir aš labai stengėmės tave suvaldyti. Dauguma ligoninės darbuotojų ir visas pataisos namų personalas reikalauja, kad parodytume rezultatus arba apribotume tavo laisvę.

Jis atsitraukė nuo lango ir, pasilenkęs virš stalo, įsmeigė liūdną, niūrų žvilgsnį į Tedį.

— Tai paskutinis mūsų pasispardymas, Endriau. Jei nepripažinsi to, kas esi ir ką padarei, jei nerodysi pastangų pasveikti, negalėsime tavęs išgelbėti.

Kolis ištiesė ranką Tedžiui.

— Pripažink, — maldavo kimiu balsu. — Prašau, Endriau. Padėk man tave išgelbėti.

Tedis spustelėjo ranką. Spustelėjo tvirtai. Paspaudimas pasirodė toks pat tiesmukiškas, kaip ir į Kolį mestas žvilgsnis. Jis nusišypsojo.

Pasakė:

— Nevadinkit manęs Endriumi.

24

Surakintąjį nuvedė į C korpusą.

Nuvedė į rūsį, kur pasitiko iš kamerų sklindantys klykavimai. Ligoniai kėsinosi jį sumušti. Išprievartauti. Vienas prisiekė surišti jį kaip kiaulę ir po vieną suvalgyti jo kojų pirštus.

Kol Tedis stovėjo surakintas, šalia budint sargybiniui, į kamerą įėjo seselė suleisti injekcijos.

Ji buvo žemuogių spalvos plaukais ir kvepėjo muilu. Kai ji pasilenkė, Tedis pajuto jos kvapą. Pažino ją.

— Apsimetei, kad tu — Reičelė, — pareiškė jis.

Ji paliepė:

— Palaikykit jį.

Sargybiniai suspaudė jam pečius ir ištiesino rankas.

— Ten buvai tu. Nusidažiusi plaukus. Tu — Reičelė.

Ji atrėžė:

— Nesimuistyk.

Ir suvarė jam į ranką adatą.

Tedis sugavo jos žvilgsnį.

— Tu puiki aktorė. Noriu pasakyti, išdūrei mane su tuo pasakojimu apie savo brangųjį numirėlį Džimą. Vaidinai labai įtikinamai, Reičele.

Ji nuleido akis.

— Aš esu Emilė, — prisistatė ji ir ištraukė adatą. — Dabar miegok.

— Prašau, — maldavo Tedis.

Ji stabtelėjo prie kameros durų ir atsisuko.

Nors smakro linktelėjimo iš jos nesulaukė, bet atsakymą išskaitė akyse iš lengvo mirktelėjimo. Paskui ji nusišypsojo tokia apgailestaujančia šypsena, kad Tedis panoro pabučiuoti jai plaukus.

— Labanakt, — palinkėjo ji.

Tedis taip ir nepajuto, kaip sargybiniai nuėmė antrankius, neišgirdo, kaip jie išėjo. Garsai kamerose nurimo, oras prie pat veido įgavo gintarinę spalvą, pajuto, lyg gulėtų ant nugaros drėgno debesies viduryje, o pėdos ir rankos tapo panašios į kempines.

Tedis sapnavo.

Sapnuose jis su Doloresa gyveno namelyje prie ežero.

Todėl, kad jie turėjo išvykti iš miesto.

Todėl, kad miestas tapo nemalonus ir kupinas smurto.

Todėl, kad Doloresa padegė jų butą Batonvude.

Bandydama atsikratyti vaiduoklių.

Jis sapnavo jų meilę — tvirtą kaip plienas, atsparią ugniai, lietui ar plaktuko dūžiams.

Sapnavo, kad Doloresa psichiškai nesveika.

Vieną vakarą jo mažoji Reičelė kreipėsi į jį, kai jis buvo girtas, bet ne toks girtas, kad nesugebėtų paskaityti jai vakarinės pasakos, jo Reičelė pasakė:

— Tėveli?

Jis atsakė:

— Ką, brangute?

— Mama kartais juokingai į mane pasižiūri.

— Juokingai. Kaip?

— Tiesiog juokingai.

— Ar tave tai prajuokina?

Ji papurtė galvą.

— Ne?

— Ne, — atsakė ji.

