Lee Tonya Lewis

Crary Crystal Anthony Mac

Niujorkiečių dienoraščiai

Iš anglų kalbos vertė

Gytis Kudarauskas

Turinys

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

Epilogas

Išnašos

Spaikui — už visą tavo meilę ir įkvėpimą.

— T. L. L.

Mano angelėliams — Koli Hinton ir Elai En — vien jūsų šypsenos žadina mane kas rytą. Teima ir Magelanas Makkreiriai — mano tėvai, mano atrama, mano stiprybės šaltinis — tokie tėvai yra didžiausias vaikų pasididžiavimas, — šį palikimą tikiuosi pratęsti.

— C. M. A.

Gyvenimo ritmas yra džiazo ritmas, Mieloji.

Dievai šypsosi mums...

Lankston Hughes

1

Gera išvaizda jau seniai tapo Manio Markso gyvenimo būdu. Įvaizdis buvo išties svarbi jo egzistencijos dalis. Kaskart, žengdamas iš savo prabangaus namo Harleme, jis vilkėdavo patį geriausią apdarą, kokį tik už savo pinigus ir ryšius galėdavo įsigyti. Itin konkurencingame Manhatano nekilnojamojo turto versle įvaizdis galėjo lengvai virsti tikrove. Ir jau artimiausioje tikrovėje Manis rengėsi padaryti įspūdį savo naujiems klientams, nepaisant to, kad šis nekilnojamojo turto pardavėjo vaidmuo jam buvo jau gerokai įgrisęs.

Šiandien Manis Marksas buvo išsičiustijęs pačiais puikiausiais savo vasariniais drabužiais: plačiomis chaki spalvos drobinėmis kelnėmis, šiugždančiais baltais marškiniais su prasegta apykakle ir sportiniu Etro švarku rusvais bei tamsiai mėlynais langeliais. Striukė paryškino jo kakavos rudumo odą ir chemiškai balintus dantis. Jam nuolat buvo kalama, kokia žavinga jo šypsena, tad šį turtą jis puoselėjo beveik taip pat kruopščiai, kaip ir savo liekną, raumeningą stotą. Hermes nosinaitė kairėje kišenėje buvo ypatingas akcentas; Manis vylėsi, jog ši detalė turėtų duoti ženklą pasauliui, kad jam nesvetimas rafinuotumas.

Pirmasis šios dienos darbas — vaidybinis pasivaikščiojimas su naujaisiais klientais Džonsais prieš jų pirmąjį apsilankymą Parko aveniu 515 — daugiabutyje, palankiame naujajam juodajam kapitalui. Šiaip jis sutikdavo savo klientus šoferio vairuojamu automobiliu. Paimti atvykėlių (tokių kaip Džonsai) jis užvažiuodavo į viešbutį, o pas miesto gyventojus atvykdavo tiesiog prie jų namų; pastariesiems teikė pirmenybę. Kartais susitardavo susitikti tiesiog prie būsto, kurį reikėdavo aprodyti. Bet šiandien buvo pirmas kartas rugpjūtį, kai temperatūra nukrito žemiau 90 laipsnių pagal Farenheitą, tad įvairumo dėlei buvo galima pakvėpuoti gaiviu Manhatano oru, nepersunktu troškių vasaros — deginamų riestainių, riešutų, garstyčių, kebabų ir svogūnų — kvapų. Vasaros pabaigai artėjant, gaivaus oro banga leidosi ant Manhatano.

Atvyko Džonsai. Nors Erikas ir Tamara Džonsai ir buvo Tendės Bruks draugai, jie atvyko iš vidurio vakarų ir reikalavo ypatingo dėmesio. Kaip tik tai ir vargino Manį. Bent jau tie žmonės būtų kuo nors ypatingi ir pažintis su jais praverstų. Tačiau, Manio akimis, Džonsai nebuvo niekuo ypatingi, o „paprasti“ milijonieriai jau kurį laiką jo nedomino. Tikroji problema nebuvo jų lėšų trūkumas. Veikiau jie atrodė nuobodūs. Abudu tiesiog eiliniai žmogeliai pilkais vidutinių dizainerių pasiūtais kostiumais ir be įmantrumo. Bet Tendė pati asmeniškai perdavė juos Maniui ir leido suprasti, jog privalo jais pasirūpinti. O tokiam nurodymui Manis nepaklusti nesiryžo.

Manis priminė sau, kad komisiniai — nesvarbu, kas juos mokėtų — tai juk pinigai banke. Nekreipdamas dėmesio į Džonsų trūkumus, Manis turėjo pelnyti šios jaunos juodaodžių poros, atvykusios iš Flosmuro Ilinojaus valstijoje, pasitikėjimą tam, kad ši nupirktų trijų milijonų dolerių vertės butą kaip tik iš jo. Brokerio vardas labai svarbus potencialiems pirkėjams — šią taisyklę Manis buvo išmokęs jau savo karjeros pradžioje, tad surežisavo šią apžiūrą taip, jog pabrėžtų savo solidumą. Patikima jo firmos reputacija buvo daugelio metų kruopštaus strateginio planavimo rezultatas. Trijulei laviruojant tarp madingai apsitaisiusių pirkėjų, šmižinėjančių Madisono aveniu, Manis pabandė šiame prašmatnių žmonių knibždėlyne įsivaizduoti Tamarą Džons. Vienus atvykėlius Manhatanas jaudino ir stimuliavo, suteikdamas jiems galimybę gyventi patį nuostabiausią ir prabangiausią gyvenimą, kokį tik jie galėjo įsivaizduoti, tačiau kitus be jokio gailesčio sukramtydavo ir išspjaudavo visiškai palaužtus. Manis nematė Tamaros ateities šiose gatvėse.

— Laba diena, pone Marksai, — šūktelėjo orus juodaodis Hermes portjė, Maniui praeinant pro prabangią parduotuvę, sausakimšą moterų, nekantraujančių išleisti šešis tūkstančius Birkin rankinei.

— Sveiki! — atsakė Manis, akies krašteliu sekdamas Džonsus, atidžiai stebinčius pasisveikinimo sceną. Triuko esmė buvo pademonstruoti, kad jis — savas šiame mieste, savas tarp šio miesto gyventojų. Jie turi pajusti, jog Madisono aveniu yra prieinama Maniui ir jiems patiems. Brangios firminės parduotuvės baugina dažną atvykėlį, kurį akiplėšos pardavėjai priverčia jaustis nevisaverčiu. Manis buvo tikras, kad ši pora iš šalies glūdumos, nors ir stokojanti deramo savoir faire1, žinojo Madisono aveniu reikšmę. Kiekvienas pasisveikinimas su nuolatiniais rajono lankytojais kėlė Manio prestižą jų akyse. Manis tikėjosi, kad jo familiarumas su šiuo pasauliu, kuriame čionykščiai miesto gyventojai lakstė po juvelyrines parduotuves, nešini Barneys krepšiais, šnekučiavosi mobiliaisiais ir gracingai tarsi šokėjai mojo taksi, turėtų išsklaidyti šių apylinkių paslaptingumą jo klientams.

Trijulei belaukiant žalio šviesoforo signalo 64-osios ir Madisono aveniu sankryžoje priešais Krizia krautuvėlę, prie jų pričiuožė rolsroisas, iš kurio išlipo Fifi Penivisl, neabejotinai ir tądien išsirengusi šturmuoti savo kreditinių kortelių aukštumų. Manis negalėtų tiksliau aprašyti šios scenos, kaip Fifi tiesiog pakibo ant jo ir pakštelėjo į abu skruostus tarsi motina, nelauktai atradusi dingusį sūnų, kurio jau niekada nesitikėjo pamatyti.

— Kaip laikaisi, mielaaasis? — uždainavo ji.

Fifi buvo liesa kaip šakalys, tikra Aukštutinio Ist Saido čiabuvė, deganti aistra Chanel kostiumėliams ir akiniams milžiniškais apvaliais stiklais. Jis susipažino su ja dar prieš atidarydamas nuosavą nekilnojamojo turto agentūrą, kai dirbo Tiffany. Gestikuliuodama rankomis, Fifi palinko savo Ferragamos apdaruose ir saulės spinduliai nutvieskė nesuskaičiuojamą gausybę masyvių žiedų ir papuošalų, užgožiančių jos trapią figūrą. Grožis seniai buvo išblėsęs ir tik šie žaisliukai, it kokie muziejaus eksponatai, liudijo apie geresnius laikus.

— Kaip čia pasakius, mėginu užsidirbti pragyvenimui, — atsakė Manis apsimestinai kukliai, kaip kadaise buvo išmokęs iš Tendės.

— Na, aš pasakyčiau, kad tu jau kaip reikiant užsidirbęs pragyvenimui, — Fifi pamerkė Maniui. — Tai kada gi vyksti į Vinjardą2?

Manis liko patenkintas tuo, jog ji paminėjo atostogas Vinjarde Džonsams girdint. Tačiau pabrėždamas savo pietinį akcentą, kurį tokie šiauriečiai kaip Fifi laikė žaviu, teištarė:

— Manai, kad aš visą laiką tik atostogauju? Kai kuriems iš mūsų tenka dar ir dirbti.

Fifi sukikeno, lyg būtų pakylėta šio Manio sąmojo. Ji turėtų būti patenkinta. Jos paskutinė Tiffany „akcija“ Maniui tarpininkaujant buvo 15 procentų nuolaida septyniasdešimt penkioms gryno sidabro apyrankėms, kurias ji padovanojo savo dukteriai vestuvių proga.

— Tu toks nuostabus. Argi jis nenuostabus? — paklausė ji, plekšnodama jam per skruostą ir žvelgdama į Džonsų pusę, suprantama, nesitikėdama sulaukti atsakymo. Ji tęsė savo misiją. Joks asmuo už Fifi anklavo ribų nebuvo jai svarbus, o Džonsai tuo labiau, tačiau jos apsireiškimas Maniui buvo neįkainojamas.

— Kas ji tokia? — paklausė Tamara.

— Fifi Penivisl. Viena iš mano buvusio darbdavio klienčių. Labai turtinga. Man regis, jos tėvas turėjo plieno kompaniją ar kažką panašaus, — apie savo papuošalų pardavėjo karjerą Manis, žinoma, nutylėjo.

— Ji ir atrodo taip, tarsi maudytųsi pliene, — Tamara vis dar spoksojo jai įkandin, tarsi ta būtų buvusi pati karalienė Elzbieta. Fifi išties padarė įspūdį; galimas daiktas, ji netgi garantavo Maniui šį sandorį. Bent jau Tamara buvo sužavėta. Ji, tiesą sakant, net nusišypsojo. Iki šios akimirkos, kurios liudininku jis ką tik tapo, Manis apskritai abejojo, ar ji sugeba savo sunkiasvorius žandus sudėti į šypseną.

Tą akimirką Manis buvo pilnas pasitikėjimo. Šis jausmas apimdavo jį kiekvieną kartą pasijutus šiame mieste savu žmogumi, tikru niujorkiečiu. Dabar jis būtų galėjęs parduoti Džonsams kad ir visą Centrinį parką. Jiems tebežingsniuojant Madisono aveniu, jo klientai pastebimai atsipalaidavo, jausdamiesi pakliuvę į geras rankas. Manis buvo jų gidas safaryje per Manhatano džiungles. Dabar Manio žingsnis tapo dar tvirtesnis, ir jis visa savo esybe susiliejo su aukštutiniu Ist Saidų, visiškai pamiršęs, kad ir pats kadaise buvo atvykėlis iš Alabamos.

Labai daug laiko prabėgo nuo tos dienos, kai jis prieš daugiau negu septyniolika metų pasirodė Brukline, prie savo pusbrolio Tomio buto durų ketvirtajame aukšte. Su savimi jis turėjo kareivišką lagaminą ir vilkėjo Brooks Brothers3 kostiumą, kurį buvo gavęs dovanų iš savo senelių mokyklos baigimo proga. Manis visą naktį išsėdėjo ant sausų, suskilinėjusių medinių grindų Tomio priebutyje, laukdamas pusbrolio sugrįžtant. Iš gretimo buto sklido kepamos žuvies kvapas, privertęs Manio skrandį groti. Manis dėl to nesuko sau galvos, nes jautėsi be galo laimingas, pagaliau atvykęs į Niujorką. Jeigu jis dar būtų pasilikęs Birmingame bent dieną, būtų pasidaręs sau galą, ne kitaip. Jis būtų ilgai neištvėręs, dirbdamas savo tėvo statybų bendrovėje, o motina — apsivertusi savo kape, jeigu jis būtų sutikęs dirbti Haley universalinėje parduotuvėje stalo įrankių pardavėju — tuo metu tai buvo vienintelė perspektyva. Ilgai nesvarstęs, jis pasiėmė senelių duotus pinigus (dar vieną pabaigtuvių dovaną) ir nusipirko už juos bilietą į Niujorką.

Atvykęs praleido naktį prie Tomio durų, laukdamas sugrįžtančio iš darbo pusbrolio, kuris dirbo barmenu Vilidže. Manis buvo toks susijaudinęs, kad net nejuto nemalonaus kvapo ir nesuko galvos dėl menkai apšviestos laiptinės. Jis atvažiavo čia pradėti naujo gyvenimo. Jaunam juodaodžiui gėjui pritapti Alabamoje buvo sunku. Ir visai ne dėl to, kad jis nemėgo merginų, su kuriomis niekada ir nesusitikinėjo, išskyrus išleistuvių vakarą, į kurį jis atėjo su Liucile Pritkins, paskutiniaisiais metais sėdėjusia su juo viename suole per raštvedybos pamokas. Teisybės dėlei derėtų pridurti, kad ji irgi nelabai domėjosi vaikinais.

Tomio balsas prižadino Manį iš snaudulio.

— Ką čia veiki ant grindų, kaimo subine?

Vos tik pažvelgęs aukštyn į augalotą Tomio figūrą, jo garbanas ant pakaušio ir žalias katės akis, aptemptus mėlynus džinsus (daug ankštesnius, nei Manis kada nors būtų išdrįsęs mūvėti), jis išsyk suprato pasielgęs teisingai. Manis atsistojo, norėdamas kaip reikiant pasisveikinti su savo vyresniuoju pusbroliu — taip, kaip motina jį to išmokė. Jis niekaip negalėjo liautis šypsojęsis.

— Kokių velnių tu toks laimingas? — nesuprato Tomis, vieną po kito rakindamas, kaip Maniui pasirodė, visą tuziną skląsčių. Manis nusekė paskui savo patyrusį vyresnįjį pusbrolį it koks mažytis šunelis.

Jiems įėjus į nedidelį pusbrolio butą, Manio akys užkliuvo už margintų užuolaidų, prikabintų palubėje. Jo žvilgsnis stabtelėjo ir ties jaukiu kampeliu — lova, stovinčia kambario viduryje, kurią puošė visas kalnas įvairiaspalvių aksominių pagalvių. Manis ėmė svarstyti, koks jausmas turėtų apimti gulint tokioje puikioje lovoje. Lova iš tiesų atrodė be galo prabangiai. Tačiau Tomis, matyt, perskaitęs pusbrolio mintis, trumpai nukirto:

— Tu miegosi ant sofos.

Manis pasijuto it liežuvį prarijęs ir tylomis linktelėjo, vildamasis, kad dar nesuspėjo padaryti ko nors nepataisoma. Tomis atitraukė juodo aksomo užuolaidą, atidengdamas nedidelį gelstelėjusį šaldytuvą. Atidaręs šaldiklio kamerą, išėmė plastikinį maišelį, pripildytą rudo, į žolę panašaus turinio. Jis išsitraukė keletą popieriaus juostelių ir susisuko iš jų kažką, primenantį cigaretę. Manis su nuostaba žvelgė į šį naują pasaulį, kuriame jo paties šeimos narys jautėsi toks kupinas pasitikėjimo ir toks nevaržomas, tarsi jam būtų buvę nusispjauti į tai, ką apie jį mano visi kiti. Prisidegęs cigaretę, kurios kvapas nebuvo panašus į įprastinės cigaretės, Tomis galiausiai vėl prisiminė Manį.

— Leisk man tave gerai apžiūrėti. Nusivilk šitą apgailėtiną švarką, nejaugi tai tavo tėčio kostiumas?

Tomio žvilgsnis nutvilkė jį tarsi liepsna; Manis stovėjo sustingęs.

— Nesiruošiu tavęs suėsti, noriu tiktai gerai žvilgtelėti į tave. Turiu pripažinti, kad tapai visai simpatišku vaikinu. Šiek tiek per liesas, bet mes tave pripumpuosim. Vietiniams berniukams ne juokais patiksi.

Manio veidą nutvieskė ugnis. Iš kur Tomis žinojo? Nejaugi tai buvo taip akivaizdu, o gal Manis paprasčiausiai Tomiui priminė jį patį, atvažiavusį į Niujorką „atrasti savęs“?

— Bet tau reikia naujų drabužių. Ar turi nors kiek pinigų?

— Taip.

— Gerai, tuomet važiuosim į SoHo ir nupirksim tau naujas drapanas. Be to, turėsi mokėti man nuomą.

— Žinau, tėtis man sakė.

— Puiku. Vadinasi, mes suprantame vienas kitą. Mes dar... mes dar... — Tomis užsikirto, apimtas netramdomo kosulio priepuolio. Turbūt tai nuo tos dvokiančios cigaretės, šmėstelėjo Maniui. — Mes dar pagyvensime! Tačiau dabar man reikia... pamiegoti, — pridūrė Tomis, vis dar neatsigaudamas po staigaus priepuolio. — Kai atsikelsiu, pirmiausia trauksime ko nors užkąsti ir apsipirkti, o tuomet truputį pasižvalgysime po miestą.

Manis prasėdėjo ant mažos sofos, niekaip negalėdamas užmigti — jis buvo visas pagautas jaudulio ir pakilios nuotaikos. Tomio pogulis virto šešetą valandų trukusiu miegu, pripildytu niurnėjimo, atodūsių, kosulio ir šnabždesio. Tačiau, vos tik prabudęs, jis nusiprausė po dušu, įlindo į juodas odines kelnes ir baltus trumparankovius marškinėlius ir atrodė taip, lyg būtų išmiegojęs visą naktį ir vėl pasirengęs linksmintis.

Tą pačią dieną Manis įsimylėjo Tomį ir Niujorką. Tomis jam aprodė visą Vilidžą, kuris nė kiek nebuvo panašus į tą kaimą, kokį Manis įsivaizdavo4. Manis nusipirko pačius siauriausius džinsus, į kokius tik galėjo įsprausti savo mažą užpakalį — 27 dydžio. Ir tada Tomis atvėrė jam Niujorką — kaip tik tokį, apie kokį jis ir svajojo: pilną šokių, klubų, lėbavimo, pobūvių ir vyrų. Manis prarado nekaltybę Niujorke, sporto klube, kuriame jis pradėjo lankytis kartu su Tomiu. Gyvenimas buvo tikra idilė jiems abiem iki to ryto, kai Tomis nebepakilo iš lovos. Kaip paaiškėjo, dėl to kaltas buvo kažkoks AIDS. Tuomet atėjo sunkūs laikai. Tomis nyko akyse ir netrukus mirė. Manis visiškai neturėjo pinigų, tačiau jokiu būdu nesirengė grįžti atgal į Alabamą.

Nuo šiol Manio jau neapleido mintis, kad jis iš tiesų yra tikras Aukštutinio Ist Saido čiabuvis, nepaisant to, kad gyvena Harleme. Jis tapo Manhatano aukštuomenės nariu, nors ir nelabai svarbiu. Jo didžiausių gerbėjų — Tendės Bruks ir pačios Loren Tomas dėka — jis mėgavosi kone nekilnojamojo turto brokerio-žvaigždės statusu tarp afroamerikiečių elito. Ir vis dėlto, paprasčiausias nekilnojamojo turto brokeris niekuomet nebus laikomas svarbiu asmeniu — ši mintis pastaruoju metu vis labiau spaudė jo dvasią. Trūko didžiojo sandorio, užkelsiančio jį į pačią viršūnę ir garantuosiančio jam gausybę pinigų, kartu ir aukštuomenės pagarbą. Nors jis ir valdė pelningiausią juodaodžių nekilnojamojo turto agentūrą Manhatane, daugeliui buvo ir liko viso labo gerai apmokamas pardavėjas.

— Matau, visai neblogai pažįstate apylinkes, — Eriko Džonso pastaba nuskambėjo Maniui kaip įvertinimas. Jis buvo panašus į gražų šviesiaodį pavyzdinį berniuką, kuris niekada neatsispiria pagundai sušlamšti pyragėlį, tinkamai progai pasitaikius.

— Penkiolika metų versle šį tą reiškia.

— Penkiolika metų Niujorke?

Manis išdidžiai linktelėjo, praeidamas pro Daniel, šiuo metu geriausią Niujorko restoraną, įsikūrusį viename iš Donaldo Trumpo adaptuotų daugiabučių.

— O jūsų akcentas? — paklausė Erikas. Šis klausimas Maniui išsyk sukėlė įtarimą. Erikas buvo iš vidurio vakarų — tos vietos, į kurią iš pietų persikėlė daugybė juodaodžių. Priešingai negu Niujorke, Flosmure pietinis akcentas tikrai niekam nekeltų susižavėjimo.