— Na, tai kaip ji į tave žiūri?

— Tarsi būčiau ją tikrai nuliūdinusi.

Tedis mergaitę apkamšė, pabučiavo palinkėdamas labos nakties, prigludo nosimi prie jos kaklo ir nuramino, kad ji nieko neliūdina. Ir neliūdins, negalėtų liūdinti. Niekada.

***

Kitą naktį, jam atėjus į miegamąjį, Doloresa trynė randus ant savo riešų ir gulėdama lovoje žiūrėjo į jį. Paskui pareiškė:

— Kai tu išeini kažkur kitur, dalis tavęs negrįžta.

— Kur kitur, mieloji?

Jis pasidėjo laikrodį ant spintelės.

— O toji dalis, kuri grįžta… — Ji įsikando į lūpą ir atrodė, lyg ketintų abiem kumščiais suduoti sau į veidą. — Neturėtų.

***

Ji manė, kad mėsininkas už kampo yra šnipas. Pasakojo, kad šis jai šypsojosi, kraujui lašant nuo kapoklės tikėjo, kad jis moka rusiškai.

Sakė kartais jaučianti tą kapoklę savo krūtyse.

***

Kartą, stebint beisbolo rungtynes Fenvėjaus parke, mažasis Tedis jam pareiškė:

— Galėtume čia gyventi.

— Mes ir gyvename čia.

— Noriu pasakyti, parke.

— O kuo tau netinka vieta, kurioje mes gyvename?

— Per daug vandens.

Tedis gurkštelėjo iš gertuvės. Atidžiai apžiūrėjo sūnų. Jis atrodė aukštas ir stiprus berniukas, bet tokio amžiaus per greitai pravirkdavo ir lengvai išsigąsdavo. Štai kokie jie auga sparčiai besivystančios ekonomikos laikais — per daug išlepę ir silpni. Tedis troško, kad jo motina dar būtų gyva — išmokytų vaikaičius būti tvirtus ir stiprius. Visuomenei į tai nusispjaut. Ji niekuo nesidalina. Tik pasiima.

Tokias pamokas, be abejo, galėtų duoti ir vyras, bet būtent moteris jas perteiktų įtaigiau. O Doloresa prikimšo jiems į galvas svajonių, fantazijų, per dažnai vedžiodavo į kiną, cirką ar itrakcionus.

Jis vėl gurkštelėjo iš gertuvės ir kreipėsi į sūnų:

— Per daug vandens. Dar kas nors?

— Ne, sere.

***

Jis paklaustų jos:

— Kas negerai? Ko aš nedarau? Ko tau neduodu? Kaip galėčiau suteikti tau laimės?

O ji atsakytų:

— Esu laiminga.

— Ne, nesi. Pasakyk, ką turėčiau padaryti. Ir padarysiu.

— Man gerai.

— Tu dažnai pyksti. O kai nepyksti, jautiesi per daug laiminga, net šokinėji iš džiaugsmo.

— Na ir kas?

— Tai gąsdina vaikus, gąsdina mane. Tau nėra gerai.

— Man gerai.

— Tu visą laiką liūdna.

— Ne, — paprieštarautų ji. — Tai tu liūdnas.

***

Jis pasikalbėjo su dvasininku ir šis aplankė juos vieną ar du kartus. Pakalbėjo su jos seserimis, vyresnioji — Dilaila — atvažiavo iš Virdžinijos savaitei, atrodė, kad padėtis kuriam laikui pasitaisė.

Jie abu vengė pasiūlymų apsilankyti pas gydytojus. Gydytojai gydo pamišėlius. O Doloresa neatrodė pamišusi. Tik įsitempusi.

Įsitempusi ir liūdna.

***

Tedis sapnavo, kad vieną naktį žmona prikėlė jį ir liepė pasiimti šautuvą. Tikino, kad name yra mėsininkas. Apačioje, virtuvėje. Rusiškai kalbasi jų telefonu.

***

Tą naktį jis stovėjo ant šaligatvio priešais Kokosų giraitę, palinkęs prie taksi automobilio, tik per colį nuo jos veido…

Pažvelgęs vidun pagalvojo:

Aš tave pažįstu. Pažinojau tave visą savo gyvenimą. Laukiau. Laukiau tavęs, kol pasirodysi. Laukiau visus tuos metus.

Pažinojau tave dar būdamas įsčiose.

Taip paprastai.

Jis nejuto kareiviams būdingo desperatiško noro pasimylėti su ja prieš išplaukdamas, nes jau tada žinojo, kad grįš iš karo. Būtinai grįš, nes dievai ne tam rikiuoja žvaigždeles, kad, sieloms susiradus savo puselę, vėl ją atimtų.

Taip jai ir pasakė pasilenkęs prie automobilio.

Dar pasakė:

— Nesijaudink. Tikrai grįšiu.

Ji pirštu palietė jo veidą.

— Ar tikrai?

***

Jis sapnavo, kad grįžo į namelį prie ežero.

Iš Oklahomos, kur dvi savaites vaikėsi vieną vyruką nuo pietinio Bostono dokų iki Tulsos, kokį dešimtį kartų stabtelėdamas, sekė atsilikęs per pusę žingsnio, kol tiesiogine prasme susidūrė su juo, einančiu iš vyrų tualeto degalinėje, kaktomuša.

Į namus įžengė apie vienuoliktą ryto, džiaugėsi, kad šiokiadienis ir kad berniukai išėję į mokyklą. Jautėsi mirtinai pavargęs ir tetroško tik įsikniaubti į pagalvę. Įžengęs vidun pašaukė Doloresą, įsipylė dvigubą viskio. Atėjusi iš galinio kiemo ji pasakė:

— Per mažai.

Jis atsisuko su gėrimu rankoje ir paklausė:

— Ko, mieloji?

Pastebėjo, kad ji šlapia, lyg būtų ką tik išėjusi iš dušo, jei nebūtų vilkėjusi senos tamsios suknelės išblukusiais gėlių raštais. Buvo basa, nuo plaukų ir nuo suknelės varvėjo vanduo.

— Brangute, — kreipėsi jis, — kodėl tu visa šlapia?

Ji atsakė:

— Per mažai, — ir pastatė butelį ant virtuvės stalo. — Vis dar negaliu užmigti.

Ir pasuko atgal į lauką.

Tedis stebėjo, kaip ji nuėjo pavėsinės link, žingsniavo vingiuodama dideliais netvirtais žingsniais. Tedis pastatė gėrimą ant stalo ir paėmęs butelį pamatė, kad tai opijaus tinktūra, kurios, išleisdamas ją iš ligoninės, prirašė gydytojas. Kai Tedžiui reikėdavo išvykti, jis arbatiniais šaukšteliais atmatuodavo tam tikrą kiekį tinktūros, tiek, kiek galėjo jai prireikti, kol bus išvykęs, ir supylęs į mažą buteliuką padėdavo į vaistinėlę.

Paskui tą butelį užrakindavo rūsyje.

Tame butelyje buvo pusės metų dozė, o ji buvo visiškai jį ištuštinusi.

Jis stebėjo, kaip ji klupdama užlipo pavėsinės laiptais, suklupo ant kelių, vėl atsistojo.

Kaip jai pavyko nugvelbti butelį? Rūsio kambarėlį saugojo ne šiaip paprastas užraktas. Tos spynos nepajėgtų išlaužti netgi stiprus vyras su strypus karpančiomis žnyplėmis. Taigi ji negalėjo jos išlaužti. Tedis vienintelis turėjo raktą.

Jis stebėjo, kaip Doloresa prisėdo ant pavėsinės viduryje kabančių sūpynių. Paskui pažvelgė į butelį. Tedis prisiminė, kaip prieš išvykdamas tą vakarą stovėjo čia ir arbatiniu šaukšteliu į medicininį buteliuką pylė tinktūrą vis gurkšteldamas ruginukės, kaip žvelgė į ežerą, kaip įdėjo mažąjį buteliuką į vaistinėlę, kaip užlipo laiptais atsisveikinti su vaikais, nulipo žemyn išgirdęs skambant telefoną, kaip atsiliepęs pakalbėjo su policijos departamentu, paskui pasičiupo paltą, lagaminėlį ir prieangyje pabučiavęs Doloresą nuskubėjo prie savo automobilio…

…ir paliko didesnįjį butelį ant virtuvės stalo.