Manis pateikė versiją, tapusią jo „istorija“ nuo to laiko, kai įsidarbino Tiffany:

— Esu kilimo iš Birmingamo Alabamos valstijoje, bet persikėliau į Niujorką dėl mokslų. — Visi tuomet gerbė studentą, uždarbiavusį po paskaitų, kad galėtų sudurti galą su galu.

— Nejaugi? — Erikas pastebimai atkuto. Jo žmona ir toliau tylomis žingsniavo šalia. Maniui jos beveik pagailo. Rodėsi, kad laukinė šio miesto energija ją tiesiog dusino. Jis jau vaizdavosi, kaip jos reikalai pakryps po persikraustymo.

Erikas daugybę vakarų praleis ne namie, vykdamas į vėlyvus verslo susitikimus ir vakarienes su rėmėjais. Iš pradžių jis kviesis su savimi ir žmoną. Ji eis su juo vieną, galbūt porą kartų — tol, kol jos neįbaugins stambaus kalibro draugija. Pamažu ji nustos lydėjusi jį į pobūvius ir verslo išvykas, teikdama pirmenybę namams. Jis liausis ją kvietęs. Tuomet Manis ims pastebėti Eriką mieste, apsuptą gausios kompanijos. Manis neįsivaizdavo jųdviejų, ilgai ištveriančių kartu. Tokie patrauklūs, agresyvūs vyrai kaip Erikas visuomet imdavo reikalauti daugiau dėmesio, vos tik patikėdavo migla, kurią jiems į akis mielai pūtė miestas.

Erikas tęsė:

— Kur gavote bakalaurą?

Manį persmelkė įtarimas. Jam nepatiko Eriko kišimasis į jo asmeninius reikalus. Koks turėtų būti kieno reikalas, kur žmogus mokėsi, pagalvojo Manis, jausdamas kylantį nevisavertiškumą. Erikas Džonsas buvo toks tipas, kuriam klausimas apie bakalauro studijas tebuvo įžanga — mintyse jis jau rikiavo aukštesnius mokslinius laipsnius.

— Aš mokiausi Niujorko universitete, — tepratarė Manis ir greitai pakeitė pokalbio temą, siekdamas rudos odos aplanko ir ištraukdamas iš jo dienos maršrutą. — Pirmajam butui, kurį šiandien apžiūrėsime, reikės remonto. Iš viso du tūkstančiai penki šimtai kvadratinių pėdų ploto, trys malkomis kūrenami židiniai, erdvi virtuvė ir daug šviesos. — Jie turbūt suprantą, kad Niujorke apleistas butas galįs kainuoti milijonus vien dėl savo vietos. Garsi agentė Barbara Korkoran, kuri dar savo karjeros pradžioje įvertino remontuotino būsto privalumus, pasiūliusi vienai garsių Niujorko šeimų „apleistą namą už trisdešimt du milijonus“. Manis pasižiūrėjo į Tamarą ir Eriką, mėgindamas išskaityti kokį nors ženklą jų veiduose. Pirmasis vizitas pačią pirmąją dieną visada būdavo pats sunkiausias.

— Ir kiek jis kainuoja? — paklausė Tamara ūmai, netikėtai pačiam Maniui.

Manis žvilgtelėjo į kainą, nors ir taip žinojo atsakymą. Jis labai nemėgo šios akimirkos su tokiais žmonėmis kaip Džonsai.

— Prašo trijų milijonų.

— Už du tūkstančius penkis šimtus kvadratinių pėdų? — Tamaros balsas pakilo visa oktava.

Manis vos tvardėsi. Pirmiausias dalykas, kurį turėtų padaryti šie nespėję nė kojų gerai apšilti provincijos pirkėjai — tai susipažinti su Manhatano nekilnojamojo turto kainomis. Giliai įkvėpęs, jis mėgino sukaupti kiek galima daugiau ramybės savo balse ir tik tada prabilo. Tačiau viskas, ką tesugebėjo išspausti, buvo:

— Tokio dydžio butai šioje vietoje yra verti didelių pinigų, — jis vos susilaikė neištaręs: „širdele“.

Manis žinojo, kad pastaba buvo per trumpa, tačiau jo kantrybė seko. Jam buvo iki gyvo kaulo įgrisęs šitas teatras, kuriame kainos visuomet sukeldavo šoką, ypač tokiems žmonėms, kurie turėjo pinigų, bet nežinojo, kaip juos išleisti. Verksniai. Taip, nekilnojamasis turtas Manhatane buvo brangus. Arba susitaikyk su tuo, arba važiuok į Niudžersį. Maniui nepatiko tai, kad jis nuolatos turėjo įrodinėti žmonėms šio miesto vertę. Jeigu jie nesuprato to, kad gyvenimas karališkajame pasaulio mieste su visais jo patogumais ir prabanga turėjo didžiulę kainą, tuomet Manis nenorėjo su jais turėti jokių reikalų. Šiaip ar taip, ši porelė nebuvo jo mėgstamiausia klientūra. Teisybė, Erikas Džonsas buvo klestintis Čikagos verslininkas ir kylanti žvaigždė Niujorke. Bet jis neturėjo savo stiliaus. Jeigu Tendė nebūtų jų rekomendavusi, Manis dabar tikriausiai lydėtų paskutinį vasaros savaitgalį Loren vasarnamyje Martas Vinjarde.

— Kodėl mums neįėjus į vidų ir gerai neapžiūrėjus šio buto išplanavimo? Du tūkstančiai penki šimtai pėdų gali būti labai erdvu. Be to, visada galite perstumti sienas ir įsirengti kokius tik norite kambarius.

— Hmm, — Tamara lyg ir suminkštėjo. — Bet jis maždaug mano svečių korpuso dydžio.

Manis šiaip taip susilaikė neatrėžęs: „Tai ir pasilik savo prakeiktam Flosmure!“ Tačiau pasiūlė užlipti laiptais aukštyn ir pasižvalgyti. Ten jis patikino, kad jie tik pradėję savo paieškas ir kad rinkoje gausybė jų dėmesio vertų pasiūlymų. Kainų šoko terapija tik prasidėjo, o kartu su ja ir Manio galvos skausmai.

2

Vos tik įėjusi į didžiąją Pierre viešbučio banketų salę, elegantiškai serviruotą kviestiniams priešpiečiams, Tendė Bruks prisiminė daugybę kitų jos Niujorke organizuotų labdaringų susitikimų ir vos atsispyrė nostalgijai. Tik ne dabar. Šiandien ji — garbės svečias, šiandien bus įvertintos jos ilgametės pastangos, padėjus surinkti milijonus dolerių pačioms prestižiškiausioms Manhatano labdaros organizacijoms. Tačiau jos nuotaika nebuvo džiugi. Ji buvo ne juokais susirūpinusi, karštligiškai mąstydama ir planuodama, kaip užtikrinti tai, kad šis renginys netaptų paskutiniuoju jos triumfu.

Būdama penkiasdešimt vienerių, Tendė galėjo varžytis su bet kuria moterimi virš trisdešimties. Jos kakavinė oda daugybės masažų ir brangių kremų dėka vis dar buvo nepriekaištinga, be menkiausios raukšlelės veide. Jos tamsūs plaukai, tobulai prižiūrėti kas savaitę lankantis grožio salonuose, nesiekė pečių. Jos rafinuotą išvaizdą pabrėžė firminis smėlio spalvos Chanel kostiumėlis su auksinėmis sagomis. Šį komplektą ji įsigijo prieš penkiolika metų laikais, kai pirkdavo naujus modelius kiekvienam sezonui, šiems dar nepasirodžius parduotuvėse. Jos svoris visą laiką siekė maždaug 55 kilogramus, nors išlaikyti tokią figūrą esant penkių pėdų ir šešių colių ūgio darėsi vis skausmingiau. Tačiau skausmas Tendei buvo gyvenimo variklis. Ji buvo patyrusi daugybę išbandymų ir visus kantriai ištvėrusi.

Ji pažvelgė į lino pluošto kortelę su auksiniu kaligrafišku įrašu, kurią gavo vos tik atvykusi, norėdama pasižiūrėti, kur jos vieta. Tik pajudėjus scenos link, pribėgo Liza, smulkutė šviesiaplaukė, ir pabučiavo Tendei į abu skruostus.

— Tende, atrodai, kaip visada, puikiai. Tu sėdi prie antrojo stalo, prie pat scenos.

— Ačiū, Liza. Viskas atrodo žavingai. Tu puikiai pasidarbavai, — pagyrė Tendė.

— Tu tokia maloni. Aš mokiausi iš geriausių. Ar padėsi man organizuoti kitų metų vaikų globos renginį? Šį kartą mums labai tavęs trūko. Be tavęs renginys nebuvo toks puikus.

— Nežinau. Vis jaučiu, lyg dar būtų per anksti. Tačiau aš būtinai pranešiu, — atsakė Tendė, žvelgdama tiesiai Lizai į akis, norėdama įsitikinti, ar ši jauna moteris pajuto jos svyravimą.

— Aš suprantu. Jokio spaudimo. Bet tu esi nepakeičiama.

— Ačiū tau, — Tendė kukliai nusišypsojo ir nuėjo prie savo stalo.

Prie kito stalo, papuošto orchidėjomis, jau trypčiojo kitas tos dienos garbės svečias — Dženifer Volters. Dženifer buvo tikras filantropijos stebuklas. Jos tėvai buvo labai turtingi, susikrovę kapitalą iš geležinkelių verslo. Ji pati, žinoma, sėkmingai ištekėjo — už vyro, paveldėjusio pasakiškus telekomunikacijų imperijos turtus, be to, ir jo paties teisininko karjera buvo stulbinanti.

Dženifer buvo sumani moteris, turinti gerą širdį ir didelę piniginę, pastaraisiais metais išdalijusi milijonus Niujorko menininkų organizacijoms, vaikų grupėms, benamiams ir ŽIV programoms. Šalia jos Tendė jautėsi kiek per menka, tačiau visai ne dėl to, kad ją baugintų kolegės turtai. Ji suvokė, kad pastaruoju metu ją užgriuvusios negandos kaskart tolyn stums nuo šios svarbios scenos, ant kurios ji taip sunkiai prasibrovė. Net ir po mirties jos vyro silpnumas neduos ramybės.

Tendės kelias į šią dieną buvo atkakli kova. Jaunystėje Tendė visada žinojo, kad pateks tarp svarbiausių dviejų procentų žmonijos gyventojų. Ji svajojo pietausianti su turtuoliais ir artimai bendrausianti su garsenybėmis. Jos tėvai gyveno pasiturimai — turtingiau negu dauguma juodaodžių Čikagoje. Jos tėvui priklausė laidojimo biuras, o mama rūpinosi namais, Tende ir jos jaunesniuoju broliuku. Tendė buvo klasikinis maksimalisto pavyzdys: visada siekė palankaus savo tėvo įvertinimo, kuris pernelyg retai suteikdavo jai tokį malonumą. Tad Tendė dirbo dar atkakliau. Jos brolis, savo ruožtu, manė, kad tėvas iš jo nieko nesitiki, tad pasistengė nenuvilti. Vos sulaukęs dvidešimt dvejų, jis mirė nuo narkotikų perdozavimo, nors Tendei ir jos tėvams buvo patogiau vadinti tai savižudybe. Maždaug tuo metu, kai mirė brolis, ji sutiko Filą Bruksą. Ji mokėsi Bostono universiteto Teisės fakultete. Jis baiginėjo JD/MBA5 studijas Harvarde. Filas buvo protingas ir pažinojo visus reikalingus žmones — tiek baltuosius, tiek afroamerikiečius. Jame ji matė savo gyvenimo šansą, apie kurį svajojo. Ir akimirką jie gyveno ta pasaka.

Filas būtų bet ką padaręs dėl Tendės. Kai tik užsimanydavo naujo namo su geresniu adresu, jis jį parūpindavo, nors ir suvokdamas, kad negali sau to leisti. Kai ji norėdavo brangių drabužių, jis niekada nesakė ne. Kai ji primygtinai reikalavo išsiųsti jų dukrą Deją į pačią brangiausią Niujorko mokyklą, jis ir tai atlaikė. Negalima sakyti, kad Filas neuždirbdavo daug pinigų. Jis buvo vienos didžiausių juridinių firmų partneris Niujorke, labai gerbiamas ir mėgstamas savo kolegų. Jis dirbo sunkiai ir už tai buvo atitinkamai atlyginama. Bet gyvenimas Manhatane buvo brangus, ypač su žmona, turinčia visuomeninių įsipareigojimų. Po du šimtus tūkstančių dolerių labdarai kasmet — tai buvo tik pradžia gyvensenos, kuri būtų galėjusi nuvaryti į bankrotą net ir visų geriausiai apmokamą darbininką.

— Tende! Kokia jaudinanti akimirka! — Kerol Varton plačiai nusišypsojo ir stipriai apkabino Tendę. — Tu žinai, kad šie metai man buvo ypatingi. Aš esu be galo laiminga, apdovanodama tave — žmogų, su kuriuo kartu augau visą pastarąjį dešimtmetį, — Kerol ir Tendė susijuokė, abi kartu prisiminusios, kaip iš mažytės idėjos išaugo didelė, svarbi Niujorko organizacija.

Išties, Tendė daug davė Mother Love fondui — Kerol Varton vaizduotės kūdikiui. Kerol vyras Metjus kartu su Filu mokėsi Harvarde. Jie liko draugais po universiteto ir neišvengiamai matydavosi verslo reikalais. Kerol ir Tendė iškart susidraugavo. Kerol lankė Harvardo Teisės fakultetą porą metų vėliau už savo vyrą. Ji išdirbo maždaug penkerius metus — trimis ilgiau už Tendę, prieš tapdama namų šeimininke — aukštuomenės dama.

Kai Kerol įkyrėjo tuščiai stumti laiką, ji įkūrė Mother Love — organizaciją, kurios tikslas buvo padėti benamėms motinoms atsistoti ant kojų. Nuo pat pradžių ji įtraukė ir Tendę. Tendė buvo laiminga, galėdama padėti. Ji žinojo, kad, padėdama Kerol, pateks į labai įtakingų žmonių kompaniją. Kerol ir jos vyras buvo niujorkiečiai nuo pat gimimo. Jie pažinojo kiekvieną svarbų asmenį. Bet kokia veikla, kurios imdavosi Kerol, ilgainiui susilaukdavo pripažinimo Niujorke. Per nepilną dešimtmetį Mother Love iš nedidelės laisvalaikio pramogos svetainėje išaugo į multimilijoninę ne pelno siekiančią organizaciją, remiamą garsių korporacijų, fondų ir asmenybių. Šiandien Tendė buvo gerbiama už pastangas, padėjusias Mother Love įsibėgėti, taip pat ir už darbą įvairiose kitose labdaros organizacijose.

Ši diena Tendei turėjo būti jaudinanti. Ji taip atkakliai dirbo, kad taptų šio pasaulio dalimi, ir galop savo pasiekė. Bet ji buvo susirūpinusi tuo, kaip reikės praleisti trisdešimt būsimų savo gyvenimo metų. Ji nusipelnė būti saugi likusį gyvenimą. Tačiau atsidūrė tokioje padėtyje, kurioje buvo priversta ne tik kurį laiką susilaikyti nuo kasmetinių įnašų — atėjo laikas gerai pasukti galvą, kaip apskritai reikės sudurti galą su galu — tai buvo toks jausmas, kurio niekada nebuvo anksčiau patyrusi. Tačiau ji nesirengė pasiduoti. Kad ir kiek tai užtruktų, Tendė dirbo prie plano, ištrauksiančio ją iš gilios duobės, kurioje ją paliko vyras.

Atnešė priešpiečius: po mesclun6 salotų — virtą lašišą su krapų padažu. Priešais damas buvo pastatytas šokoladinis tortas su aviečių sirupu, ir programa prasidėjo. Liza, stovėdama ant pakylos, padėkojo visiems apsilankiusiems prisidėjus prie priešpiečių, per kuriuos buvo surinkta penki šimtai tūkstančių dolerių. Dalyviai pratrūko save sveikinti griausmingais aplodismentais už visas savo pačių suaukotas lėšas. Tuomet Liza pristatė Kerol Varton, kurios užduotis — įteikti apdovanojimus garbės svečiams. Pirmasis apdovanojimas būsiantis įteiktas Dženifer. Ji aukojo išties dideles sumas, tiesa, tik pastaruosius kelerius metus; nors, kita vertus, ir to užteko, kad spėtų pelnyti pripažinimą daugelio kitų organizacijų, kurias pagerbė savo auksiniu prisilietimu. Ji priėmė apdovanojimą ir, įsijautusi į savo vaidmenį, ėmė pasakoti apie tai, kaip, tėvų paraginta, kartu su savo broliais ir seserimis įsitraukė į bendruomenės paramos programas, pradėdama nuo Padėkos dienos ir kalėdinių pietų ruošimo varguoliams. Ji tuomet supratusi, kad net ir mažytis kilnus poelgis kartais gali tapti dideliu įvykiu kiekvieno žmogaus pasaulyje. Ji baigė savo ilgą kalbą, kartu pasveikindama ir Tendę.

Tuomet Kerol paaiškino, kodėl kitas apdovanojimas būsiantis toks išskirtinis jai, nes Tendė rėmusi ją nuo pat Mother Love įkūrimo.

— Jeigu ne Tendės pastangos — ir aš tikrai tai sakau nuoširdžiai — Mother Love niekuomet nebūtų tapusi tokia organizacija, kokia ji yra šiandien. Tendė — viena iš sunkiausiai dirbančių, labiausiai atsidavusių žmonių, kokius tik man yra tekę pažinti. Aš galėdavau skambinti Tendei bet kuriuo paros metu ir ji visuomet turėdavo laiko mane išklausyti ir padėti man rasti patį geriausią sprendimą. Ji paaukojo mums savo laiką, savo pinigus ir savo sielą. Jos pastangomis Niujorkas tapo geresnis. Mother Love ir daugybės kitų labdaros organizacijų, kurioms teko laimė patirti neišsenkamą Tendės Bruks energiją ir atsidavimą, vardu — ačiū tau. Tende, eikš čionai ir pasiimk savo apdovanojimą.

Visa salė pašoko ant kojų ir audringais plojimais palydėjo Tendę pakylos link. Jos darbai buvo gerai žinomi visame Niujorke reklamos, kurią ji užsitikrindavo prieš imdamasi net ir paties menkiausio darbelio dėka. Ir nors praėjo jau metai nuo to laiko, kai mirė Filas, Tendė pasirūpino, kad propagandos mašina visiems primintų apie tragediją ir tai, jog ji vis dar gedėjo.

Užlipusi ant pakylos, ji pabučiavo Kerol į skruostą ir atsiėmė savo krištolinę statulą, vaizduojančią nuogą sparnuotą moterį su kūdikiu ant rankų. Kiek pakilojusi sunkią skulptūrą dešinėje rankoje, Tendė prisivertė pasakyti keletą padėkos žodžių.

Ji pradėjo be jokių užrašų.

— Ačiū visiems. Kerol, tu labai maloni. Mother Love užėmė ir visuomet užims ypatingą vietą mano širdyje. Moterys, su kuriomis aš dirbau šioje organizacijoje, yra stiprios, protingos ir atsidavusios darbui labiau nei sau pačioms. Aš labai daug ko iš jų išmokau. Sėmiausi vilties ir stiprybės iš moterų, kurioms mes tarnavome — benamių motinų, kurių ryžtas, tvirtybė ir tikėjimas nežino jokių ribų. Kaip žinote, prieš metus aš praradau savo vyrą. Filipas Bruksas buvo išmintingas ir doras žmogus — žmogus, kuris man rodė kelią, žmogus, kurį aš gerbiau, — Tendė stabtelėjo dėl didesnio efekto. — Jis palaikė visus mano siekius. Be jo mano tarnyba Mother Love ir visa kita būtų taip nereikšminga. Taigi, Filai, šitai skiriu tau.

Su šiais žodžiais ji pabučiavo apdovanojimą ir iškėlė jį aukštai virš galvos.

— Ačiū, — dar pasakė į mikrofoną ir pasitraukė į šalį nuotraukai su Kerol. Salė vėl nugriaudėjo plojimais. Tendė dar spėjo mintyse pasvarstyti, kuriame leidinyje atsidurs šios nuotraukos. Ji juto šiltą simpatijos bangą, sklindančią iš salės. Ji puikiai žinojo, kad vaidindama nusižeminusią publikos akivaizdoje, eina pačiu sėkmingiausiu keliu. Niekam nepatiko pagyrūnai. Šį darbą geriau palikti tokiems žmonėms, kaip jos asmeninė publicistė Roksi Nikson arba visokiems prisiplakėliams. Be to, ji visada pagražindavo savo vyrą viešumoje, nors pati laikė jį tikru subingalviu. Jokia moteris neatrodė solidžiai, niekindama savo sutuoktinį. Net ir feministės neišdrįstų ginčytis su ja dėl meilės savo vyrui, jeigu tik ši padėtų gauti aukštesnį įvertinimą už savo darbą.