Praskleidęs durų širmą išėjo į kiemą ir pievele nuskubėjo į pavėsinę, užlipo laipteliais. Visa varvanti, viena koja tabaluodama ir tingiai sūpuodamasi pirmyn atgal, Doloresa žiūrėjo, kaip jis artinasi.

Jis paklausė:

— Mieloji, kada tu spėjai visa tai išgerti?

— Šį rytą, — ji kyštelėjo liežuvį, paskui, svajingai šyptelėjusi, pakėlė akis į lenktas lubas. — Bet buvo per mažai. Negaliu užmigti. Nors labai noriu miego. Esu per daug pavargusi.

Jis pamatė ežere jai už nugaros plaukiančius rąstgalius, suvokė, kad tai ne rąstai, bet nusisuko ir vėl pažvelgė į žmoną.

— Kodėl tu pavargusi?

Nunarinusi rankas prie šonų ji gūžtelėjo.

— Nuo visko pavargau. Labai pavargau. Noriu tik namo.

— Tu ir esi namie.

Ji bakstelėjo pirštu į lubas.

— Namai namučiai, — tepasakė.

Tedis vėl pažvelgė į ramiai vandenyje plūduriuojančius rąstgalius.

— Kur Reičelė?

— Mokykloje.

— Bet ji dar per maža eiti į mokyklą, brangioji.

— Ne toje mokykloje, — atkirto ji ir iššiepė dantis.

Tedis suriko. Jis rėkė taip garsiai, kad Doloresa iškrito iš sūpuoklių. Jis peršoko per ją, per galinius pavėsinės turėklus ir nubėgo šaukdamas, klykdamas „ne”, šaukdamasis Dievo, rėkdamas „prašau”, rėkdamas „tik ne mano vaikai”, klykdamas „Jėzau”, klykdamas „ojojoi”.

Puolė į vandenį. Suklupęs tėškėsi veidu ir paniro, vanduo užliejo jį tarsi aliejus, jis yrėsi vis pirmyn, kol pagaliau priplaukė. Tris rąstgalius. Savo vaikus.

Edvardas ir Danielius gulėjo veidu žemyn, o Reičelė — ant nugaros, atmerktomis akimis žvelgdama į dangų, su motinos sielvarto žyme vyzdžiuose, po debesis klaidžiojančiu žvilgsniu.

Jis išnešė juos po vieną ir paguldė ant kranto. Elgėsi atsargiai. Laikė tvirtai, bet švelniai. Apčiupinėjo jų kūnelius. Paglostė skruostus. Paglostė pečius, krūtinkaulius, kojas, pėdas. Bučiavo daug kartų.

Suklupęs ant kelių vėmė tol, kol krūtinėje pajuto deginimą, o skrandyje — tuštumą.

Grįžęs prie jų, sukryžiavo ant krūtinių rankutes. Ant Danieliaus ir Reičelės riešų pastebėjęs virvių žymes suprato, kad pirmasis mirė Edvardas. Kiti du laukė, viską girdėdami ir suvokdami, kad ji sugrįš jų.

Jis dar kartą pabučiavo kiekvieną vaiką į abu skruostus, į kaktą, užspaudė Reičelei akis.

Ar jie spurdėjo, kai juos nešė į vandenį? Ar klykė? O gal elgėsi romiai, tik dejavo susitaikę su tuo?

Jis regėjo žmoną violetine suknele, ta pačia, kurią vilkėjo pirmą kartą susitikus. Veide regėjo tą patį žvilgsnį, kai pamatė ją pirmą kartą, tą žvilgsnį jis ir įsimylėjo. Pamanė, kad viskas dėl suknelės, dėl nepasitikėjimo jausmo vilkint puikią suknelę prašmatniame klube. Bet ne suknelė kalta — sunkiai užgniaužiamas siaubas, visuomet joje tūnojęs. Siaubinga išorinio pasaulio baimė — traukiniams, bomboms, dardantiems automobiliams, gręžiamiems kūjams, tamsioms alėjoms, rusams, povandeniniams laivams, smuklėms, pilnoms piktų vyrų, vandenynui, knibždančiam ryklių, azijiečiams, vienoje rankoje laikantiems raudonąsias knygas, kitoje — šautuvus.

Ji bijojo viso to ir dar daugiau, bet labiausiai gąsdino tai, kas slypėjo joje — beširdis vabzdys, visą gyvenimą tūnojęs jos smegenyse, žaidęs su ja, baksnojęs aplinkui, ištraukydamas laidus iš jos, kada tik panorėjęs.

Tedis paliko vaikus ir atsisėdo pavėsinėje ant grindų, sėdėjo ilgai ir stebėjo, kaip ji supasi, blogiausia, kad jis labai ją mylėjo. Jei tik galėtų paaukoti savo protą, kad atkurtų josios, taip ir padarytų. Parduoti savo organus? Puiku. Su ja patyrė tokią meilę, kokios visada troško. Jos dėka ištvėrė karą ir nepalūžo šiame žiauriame pasaulyje. Mylėjo ją labiau už gyvenimą, labiau už savo sielą. Bet jis ją nuvylė. Nuvylė vaikus. Sužlugdė visų gyvenimus, nes atsisakė suprasti Doloresą, suprasti ją iš tikrųjų: kad jos liga yra ne jos kaltė, ji negalėjo ligos kontroliuoti, liga nėra jos moralinio silpnumo ar tvirtybės stokos įrodymas.

Jis atsisakė tai suprasti žinodamas, kad jeigu ji yra tikroji jo meilė, jo kita, nemirtingoji, pusė, tuomet ką tai sako apie jo paties smegenis, jo sveiką nuovoką, moralinę gerovę?

Taigi jis nuo visko pasislėpė, pasislėpė netgi nuo jos. Paliko ją vieną, vienintelę savo meilę, leido jos protui susinaikinti.

Tedis stebėjo, kaip ji supasi. O, Viešpatie, kaip ją mylėjo. Mylėjo ją labiau (jautė gėdą dėl to) už savo sūnus. Bet ar labiau negu Reičelę? Gal ir ne. Gal ir ne.

Jis įsivaizdavo Reičelę, motinos nešamą į vandenį. Įsivaizdavo, kaip grimztant į ežerą išsiplėtė dukrelės akys.

Prieš akis vis dar regėdamas dukterį, jis pažvelgė į žmoną ir pagalvojo: „Tu žiauri, žiauri pamišusi kalė”.

Tedis sėdėjo pavėsinėje ant grindų ir raudojo. Nežinia kiek laiko. Raudodamas regėjo prieangyje stovinčią Doloresą, kaip atnešė jai gėlių per jų medaus mėnesį ir kaip Doloresa atsisukusi per petį pažvelgė į jį. Regėjo Doloresą, vilkinčią violetinę suknelę, besilaukiančią Edvardo, kaip, išsilaisvinusi nuo jo bučinio, ji bando nubraukti jam nuo skruosto savo blakstieną, kaip, pakštelėjusi jam į ranką, susirango jo glėbyje, kaip juokdavosi ir šypsodavosi sekmadienio rytmečiais ir žiūrėdavo į jį, kaip pasikeisdavo jos veido išraiška aplink dideles akis ir ji atrodydavo išsigandusi ir vieniša, kažkuri jos dalelė nuolatos jausdavosi tokia vieniša…

Kai atsistojo, jam drebėjo keliai.

Jis prisėdo šalia žmonos, ji pasakė:

— Esi geras vyras.

— Ne, — atsakė jis. — Nesu.

— Esi. — Ji paėmė jam už rankos. — Tu mane myli. Žinau tai. Suprantu, kad nesi tobulas.

Ką jie — Danielius ir Reičelė — galvojo tuo metu, kai suvokė, kad jų motina riša jų riešus virve? Kai jie žvelgė jai į akis?

— O, Kristau.

— Suprantu. Bet tu esi mano. Tu stengiesi.

— O, brangute, — maldavo jis, — prašau, nesakyk daugiau nieko. O Edvardas? Edvardas tikriausiai bandė bėgti. Ji turėjo persekioti sūnų po visą namą.

Dabar ji atrodė linksma, laiminga. Ji pasiūlė:

— Nuneškim juos į virtuvę.

— Ką?

Ji užsiropštė ant jo, apsižergė ir stipriai prisiglaudė savo šlapiu kūnu.

— Pasodinkim juos už stalo.

Doloresa pabučiavo jo akių vokus.

Tedis prisitraukė ją prie savęs, stipriai prisispaudė prie jos kūno ir įsikniaubęs jai į petį pravirko.