Susirinkdama savo mantą nuo stalo, Tendė iš visų jėgų stengėsi atsikratyti ją apimančios baimės. Kad ir kaip troško pasimėgauti šia akimirka, ji niekaip negalėjo nuvyti šalin jausmo, kad ką tik dalyvavo savo pačios laidotuvėse. Visi šie apdovanojimai ėmė kelti šleikštulį, nes ji žinojo, kad esant dabartinei padėčiai jokiu būdu nesugebės pakartoti savo pastarųjų dešimties metų sėkmės. Gėda dėl savo skurdo, žinoma, sukels skausmo, tačiau tai buvo niekis, palyginti su mintimi, kad ji visiems laikams būsianti atstumta diduomenės.

Atsisveikinusi su aukštuomenės damomis, Tendė išėjo į lauką ir giliai įkvėpė šilto rudens oro. Eidama savo kooperatinio buto link, guodėsi, kad, nors reikalai ir buvo prasti, ji vis dar buvo Niujorke ir gyveno Penktojoje aveniu. Šiaip ar taip, kažkaip ji pasieks, kad šios dienos garbės svečias ir toliau išliktų miesto numylėtiniu.

3

Iš milžiniškos drabužinės, savo dydžiu prilygstančios pagrindiniam daugumos vasarnamių miegamajam, Loren Tomas stebėjo, kaip jos vyras Edas, stovintis priešais veidrodį vonios kambaryje su rankšluosčiu aplink juosmenį, lėtai skuto nuo savo smakro penktos valandos šešėlį. Loren nejuto, kad Edas buvo dvidešimčia metų vyresnis už ją. Šešių pėdų ūgio, gražios odos, puikios sportinės formos, penkiasdešimt penkerių Edas vis dar panėšėjo į tvirtą jaunuolį. Koks išvaizdus vyras, manė Loren pati sau.

— Loren, greičiau. Tau reikia pasiskubinti. Jeigu neišvyksime už dvidešimties minučių, pavėluosime. Tu nė iš tolo nepanaši į susiruošusią, — papriekaištavo Edas.

— Aš ką tik grožėjausi savo puikiu vyru. Tu toks patrauklus. Minutėlę, ir aš būsiu susiruošusi. Nesuprantu, kodėl mes turime atvykti kaip tik laiku, — susiraukė ji.

— Tu juk žinai, kad turiu dar šįvakar išvykti į San Franciską. Norėčiau pabūti kiek ilgėliau iš pagarbos muziejui. Esu tarybos narys ir jie nesuprastų, jei pavėluočiau. Be to, Harlemo muziejus — puiki organizacija tau pradėti savo veiklai. Galėtumei perimti mano postą — mano dienotvarkėje vienu darbu liktų mažiau.

Nuostabu, jis ir vėl ims aiškinti, ką ji turėtų daryti su savo gyvenimu, pamanė Loren. Ji dirstelėjo atgal į netvarką, kuri viešpatavo jos drabužinėje šią valandą. Batai ir rankinės mėtėsi po visą persirengimo kambarį. Trys suknelės, kiekviena skirtingos spalvos ir stiliaus, laukė savo eilės kabykloje.

Loren ruoša truko jau devyniasdešimt minučių, tačiau jos natūraliai garbanoti, trumpi kaštoniniai plaukai vis dar buvo netvarkingai sušukuoti į viršų, o makiažas atrodė taip, lyg kas būtų tėkštelėjęs dažų tiesiai jai į veidą. Šiaip ji nebūdavo tokia beviltiška, bet šis oficialus renginys Harlemo muziejaus garbei privertė ją jaustis nejaukiai. Dalyvaus visi juodosios aukštuomenės baronai, o kartu su jais — ir baltieji meno mecenatai — visi tokie pasiturintys, kultūringi.

Loren visai neslėgė dalyvaujančiųjų autoritetas; daugelį ji pažinojo iš anksčiau, nes kartu su jais užaugo Vestčesteryje7. Tačiau ją gniuždė globėjiški žvilgsniai ir pašnibždomis ištartos frazės žmonių, pavydinčių jai jos sąjungos su Edu. Per ketverius jų santuokos metus Loren patyrė, kad daugelis jos aplinkos žmonių, tarp jų — net kai kurie motinos draugai, buvo įsitikinę, jog ji per prasta tokiam įtakingam vyrui. Žmonės nuolat atsitrenkdavo į ją ar stumdavo prie Edo. Jie elgėsi storžieviškai ir nepagarbiai. Moterys flirtuodavo su Edu čia pat jos akyse, lyg ji būtų tuščia vieta. O kai pagaliau „pastebėdavo“ ją, sakydavo:

— O, jūs esate Edo Tomaso žmona? Jūs — tikras laimės kūdikis.

Loren vienąkart pasiguodus dėl to, Edas tik atšovė:

— Kodėl tau turi rūpėti tai, ką tie žmonės galvoja apie tave?

Loren būtų lengviau ištverti šį vakarą, jeigu Edas būtų jai dėmesingesnis. Tačiau Loren juto vos pastebimą savo vyro atšalimą — kažką neaiškaus, kažką, kas kėlė jai nerimą. Ji negalėjo tiksliai įvardyti savo dvejonių, bent jau — tikrai ne jam. Buvo sunku net Suformuluoti tai, kas kėlė jai nerimą. Ir vis dėlto jos nuojauta pranašavo, kad jųdviejų santykiai netrukus gali pašlyti.

Loren bebaigiant gražintis, Edas meiliai uždėjo savo smakrą jai ant peties.

— Tau viskas dar prieš akis. Pasidaryk sau pramogą šįvakar. Ten bus daug tavo draugų, be to, tikra tiesa, kad muziejaus darbuotojai nekantrauja su tavimi pasikalbėti apie muziejaus viziją. Aš jiems papasakojau apie tave.

— Kodėl, na, kodėl mes turime daryti tokius dalykus? Kodėl mes negalime tiesiog pasilikti namie ir pažiūrėti kokį nors filmą kaip anksčiau? Nejaugi tu vėl turėsi kur nors išvažiuoti? — jau atvirai savininkiškai ėmė maldauti Loren. Ji visai nenorėjo eiti į renginį ir verčiau būtų pasilikusi su vienu Edu, kaip tai dažnai atsitikdavo jų draugystės pradžioje. Trumpam ji su ilgesiu prisiminė tuos laikus, kai jis su niekuo nenorėdavo ja dalytis. Dabar taip jautėsi jinai.

Edas trūktelėjo galvą nuo Loren peties ir griežtai atsakė:

— Juk žinai, kad mes negalime to daryti. Apsirenk ir eime.

Žiūrėdama į Edą, taip šauniai atrodantį su smokingu, Loren pajuto liūdesį. Nuostabūs laikai ir nerūpestingas gyvenimas buvo jau praeityje. Apimta melancholijos, ji niekaip negalėjo atsikratyti sąžinės priekaištų, kad įsimylėjo šį vyriškį.

Vos tik pabaigusi Vartoną8, kur jos karjeros galimybės buvo labai vertinamos, Loren vėl susidūrė su Edu, priėmusi jo pasiūlymą užimti rinkodaros vadovo postą Thomas Industries kompanijoje. Ji buvo puiki studentė, kurios geidė daugelis kompanijų, tačiau ją išties sujaudino pasiūlymas dirbti Edo kompanijoje. Loren sekė jo karjerą daugelį metų — nuo to laiko, kai, dar būdama mokinė, sutiko jį piknike savo tėvų sode Martas Vinjarde. Šis žmogus visus turtus susikrovė savo paties pastangomis, ir juo žavėjosi beveik visa Amerika. Ypač — juodoji Amerika.

Edas pradėjo savo verslą nuo mažos gėrimų išpilstymo bendrovės, gavęs didelės vidurio vakarų gaivinamųjų gėrimų kompanijos užsakymą. Kartu su dar vienu investuotoju Edas tuomet nusipirko nedidelę gėrimų bendrovę, kurią netrukus labai pelningai pardavė stambiam konglomeratui.

Už pinigus, uždirbtus iš šio sandorio, Edas nusipirko vietos kompaniją, kuri specializavosi greitų užkandžių rinkoje. Sunkaus darbo ir talentingos rinkodaros komandos dėka, kompanijos gaminiai išpopuliarėjo visoje šalyje ir netgi sudarė rimtą konkurenciją Frito-Lay. Galop PepsiCo nupirko ir šią bendrovę. Tačiau stambiausiu Edo sandoriu tapo dar vienos gėrimų kompanijos, gaminusios ir platinusios aromatizuotą arbatos gėrimą, akcijų išpirkimas.

To meto Volstryto analitikai šiai kompanijai prognozavo netolimą bankrotą ir teigė, kad šis Edo žingsnis garantuotai sužlugdys jo sėkmingą karjerą. Vos per metus Edas, iš pagrindų pertvarkęs vadybą ir rinkodarą, atgaivino bendrovę, grąžino ją į pelningą kelią, o jos gėrimai tapo vieni populiariausių visame pasaulyje. Kitais metais jis pardavė šią gėrimų kompaniją už milijardus dolerių. Tai buvo pats didžiausias visų laikų sandoris šios rūšies gėrimų rinkoje, be to, absoliučiai didžiausias sandoris, kokį tik kada nors buvo pavykę sudaryti juodaodžiui. Jo nuotrauka puikavosi ant kiekvieno verslo žurnalo viršelio. Edas Tomasas tapo tikra legenda. Per dvidešimt metų jis susikrovė milijardus. Netrukus jį paliko pirmoji žmona, užsimindama apie ištisus metus vienatvės ir jau suaugusius vaikus, kuriems tėvų buvimas kartu jau neturėjo lemiamos reikšmės. Sulaukęs penkiasdešimties, Edas buvo pasakiškai turtingas ir labai geidžiamas jaunikis. Ir Loren, tuomet dirbusi jo rinkodaros padalinyje, nenorėjo turėti su juo nieko asmeniška.

Tačiau Edas atkakliai siekė Loren elegancijos ir grožio, kol galų gale jam pavyko sumažinti jos priešiškumą. Jos atsargumą kurstė baimė būti išmestai iš jo gyvenimo, iš jo kontoros, vos tik jam nusibosianti. Loren buvo rimtai, netgi aistringai nusiteikusi dėl savo karjeros. Ji tikėjosi iškilti savo srityje ir galiausiai vadovauti savo kompanijai. Bet juo labiau ji priešinosi, juo stipriau Edas demonstravo savo jausmus. Ji atsakė, paaiškindama, kad norėtų ir toliau būti rimtai jo traktuojama Thomas Industries kompanijoje. Ji pamanė, kad jis suprato, ką norėjusi tuo pasakyti. Bet jau po keleto mėnesių rinkodaros padaliniui kartu su aukščiausiais korporacijos vadovais buvo surengta išvyka į Ženevą. Šios išvykos metu Edas ir pralaužė visas Loren užtvaras.

Vėliau jis paaiškins, kad suplanavo visą kelionę tik tam, jog galėtų patraukti Loren dėmesį. Pirmą vakarą po vakarienės, jai nežinant, Edas sugebėjo įtikinti viešbučio personalą pakeisti Loren kambario durų kodą tam, kad, nesuveikus kortelei, ji nusileistų pas viešbučio registratorių paprašyti kitos. Edas tuo metu laukė fojė ir pakvietė ją pasėdėti kartu jaukiame viešbučio bare. Jie įsitaisė priešais audringai liepsnojantį židinį tarp didžiulių žąsų pūkų pagalvių. Visas šis nutikimas Loren tuomet pasirodė kažkoks nerealus. Jie išsipasakojo vienas kitam apie savo vaikystę. Loren, kilimo iš Vestčesterio, buvo ketvirtos kartos universiteto absolventė. Edas, atvykęs iš Duramo šiaurės Karolinoje, pirmasis iš visos savo giminės lankė koledžą. Edo sugebėjimas be niekieno pagalbos tapti vienu iš pirmaujančių šalies verslininkų kėlė pagarbą Loren. Jis buvo sužavėtas jos privilegijuotu auklėjimu ir sugebėjimu išlikti tokiai paprastai. Jie buvo kilę iš dviejų skirtingų pasaulių, tačiau — stebuklas — tą vakar jie buvo kartu, trokšdami kuo daugiau sužinoti apie vienas kitą ir klausdami savęs, kur ši naktis gali nuvesti.

Galiausiai po keletą valandų užsitęsusio pokalbio, kurį kartkartėmis nutraukdavo jaukios tylos minutės, Loren sugrįžo į savo kambarį sujaudinta — šįkart su veikiančia kortele. Kitą dieną Edas pasistengė padaryti jai įspūdį slidinėjimo trasose, nė minutės pats nenuleisdamas akių nuo jos. Tą vakarą jis paprašė viešbučio personalą paskambinti Loren ir pasakyti, kad planai pasikeitė, ir pietūs bus patiekti uždarame viešbučio valgomajame, o ne restorane, kaip buvo nurodyta kompanijos darbuotojams išplatintoje dienotvarkėje.

Kai Loren įėjo į valgomąjį, ji pamatė puošnų stalą, serviruotą dviem. Visame kambaryje buvo gausybė žvakių ir mažyčių rožių šakelių. Už lango buvo matyti Alpės, kur jie slidinėjo dieną. Edas tuoj pat atsiprašė už apgaulę ir maldavo nepykti: „Aš suprasiu, jeigu tu daugiau niekada nenorėsi vakarieniauti su manimi, bet, prašau, suteik man malonumą nors šį vakarą pabūti su tavimi šioje nuostabioje aplinkoje, kad bent galėčiau išsaugoti prisiminimą apie tai, kaip tavo akys švyti žvakių šviesoje...“ Ir nors Loren su Edu dar keletą mėnesių savo draugystę laikė paslaptyje, nuo tos nakties juodu tapo neperskiriami.

Ir kitais metais jis atkakliai siekė jos dėmesio. Jis apskraidino ją aplink pasaulį savo privačiu lėktuvu. Siuntė gėles. Siuntė savo paties ranka rašytą poeziją. Atvėrė jai portugalų džiazą ir senegaliečių ritmus. Stulbindavo ją retais vynais, subtiliu menu, kultūra. Tų audringų metų pabaigoje jie susituokė.

Edas pertraukė jos svajones šiurkščia pastaba:

— Tavo šukuosena puiki. Apsirenk ir lekiam.

Apsitempusi ketvirto numerio juodo džersio suknele, Loren atidarė savo drabužinės seifą, iš kurio išsitraukė rubinų ir deimantų vėrinį bei prie jo derančius auskarus, Edo padovanotus Valentino dienos proga. Verdamasi auskarus, Loren negalėjo nuvyti šalin minties, kad Edas galbūt iš tikrųjų — ne jos nosiai, kaip tvirtino kai kurie žmonės. Būti ištekėjusiai už milijardieriaus — nelengvas vaidmuo, prie kurio priprasti reikėjo laiko. Ji žinojo, kad dauguma žmonių net nesusimąstydami pasakytų: „Jei turėčiau tokius turtus, man nekiltų jokių problemų“. Bet ji ir pati kuo puikiausiai suprato, kad turėti pinigų buvo nuostabu, tačiau negalėjimas kontroliuoti savo pačios gyvenimo ėmė kelti nerimą. Ji tiksliai nežinojo, tačiau numanė, kad auskarai ir vėrinys turėjo būti verti mažiausiai pusės milijono dolerių. Ir tai buvo tik pradžia to, ko ji nežino. Ji neturėjo nė menkiausio supratimo apie tai, kur investuoti jos vyro milijardai. Jie galėjo būti bankuose, akcijų rinkose, obligacijose, iždo vekseliuose. Ji niekada nematė jokių išrašų. Kiekvieną mėnesį buhalteriai apmokėdavo jų sąskaitas, nors Edas ir pasirašinėdavo čekius. Loren taip pat galėjo išrašyti čekį, bet tam nebuvo jokio reikalo. Ji turėjo atskirą sąskaitą banke, į kurią kas mėnesį buvo pervedama milžiniška suma gerokai didesnė, nei ji kada nors galėdavo išleisti. Tai, ko neišleisdavo, pervesdavo į savo taupomąją sąskaitą ar investuodavo. Be to, ji dar turėjo du milijonus dolerių rezerve — fonde, tėvų įkurtame jos vardu. Tačiau apie didžiuosius pinigus ar bet kokį kitą Edui priklausantį turtą ji neturėjo jokios galimybės sužinoti. O jeigu ir būtų norėjusi sužinoti, būtų buvusi priversta pereiti ištisą armiją buhalterių, pagalbininkų ir šiaip pašalinių žmonių, tad nebuvo verta nė pradėti.

Norėdama atgauti bent dalį savo gyvenimo kontrolės, Loren nusprendė grįžti į darbą. Jiems susituokus, Edas privertė ją išeiti iš Thomas Industries. Jei tu liktum, tai nebūtų teisinga kitų darbuotojų atžvilgiu, tuomet paaiškino jis. Ji visada buvo kūrybinga — režisavo spektaklius universitete ir visą laiką norėjo statyti filmus bei televizijos laidas. Jos tėvai nukreipė ją į verslo mokyklą tam, kad išmoktų išlaikyti save. Jie ragino ją niekada nepriklausyti nuo fondo. Po vedybų su Edo parama ji nusprendė daryti tai, apie ką visą laiką svajojo — kurti dokumentinius filmus, kurie leistų jai gvildenti nepelnytai užmirštas problemas ir taip išreikšti savo kūrybinę dvasią.

Gyvendama bute, perkrautame muziejiniais eksponatais, Loren dar labiau suvokė, jog nėra savo gyvenimo šeimininkė. Ji juto didžiulį spaudimą būti įtraukta į Niujorko filantropinį pasaulį, nors iš tiesų tai, ką darė visi kiti, jos visai nedomino. Loren troško paprastesnio gyvenimo. Kartais ji užsisvajodavo, kaip jie kartu su Edu pabėga į tą nuošalią vietelę Alpėse ir niekada iš ten negrįžta atgal į Niujorką.

4

Paparaco fotoaparato blykstė kone apakino Manį, su Tende pamažėle žingsniuojantį raudonu Metropolitan Club kilimu, patiestu Harlemo muziejaus kasmetinių iškilmių proga. Manis gyveno dėl tokių renginių. O ypač dėl šio vienintelio, vykstančio kartą per metus ir laikomo pačiu prestižiškiausių Niujorko afroamerikiečių diduomenės susibūrimu. Šįvakar jis ne tik susilauksiąs daugiau dėmesio, nei kada nors praeityje, bet dar ir atvykstąs kartu su karaliene.

— Tende! Tende! Čionai! — jiems artinantis prie įėjimo, sušuko senyvas vokietis fotografas iš Daily Nervs, kurį Manis pažinojo. Manis susižavėjęs stebėjo Tendę. Ji buvo tikra profesionalė. Ji nudavė, jog buvo giliai susirūpinusi tuo, kaip pasiekti paradines duris, tačiau Manis ją kiaurai permatė. Jis suprato, kad taip ji tik stengiasi pakreipti savo veidą geriausiu kampu, neparodydama, kad pozuoja fotografui. Nors ir be to niekas neabejojo Tendės dailumu. Jos bruožai buvo tiesiog tobuli: aukštai išsišovę skruostikauliai, gilios, rudos migdolinės akys, karamelinė oda, juodi, lengvai krintantys iki pečių plaukai, gaubiantys jos siaurėjantį širdies formos veidą. Grakšti ir elegantiška, pasipuošusi firmine bordo spalvos Valentino suknele su viena petnešėle, Tendė tarytum sklendė virš minios.

Nors kaip aukštuomenės dama bei mados etalonas Tendė buvo reguliariai aprašinėjama W, Vanity Fair, Town & Country ir New York Times, ji retai kada sustodavo pozuoti nuotraukoms, visuomet pabrėždama Maniui, kad netaktiška yra laukti, kol koks nors fotografas tave susiras. „Patetiška ir desperatiška“, — sakydavo ji. Tendę buvo galima fotografuoti tik jos pačios sąlygomis. Taigi dabar ji tęsė savo misiją — pasirodyti šiame susibūrime, kurio daliai ji pirmininkaus. Tikras prakeikimas — Marūs būtų bet ką atidavęs, kad tik ji sutiktų sustoti bent porai nuotraukų. Jam pasitaikydavo nedaug tokių galimybių kaip ši, ir jis, be abejonės, nebūtų atsisakęs pasirodyti bet kuriame iš leidinių, kuriuos ji paniekinamai atstūmė, skubiai praeidama pro spragsinčius fotoaparatų objektyvus ir stiliaus puslapių reporterius, mosuojančius bloknotais bei gaudančius kiekvieną žodį. Tai buvo neįkainojama reklama, kurios Manis laukė metų metus. Tačiau jis susigriebė, kad negali būti pernelyg nekantrus ir įkyrus. Šias savybes Tendė tiesiog niekino. Jis turėtų jai dėkoti jau vien už suteiktą galimybę ją lydėti. Ir vis dėlto jam norėjosi daugiau.