Ji pasakė:

— Jie bus mūsų gyvos lėlės. Mes juos išdžiovinsime.

— Ką? — jo balsas dusliai atsimušė į petį.

— Mes juos perrengsime, — sušnibždėjo jam į ausį.

Jis neįsivaizdavo jos kameroje, baltoje guminėje kameroje su mažu langeliu duryse.

— Leisime jiems miegoti mūsų lovoje šią naktį.

— Nekalbėk daugiau, prašau.

— Tik vieną naktį.

— Prašau.

— O rytoj iškylausime.

— Jei kada nors mane mylėjai… — Tedis įsivaizdavo juos gulinčius paplūdimyje.

— Aš visada tave mylėjau, mielasis.

— Jei kada nors mane mylėjai, prašau, nebekalbėk daugiau, — maldavo Tedis.

Jis troško nueiti pas savo vaikus, atgaivinti juos ir išvežti toli nuo jos. Toli nuo jos.

Doloresa uždėjo ranką ant jo pistoleto.

Tedis suspaudė savo ranką ant josios.

— Noriu, kad mane mylėtum, — pasakė ji.

— Noriu, kad mane išlaisvintum.

Ji trūktelėjo už ginklo, bet Tedis nustūmė jos ranką. Pažvelgė jai į akis. Jos atrodė tokios skausmingai šviesios. Tai ne žmogaus akys. Gal šuns. O gal vilko.

Po karo, po Dachau, Tedis prisiekė, kad niekada nieko nebežudys, nebent neturės kito pasirinkimo. Nebent kito žmogaus ginklas būtų nutaikytas į jį. Tik tuomet.

Jis negalėjo atimti dar vienos gyvybės. Tiesiog negalėjo.

Doloresa dar kartą trūktelėjo už ginklo, jos akys ėmė dar labiau švytėti, bet jis vėl nustūmė jos ranką.

Tedis pažvelgė į krantą: vaikai gulėjo tvarkingai išrikiuoti vienas šalia kito.

Ištraukęs ginklą iš dėklo atkišo jai.

Doloresa verkdama prikando lūpą ir linktelėjo. Pakėlė akis į pavėsinės stogą. Pasakė:

— Apsimesime, kad jie su mumis. Numaudysime juos, Endriau.

Jis nukreipė ginklą jai į pilvą, jo rankos ir lūpos drebėjo, pasakė:

— Myliu tave, Doloresa.

Net ir tada, jau nukreipęs į jos kūną ginklą, jis buvo įsitikinęs, kad nepajėgs to padaryti.

Doloresa nuleido akis lyg būtų nustebusi, kad ji vis dar čia, kad jis tebeklūpo šalia.

— Aš taip pat tave myliu. Taip stipriai tave myliu. Myliu kaip…

Paspaudė gaiduką. Šūvio garsas perskrodė akis, per burną išsiveržė oras, ji užsidengė ranka žaizdą ir pažvelgė į jį, kita ranka pabandė suimti jam plaukus.

Pasipylus kraujui jis prisispaudė ją prie savęs, ji švelniai prigludo prie jo kūno. Laikė ją glėby ir, įsikniaubęs į jos išblukusią suknelę, apraudojo savo siaubingą meilę.

***

Atsisėdęs tamsoje Tedis iš pradžių užuodė cigaretės kvapą, paskui pamatė žarijas, kurios suliepsnojo, kai jį stebintis Šihanas trūktelėjo dūmo.

Sėdėdamas ant lovos jis ėmė raudoti. Niekaip negalėjo nustoti. Vis kartojo ir kartojo jos vardą:

— Reičelė, Reičelė, Reičelė.

Įsivaizdavo jos akis, žvelgiančias į debesis, ir besiplaikstančius plaukus.

Kai traukuliai liovėsi, ašaros nudžiūvo, Šihanas paklausė:

— Kokia Reičelė?

— Reičelė Ledisė, — atsakė jis.

— O tu kas?

— Endrius, — pasakė jis. — Mano vardas — Endrius Ledisas.

Šihanas įjungė mažą lempelę, už grotų stovėjo Kolis ir sargybinis. Sargybinis stovėjo nusisukęs, o Kolis, rankomis laikydamasis už grotų, spoksojo į vidų.

— Kodėl tu čia?

Jis paėmė Šihano ištiestą nosinę ir nusišluostė veidą.

— Kodėl tu čia? — pakartojo Kolis.

— Todėl, kad nužudžiau savo žmoną.

— Ir kodėl tu ją nužudei?

— Todėl, kad ji nužudė mūsų vaikus ir jai reikėjo ramybės.

— Ar tu esi JAV maršalas?

— Ne. Kartą buvau. Bet jau nebesu.

— Kiek laiko tu jau čia?

— Nuo 1952-ųjų gegužės trečios.

— Kas tokia — Reičelė Ledisė?

— Mano duktė. Jai buvo ketveri.

— Kas tokia — Reičelė Solando?

— Ji neegzistuoja. Aš ją išsigalvojau.

— Kodėl? — kamantinėjo Kolis.

Tedis papurtė galvą.

— Kodėl? — neatlyžo Kolis.

— Nežinau, nežinau…

— Žinai, Endriau. Pasakyk kodėl.

— Negaliu.

— Gali.

Tedis susiėmė už galvos ir ėmė linguoti.

— Neverskite to sakyti. Prašau. Prašau, daktare.

Kolis sugniaužė virbus.

— Noriu išgirsti, Endriau.

Tedis pažvelgė pro grotas į Kolį, norėjosi prišokti ir įkąsti jam į nosį.

— Todėl, kad, — pasakė ir nutilo. Jis suvilgė burną ir nusispjovė ant grindų.

— Todėl, kad nepajėgiau ištverti, leidęs žmonai nužudyti mūsų vaikus. Nekreipiau dėmesio į požymius. Tikėjausi, kad viskas susitvarkys savaime. Nužudžiau juos, nes nesuteikiau jai pagalbos.

— O toliau?

— Toji mintis mane gniuždė. Nepajėgiau su ja susitaikyti.

— Bet privalėsi. Supranti?

Jis linktelėjo. Prisitraukė kelius prie krūtinės. Šihanas atsisuko į Kolį. Kolis spoksojo į juos pro grotas. Prisidegė cigaretę. Ramiai stebėjo Tedį.

— Aš baiminuosi, Endriau. Tas pats buvo nutikę ir anksčiau. Prieš devynis mėnesius įvyko lygiai toks pat lūžis. Bet paskui tu vėl smukai. Labai greitai.

— Atsiprašau.

— Vertinu tai, — tęsė Kolis, — bet taip iš karto negaliu priimti atsiprašymo. Privalau įsitikinti, kad grįžai į tikrovę. Negalime leisti, kad dar kartą nusmuktum.

Tedis pažvelgė į Kolį, itin liesą žmogelį pajuodusiais paakiais. Tai žmogus, atskubėjęs jam į pagalbą. Žmogus, kuris galbūt yra vienintelis tikras draugas.

Tedis įsivaizdavo matąs žmonos akyse šūvio garso atspindį, juntąs šlapius sūnų riešus, kai dėjo jų rankeles ant krūtinių, matąs dukters plaukus, kai braukė juos smiliumi jai nuo veido.

— Aš nenusmuksiu, — užtikrino jis. — Mano vardas — Endrius Ledisas. Aš nužudžiau savo žmoną Doloresą penkiasdešimt antrųjų pavasarį…

25

Kai Tedis pabudo, saulė plieskė į kambarį.

Jis atsisėdo žvilgsniu ieškodamas grotų, bet jų nepamatė.

Tik langą, esantį žemiau negu turėtų būti — susiprato sėdįs ant viršutinio gulto kambaryje, kuriuo dalijosi su Trėjumi ir Bibiu.

Kambaryje nieko nebuvo. Nušoko nuo gulto, atidaręs sieninę spintą aptiko ten savo drabužius, ką tik iš skalbyklos, apsivilko. Priėjęs prie lango užkėlė koją ant krašto, kad užsirištų batą, apžvelgė teritoriją ir pamatė vaikštinėjančius pacientus, sanitarus ir sargybinius — visų po lygiai. Vieni sukiojosi priešais ligoninę, kiti toliau tvarkė aplinką, dar kiti rūpinosi rožių krūmų likučiais palei pastato pamatus.