Praeityje Manis dalyvaudavo Harlemo muziejaus iškilmėse solo. Gaudavo tik nuošalų staliuką, ką jau bekalbėti apie paparacus, gaudančius kiekvieną (deja, ne jo) judesį. Pasirodymas renginyje kartu su Tende buvo puikus manevras. Jis ne tik sėdės gerai matomoje vietoje. Tendės palankumas jam — tai ženklas afroamerikiečių didikams, kad Manis taip pat yra arba labai greitai bus įtrauktas į jų tarpą. Tiesa, Loren buvo daug artimesnė jam, įsileidusi jį į patį savo šventovės vidų. Bet ji nebuvo šios senosios gvardijos narė kaip Tendė. Loren vis dar sunkiai sekėsi išsivaduoti iš tos nešlovės, kurią jai užtraukė tapimas Edo Tomaso antrąja ir gerokai jaunesne žmona. Ir tas faktas, kad pirmoji Edo Tomaso žmona buvo taip gerai vertinama, tik blogino Loren padėtį. Po galais, net pačios Loren motina bendraudavo su pirmąja misis Tomas. Tad Tendės palankumas Maniui tiesiog turėjo didesnį svorį. Geriausias Tendės įtakos rodiklis buvo gausybė žioplių, ištiestais kaklais apžiūrinėjančių jos apdarus ar mėginančių gauti bent keletą sekundžių jos laiko. Ne taip seniai Marūs pats buvo vienas tokių žiūrovų. Ir nors kadaise jo motinai nepavyko prasibrauti į afroamerikiečių elitą, ji nuo mažens ruošė Marų gyvenimui aukščiausiuose visuomenės sluoksniuose.

Prie arkinio įėjimo lūkuriuojanti minia vis gausėjo. Manis troško stumtis toliau — jis nekantraudamas laukė vakaro pradžios. Jam, šįvakar turinčiam Tendę, knietėjo išnaudoti kiekvieną šio vakaro akimirką. Jis jautėsi tarsi mažas vaikas, patekęs į Disneilendo pasakų karalystę ir nežinantis kokios pramogos griebtis pirmiausia — pasijodinėti drambliu, skristi į kosmosą ar bėgti susitikti su peliuku Mikiu. Manis vis labiau jaudinosi, dairydamasis į aplinkui linksinčias pažįstamas galvas, pagarbiai sveikinančias Tendę. Šiame sambūryje knibždėte knibždėjo juodosios diduomenės baronų: Black Entertainment Television vadovai Robertas Džonsonas ir Debra Li, American Express vadovas Kenetas Šeno su žmona, advokate Ketrin, AOL Time Warner vadovas Ričardas Parsonas, Black Enterprise žurnalo leidėjas Erlas Greivas, Essence Communications vadovas Edas Liuisas ir Vemonas Džordanas — tai buvo aukščiausieji sluoksniai, į kuriuos Manis dar tik siekė prasiskverbti. Blaiviu protu jis suvokė, kad šis darbas pareikalaus gerokai daugiau pastangų nei lydėti Tendę į vakarėlius. Kitaip tariant, vietoj to, kad paprasčiausiai juos aptarnautų, jam reikėjo su jais susilyginti. Jis gyveno nuo vieno komisinių čekio iki kito, tačiau norėjo pats palikti žymę jų pasaulyje.

Visai šalia įėjimo Manis pastebėjo Loren ir Edą Tomasus, pozuojančius fotografams ir duodančius interviu Elizai Maknil iš New York Journal stiliaus skyrelio. Tendė kiek padvejojo, tačiau Loren, pastebėjusi juos, išsišiepė iki ausų ir pamojo ranka, kviesdama prisidėti prie jųdviejų su Edu. Marūs buvo pasiruošęs dalyvauti fotosesijoje, bet Tendė tik numojo į tai ir brovėsi toliau. Nenorėdamas išprovokuoti konflikto su Tende, Manis ženklais parodė Loren, kad pasimatys su ja viduje. Tačiau Loren žvilgsniu pasiuntė jiems pagalbos signalą, tarsi prašydama, kad ją išvaduotų iš tos košės. Spūstį ant raudono kilimo, be jokios abejonės, sukėlė gausybė reporterių ir fotografų, laukiančių savo eilės padaryti Edo ir Loren nuotrauką. Juk Edas buvo vienas iš vos keleto afroamerikiečių milijardierių, o ir jo žmona kilimo iš gana garsios šeimos. Edo veide švytėjo pasididžiavimas, blykstės kaito nuo gausybės nuotraukų, o fotografai vienas per kitą šaukė: „Misis Tomas, malonėkite čia!“ — „Loren, ką vilki šįvakar?“ — „Loren, kada Harlemo muziejus taps prieinamesnis vaikams?“ — „Misis Tomas, ar tai naujausias modelis?“

Akivaizdu, kad Tendė niekada nemokė Loren, kaip reikia tinkamai pradėti savo pasirodymą renginyje. Loren leido visiems iš eilės fotografams daryti nuotraukas ir netgi pozavo, demonstruodama paprastą juodą Armani suknelę be petnešėlių, kurią Manis padėjo jai išrinkti Bryant Park Fashion Show9. Loren buvo tokia stulbinamai graži, kad jai labiausiai tiko dėvėti paprastus drabužius, nes kitaip jos grožis būtų užgožęs jos garderobą ir atvirkščiai.

— Mani! — dairydamasi po minią, piktai tarstelėjo Tendė. — Ar tu ateini?

Manis pagavo desperacijos kupiną Loren žvilgsnį. Atrodė, kad ji maldaute maldauja pagalbos.

— Man regis, Loren norėtų, kad mes ją išgelbėtume.

— Išgelbėtume? Ji jaučiasi kuo puikiausiai, Mani. Jos vyras gali ja pasirūpinti, — atšovė Tendė su sarkazmo gaidele balse.

Marūs dar kartą ilgesingai pasižiūrėjo į Loren pusę, jausdamasis lyg vaikas, kurio motina jam ką tik uždraudė išeiti pažaisti su draugais. Tačiau Maniui net nesumojus ką atsakyti, prie Tendės prišoko Sintija Vesterli, dėvinti kažką panašaus į visomis vaivorykštės spalvomis žėrintį parašiutą.

— Dievulėliau, Tende, kada gi tu pagaliau perkelsi šį renginį į tokią vietą, kurioje galės sutilpti visi svečiai? Tai absurdiška. Pralaukiau pusvalandį, kol šiaip taip patekau į vidų. Tai — lyg studentų vakarėlis. — Sintija buvo tokia moteris, kuri manė, kad pinigai, kartu su tėvu uždirbti iš kadilako atstovybių Stamforde, Grinviče ir Vestčesteryje, suteikia jai teisę kalbėti bet ką, kas tik šauna į galvą. Manis suprato, kodėl niekas nenorėjo jos vesti. Bet jis puikiai žinojo, kad ir kiek Sintija skųstųsi, ji nepraleistų progos apsilankyti Harlemo muziejaus iškilmėse net ir per savo tėvelio laidotuves. Jam susidarė įspūdis, kad ji dar nebuvo praradusi vilties susitikti savo svajonių vyrą, o argi galėtų būti geresnė tam vieta už šį renginį, kuriame dalyvavo visi geidžiamiausi afroamerikiečiai vyrai iš trijų aplinkinių valstijų. Sintijai prisigretinus prie Tendės, Manis pasinaudojo trumpa pertraukėle, kad galėtų prieiti pasisveikinti su Loren, puikiai žinodamas, kad ten jis tikrai pateks bent į keletą nuotraukų.

— Nusišypsok nuotraukai, mielasis, — pasakė Loren. Edas pasisveikino įprastiniu galvos linktelėjimu. Nors Manis buvo jų brokeris, Edas beveik niekada nekalbėjo su Maniu — nebent apie reikalus. Jis buvo tiesus žmogus, nemėgstantis tuščių plepalų. Manio veidas nušvito kelioms fotografijoms kartu su Loren. Jis buvo tvirtai apsisprendęs neleisti Edo nedraugiškumui sugadinti šios žavingos akimirkos. Edas neturėjo būti jo geriausiu draugu, tačiau Loren buvo artima Manio bičiulė. Kai Edas išvykdavo iš miesto, Manis užpildydavo vis didėjančią tuštumą Loren pasaulyje.

— O, ne, tu juk nepaliksi Tendės vienos vargti su Sintija, — nusijuokė Loren, žiūrėdama į Tendės pusę.

— Teisybė, man jau metas grįžti į savo darbo vietą.

— Susitiksime viduje.

Manis nuskubėjo atgal prie Tendės ir paėmęs už alkūnės nuvedė ją į šalį nuo Sintijos, kuri neabejotinai būtų galėjusi taip prakalbėti visą naktį. Jiems įėjus į fojė, visą užpildytą dar didesnės minios žmonių, išsipusčiusių puikiausiais vakariniais tualetais, Maniui pasirodė, kad Tendė kiek per daug susikausčiusi. Dabar jie judėjo ne daugiau kaip po colį per minutę, tačiau tai Manio jau netrikdė. Jis jautė malonumą stebėti šiuos žmones, nors ir darė tai saugodamasis, kad Tendė nepagautų jo žioplinėjant. Manis juto jos kūną vis labiau įsitempiant. Jis nebuvo įpratęs ją matyti tokios būsenos. Šiaip ji būdavo visiškai rami. Jis svarstė, kas galėjo jai atsitikti: galbūt blogai pasijuto, o gal ją tiesiog trikdė minia? Ir tada jam toptelėjo. Praėjusiais metais tuo pat metu Tendė atvyko dar su Filu. Galbūt ją apėmė ilgesys ir ji laikė tai viduje, pagalvojo Manis. Tendė nebuvo toks žmogus, kuris mėgtų kalbėtis apie savo jausmus, o Manis, savo ruožtu, nemėgo kamantinėti, ypač tokį vakarą kaip šis.

Tendė pajuto pykinimą. Ji turėjo tvirtai suimti save į rankas, kad nenualptų. Šis vakaras nebuvo pats tinkamiausias būti sulygintai su žeme, bet ji vis labiau juto prarandanti kontrolę. Tendė pasijuto blogai tą pačią akimirką, vos tik jos aukštakulniai palietė grindinį. Šįvakar viskas buvo ne taip. Problemos prasidėjo nuo to, kad ji negalėjo sau leisti įsigyti naujo padoraus rūbo. Suknelės, kurias jai parūpino publicistė, buvo praėjusio sezono — tiesiog spjūvis į veidą iš dizainerių pusės. Praeityje Tendė viena pirmųjų gaudavo naujausių modelių sukneles visiems renginiams, kuriems ji pirmininkavo. Dizaineriai buvo gerai informuoti apie tai, kad ji garantuoja gerą įvaizdį. Šių metų renginyje ji buvo priversta apsivilkti vieną iš savo senųjų suknelių ir dėtis pasirėdžiusia retro stiliumi.

Tendė žinojo, kad ji privalės įveikti savo baimę, tačiau jos fasadas neatlaikęs ėmė trūkinėti. Ji nesitikėjo būti demaskuota. Pasijuto įžeista iškart, vos tik pamačiusi Elizą Maknil, besineriančią iš kailio šalia Loren Tomas. Paprastai Tendė būdavo tas asmuo, kurį Eliza pasirinkdavo interviu. Ji juk buvo muziejaus tarybos narė, ir tai buvo jos renginys. Bet dėl kažkokios priežasties šiąnakt Eliza net nesiteikė jos pastebėti. Be abejonės, aplinkui zujo trečiarūšiai paparacai, laukiantys kokios nors frazės, tačiau jie nieko nereiškė. Jie nebuvo iš Town & Country, Vanity Fair ar The New York Times. Tendė nebuvo tos nuomonės, kad bet koks viešumas yra į naudą. Tokie dalykai reikalavo kruopštaus orkestravimo. Visi svarbūs leidiniai nėrėsi iš kailio, stengdamiesi įamžinti Loren ar pagauti kokią nors jos ištartą frazę. Bet bjauriausia šiame spektaklyje buvo tai, kad Loren visiškai nerūpėjo šis šurmulys. Jai tai buvo greičiau pokštas, kurį galima netrukus užmiršti ar linksmai aptarti per pietus su Maniu ar Tende. Loren darėsi žiniasklaidos numylėtine, tačiau jai į tai buvo nusispjauti. Tendė vergavo metų metus, kad pasiektų tokią padėtį, į kurią Loren nukrito tiesiai iš dangaus tik todėl, kad ištekėjo už milijardieriaus ir buvo stulbinamai graži. Ką gi, ji taip pat buvo, pamanė sau Tendė, kol Visagalis Laikas nepradėjo kėsintis į jos pagrindinį ginklą, kuriuo Tendė pasikliovė daugelį metų. Nepaisant to, kad ji kadaise buvo retas paukštis — juodaodė, prasimušusi iki jaunesniosios partnerės garsioje Niujorko juridinėje firmoje, ji visada naudodavosi savo išvaizda, suteikdavusia jai papildomą pranašumą. Liūdna, mąstė ji, nes buvo metusi teisę jau prieš dvidešimt metų, visa, kas jai buvo belikę — tai jos blunkanti išvaizda.

— Ar galiu pakabinti tavo apsiaustą? — paklausė Manis, jiems prisiartinus prie rūbinės.

— Tu toks mielas, — atsakė Tendė. Manis išties priminė iš kampo į kampą bėginėjantį mažytį burunduką, pasirengusį bučiuoti užpakalį kiekvieno, kuris, jo nuomone, buvo pajėgus įsigyti nuosavybės. Ji svarstė, ar jis ir toliau taip uoliai vykdytų jos pavedimus, ar bėgiotų lyg pasiuntinukas su jos audiniais pas baldų apmušėją, jeigu sužinotų, kaip arti bankroto ji stovi. Ji tuo abejojo, tačiau ir toliau naudojosi juo, prašydama bet kokios malonės, kurią jis buvo pasiruošęs suteikti.

Ji kiaurai permatė Manio „žavesį“. Tačiau jis sugebėjo apkvailinti Loren. Velniai rautų, jeigu tik Loren nebūtų ištekėjusi už Edo Tomaso, jeigu ji po šiai dienai gyventų savo išsinuomotame bute Čelsyje, Manis Marksas net nerastų laiko pasikalbėti su ja dėl padėjėjos darbo savo kontoroje. Tai, kaip jis prisisiurbė prie Loren, buvo šlykštu — Manis suko ratus aplink ją su Edu, bučiuodamas jų žiedus, lyg šie būtų karališkos šeimos nariai. Loren kėlė pasibjaurėjimą Tendei. Ji nebuvo iš karališkos šeimos. Ji paprasčiausiai ištekėjo už karaliaus — to, kurį turėjo nusitverti Tendė, kai turėjo tam galimybę prieš daugelį metų. Tarp jos ir Edo buvo šis tas ypatinga. Ji vis dar mėgino išsiaiškinti, ar toji galimybė buvo prarasta visam laikui. Tačiau dabar buvo Loren — maža mergytė didelėmis naiviomis akimis, žaidžianti suaugusiųjų pasaulį, nuolat be jokios priežasties kikenanti. O juk tikroji karalienė buvo Tendė, tik Edas to nesuvokė. Jie susidūrė netinkamu laiku. Ji prisiminė keletą romantinių jų pasimatymų tą karštą, drėgną vasarą Martas Vinjardo saloje, kai juos abu dar saistė santuokiniai įsipareigojimai. Kaip tik Tendė buvo toji, užsitarnavusi privilegiją, pagarbą, titulą. Jos problema buvo grynųjų trūkumas. Bet šią problemą ji greitai išspręs. Dėl to buvo pasiryžusi viskam, net ištekėti už trolio.

Tendė įsimaišė į minią, kas porą žingsnių vis sustodama persimesti keletu žodelių su pažįstamais žmonėmis. Ji visada šypsojosi, visada buvo nutaisiusi malonią veido išraišką. Net jeigu ir skaičiuotų paskutinius centus, ji verčiau persikraustys į YWCA10, nei atskleis kam nors savo keblią padėtį. Salė buvo užtvindyta afroamerikiečių meno mecenatų. Vieni buvo iš senosios gvardijos, kiti — iš naujosios, treti — gryniausi noveau reiche11. Iš kur tiek neskoningumo, pamanė ji, slėpdama kylančią antipatiją. „Times are a-changing“12, pamanė ji, žiūrėdama į Kofi ir Derilą Rėjus, bene siaubingiausią naujųjų turtuolių porą Niujorke, besibraunančius per minią su gausia palyda, kurios užtektų kone visai futbolo komandai, — ir tai buvo žmonės, kuriems nebuvo jokio reikalo dalyvauti Harlemo muziejaus iškilmingame renginyje. Betgi Rėjai panorėję galėjo nesilaikyti taisyklių, nes buvo pramogų verslo atstovai. Tačiau to būrio šauktinių, besireiškiančių taip triukšmingai, tarsi būtų žirgų lenktynėse, buvo jau per daug. O Kofi dar turėjo įžūlumo pasipuošti baltos odos suknele be petnešėlių bei tokios pat spalvos kaklasaičiu, kuris, ko gero, labiau pritiktų šuniui negu aukštuomenės pažibai. Derilas atrodė dar baisiau, lyg niekur nieko pasipuošęs besiplaikstančiu švarku, trumparankoviais marškinėliais ir šortais iki kelių. Jie buvo skandalingi. Tendė nustėrusi spoksojo netikėdama, kad kas nors juos apskritai galėjo pakviesti, bet tuojau prisiminė, kad muziejus gavo iš jų penkiasdešimt tūkstančių. O buvo laikas, kai jokie pinigai negalėdavo užtikrinti įėjimo į tokius renginius kaip šis.

Deja, laikai pasikeitė. Dauguma moterų buvo lydimos savo vyrų, partnerių, sužadėtinių ar mylimųjų. Daugelis ištekėjusių moterų dabar į Tendę žiūrėjo kitaip. Tas žvilgsnis buvo jai gerai pažįstamas; praeityje ji ir pati taip žiūrėdavo į patrauklias moteris, netikėtai pasirodžiusias prožektorių šviesoje be prideramo vyro šalimais. Dabar pati Tendė kėlė grėsmę daugeliui šių damų. Rodės, jos įsikibdavo į savo vyrus truputį tvirčiau, vos tik Tendei pasirodžius šalia. Net ir jos Links sesuo, Lena Džeims, pagriebė savo neūžaugos praplikusio vyro ranką, kai šis priėjo pasisveikinti su Tende. Prieš metus žmonės į ją žiūrėjo visiškai kitaip, tačiau dabar tik vadinamosios draugės elgėsi su ja pakenčiamai. Prieš metus...

Tokiu pat metu, praėjusių metų rugsėjį Tendė ir Filas jautėsi kaip devintame danguje, tarsi būtų patys Niujorko viešpačiai. Tą vakarą, įsmukusi į savo sidabro spalvos Richard Tyler suknelę, pasidabinusi skolintu Cartier deimantų vėriniu, ji susilaukė stulbinamos sėkmės. Filas džiaugėsi kartu ir leido jai mėgautis vakaru, nuolatos pasiteiraudamas, ar jai nieko netrūksta, ir, kaip visada, meiliai prie jos glaustydamasis — vis paliesdamas jos plaštaką, juosmenį, alkūnę. Jis visada buvo toks dėmesingas. Tendei jo pavydėjo visos draugės. Jos vyras buvo išsilavinęs, turtingas, neturėjo meilužės, buvo pusėtinai patrauklus ir garbino ją. Filas niekada nesakė jai ne. Jau vien tai sukeltų daugelio moterų pavydą.

Po renginio juodu sugrįžo namo ir pradėjo savo įprastinį pasiruošimo nakčiai ritualą. Nuostabaus vakaro įspūdžiai vis dar skleidė šiltą spindesį. Tendė, sėdėdama prie savo tualetinio staliuko, nusiėmė trisdešimties karatų deimantų vėrinį. Filas, stovėdamas priešais spintą, nusirišo kaklaraištį. Šyptelėjęs jai iš priešingos kambario pusės, jis priėjo ir atsistojo už nugaros. Kurį laiką jie abu žiūrėjo į Tendės atvaizdą veidrodyje.

— Tu tokia graži, — pasakė jis, uždedamas savo vėsius delnus jai ant pečių. Tendė atsakė į komplimentą šypsniu. Šiąnakt ji leis jam pasimylėti su ja. Vakaras praėjo sėkmingai ir jai pavyko išvengti didesnių akibrokštų iš jo pusės. Tad susiklosčius tokioms aplinkybėms ji leis jam prie jos prisiliesti. Galbūt net ir pati pamėgins patirti malonumą.

Palinkęs Filas pradėjo bučiuoti Tendės kaklą, skleisdamas šlapius, šliurpsinčius garsus. Jis nebuvo nusiteikęs gaišti laiko smulkmenoms.

— Brangusis, kodėl gi tau pirmiau neatsigaivinus, — pasiūlė ji. — Aš lauksiu tavęs lovoje. — Filas žinojo, ką tai reiškia, — pirmiausia palįsk po dušu.

Ji neleis jos liesti, kol jis nenusiplaus to bjauraus muskuso kvapo nuo savo kūno. Švarumas buvo labai svarbu Tendei. Filas mielai pakluso. Jis buvo pakilios nuotaikos. Jam pakildavo ūpas kiekvieną kartą, kai Tendė surasdavo savyje jėgų būti jam maloni.

Šiek tiek prisibijodama laukiančios užduoties, Tendė atsargiai nusivilko suknelę ir rūpestingai pakabino ją ant šilko pakabos. Girdėdama tekančio vandens čiurlenimą vonioje, ji vijo šalin mintis apie Filo kūną, primenantį jai didelę kriaušę. Ji džiaugėsi vakare slapta išgėrusi trečią stiklą viskio, sumelavusi, jog tai — gazuotas gėrimas. Kaskart, Filui užsigeidus patrankyti savo tešlinį kūną į josios, Tendė pasistengdavo atbukinti savo pojūčius. Be to, ji užgesindavo visas šviesas, jokiu būdu nenorėdama atsimerkusi virš savęs pamatyti savo vyrą, išsiviepusį it rupūžė.

Staiga Tendė išgirdo vonioje kažką dūžtant.

— Ką ten darai? — sušuko ji. Filas neatsakė.

— Ką šįkart sudaužei? — suirzusi paklausė Tendė, įsivaizduodama savo nerangų vyrą sudaužius krištolinį grafiną bumai skalauti. — Filai? Filai? — jokio atsako, išskyrus tekančio vandens šniokštimą. — Ar tau nieko neatsitiko?

— Tende? Tende? Kas tau? — susirūpino Manis.

Tendė žvilgtelėjo į Manį, trumpam užmiršusi, kur yra.

— Nieko, viskas gerai.

— Aš paėmiau mūsų korteles.

— O, taip, ačiū, — atsakė Tendė, kratydamasi užplūdusių anos lemtingos nakties prisiminimų.

— Gal norėtum kokteilio?

Tendė apžvelgė sausakimšą salę. Žmonės spietėsi tarytum medžiai peraugusiame miške, varžydamiesi tarpusavyje dėl peno sielai ir skrandžiui. Tirščiausia buvo prie baro. Vien gėrimo tektų laukti mažiausiai dvidešimt minučių. Ir kada gi šis vakarėlis tapo toks nevaldomas? Negalėjo būti nė kalbos apie tai, kad jis vyks čia ir kitais metais. Taryba turės surasti naują vietą arba sutrumpinti svečių sąrašą perpus. Nejaugi laikai išties taip stipriai pasikeitė per pastaruosius dvylika mėnesių? Pakvietimų padaugėjo dėl vis gausėjančio potencialių mecenatų būrio. Juodaodžiai filantropai mielai skyrė savo dėmesį ir, svarbiausia, — pinigus Harlemo muziejui. Tendei praėjo bet koks noras bendrauti. Ji suvokė, kad jos gyvenimas, kaip ir ši minia, tapo nevaldomas.

— Eime prie stalo, aš išgersiu tenai, — pratarė Tendė Maniui, nekreipdama dėmesio į nusivylimą jo veide. Ji žinojo, kad jis jokiu būdu nenorės praleisti progos susižvejoti sau vieną ar kitą naują pažįstamą. Ką gi, jo bėdos. Ji būtų pasmerkta, jei nueitų į savo vietą be palydovo.

— Hm, ar neprieštarautum, jei aš pirmiau pasisveikinčiau su Rėjais? Jie — mano klientai.

— O, Mani, ir kurgi dingo tavo skonis? — paklausė Tendė, suabejodama savo sprendimu jį čia atsivesti. Matyt, jos rekomendacijų jam nebuvo gana. Jam dar knietėjo prisitrinti prie pačių nepadoriausių, turtingiausių žmonių, kokius tik galėjo rasti. Manis buvo lyg ta musė, tupinėjanti visur, kur tik matėsi bent kiek menkiausių maisto likučių. — Na, tai ir eik, — mestelėjo Tendė, pati pasukusi šokių salės link. Jai daugiau nesinorėjo turėti jokių reikalų su Maniu.

— Aš būsiu netoliese, Tende. Beje, mūsų stalo numeris — dvyliktas.

Tendė suakmenėjo. Reikalai buvo prastesni, nei jai atrodė. Bet galbūt Manis suklydo.

— Koks, sakei, stalo numeris? — turėjo būti antras. Tendė pati tuo įsitikino, užėjusį į Metropolitan Club dieną patikrinti, kaip vyksta pasirengimas.

Manis žvilgtelėjo į mažą kvadratinę lino pluošto kortelę ir ištarė:

— Dvyliktas. Aš tuojau.

Dabar jau jos galvoje sutvinkčiojo. Dvyliktas buvo tikrai ne tas stalas, prie kurio ji pati save užrašė. Ji ir jos svečias turėjo sėdėti prie antrojo stalo, per patį vidurį. Tiesa, šiemet ji neišpirko viso stalo, tačiau dvidešimt penki tūkstančiai dolerių buvo suma, kurios ji negalėjo sau leisti. Ir vis dėlto Tendė niekada nebūtų pamaniusi, kad ją taip pažemins, perkeldami be jokio įspėjimo. Kitas stalas irgi padorus, bet tai jau nebuvo jos įprastinė vieta. Kad ir kaip būtų liūdna, viskas ne taip, kaip anksčiau.

5

Manis sugrįžo namo apie vidurnaktį. Renginyje suvartotas Black Label veržėsi pro Manio poras, nors jo galva buvo dar visai šviesi. Jis būtų mielai pasilikęs iki pat vakarėlio pabaigos ir išėjęs su paskutiniuoju dalyviu, bet Tendė pareikalavo palydėti ją namo, vos tik prasidėjus šokiams. Manis nedrįso bandyti jos kantrybės, siūlydamas pasilikti ilgiau. Jam pakako ir to, užtat dabar vylėsi gauti truputį meilės namie. Bet vos tik Manis atidarė savo triaukščio būsto Straiverio gatvelėje duris, visos jo viltys virto apmaudžių nusivylimu. Pirmasis namo aukštas atrodė lyg po paauglių vakarėlio.

Ankštoje, tačiau nepriekaištingai dekoruotoje svetainėje tvyrojo chaosas. Vibe, SLAM ir The Source numeriai mėtėsi ant kupranugario vilnos Ultrasuede sofos, o visos kutuotos pagalvėlės buvo suplotos ir išmėtytos ant grindų, nelyginant seno laikraščio skiautės. Lucky Charms javainių dėžutė gulėjo apversta aukštyn kojomis ant oda aptraukto kavos staliuko. Šalia — pastumtas pustuštis pieno dubenėlis, kuriame putėsių nebuvo likę nė kvapo. Hertnes peleninėje puikavosi popierėlių kalnas nuo Now and Later saldainių. Blogiausia tai, kad tas nenaudėlis vėl buvo prikišęs nagus prie jo muzikinio centro. Prakeiktas Play Station, prijungtas prie Sony plokščiaekranio televizoriaus, su gausybe styrančių laidų atrodė it pilkai juodas tarantulas, nusileidęs ant jo puikiojo Aubusson kilimo. Negana to, visos iki vienos šviesos namuose buvo uždegtos.

Ne juokais supykęs, Manis puolė tvarkytis, net nenusivilkęs smokingo. Pirmiausia jam buvo kilusi mintis palikti kambarį tokį, kokį rado. Bet juk Trentonas irgi nesutvarkys. Maniui staiga toptelėjo, kad jis sukūrė monstrą. Jeigu Manis pats nuolat netvarkytų namo, šis visąlaik atrodytų taip, lyg praūžus viesului. Namų tvarkytoja ateidavo tik trečiadieniais. Greitai apsimetęs, jis užlipo į viršų. Noras pasimylėti jau buvo išgaravęs; karštas dušas ir egiptietiškos medvilnės pižama atrodė labiau viliojanti alternatyva. Bet vos tik Manis įėjo į miegamąjį, ši raminanti mintis taip pat pranyko. Trentono nė kvapo; tik tušti Dolce & Gabbana ir Gucci pirkinių krepšeliai. Manis persiūto. Tas primityvus negras ne tik sujaukė jo namus ir išleido krūvą jo pinigų, — dar turėjo įžūlumo dingti iš namų, veikiausiai į kokį nors sumautą klubą. Tai nebuvo toks sugrįžimas, kokio Manis tikėjosi.

Keiksnodamas Manis pradėjo rinkti krepšius. Taip, Trentonas buvo neprilygstamas krušlys; jis išties buvo pats geriausias meilužis, kokį tik Manis buvo turėjęs. Bet Manis negalėjo atsikratyti jausmo, kad Trentonas ėmė pernelyg juo naudotis. Sulankstęs paskutinį krepšelį, Manis žvilgtelėjo į juodai baltas Calvin Klein apatinių reklamines nuotraukas, įrėmintas virš spintos: Trentono Dankano dvidešimt ketverių metų kūnas buvo tikras meno kūrinys, o iš juodmedžio iškalti veido bruožai priminė afrikiečių princą. Kiekvieną rytą pakirdęs Manis žavėjosi Trentono grožiu ir laikė save laimingu žmogumi, kuriam pasisekė turėti tokį patrauklų gyvenimo draugą. Be to, Manis turėjo pripažinti, kad jam patiko, pasitaikius tinkamai progai, rodytis viešumoje kartu su Trentonu. Tačiau Trentonas niekada netiktų panašiems renginiams kaip šiąnakt, be to, jis ir pats neturėtų jokio noro dalyvauti tokiame pokylyje. Užtat jei tik Maniui pavykdavo įtikinti Trentoną kartu su juo išeiti į gėjų barus Vilidže, Manis galėdavo būti kuo tinkamas — kad ir padu Donu Korleone. Trentonas atrodė geriau už daugumą vyrų; be to, jam nestigo įžūlaus pasitikėjimo savimi — mirtinas derinys tokiame mieste kaip Niujorkas.

Lipdamas į juodo granito ir nerūdijančio plieno vonią, Manis mąstė, kur Trentonas kraipo savo užpakalį šiąnakt. Ko gero, jis kokiame nors hip-hopo vakarėlyje, surengtame kokio reperio ar puotautojo. Trentonas nemėgo tipiškų gėjų klubų ir eidavo ten tik tada, kai Manis jį sugebėdavo papirkti. Jis teikė pirmenybę įprastiniams klubams, kuriuose keldamasi partneriais. Juk ir jie susipažino kaip tik taip: Manis lydėjo Loren į jos draugės vakarėlį, kuriame Trentonas kraipė savo siaurą užpakalį su keletu draugų — vyrų ir moterų — VIP aikštelėje. Ir nors Trentonas buvo apsirengęs gana vyriškai, Manis iš pirmo žvilgsnio suprato, kad jis — šeimos narys. Manis išsyk pastatė butelį Cristal Trentonui ir jo draugams.

To užteko, kad brolis eržilas iš Olbanio suprastų kvietimą. Jam priėjus asmeniškai padėkoti Maniui, tai jau buvo įvykę. Manis buvo įsimylėjęs iki ausų. Jis privalėjo turėti Trentoną bet kokia kaina. Ir ta kaina nuolat augo, nes Trentonas pastaruosius šešis mėnesius neveikė nieko, išskyrus nebent savo presą. Iki tol jis buvo gana populiarus modelis — keletas pasirodymų ant podiumo, nors dažniausiai jį fotografuodavo katalogams. Tai yra iki tol, kol jis nepradėjo nuolat vėluoti, o jo agentas nustojo jį siųsti į fotosesijas. Iš dalies dėl Trentono vėlavimų Manis kaltino ir save. Jų santykiai buvo medaus mėnesio fazėje, tad oras buvo smarkiai įkaitęs. Manis troško žūtbūt išsaugoti savo naująjį vyrą ir vaidino nepamainomo vyresniojo draugo vaidmenį. Tiesą sakant, jis išdėstė Trentonui, kad šiam nereikėsią dirbti — Manis apsiimąs jį globoti. Vos gavęs Manio American Express kortelę, Trentonas džiaugsmingai sutiko.

Manis nusiplėšė nuo savęs baltus marškinius ir greitai nusiprausė veidą, būdamas pernelyg įsiutęs, kad darytų eksfoliaciją. Ryte jo oda bus sudirgusi. Tačiau kad ir koks įširdęs ir girtas būtų, jis nepraleis dantų balinimo procedūros. Manis atsidarė medicininę spintelę, išsitraukė silikonines kapas ir pradėjo ieškoti paskutinės balinimo gelio tūbelės, bet niekur negalėjo jos rasti.

— Prakeikimas! Kur gi tu, po velnių? — Manis suriko į spintelę.

— Ir tu tai vadini pasisveikinimu, drauguži?

Manis atsigręžė. Šešių pėdų keturių colių Trentono rėmas vos tilpo vonios kambario tarpduryje. Maniui net kvapą užgniaužė. Nors jau dveji metai kaip jie kartu, kiekvieną sykį, pamačius Trentoną, Manį apimdavo susižavėjimas, koks jis puikus. Bet jis susitvardė, pasiryžęs neleisti Trentonui užkalbėti jam dantų, ypač dėl namuose rastos netvarkos.

— Gal tu žinai, kur yra mano dantų balinimo gelis?

— Iš kur toks tonas? Aš tik truputėlį pasilinksminau, kol tavęs nebuvo namie.

— Kuo čia dėtas tonas, aš klausiu, ar nežinai, kur mano gelis?

— Man rodos, šiukšliadėžėje.

— Kodėl gi jis turėtų būti šiukšlių dėžėje, Trentonai?

— Nes aš juo naudojausi.

— Betgi tu net neturi kapų. Nejaugi tu tepei tą šūdą tiesiai ant dantų? — Manis negalėjo patikėti šituo vaiku.

— Na, taip, — Trentonas nusišypsojo, įeidamas į vonios kambarį tam, kad pasigrožėtų savo atvaizdu veidrodyje. — Argi mano dantys nuo to neatrodo baltesni? — ir, persisvėręs virš kriauklės, pasilenkė prie pat veidrodžio taip, kad ir Manis galėtų atidžiai pasižiūrėti.

Manis norėjo pasakyti: „Ne, užtat tavo subinė šiose odinėse kelnėse atrodo tikrai dailesnė“. Bet susilaikė ir tik be žado dėbsojo į Trentoną, negalėdamas patikėti šiuo vaidinimu.

— Klausyk, žmogau, ko čia dabar rauniesi? Aš juk šitaip skubėjau grįžti namo, kad pamatyčiau tave dar šįvakar.

— Tai štai kaip tu man parodai, kad nori mane matyti, palikęs apverstus namus, prašvilpęs krūvą pinigų ir po to dar išlėkęs į kažin kokį klubą tam, kad grįžtum namo, visas prasmirdęs dūmais ir pigiu vynu?

Manis nustūmė Trentoną ir nuėjo prie spintos. Trentonas nusekė jam įkandin.

— Ne, brolau, tai tu visą laiką tupi kažkokiuose aukštuomenės tuose ar anuose ir niekad nekvieti manęs su savimi. Tai tu elgiesi taip, lyg visą laiką gėdytumeis parodyti mane savo pasikėlusiems draugams.

— Oho, gal dar sugalvosi visą savo kaltę suversti man?

— Tai teisybė, — pasakė Trentonas. Jo balsas nuskambėjo lyg vaiko.

— Trentonai, nejuokink. Net jeigu aš ir prašyčiau tavęs eiti su manimi į kurį nors iš šių renginių, tu atsisakytumei. Net nebandyk vaidinti, kad tau rūpi mano draugai. Nors, man regis, visai galėtumei kada nors prisijungti prie mūsų. Jiems patiktų tave matyti, — pasakė Manis, žiūrėdamas Trentonui tiesiai į akis. Jis netgi buvo priverstas išspausti šypseną. Trentonas sutiks kvaršinti sau galvą Tendės Bruks ir Loren Tomas rūpesčiais ne anksčiau, nei Manis užsimanys nueiti į vieną iš tų pašėlusių hip-hopo pogrindžio vakarėlių Brukline, kuriuos taip mėgsta Trentonas. Be to, tokių turtuolių, aplink kuriuos sukiojosi Manis, Trentonas nelaikė realiais žmonėmis. Jis juos laikė snobiškais, pretenzingais pasipūtėliais ir nesuko sau dėl jų galvos. Žinoma, Trentonas niekada nesiskųsdavo Tendės ir Loren rekomendacijomis, jei tik šios reiškė aukštesnius Manio kreditinių kortelių limitus.

Rengdamasis Manis juto, kad pyktis pamažu atlėgsta. Nuostabu, kaip viskas staiga pasikeisdavo, vos Trentonas grįždavo namo. Staiga, nepaisant visų jų skirtumų, jis pasijuto dėkingas, turėdamas vyrą, kurį myli. Jis juto vis didėjantį potraukį ir nusprendė gulti be pižamos. Tačiau Manis vis dar norėjo, kad Trentonas prieš jį nusižemintų. Manis paliko jį prie spintos ir, mūvėdamas vienomis trumpikėmis, patraukė tiesiai į lovą. Kad ir kaip būtų, jų seksualinis gyvenimas buvo nuostabus. Manis žinojo, kad Trentonas juto tą patį.

Trentonas sustojo kojūgalyje. Sunėręs rankas sau už galvos, Manis tarė:

— Na, ar esi pasiruošęs atsiprašyti manęs?

— Atsiprašyti tavęs? Tai tu pirmas kibai man į gerklę.

— Pasiruošęs susigrąžinti mano palankumą?

— Tavo palankumą?

Manis linktelėjo, patenkintas tuo, kad Trentonas įsitraukė į šį žaidimą. Pirmiausia jis nusivilko marškinius, apnuogindamas savo akmeninę krūtinę ir plieninį presą.

— Pradžia nebloga, — jau kone sudejavo Manis, kai Trentonas baigė sagstytis kelnes ir apsisukęs nusismaukė jas iki kulnų. Manis jau buvo agonijoje, peraugsiančioje į ekstazę, vos tik Trentonas nuslys iki lovos galvūgalio ir atsisės Maniui ant veido.

6

Jau mažiausiai dešimt metų Tendė lankėsi J. Sisters grožio salone braziliško bikinio linijų procedūrai pas Renatą. Jai patiko Renatos kokybiškai atliekamos depiliacijos ir motiniškas sąmojis — kaip tik dėl to ji ir toliau nuolat lankėsi salone, nors neišvengiamai pakeliui į vieną intymiausių procedūrų sutikdavo ir pažįstamų žmonių. Tačiau tai buvo vienas iš geriausių grožio salonų mieste, tad ji negalėjo tikėtis, kad visa įstaiga dirbtų tik jai vienai.

— Tende? Dieve, ar tai tu? — pasigirdo už nugaros. Tendė atsigręžė ir pro saulės akinių viršų pamatė nuoširdžiai susijaudinusią Daną Trip. Ji plačiai šypsojosi, mėgaudamasi vienu metu jai daromu manikiūru ir pedikiūru. Dana — aukšta, liekna, šviesios odos blondinė — kartu su Tende mokėsi koledže. Pastaruoju metu Tendė jos privengdavo. Danos akcijos kilo aukštyn, o Tendės — krito žemyn. Tendei buvo atgrasus Danos lengvumas, su kuriuo toji kabinosi į gyvenimą.

Atvykusi iš Omahos Nebraskos valstijoje, Dana neieškojo jokio vyro, o nepadoriai turtingo — juo labiau. Ji paprasčiausiai bandė prisitaikyti prie pašėlusio rytų pakrantės tempo. Kai Dana su Tende studijavo Bostono universiteto pirmajame kurse, jos gyveno gretimuose bendrabučio kambariuose. Dana buvo palyginti rami mergina, patraukli savo tyrumu ir sveikumu, lyg būtų pati išauginta kukurūzų laukuose — rausvi skruostai, skaidrios vaikiškai mėlynos akys, blizgantys plaukai. Studijų laikais ji buvo nuobodi ir atsigaudavo tik vaikinų apsuptyje, nuolat juokdamasi apsimestinai garsiu, gergždžiančiu juoku. Prastai baigusi mokslus ir persikrausčiusi į Niujorką, Dana pradėjo dirbti reklamos asistente ir netrukus ištekėjo. Dana buvo aukšta, baltaodė, rusvaplaukė blondinė didelėmis krūtimis, išsilavinusi. Jai nebuvo sunku nuvilioti multimilijonierių Čarlį Tripą nuo jo antrosios žmonos. Dana buvo tobulai įvaldžiusi viskam abejingos personos meną, o toks apsimestinis šaltumas priversdavo vyrus vaikytis ją dar labiau.

— Dana, ilgai nesimatėme. Tu atrodai kerinčiai! — Tendė niekuomet nedalijo tuščių komplimentų. Dana, kuri po vedybų buvo numetusi šiek tiek savo apvalumų, iš tiesų atrodė sveikiau. Galbūt ji buvo metusi rūkyti.

— Ačiū. Be to, dar ir jaučiuosi nuostabiai. Turėjau reikalų su Šuramu Alita — jis nepaprastas guru. Ar esi ką nors girdėjusi apie Stonemark Forum? — Tendė linktelėjo. Šen bei ten ji buvo girdėjusi žmones apie tai šnekant. — Aš su jais dirbu jau pusantrų metų. Šuramas Alita yra įkūrėjas; jis ir mane pasikvietė po savo sparnu. Tai mano gyvenimo gelbėtojas. Bet, klausyk, aš galėčiau apie tai pasakoti be pabaigos. Išsitrauk savo delninuką — žinau, kad tu jį visuomet nešiojiesi su savimi — ir sutarkime datą, kada susitiksime.