Rišdamasis antrąjį batą atidžiai apžiūrėjo rankas. Jokių virpulių. Regėjimas buvo toks pat aštrus kaip vaikystėje, protas — taip pat.

Išėjęs iš kambario nulipo laiptais žemyn į lauką, dengtoje perėjoje prasilenkė su sesele Marino, ji nusišypsojo ir pasisveikino:

— Labas rytas.

— Gražus rytas, — atsakė jis.

— Puikus. Manau, kad audra galutinai išpūtė vasarą.

Persisvėręs per turėklus Tedis pažvelgė į žydrą kaip kūdikio akys dangų, užuodė ore tvyrančią gaivą, kurios nebuvo jutęs nuo birželio.

— Pasimėgauk diena, — palinkėjo seselė Marino ir nukaukšėjo perėja. Tedis nulydėjo ją žvilgsniu, patiko jos klubų siūbavimas, pajuto, kad tai galbūt jo pasveikimo ženklas.

Išėjęs į lauką prasilenkė su keliais sanitarais, laisvadieniu mėtančiais kamuolį, jie pamodami pasisveikino:

— Labas rytas.

Atsakydamas Tedis taip pat jiems pamojavo:

— Labas rytas.

Išgirdo besišvartuojančio prie doko kelto sireną, pamatė Kolį, kalbantį su viršininku pievelėje priešais ligoninę. Pastebėję Tedį abu linktelėjo, atsakydamas linktelėjo ir Tedis.

Prisėdęs ant ligoninės laiptelių kampo apsižvalgė ir pasijuto taip gerai, kaip senokai nebuvo jautęsis.

— Imk.

Jis paėmė cigaretę. Įbrukęs į burną pasilenkė arčiau liepsnelės. Prieš spragtelint žiebtuvėliui spėjo užuosti benzino tvaiką, sklindantį iš Zippo.

— Kaip šįryt jautiesi?

— Gerai. O tu? — Jis įtraukė dūmus į plaučius.

— Negaliu skųstis.

Tedis pastebėjo, kad Kolis ir viršininkas juos stebi.

— Ar kada sužinosime, kokią ten knygą nešiojasi viršininkas?

— Ne. Mirsime taip ir nesužinoję.

— Baisi gėda.

— Galbūt šioje žemėje kai kurių dalykų mums nelemta sužinoti. Susitaikykim su tuo.

— Įdomi perspektyva.

— Na, pabandysiu.

Jis dar kartą trūktelėjo cigaretės, pastebėjo, koks saldus tabako skonis. Sodresnis, tiesiog limpantis prie gomurio.

— Tai koks kitas mūsų žingsnis? — paklausė Tedis.

— Tu man pasakyk, bose.

Jis nusišypsojo Čakui. Jiedu sėdėjo nutvieksti ryto saulės, atsipalaidavę, elgdamiesi taip, tarsi viskas pasaulyje būtų puiku.

— Turime rasti būdą, kaip dingti iš šios uolėtos salos, — pratarė Tedis. — Neškime savo subines namo.

Čakas linktelėjo.

— Tikėjausi, kad ką nors panašaus pasakysi.

— Turi minčių?

Čakas paprašė:

— Luktelk minutėlę.

Linktelėjęs Tedis atsišliejo į laiptus. Praslinko minutė. Gal keletas. Stebėjo, kaip Čakas pakėlė ranką, tuo pat metu papurtydamas galvą pamatė, kaip Kolis linktelėjo pritardamas, paskui Kolis kažką pasakė viršininkui, ir jie, perėję pievelę, lydimi keturių sanitarų, pasuko Tedžio link. Vienas sanitaras ėjo laikydamas baltą ryšulėlį — lyg kažkokį audeklą. Kai sanitaras išvyniojo ryšulį ir kažkas suspindo saulėje, Tedis pastebėjo, kad tai kažkoks metalinis daiktas.

Tedis suabejojo:

— Nežinau, Čakai. Manai, kad jie mūsų?

— Ne, — Čakas atlošė galvą ir šiek tiek prisimerkęs nuo saulės nusišypsojo Tedžiui. — Mes per daug protingi tam reikalui.

— Tikrai, — pritarė Tedis. — Per protingi, ar ne?

Content

Лихэйн Деннис Kuždesių sala