Kiek nenoriai, bet negalėdama greitosiomis sugalvoti jokios dingsties, Tendė kyštelėjo ranką į savo rankinę. Tai buvo jau seniai įsigytas vidutinio dydžio šokoladinės spalvos Birkin rankinukas. Dana visuomet buvo truputį trenkta. Dar mokykloje ji žavėjosi būrimo kortomis ir astrologija, o vienu metu net bandė mokytis baltosios magijos. Tendei daugiau nesinorėjo gaišti laiko, klausantis Danos svaičiojimų apie jos dvasinius ryšius su guru, kuris veikiausiai ruošėsi ją paimti kartu su visais jos vyro pinigais. Bet vėlgi, ką gali žinoti, galbūt Dana sugalvos kokį nors būdą, kaip ir jai, Tendei, išlipti iš skurdo.

Galbūt, mąstė Tendė, jai ateis į galvą koks nors projektas, kurį Dana galėtų finansuoti kartu su savo vyru ir iš kurio Tendė galėtų gauti atlyginimą ar kažką panašaus. Ji suspėtų mestelėti idėją per tą laiką, kol joms atneštų priešpiečius.

Sutarusi datą, Tendė pasuko į patį tolimiausią salono kampą, kad galėtų pranešti apie savo atvykimą Renatos asistentei.

— Kaip laikotės, Tende? — malonia šypsena ir melodinga portugališka tarme pasveikino ją asistentė. — Įeikite. Ji tuoj ateis.

Tendė visada pasirodydavo depiliacijai iš pat ryto, salonui vos tik atsidarius. Atėjusi anksti, ji beveik galėjo būti tikra, kad nereikės laukti ir paprastai nesusitiks nieko, ko nenorėtų matyti. Renata taip pat būdavo pačiame šviežume.

Šis mažas kambarėlis kažkuo panėšėjo į gydytojo kabinetą. Ji padėjo rankinę ant grindų ir nusiavė basutes. Nusimovusi kelnes išsyk su kelnaitėmis, pakabino ant kablio šalia durų, kruopščiai jas paslėpdama. Sėsdama ant procedūrinio stalo, padengto švariu baltu popieriumi, ji, kaip įpratusi, apsidairė po kambarį baltomis plikomis sienomis, ar niekas jame nepasikeitė. Viskas buvo taip pat. Renatos anūkės fotografija, lentelė su išgraviruotu Renatos vardu bei įvairūs kūno priežiūrai ir depiliacijai naudojami produktai, kaip antai Tend Skin, tvarkingai sustatyti savo vietose. Pasaulis keitėsi, tačiau šis kambarys ir Renata atrodė lygiai taip pat, kaip pirmą kartą Tendei įžengus pro šias duris. Sėdėdama apsinuoginusi nuo juosmens žemyn, apsikabinusi kojas per kelius, Tendė pajuto nostalgiją. Kaip gera buvo žinoti, kad dar yra tokių vietų, kuriose niekas nesikeičia.

— Labas rytas, Tende! — plačiai atlapojusi duris, tarė Renata ir gyvai nusišypsojo. Renata buvo apie penkių pėdų ūgio ir visuomet rengėsi baltai, kad išryškintų savo natūralią odos spalvą, kuri nuolat atrodė gerai įdegusi. Vešlūs juodi plaukai buvo surišti į tankią uodegą, kuri, jai kalbant, blaškėsi iš vieno šono į kitą. — Kaip laikaisi? Viskas gerai? — ryškus akcentas bylojo apie jos kilmę, primindamas jos klientėms apie tai, kad čia daromos autentiškos braziliško bikinio linijos. Na ir kas, kad braziliškas bikinis iš tikrųjų visai nebuvo braziliškas — greičiau tai buvo odė Playboy žurnalui. Bet Renata — įgudusi profesionalė, o jos depiliacijos seansai — daugiau nei plaukų šalinimas. Klientėms šie seansai atstodavo gydomąsias procedūras. Renata ne tik išklausydavo, ji ir pati pateikdavo patarimų, įpindama nuostabių istorijų iš savo šeimos ir paauglystės, vienišos išsiskyrusios motinos ir senelės patirties. Ji turėjo daugybę klientų, kurių didžioji dauguma buvo VIP asmenys. Mažas Renatos kambarėlis, kuriame tvyrojo vaško kvapas, buvo vieta, kur susidurdavo skirtingi pasauliai. Nors Renata buvo diskretiška, tačiau ji mėgo, kad visi žinotų, su kokiais garsiais žmonėmis ji dirba. Ji ir pati mėgo užmegzti ryšius bei žinojo, kas ką pažįsta.

— Atėjusi matei Daną Trip? — Tendė su Dana abi buvo senos klientės, o Renata anksčiau buvo mačiusi jas bendraujant salone.

Tendė atsigulė ant nugaros, pakėlusi megztinį aukščiau bambos, kad talkas nepatektų ant drabužių.

— Taip, — atsakė ji, Renatai per kelį sulenkus jos kairę koją — nelyginant balerinos, besirengiančios daryti piruetą.

Renata įmerkė medinę mentelę į karštą vašką ir, ištraukusi ją, lengvai pūstelėjo.

— Papasakojo tau apie Forumą? — Renata užtepė vaško ant dešinės kirkšnies. — Ji išties puikiai atrodo, ar ne?

— Tikrai taip, — sutiko Tendė, krūptelėdama nuo aštraus skausmo, Renatai staigiu judesiu nuplėšus muslino juostelę jai nuo odos.

— Ji tokia laiminga. Ji sakė gyvenanti kaip niekada iki tol, — tęsė Renata, tepdama vašką ant kairiosios kirkšnies.

— Juo geriau jai, — teišspaudė Tendė. Mažiausiai, ko jai dabar norėjosi — tai aptarinėti naująją Danos aistrą. Renata vėl nuplėšė juostelę nuo jautrios odos ir pliaukštelėjo dešinę Tendės koją, duodama ženklą, kad laikas ją pakelti. Tendė atrėmė koją į Renatos juosmens išlinkimą. Šios padėties Tendė labiausiai nemėgo. Gulėdama pražergtomis kojomis, ji visuomet jautėsi nepadoriai, tarytum jos moteriškumas būtų atviras visam pasauliui. Ačiū Dievui, tokiomis akimirkomis niekas niekada neįeidavo.

Renata švelniai užtepė vaško ant makšties.

— Ji sakė, kad Forumas padėjęs jai suvokti, jog atėjo laikas palikti savo vyrą. Jos santuoka nebuvo laiminga, ir nuo šiol ji yra pasirengusi gyventi savo gyvenimą, užuot tik pildžiusi jo valią.

Nuo raunamų plaukų sukeliamo skausmo Tendei visuomet ištrykšdavo ašaros. Ačiū Dievui, Renata nuplėšdavo juostelę greitu judesiu.

— Tikiuosi, ji žino, ką daro, — išsakė savo mintis Tendė.

Tendės įvertinimas buvo ciniškas — Dana turbūt nusprendė, kad geriau gyventi nepriklausomai ir turtingai nei ištekėjusiai už valdingo vyro. Reikia pripažinti, jog dauguma moterų kada nors gyvenime yra svajojusios apie išsilaisvinimą iš santuokos. Ir galimybė būti verčiau turtinga ir nepriklausoma nei turtinga ir ištekėjusia gali paskatinti kai kurias moteris — tiek pernelyg engiamas, tiek ir pernelyg nekontroliuojamas — nusimesti santuokos naštą. Bet kartais, fantazijai virtus realybe, viskas galėjo pasisukti ir priešingai. Tendė pernelyg gerai žinojo šią liūdną tiesą.

Visus pagrindinius šeimos finansinius reikalus tvarkė Filas. Jis dengė būsto paskolas, valdė investicijų portfelį ir kontroliavo visas stambesnes operacijas, ar bent jau taip manė Tendė. Ji padengdavo kreditinių kortelių balansus ir apmokėdavo visas kitas einamąsias namų ūkio sąskaitas, be to, tvarkė visus labdaros reikalus. Po vyro mirties Tendė buvo pasirengusi imtis didžiojo savo gyvenimo darbo. Ji žinojo apie savo vyro skolas, tačiau vaizdavosi, kad sugebės jas padengti, pardavusi butą. Kad ir kokios būtų buvusios tos skolos, buto vertė labai stipriai išaugo nuo to laiko, kai jie įsigijo jį prieš dvylika metų. Įskaitant dar ir draudimą, ji turėtų jaustis saugi visą likusį gyvenimą. Dėl draudimo poliso Tendė buvo nepalenkiama. Likus metams iki vyro mirties, ji netgi pareikalavo, kad Filas padidintų draudimo sumą nuo dviejų iki šešių milijonų. Ji spaudė jį tol, kol galiausiai pasiekė savo. Tendė nuolat turėjo priminti Filui apie polisą. Polisas jam buvo lyg savo paties mirtingumo pripažinimas. Jis manė, kad gyvens amžinai. Filo nelaimė buvo aukštas kraujo spaudimas ir didelis cholesterolio kiekis kraujyje. Jis turėjo apie keturiasdešimt svarų antsvorio, visiškai nesimankštino ir labai sunkiai dirbo. Tendė nenorėjo rizikuoti. Iš begalinės meilės jai jis sutiko. Bent jau taip jis jai pasakė. Jo žodžiais tariant, norėjo būti tikras, kad ja bus gerai pasirūpinta, jeigu jam kas nors nutiktų.

Juo giliau Tendė grimzdo į savo mintis, tuo labiau ją ėmė siutas. Filas buvo toks silpnas ir nevertas pasitikėjimo. Tądien, eidama į buhalterio kontorą, kur turėjo būti perskaitytas velionio testamentas ir paskirstytas turtas, Tendė buvo nusiteikusi optimistiškai. Ji žinojo būsianti turtinga. Kitais metais išleidusi dukterį į koledžą, Tendė taps laisva. Tačiau paaiškėjo, kad jos šunsnukis vyras nė velnio nemokėjo valdyti turto ir paliko jai milijonines skolas. Per ilgus metus susikaupė didžiulės sumos, priversiančios ją susidurti su gyvenimo realybe. Pirmas didelis smūgis buvo suduotas, kai Tendė paklausė apie draudimo polisą. Buhalteriui buvo žinoma tai, kad Filas domėjosi naujos sutarties sudarymu. Tačiau, pasirodo, jis taip ir neprisiruošė sutarties pasirašyti ar ką nors pagal ją įmokėti.

— Ką? Jis ką padarė? Jūs sakote, jis niekada nepasirašė draudimo poliso, kaip man pats sakė prieš metus? — Tendė atitraukė kėdę, atsistojo ir pradėjo vaikštinėti po susirinkimų kambarį.

— Šit kaip. Tai ką gi tas neraliuotas kvailys apskritai man paliko? Gal kas nors ta proga atneštų man išgerti? Aš tikrai žinau, kad šioje kontoroje turėtų būti bent stiklas viskio, — viduje ji pajuto kylančią įniršio bangą, kokios ji ir pati anksčiau nežinojo. — O kaipgi butas? Juk jeigu jį parduočiau, turėtų viskam užtekti.

— Tiesą sakant, Tende, — tęsė stambus, riebios odos buhalteris, — šį butą Filas buvo įkeitęs jau antrą kartą. Kaip galbūt ir pati atsimeni, vyriausybė yra uždėjusi turto areštą dėl laiku nesumokėto pajamų mokesčio, kurį esi skolinga dar už praėjusius metus. Jeigu parduotumei butą dabar, greičiausiai galėtum sumokėti mokesčius ir grąžinti vieną iš paskolų, tačiau tau ne kažin kas liktų.

Tendė prisėdo prie stalo tik tada, kai priešais ją atsirado Johnnie Walker Black butelis ir Baccarat stiklas. Nurijusi didelį gurkšnį gėrimo, ji pradėjo graibytis šiaudo, tikėdamasi bent šiokios tokios paguodos.

— O kaip dėl 401 (k)13? — paklausė ji.

— Šiai dienai turime apie penkis šimtus tūkstančių, bet, atsižvelgiant į kai kurias skolas, tau gali nelikti kitos išeities, tik panaudoti šiuos pinigus skoloms padengti. Man regis, mes galime tam tikrą dalį panaudoti kasdienėms išlaidoms, tačiau tai nebus didelė suma. Užtat dėl savo dukters fondo gali būti rami. Filas reguliariai darė įnašus, tad jame susikaupė apie du milijonai dolerių, kurių niekas negali liesti. Kai Dejai sukaks dvidešimt vieneri, ji perims visą fondo kontrolę. Iki to laiko fondo patikėtiniu Filas paskyrė mane, įpareigodamas dengti jos studijų ir panašias išlaidas.

Tendė pakėlė galvą, negalėdama patikėti tuo, ką jai kalba šis vyras.

— Jūs norite pasakyti, kad Filas pasirūpino tuo, jog fonde būtų du milijonai dolerių, kurių aš negaliu liesti, nors ir sėdžiu įklimpusi iki ausų jo paties skolose? Kaipgi man reikės gyventi? Kas pasakys, ką man dabar daryti? — beviltiškai šaukė Tendė ant viso kambario, ne juokais pasipiktinusi tuo, ką išgirdo. O koks mylintis vyras apsimesdavo, visada stengdamasis būti su ja intymus, kai buvo toks nevykęs meilužis! Smirdantis kvapas iš burnos ir tirštos seilės, dėl kurių jai net nekildavo noras bučiuoti jam į lūpas. Kaip jis vaidino nemirštamą meilę jai, bet galop pasielgė su ja taip, lyg ji būtų šiukšlė, palikęs ją visiškame skurde, o jų dukrą padarydamas turtuole!

Velniai griebtų, ilgus metus ji buvo PTA14 prezidentė ir dalyvavo nesuskaičiuojamoje daugybėje posėdžių; visus šiuos metus ji dėjosi nepastebinti nerangaus, storo Dejos užpakalio, gyrė ją esant puikia balerina, kentė jos skausmingus rečitalius, nors iš tiesų ji buvo pati gremėzdiškiausia mergaitė scenoje. Tendė tiek metų aukojosi, siūlydamasi savanore įvairiose Dejos mokyklose, budėdama mokykloje per pačius žiemos speigus, lydėdama klasę į nuobodžias ekskursijas. Ji netgi kantriai mokė Deją vaidybos, kai ši, būdama dešimtoje klasėje, įsigeidė dalyvauti spektaklyje. Jos vaidyba buvo niekam tikusi, nepaisant to, Tendė lavino jos laikyseną ir dikciją. Tendė buvo gera motina ir štai kaip Filas jai atsilygino? Jeigu tik galėtų, ji plikomis rankomis išsikastų jį iš po žemių ir pridaužytų negyvai. Beje, nuo tos dienos Tendė ėmė dažnai sapnuoti Filą. Jie vaikščiodavo pajūriu susikibę už rankų; ji atsisukdavo į jį, pažvelgdavo jam į veidą ir tuomet pradėdavo jį mušti, daužyti ir nagais draskyti jo liūdnas akis. Jis būdavo per silpnas, kad galėtų apsiginti. Pamačiusi kraują ant savo rankų, ji pabusdavo.

— O... — krūptelėjo Tendė sulig paskutiniu muslino juostelės trūktelėjimu.

— Dana Trip sako, kad ji elgsis labai protingai, palikdama savo vyrą. Ji planuoja išparduoti nekilnojamąjį turtą ir netgi papuošalus, prieš jam apie tai pasakydama. Panašu, kad ji iš tikrųjų turi planą, — pridūrė Renata.

— Tikiuosi, jai pavyks tą planą įgyvendinti, — Tendei nerūpėjo, kas bus Danai. Ji neabejotinai atsidurs geresnėje padėtyje nei Tendė.

— Baigta, — uždainavo Renata, užpurkšdama dezinfektanto, kuris nudegino bikinio linijas taip, lyg ten būtų atvira žaizda. Skausmas jai priminė, kad kuo greičiau reikia sugalvoti kokią nors idėją, kaip išsikapstyti iš savo padėties, priešingu atveju, tai galėjo tapti jos paskutine šešiasdešimt dolerių kainuojančia depiliacija J. Sisters salone.

7

— Aš juk tau sakiau, jog šįryt salėje bus viena kita simpatija. Dabar matai, ką tu prarandi, nevaikščiodama su manimi? — erzino Loren Manis, žengdamas į jos apartamentus.

— Keletas pupyčių gal ir buvo, bet aš negalėčiau sportuoti Harlemo klube kiekvieną dieną. Tiesiog negalėčiau susikaupti ir jausčiausi taip, lyg turiu gerai atrodyti net prakaituodama. Man jau geriau savo senutėje salėje, čia, šiauriniame Ist Saide, kur vienintelė atgaiva akims — retkarčiais sušmėžuojantis trenerio siluetas, — nusijuokė Loren.

— Na, kaip sau nori, tačiau tau nieko nereikia daryti — tik užsitempti spandeksą, susirišti plaukus, ir tu jau atrodai geriau už bet kurią ten sportuojančią moterį. Mūsų kūnai buvo geriausi iš visų šįryt ten sportavusių, ir tu puikiai žinai, kad aš kalbu tiesą, — Maniui visuomet patikdavo girti Loren išvaizdą.

— Argi tu ne mielas?

— Aš tik sakau teisybę.

Loren ir Maniui išlipus iš lifto ir patekus tiesiai į Loren ir Edo fojė, šiltas kažkokio skanėsto kvapas pakuteno jų nosis.

— Mmm. Kvepia taip, lyg misteris Frensis jau būtų pradėjęs darbuotis. Liepiau jam paruošti omletą, vaisių salotas, sausblynių ir sumaišyti porą mimozų.

— O, po treniruotės tai skamba puikiai. Bet pažiūrėk, kokį desertą aš atsinešiau. Truktelėkime iki priešpiečių, — pasiūlė Manis, iš sportinio krepšio išsitraukdamas storą suktinę. Dvejodama Loren žvilgsniu permetė didžiulę aštuonkampę fojė su daugybe durų, lyg norėdama pasakyti, kad bet kuriose iš jų bet kurią akimirką gali pasirodyti misteris Frensis. Praeityje ji su Maniu buvo ragavusi marihuanos, tačiau ne vidury dienos.

— Ką pasakytum, jeigu mes pasilaikytume ją iškilmingesnei progai? — pradėjo Loren; jos balsas pasidarė žemesnis. — Aš turiu darbo, kurį privalau užbaigti iki rytojaus ryto.

— Na, ką gi, turėk šitai, bet bent prisimink mane, kai sumanysi giliai įtraukti, — pasakė Manis, įsprausdamas suktinę Loren į delną. Jis kiek nusivylė, kad negalės pajusti planuoto malonumo šią popietę. Užtat Manis suvokė, kad Loren ne visada pavykdavo lengvai atsipalaiduoti. Ji turėdavo atitinkamai nusiteikti ir tai turėjo vykti jos sąlygomis. Bet jis nusprendė, kad ji galės pasimėgauti suktine, kai turės tam ūpo.

— Klausyk, Mani, man reikia labai greitai palįsti po dušu. Nuo prakaito mane jau ima niežėti. Palauk manęs bibliotekoje, pavartyk spaudą. Pasižiūrėk, kas pateko į stiliaus puslapį. Aš būsiu ten po minutėlės.

— Gerai, Loren, bet paskubėk. Nenoriu ilgam pasilikti vienas.

— Nesirūpink, aš greitai, — pasakė Loren, užbėgdama laiptais į viršų.

Dairydamasis po didžiulius apartamentus su vaizdu į Centrinį parką ir Volmano čiuožyklą, Manis sumetė, kad, Edui nusprendus juos parduoti, Manis susižers milžiniškus komisinius. Ši vieta turėjo būti verta dvidešimties milijonų šiandien, o po poros metų — ir dar daugiau. Kartais jis negalėdavo patikėti, kad taip artimai bendrauja su vienais turtingiausių pasaulio žmonių. Kas būtų galėjęs apie tai pamanyti?

Jeigu būtų dar gyva, Klarisė Marks labai juo didžiuotųsi, matydama jį tarp tokių turtingų ir įžymių žmonių, pamanė sau Manis. Jo motinai taip pat magėjo tarp jų patekti, tik ji nemokėjo pritapti. Vargšelė tiesiog per stipriai stengėsi. Jo motina buvo tokia moteris, kokias Tendė plėšydavo į skutelius dėl per didelio jų uolumo.

Deja, Birmingamas turėjo Tendės antrininkę, kuri darbavosi metų metais, atkirsdama Manio motiną nuo bet kokio susibūrimo, kokį tik mažas Alabamos miestelis galėjo pasiūlyti juodaodžiams. Nors Klarisė buvo atmintinai iškalusi visą Emily Post etiketo knygą, ir turėjo vyrą, užtikrindavusį visai padorų gyvenimą savo šeimai, ji niekada taip ir neįvaldė bendravimo gracijų meno. Jos pastangos buvo bergždžios, nes pernelyg didelis jos aktyvumas ir netaktas dažnai tik išgąsdindavo arba įžeisdavo tuos, su kuriais ji tikėjosi užmegzti svarbias pažintis. Trumpai tariant, ji nemokėjo bendrauti ir persistengdavo, siekdama pripažinimo. Manis, stebėdamas skausmingas savo motinos pastangas iškilti visuomenėje, pasižadėjo sau, kad jis pats niekada nedarys tokių pačių klaidų savo paties kruopščiai suplanuotame kelyje į Olimpą.

Manis prisėdo ant nedidelės odinės sofos bibliotekoje tamsiame kambaryje, apmuštame ąžuolo plokštėmis ir apstatytame knygų lentynomis. Vienas mažas langas žvelgė į gatvę, tačiau vaizdą dengė juodmedžio žaliuzės ir tamsios alyvų spalvos užuolaidos. Įnikęs į sekmadienio laikraščius, kuriuos rado ant medinio kavos staliuko, Manis net nepastebėjo, kaip į kambarį įėjo misteris Frensis.

— Sveiki, misteri Marksai.

Manis pašokdamas kone išsinėrė iš savo odos.

— O, o, misteris Frensis. Net nepastebėjau, kad jūs esate čia. Jūs mane išgąsdinote. Kaip laikotės?

— Puikiai, misteri Marksai. Galbūt galėčiau jums atnešti ko nors atsigaivinti? Kavos, apelsinų sulčių, mimozą? — misteris Frensis buvo žilstelėjęs afroamerikietis, senosios kartos džentelmenas. Šiandien jis vilkėjo pilka megzta liemene, baltais medvilniniais marškiniais, juodo tvido kelnėmis ir avėjo klasikiniais juodos odos mokasinais. Rodės, kad jis priklausė kitai epochai, primindamas Maniui liokajų iš seno nespalvoto filmo. Kalbėdamas jis pabrėždavo kiekvieną žodį — taip juodaodžius kadaise mokydavo kalbėti specialiose mokyklose, veikusiose dar prieš šalies suvienijimą.

— Norėčiau mimozos, ačiū jums.

— Žinoma, — pasakė misteris Frensis ir apsisukęs paliko kambarį. Manis susirado stiliaus skiltį. Jis nenorėjo sakyti Loren, kad beveik niekada neskaitydavo sekmadienio laikraščių, nebent tikėdamasis ten išvysti savo vardą. Jam jie atrodė tokie nuobodūs: tiek daug puslapių, tiek daug žodžių ir, iš esmės, nieko įdomaus. Tačiau net ir paėmęs laikraštį į rankas, jis skaitė tik gandų skiltį ir horoskopus. Ir dar stiliaus skyrelį, jei tai būdavo Sunday Times. Jis atsivertė savo mėgstamiausią dalį — paparacų puslapį. Maniui žiūrėjimas į Niujorko aukštuomenės fotografijas buvo darbas. Kokie vyko vakarėliai, kokiomis progomis ir kas juose dalyvavo — visada būdavo gera tema pokalbiui su klientu. Ir bet koks apie jį išspausdintas žodis buvo gera reklama. Bet koks viešas pasirodymas svarbių žmonių draugijoje visada reiškė didesnį klientų srautą.

Jis išskleidė laikraščio lapus tiesiai priešais save. Didžiam jo pasitenkinimui, jie įdėjo fotografijas iš Harlemo muziejaus renginio. Sulig kiekviena peržvelgta nuotrauka širdis daužėsi vis smarkiau. Nejaugi jis bus įdėtas šiame puslapyje, kartu su Tende? Ir tada jis išvydo. Save. Nespalvotoje nuotraukoje, plačiai iššiepusį visus iki vieno dantis. Suprantama, jis nebuvo nuotraukos centre, užtat atrodė tikrai gerai. Šalia jo stovėjo Loren su Edu. Tiesiog stulbinama sėkmė. Misteris Frensis nutraukė jo džiaugsmo akimirką, atnešdamas Maniui mimozą.

— Misteri Marksai.

— Ačiū, — priėmė gėrimą Manis, net nepakeldamas akių nuo laikraščio.

— O, Mani, aš jaučiuosi daug geriau. Atleisk, kad priverčiau tave laukti, — įėjo į kambarį Loren, kvepianti levandos aromatu. Dėvėdama treningines kelnes ir berankovius marškinėlius, ji atrodė atsipalaidavusi. — Ar neprieštarautumėte, jeigu mes dabar pavalgytume, misteri Frensi? — su šiais žodžiais liokajus vėl nepastebimai išgaravo.

— Loren. Žiūrėk čionai. Tu atrodai pritrenkiamai! — sušuko Manis ir plačiai išsiviepęs įbruko laikraštį jai į rankas.

— Aha. Bet juk nėra ką slėpti — tu net nežiūrėjai į mane. Tu žiūrėjai į save. Ir tu tikrai atrodai gerai, — paerzino Loren. — Ir ką gi sako užrašas po nuotrauka?

Manis žvilgtelėjo žemyn išsiduodamas, kad jis net nebuvo skaitęs, kas gi parašyta apačioje.

— O tu apskritai ką nors skaitai? — Loren ir toliau tyčiojosi iš jo. — Nagi, pasižiūrėkime. Numeris trečias. — Loren pažvelgė į puslapio apačią. — Štai čia. Loren ir Edas Tomasai... Ką gi.

— Negali būti! Ir tai iš tikrųjų viskas, kas ten parašyta? Tu tik nori mane paerzini. Ką, nejaugi aš visai nepaminėtas? — Manis pagriebė laikraštį, vildamasis, kad ji suklydo. Kaip jie galėjo išspausdinti jo nuotrauką ir nepaminėti jo vardo? Toks nesiskaitymas žemino. Tuomet jau geriau, kad jis iš viso nefigūruotų šioje nuotraukoje. Vadinasi, nuo šiol jis — Ponas Bevardis. — O Dieve. Bet tai niekis. Bent jau mano veidas yra čia kartu su tavo ir Edo. O Tendės apskritai niekur nėra. Įsivaizduoju, kokia ji bus įsiutusi. — Juodu susijuokė. Nors tiek Manis, tiek Loren garbino Tendę, jie abu žinojo, kad visuomeninis pripažinimas jai buvo didžiai svarbus.

Vis dar pasiglemžęs laikraštį, Manis pradėjo skrupulingai studijuoti puslapį.

— Pažiūrėkime, kas dar pateko į kadrą, — jis skaitė vardus, darydamas trumpas pauzes tarp nuotraukų. — O, žiūrėk, Loren, Derilas ir Kofi Rėjai. Kokį galą ji čia dėvi?

Loren pasilenkė Maniui virš peties, mėgindama geriau įsižiūrėti. — Jau verčiau paklaustum, kokį galą dėvi jis. Kas tai? Treningas? Kas nors padėkite šitam broliui.

— Bet mis Simpatija atrodo tragiškai toje baltybėje. Sakytumei, žmonės, vartantys tokius pinigus, nusipelno turėti geresnį skonį. Beje, kas toji gražuolė šioje nuotraukoje? Čia parašyta, kad ji — šokėja.

Loren nužvelgė fotografiją.

— Tai Alisija Benks. Taip, ji — naujoji šokėja, prisijungusi prie City Dance Company. Edas sėdi jų taryboje. Mačiau ją šokant. Ji labai talentinga.

— Ji patraukli, — Manis žinojo, kad, jeigu ši moteris šoka trupėje, su kuria Edas turi reikalų, tai gali būti jautri tema Loren. Kad ir kokie patikimi būtų tarpusavio santykiai, jokiai moteriai nepatiktų, kad aplink jos vyrą, jai nesant šalia, sukiotųsi kita patraukli moteris. — Bet kažkokia pigi ir labai jau rėžianti akį.

— Mani, tu — negailestingas. Kaip galima tokius dalykus įžiūrėti nespalvotoje fotografijoje? — Loren galėjo ir neišgirsti jo pastabos, tačiau ši frazė tik patvirtino, jog ji yra dėkinga už tai, kad Manis stojo jos pusėn. Tad ši trumpa strateginė frazė nuskambėjo kaip: „Aš su tavimi, sese“, o ji išgirdo jo žodžius labai aiškiai.

— Kas ši balta moteris? Ar tu ją pažįsti? — Maniui knietėjo nustatyti kiekvieno asmens, dalyvavusio Harlemo muziejaus renginyje, tapatybę. Jis norėjo tiksliai žinoti, tarp kokių žmonių sukiojosi.

— Aš nežinau. Niekada nesu mačiusi jos. — Tendė žinotų, pagalvojo Manis. Loren nesidomėjo žmonėmis, kurie nebuvo jai kuo nors ypatingi. Tendei visi turėjo vertę, ypač turtingi ir įtakingi.

Loren tęsė:

— Tačiau keista, kad Tendės nuotrauka nepasirodė Times. Juk tai buvo jos renginys. Na, dabar tai kažkam ne juokais klius. Ji, galima sakyti, gyvena dėl savo pelnytai užtarnautos šlovės. Aš tikiuosi, kad, sulaukusi jos metų, atrodysiu taip pat gerai bei laikysiuosi taip pat išdidžiai, kaip ir jinai. Ji tiek daug išgyveno ir, nepaisant to, darosi vis geresnė ir geresnė. Pamenu, kaip aš, būdama dar visai maža mergaitė, grožėdavausi Tende, kai jos kartu su mano mama išsirengdavo į kokį nors prašmatnų vakarą. Tendė visada atrodydavo daug šaunesnė už visas kitas. Eidama ji tiesiog plaukė, o jos balsas būdavo toks temperamentingas. Ir ji visada atrasdavo laiko man. Bet, būdama visai dar vaikas, supratau, kad užsitraukti Tendės rūstybę niekada nebuvo geras sumanymas.

Manis žinojo, kad Loren teisi. Tendė buvo primadona. Jis tai suprato tą pačią akimirką, kai pirmąsyk ją pamatė. Tai buvo prieš trejus metus, kai Loren su Maniu vaikštinėjo po Hermes Madisono aveniu — Manis ieškojo sau naujos piniginės. Tendė, prisiartinusi prie Loren, atsistojo nugara į Manį. Jis suprato tai kaip jėgos ženklą — šitaip ji leido jam suprasti, kad jis nėra svarbus jos pasaulyje. Manis toliau apžiūrinėjo pinigines, nenorėdamas pertraukti Tendės ir Loren pokalbio. Jis pernelyg gerai žinojo, kas tokia buvo Tendė, ir gerbė jos teisę jį ignoruoti. Ji buvo legenda ir jis žinojo savo vietą. Jis nedarys tokių pačių klaidų, kokias darė jo motina. Juk jis buvo beveik nevertas būti toje pačioje patalpoje.

Lyg įvertinusi jo pagarbą, Tendė galiausiai pati užmezgė pokalbį, patardama nepirkti piniginės, nes ši pūpsos jo kelnių kišenėje it didžiulis gumbas. Kaip ji vėliau jį informavo, jo kelnės apskritai buvo per siauros. Bet Manis džiūgavo. Tendė jį ne tik pastebėjo, bet ir apdovanojo savo dėmesiu. Nuo to laiko Manis tapo naudingu Tendės draugu. Jo vaidmuo padidėjo po Filo mirties. Maniui patiko būti jos palydovu.

— Įdomu, ar ji nesupyks ant manęs dėl to, kad mano nuotrauką įdėjo, o jos ne? — tardamas šiuos žodžius, Manis žinojo, kad Tendė neturėjo jokios priežasties būti juo nepatenkinta. Tai nebuvo jo kaltė, kad Times išspausdino Edo ir Loren nuotrauką, kurioje „atsitiktinai“ atsidūrė ir Manis. Ir tai nebuvo jo kaltė, kad jis nuėjo pasilabinti su viena iš savo geriausių draugių tada, kai Tendė flirtavo su savo fanais, visiškai jį ignoruodama. Be to, jis net nepaminėtas. Tačiau vis tiek jautėsi mažumėlę kaltas.

— Ji juk žino, kad ne tu sprendi, kurias nuotraukas dėti į stiliaus skyrelį, o kurias — ne. Tu niekaip negalėjai to lemti. Esu tikra, kad jos nuotraukos pasirodys kitur, pavyzdžiui, Town & Country, Avenue, galbūt netgi Jet, — Loren su Maniu vėl susijuokė. — Mes elgiamės taip kvailai. Visas šis pokalbis kvailas. Eime geriau valgyti. Aš mirštu iš bado, — tarė Loren, pasukdama į valgomąjį.

— Aš taip pat, — pasakė Manis ir nusekė įkandin Loren į prabangią salę.

Bandelės, tepamas sūris, vaisių salotos, kava, sultys ir mimozos rikiavosi ant baro. Antikvarinis Beidermeier stalas, prie kurio lengvai susėstų keturiolika žmonių, buvo padengtas dviem. Prisikrovęs vaisių ir bandelių į balkšvo porceliano su platinos apvadu Waterford lėkštę, Manis užėmė vietą į kairę nuo galinės kėdės. Misteris Frensis vėl pasirodė — šįkart tik tam, kad pasiteirautų Manio, kokio omleto jis norėtų. Po kelių minučių šviežiai supjaustyti portabelos grybai, žaliosios paprikos ir nepriekaištingai paskrudintas riebus geltonas kiaušinis sudarė įvairiaspalvę paletę ant lėkštės, kurią liokajus padėjo priešais jį.

— Gal norėtumei vakare nueiti į knygos pristatymą? Knygos autorius — mano draugas E. Linas Harisas. Tu jau esi jį mačiusi, — pasiūlė Manis, mėgaudamasis tuo, kaip klostosi ši diena, trokšdamas, kad niekas ir toliau nedrumstų palaimingos jos tėkmės. Bet koks pasirodymas viešumoje šalia Loren reiškė garantuotą sėkmę. Nuo to laiko, kai Manis sutiko Loren (prieš ketverius metus ji ieškojo buto, kuriuo galėtų pakeisti tą, kuriame Edas gyveno su savo buvusia žmona), jo verslas tiesiog suklestėjo.

— Šįvakar negaliu — grįžta Edas. Aš noriu būti namuose, kai jis pareis, — Loren beregint pavirto ilgesinga žmona. — Man labai ilgu, kai jo nėra namie.

— Tik nepradėk, Loren, tavo padėtis pati geriausia. Jo grafikas leidžia tau daryti viską, ką tik nori, net jo neatsiklausiant. Ar gali įsivaizduoti, kas būtų, jei jis visą laiką sukinėtųsi aplinkui? Jis tave išvarytų iš proto.

„Kaip lengvai ji pakeitė plokštelę, — toptelėjo Maniui. — Dar visai neseniai, aptarinėdama sporto salėje sutiktus brolius, Loren skundėsi Edo priekabumu, o dabar tvirtina trokštanti visą savo gyvenimą praleisti su tuo pavargusiu seniu. Nejaugi ji laikanti Manį tokiu kvailiu, kad jis to nepastebėtų?“ Bet jis tebesišypsojo, leisdamas jai išsiverkšlenti dėl savo tuščių namų.

— Žinau, bet kartais pasijunti labai vienišas šiame dideliame sename bute, kuriame — tik aš ir misteris Frensis. Gali manyti, kiek sau tinkamas, kad Edas senas, nes jam per penkiasdešimt, bet man patinka miegoti su savo vyru. Geresnio sekso nei su juo nesu turėjusi.

Manis neturėjo jokio noro klausytis apie Loren seksualinį gyvenimą, tačiau jis žinojo tai, kad ji vieniša. Dėl to jis ir prasiskverbė į jos pasaulį. Ji neturėjo daug draugų. Kaip ji paaiškino Maniui, pradėjus gyventi su Edu, net kai kurie geriausi jos draugai negalėjo to pakelti. Vieni ėmė pavydėti, kiti turėjo vilčių, kad ji su Edu ims finansuoti visas jų svajones. Nauji jos sutikti žmonės buvo arba per seni ir pernelyg jai nuobodūs, arba pernelyg veidmainiški. Manis nepriklausė nei vienai, nei kitai kategorijai — ar bent jau taip Loren manė. Jis visada užmokėdavo už priešpiečius restorane ar savo sąskaita iškviesdavo vairuotoją pasivažinėti. Kiek galėjo, jis stengėsi duoti, o ne imti.

Manis taip pat mokėjo puikiai leisti laiką — būtent to Loren desperatiškai trūko prieš jam pasirodant. Ji turėjo porą draugų, kurie mėgo linksmybes, bet Edui, matyt, nepatiko jos buvimas su jais. Manis — gėjus ir profesionalas — buvo idealus variantas Loren, bent jau jos vyro požiūriu. Edas per daug nebendravo su Maniu, tačiau akivaizdu, kad jis neprieštaravo jo draugijai. Manis visada pasišalindavo, kai Edas būdavo mieste ir pageidaudavo leisti laiką su savo žmona. Maniui toks vaidmuo tobulai tiko — jis buvo geriausias Loren draugas, nieko iš jos neimdamas, tačiau užtikrindamas jai turiningą laisvalaikį. Savo ruožtu, jos draugijoje jis atrodydavo turtingesnis, patekdavo į prašmatnesnius vakarėlius, sutikdavo įtakingesnių žmonių ir uždirbdavo daugiau pinigų. Ir jeigu Tomasai kada nors nuspręstų parduoti savo pasakiškus apartamentus, komisiniai atitektų ne kam kitam, o Maniui. Be to, jos draugystė turėjo padėti jam pakilti į aukštesnį visuomenės sluoksnį.

Jis tepasakė:

— Tikiu, kad, sėdėdama tokiame bute, gali pasijusti vieniša, bet aš nenoriu nieko girdėti apie tai, ką jūs su Edu darote ir kaip tai yra puiku. Šitie dalykai manęs nedomina. Linkiu tau puikiai praleisti vakarą su savo vyru, — Manio palinkėjimas buvo iš tiesų nuoširdus. Jis retai kada paniurdavo, išgirdęs draugo atsisakymą. Kiekvienas atsisakymas reiškė naujas galimybes ateityje. Be to, jis pats norėjo grįžti namo ir praleisti vakarą su Trentonu.

— Galbūt, kitą kartą Edui išvažiavus, mes galėsime kaip reikiant pasilinksminti. Jau senokai to nedarėme. Aš nenoriu daryti nieko respektabilaus, — Loren atrodė nuoširdžiai susižavėjusi savo idėja.

— Puiku, mis Loren. Praneškite man, kai tokia diena ateis. Aš paimsiu automobilį ir vairuotoją.

— Panašu, kad turime planą, — tarė Loren ir sulig tais žodžiais suleido dantis į pačią didžiausią, raudoniausią braškę, kokią tik Manis buvo kada nors regėjęs.

8

Džonui Koltreinui plyšaujant My Favorite Things, Loren sėdėjo ant didžiulio krėslo bibliotekoje, įbedusi negyvą žvilgsnį į knygų lentynas. Keturiasdešimt dviejų colių įstrižainės plazminis ekranas buvo tamsus, DVD filmo Nakties karštis dėklas gulėjo nepajudintas ant kavos staliuko priešais ją. Edas turėjo pasirodyti prieš tris valandas. Jis paskambino prieš dvi su puse valandos pranešti, kad vėluoja — kažkoks verslo partneris atvykęs į Niujorką ir jie susitikę trumpam pašnekesiui; tačiau jis manąs netrukus būti namie ir kartu su ja pasižiūrėti filmą prieš miegą. Daugiau iš jo nebuvo jokių žinių. Ji bandė prisiskambinti mobiliuoju telefonu, bet ten iš karto įsijungdavo balso paštas.

Loren pasidarė silpna. Jiems susipažinus, Edas buvo jai visada pasiekiamas. Dar prieš keletą mėnesių jis buvo toks pat dėmesingas, kaip ir iš pradžių. Pastaruoju metu kažkas pasikeitė. Ji bijojo paties blogiausio, bet žūtbūt norėjo tikėti vyru, kuris užkariavo jos širdį. Padėjusi galvą ant porankio, Loren leido sau nugrimzti į senų gerų laikų prisiminimus. Edas nedrąsiai pasiūlė Loren praleisti su juo trumpas atostogas. Iki tol jie aštuonis mėnesius susitikinėjo slaptai, nieko nepasakodami draugams ir bendradarbiams apie savo santykius, kurie sparčiai progresavo. Jis norėjo savaitei išvažiuoti į Prancūzijos pietus. Buvo vasara — laikas, jo žodžiais tariant, sielos atgaivai, ir jis norėjo, kad Loren būtų šalia — drauge jie galėtų kaip reikiant atsipalaiduoti. Kviesdamas ją, Edas elgėsi atsargiai, nes nenorėjo, kad Loren palaikytų jo pasiūlymą pernelyg įžūliu. Jie buvo praleidę jau daug laiko kartu, nors ir slapta nuo viešumos. Kelionė prie Viduržemio jūros taptų jų naujo gyvenimo pradžia. Žmonės juos pažinsią ir neišvengiamai imsią apie juos kalbėti. Jis tikėjosi, jog Loren pasirengusi žengti šį žingsnį.

Gyvenime Loren jau buvo šio to mačiusi — jaunystėje ji gaudavo viską, ko tik užsigeisdavo: lankė pačias geriausias privačias mokyklas, jos tėvai mokėjo už studijas universitete, metus ji gyveno Europoje, mėgindama ten atrasti save, šešioliktojo gimtadienio proga gavo dovanų naujutėlaitį BMW. Tačiau ji niekuomet nebuvo patyrusi tikros prabangos. Loren tėvai gyveno, galima sakyti, pasiturimai, neturėjo skolų, tačiau ir neišlaidavo. Loren nebuvo pratusi prie išpūstos ekstravagancijos — taip jos senelė vadino nepadoriai prabangų gyvenimą.

Dirbant Thomas Industries, Loren teko priprasti prie pertekliumi ir didybe alsuojančių kompanijos pastato sienų. Ji taip pat buvo mačiusi Edo ištaigingą, puikiai įrengtą butą — akivaizdų milžiniškų šeimininko turtų liudininką. Bet Loren dar niekada nebuvo tekę keliauti su juo drauge. Galiausiai ji sutiko lydėti jį į Europą, net neįsivaizduodama, kokį įspūdį jai padarys šio žmogaus gyvenimo būdas.

Rytą prieš jiems išvykstant Edas užvažiavo jos pasiimti. Vairuotojas nunešė jos krepšius į rolsroisą, o Edas padavė Loren į rankas kavos puodelį. Važiuodami į Tedeboro oro uostą, jie visą kelią sėdėjo susikibę už rankų.

Atviromis durimis ir nuleistu trapu G-5 jau laukė ant pakilimo tako, kviesdamas juos į vidų. Lėktuvo interjeras buvo grynas komfortas. Kreminės spalvos minkštos odos sėdynės, paauksuotų medžio plokščių apkala, odinė sofa ir pliušinis gauruotas kilimas — visa tai labiau panėšėjo į gyvenamąjį kambarį nei į lėktuvo kabiną. Trijų asmenų įgula mandagiai ir draugiškai sutiko Loren.

Jie įsitaisė patogiuose krėsluose, ir skrydis buvo malonus. Edas buvo dėmesingas. Jis pasirūpino, kad Loren jaustųsi lėktuve kaip namie. Elgėsi taip, lyg vedžiotų ją po jos naujus namus. Tada jie įsitraukė į ilgą pokalbį apie gyvenimą ir laimės paieškas. Loren negalėjo atsistebėti tuo, kad jiems niekada netrūko temų diskusijoms — nesvarbu, ar pokalbis krypo į politiką, meną, tikėjimą ar gausybę jų bendrų tikslų. Nė vienas iš jų negeidė nieko, dėl ko vėliau reikėtų gailėtis. Abudu buvo tos nuomonės, kad jiems yra nepaprastai svarbu ištyrinėti savo jausmus iki pat gilumos. Retas tylos valandėles jie užpildydavo bučiniais, juoku ir saldžiais žvilgsniais. Ištisos aštuonios valandos pakeliui į Nicą pralėkė taip pat greitai, kaip ir įprastinis valandos skrydis į Vašingtoną.

Limuzinui sustojus prieplaukoje, Loren buvo maloniai nustebinta. Ji spėjo, jog Edas išsinuomos namą, ir nė nenumanė, jog šis į Rivjerą kartu atsiplukdys ir savo šimto pėdų Hatteras jachtą tam, kad jie visą savaitę galėtų gyventi tiesiog Viduržemio jūroje. Iš arti tokio dydžio jachtą Loren buvo mačiusi tik kartą, kai, būdama dar vaikas, kartu su tėvais lankėsi laivų parodoje. Ji įvertino grakščias jachtos linijas ir tviskančią prabangą.

Loren užlipo į denį priblokšta, tačiau tepasakė: „Ji nuostabi“. Jo atsakymas buvo: „Dabar ji išties tokia, su tavimi ant denio“. Loren nusišypsojo, jos akys švytėjo. Pasakiškų turtų pinklėse Edas ją galutinai apsvaigino. Tačiau jis buvo malonus, be to, beprotiškai ją įsimylėjęs. Jis leido jai pasijusti labai labai ypatinga.

Juodu keliavo Viduržemio jūros pakrante nuo Šen Tropezo iki Monako. Dienomis, sėdę už prabangaus astonmartino vairo, leisdavosi į išvykas vingiuota Rivjeros pakrante, tokia mėgstama automobilių lenktynininkų. Jie pietaudavo mažuose jaukiuose restoranėliuose, menančiuose XVIII amžiaus pradžią, tarytum snaudžiančiuose atokiose, akmenimis grįstose gatvelėse. Jie mėgavosi foie gras15, elniena, rinktiniais sūriais ir retais Šen Emilijono vynais. Ji puikiai kalbėjo prancūziškai, o Edas, spindėdamas pasididžiavimu, dar kartą gavo progą įsitikinti neapsirikęs dėl jos sugebėjimų. „Nuostabi ponia, ir kalba kuo puikiausiai“, — komentavo vietiniai. Jis linktelėdavo ir jo veidą nušviesdavo pasitenkinimo šypsena. Jie apsilankė vakarėlyje, kurį surengė vienas iš jo Europos partnerių prabangiame Hotel du Cap viešbutyje. Juodu šoko iki pat saulėtekio ir sugrįžo į jachtą permirkę nuo prakaito, trokšdami patenkinti geidulius, kuriuos sukėlė ištisą naktį trukęs stumdymasis ir glaustymasis.

Paskutinį kelionės vakarą, po ištisos dienos maudymosi jūroje, Loren su Edu vakarienei užsisakė ant grotelių keptų vėžių, šviežių daržovių ir du butelius Cristal. Apsvaigę nuo pramogavimo ir meilės, kuri per šią savaitę vis stiprėjo, jie užlipo į denį ir, gulėdami vienas kito glėbyje, grožėjosi žvaigždėtu dangumi.

Tą vakarą Edas išsitraukė iš kišenės nediduką Kalilio Gibrano Pranašo tomelį. Loren buvo sužavėta. Pranašas buvo jos mėgstamiausias skaitinys koledže — ji griebdavosi jo visada, kai pritrūkdavo poetinio polėkio. Edas paskaitė ištrauką apie meilę, kuri jai priminė Gibrano perspėjimą apie tai, kad meilėje neišvengiamai tenka patirti skausmą, norint pajusti tikrąją palaimą. Jis išsakė savo gilius jausmus jos atžvilgiu ir prisipažino trokštantis, kad ji visada būtų šalia. Loren juto, kad jis kalba apie santuoką, bet Edas, prieš nuoširdžiai pasipiršdamas, turėjo dar šį tą jai pasakyti.

— Man svarbu, kad tu sužinotum viską apie mane iš manęs paties, — tarė jis. — Sklinda daug kalbų apie mano pirmosios santuokos klystkelius ir, deja, su didele gėda širdyje aš pripažįstu, kad nemaža dalis jų yra teisingos. — Viduje Loren pajuto kylantį susijaudinimą ir užuojautą žmogui, kuris, nors ir būdamas toks galingas, pajėgė atvirai pripažinti savo trūkumus.

Edas pažvelgė tiesiai jai į akis.

— Mes su Klaudija susituokėme labai jauni. Abu buvome nepaprastai ambicingi. Laikui bėgant mums gimė sūnūs. Tuo metu verslas pradėjo augti, ir aš turėjau važiuoti ten, kur reikalavo darbas. Aš daug keliavau, o Klaudija buvo priversta pasilikti ir rūpintis vaikais, namu. Po daugybės atskirai praleistų naktų mes nutolome vienas nuo kito. Visą kaltę už tai aš prisiimu sau. Aš paaukojau santuoką dėl verslo. Dabar aš tą suvokiu. Tad, kad ir kaip mylėčiau savo berniukus, aš nenoriu daugiau turėti vaikų, kai vesiu dar kartą. Vadink mane savanaudžiu, bet aš norėčiau, kad mano žmona visą laiką priklausytų tik man vienam.

Loren įdėmiai klausėsi ir tikėjo nuoširdumu vyriškio, pateikusio jai tokį negailestingą savęs įvertinimą.

Edas įsistebeilijo į ją ir po to paklausė, ką ji galvoja apie jo išpažintį. Loren, savo ruožtu, spoksojo į jį jausdama, kad lemtis kartu su visais jos protėviais atvedė ją kaip tik prie šios akimirkos. Ji mylėjo jį ir žinojo, kad ir jis myli ją. Ir vis dėlto tai buvo didžiulis reikalavimas — atsisakyti vaikų. Čia lėmė ne vien tik jos jausmai; sutikimas reikštų ir tai, kad jos tėvai niekada negalėtų džiaugtis anūkais. Bet ji gerbė jo atvirumą. Pasaulyje daug vyrų, kurie turi vaikų, tačiau mieliau jų neturėtų. Bent jau Edas realiai vertino tai, ko norėjo iš gyvenimo. Loren daug kartų teko nusivilti meluojančiais, nesubrendusiais vaikinais, ir ji neturėjo jokio noro patirti tai dar kartą. Laimei, Edas buvo subrendęs vyras.

Loren žvelgė į jį, jausdama kylantį susižavėjimą šiuo kilniu žmogumi. Jo prisipažinimas padarė jį labiau pažeidžiamą ir leido pasijusti dar artimesne jam.

— Aš manau, kad tu esi stiprus, jautrus žmogus. Rodos, esi nuodugniai išstudijavęs savo jausmus. Tikiuosi, kad tavo praeities klaidos padarė tave geresniu žmogumi. Ir išties vertinu tavo atvirumą, — ji nusišypsojo, mėgindama užtikrinti jį, kad suprato jo praeitį ir dėl to neturės jokių priekaištų.

— Aš myliu tave, Loren. Myliu tavo grožį, myliu tavo širdį, myliu tavo protą, — taip kalbėdamas Edas bučiavo jos veidą, kaklą, rankas. — Su tavimi esu toks laimingas. Aš nežinojau, kad apskritai galiu taip jaustis.

— Aš taip pat myliu tave, — švelniai ištarė Loren. Jos širdis buvo kupina. — Būtent tai — mes kartu — visa atrodo taip tikra.

— Man malonu girdėti tave taip kalbant, — Edas užsikirto, prieš tęsdamas toliau. — Nes aš, aš norėčiau tavęs kai ko paprašyti.

Sklidina nerimo Loren nujautė, koks tai bus prašymas.

— Žinau, kad mes draugaujame ne per ilgiausiai, bet, patikėk manimi, aš jaučiu, kada kas nors yra tikra. Visa, ką darau gyvenime, remiasi tuo, kad pajuntu tikrus dalykus iš karto, — jis nusijuokė. Staiga Edas tapo ne toks iškalbingas kaip anksčiau. — Norėjau pasakyti tai, kad norėčiau praleisti likusį savo gyvenimą kartu su tavimi. Ar tekėsi už manęs?

Nors ir tikėjosi šio klausimo, Loren nebuvo pasirengusi tokiam jausmų antplūdžiui, kuris galinga banga siūbtelėjo jos viduje. Šis jų romanas buvo kaip uraganas. Iš pradžių ji nebuvo tikra dėl Edo ketinimų. Ji nenorėjo dulkintis su savo bosu vien tam, kad būtų išmesta, vos tik šis nuo jos pavargs. Laikui bėgant, ji juto vis labiau jį įsimylinti. Jis apie viską kalbėjo teisingai. Jis buvo jautrus ir dėmesingas. Ji niekada anksčiau nesijautė tokia saugi su jokiu vyru.

Tylą nutraukė Edas.

— Prašau, sakyk ką nors. Tu mane gąsdini.

— Atleisk. Aš tik mąstau apie tai, kaip sparčiai pasistūmėjo mūsų santykiai. Tekėti už tavęs? — Loren vis dar bandė savo protu suvokti, kad jis vis dėlto pasipiršo. Viduje jai norėjosi rėkti: „Taip, aš tekėsiu už tavęs!“ ir pulti jam ant kaklo. Bet vienas dalykas nedavė jai ramybės. Ar jis tikrai rimtai kalbėjo apie tai, kad nenori vaikų, ar tik jautėsi taip dabar? Ji mylėjo vaikus — kitų žmonių vaikus. Ji negalėjo tvirtai pasakyti iš tiesų norinti susilaukti vaikų, tačiau ji tikrai negalėjo tvirtinti nenorinti jų turėti.

Ji atsisėdo ant šezlongo ir pasižiūrėjo tiesiai jam į veidą. Jis atrodė toks atviras, toks viltingas, toks pilnas meilės. Galbūt jis persigalvos dėl vaikų vėliau. Bet net jeigu ir nepersigalvotų, nejaugi ji rizikuos prarasti savo gyvenimo meilę, reikalaudama to, dėl ko ir pati nebuvo visiškai tikra? Ji taip nemanė. Edas buvo tai, kas iš tikrųjų svarbu. Jie galėtų nugyventi savo gyvenimus mylėdami, tenkindami ir lepindami vienas kitą.

Loren pakartojo:

— Tekėti už tavęs?

Ir tada paklausė:

— Kada?

— Netrukus, nors aš viliuosi, kad tu nesijauti per daug spaudžiama. Tu esi mano širdis. Aš žinau, kad tu taip pat esi laiminga. Mes sukurti vienas kitam, Loren. Tu ir aš. Likimas iš mūsų laukia, kad pasielgsime taip, kaip mums yra skirta, — kalbėdamas Edas ir toliau vėrė ją savo akimis. Loren taip pat ne kartą juto, kad pats likimas juos suvedė kartu. Ji tikėjo lemtimi ir ji tikėjo Edu Tomasu.

— Aš tekėsiu už tavęs, — galiausiai ištarė ji tą švelnų vakarą tikros meilės sklidina širdimi.

— Tu pavertei mane labai labai laimingu žmogumi, — pasakė Edas. — Ir aš pažadu, kad padarysiu visa, kas yra mano galioje, kad tu galėtumei visuomet jaustis tokia pat laiminga kaip šiandien. — Jis meiliai pabučiavo ją.

Suskambęs telefonas sugrąžino Loren į dabartį.

— Loren, tu miegojai? Tavo balsas kažkoks duslus, — pasigirdo motinos žodžiai, kurie skambėjo glaustai ir tvirtai.

— Ne, mama. Tiesiog sėdinėju, skaitau, — sumelavo Loren. — Kas naujo? — vėl tas pats geliantis jausmas, vis dažniau aplankantis ją pastarosiomis dienomis. Praeityje ji visada galėdavo susisiekti su Edu. Jis niekada neišjungdavo savo telefono — svarbiuose susitikimuose palikdavo vibruoti arba išjungdavo garsą, kad bent matytų, kada Loren jam skambino. Jis ne visada galėdavo atsakyti iš karto, bet paprastai paskambindavo ne vėliau, kaip po penkių minučių. Tačiau dabar Loren teliko sėdėti prie telefono ir laukti. Deja, vienintelis skambutis, kurio ji sulaukė, buvo motinos.

— Paskambinau, nes norėjau pakviesti jus su Edu sekmadienio pietų. Kaip atrodo tavo tvarkaraštis artimiausias porą savaičių? — Greisė Martin visada buvo dalykiška.

— Mama, aš turiu pasitarti su Edu. Aš tai tikrai būsiu laisva, — Edo planai pastaruoju metu tapo jautria tema Loren. Jis pradėjo dažnai keliauti, palikdamas Loren namie, kad ji, jo žodžiais tariant, galėtų skirti reikiamą dėmesį darbui. Pirmuosius porą jų santuokos metų jis kone maldaudavo ją važiuoti kartu į visas verslo keliones.

— Tu nori pasakyti, kad nežinai, ar Edas bus mieste šį ar kitą sekmadienį? — nustebo Greisė. Jos balse nuskambėjo nusivylimo gaidelė. Iš šalto atsakymo, duoto Edui, kai šis paprašė Greisės ir Erlo Martino dukters rankos, buvo aišku, kad Loren tėvai nepasitikėjo jos pasirinkimu. Edo pirmosios santuokos paklydimai buvo gerai žinomi Greisės ir Erlo aplinkoje. Greisė išsyk prasitarė Loren, kad Edas veikiausiai nesugebės visą laiką išbūti ištikimas jai. Erlas tepasakė perduoti Edui, kad šis po kiekvieno karto pabučiuotų jai dar ir į užpakalį savo nuolankumo ir ištikimybės ženklan. Be abejonės, Martinai tada tikėjosi sugriauti savo dukters vedybų planus.

— Ne, mama, aš tiksliai nežinau, kada Edas bus namie. Jis ne toks kaip tėvas. Jis nepalieka savo tvarkaraščio šalia mano lovos, — atšovė Loren kupina sarkazmo.

Greisė kaipmat pakeitė toną.

— Aš įsivaizduoju, kaip turėtų būti sunku prisitaikyti prie visų Edo lakstymų. Tiesiog pranešk man, kada būsi laisva, nes aš norėčiau kartu pakviesti tėvo draugą Timą Džonsoną su žmona Kara, teisėją su žmona Džene ir Raitus, kurie nekantrauja tave pamatyti. Ryte tėvas su vaikinais galbūt pažaistų golfą ir grįžtų apie priešpiečius. O jeigu Edas ir negalėtų prisijungti — nieko baisaus. Tiesą sakant, aš tik labai norėčiau pabūti su savo brangia vienturte dukrele.

— Gerai, mama, — sunkiai atsakė Loren. Nepaisant jos rūpesčio, ji niekada negalėtų atvirai išsipasakoti savo motinai, kaip jai sunku iškęsti Edo nebuvimą. Nors pastaruoju metu jos kalbėdavosi beveik kasdien, Loren niekada nepasakojo mamai apie savo vyriškos lyties draugus. Paauglystėje ji visada jautė motinos nenorą pripažinti savo dukterį jau suaugusia, gyvenančia savarankišką gyvenimą. Ištekėjusi Loren nepasitikėjo kritiška Greisės akimi, siekdama apsaugoti Edą nuo jos nepalankumo. Jai nesinorėjo girdėti jokių neprašytų patarimų ar pastabų, neva priėmus netinkamą sprendimą.

— Ką gi, netrukdysiu, malonaus skaitymo, — jau visai švelniai ištarė Greisė. — Paskambinsiu tau vėliau.

Padėjusi ragelį, Loren liko sėdėti krėsle. Vienatvė jos santuokoje lyg ir nebuvo numatyta.

Jos akys buvo įsmeigtos į vieną tašką, o vaizduotė piešė įvairius Edo vakaro scenarijus, šokančius jos galvoje. Ką jis veikia tokiu metu, kai seniai turėjo būti namie ir žiūrėti filmą kartu su ja? Sėdėti ir galvoti apie tai darėsi nepakeliama.

9

Manis apstulbęs skaičiavo žmones, vieną po kito besiropščiančius iš džipo limuzino: Kofi ir Derilas Rėjai, jų devynių mėnesių dukrelė Koko su aukle filipiniete, Derilo asmeninis sekretorius, jų žurnalistas, fotografas ir Ničė — feng šui specialistas. Pastarasis lydėjo Kofi ir Derilą į kiekvieną butą tik tam, kad įvertintų, ar tikrai toji vieta turi gerą chi16. Šiandien veiksmas vyko Olympic Tower dangoraižyje, stūksančiame vakarinėje Centrinio parko pusėje. Butas buvo pusiau viešbutis, tačiau visas tryško ekstravagancija. Viešbučio sparne dažnai apsistodavo įžymybės, o butus už kuklų penkiolikos tūkstančių dolerių per mėnesį mokestį trumpam išsinuomodavo Niujorke besifilmuojantys nevietiniai aktoriai ir režisieriai.

Derilas ir Kofi jau turėjo įsigiję trisdešimties akrų sodybą Ist Hamptone ir viršutinį pastato aukštą Tribekoje, tačiau, gimus dukrai, jiems reikėjo daugiau patogumų. Gyvenimas viešbutyje atitiko jų dvasią, bet tokios vietos kaip Piene buvo pernelyg nuobodžios šiems hip hopo kultūros ambasadoriams. Manis aprodė jiems keletą kooperatinių butų, nors Rėjams, gyventojų valia, greičiausiai nebūtų lemta gyventi nė viename iš jų. Jeigu jau šiaurinio Vest Saido nuvorišų kooperatyvuose neatsirado vietos net Marajai Keri ir Madonai, tai Rėjams, vos tik išdrįsus įkelti koją į kokią nors respektabilią bendruomenę, stačiai grėstų ištrėmimas iš Niujorko, ne kitaip.

Rėjai buvo tikra rakštis subinėje, be to, gulė labai vėlai. Dar nepakenčiamiau buvo tai, kad Derilas užsakė dokumentinį filmą apie save ir dabar jį nuolatos supo filmavimo grupės ir fotografai. Manis įsivaizdavo, jog gatavas produktas turėjo išeiti daugmaž panašus į Dono Kingo Tik Amerikoje, perkeltą į realų gyvenimą. Rėjų šeimynos kartu su visa garbia palyda buvo tiesiog neįmanoma pakęsti, jeigu ne tie dešimt milijonų, kuriuos šie buvę pasiryžę išleisti. Tad, nors ir vangiai, Manis ėmėsi to palaižūno vaidmens, kurį buvo tobulai įvaldęs per ilgus metus Niujorke. Persijungęs į nekilnojamojo turto brokerio režimą, jis rengėsi priblokšti savo žiniomis apie naują statinį, kurį jie netrukus pamatys.

Kofi Rėj visu savo ūgiu išdygo priešais jį — visos šešios pėdos, įspraustos į aptemptus Levi’s džinsus ir garstyčių spalvos šifono palaidinukę su rankovėmis, šluojančiomis grindinį. Manis žinojo, kad ji laukia komplimento — ko vertas buvo vien puikus įdegimas; o kur dar naujasis pakabukas su maždaug kvarterio17 dydžio skaisčiai geltonu deimantu. Nieko nelaukęs, jis suteikė jai šį malonumą, nepamiršdamas pridurti, kaip nepaprastai ji atrodo, ir tai buvo gryna teisybė — grakštus kaklas, švelni šokoladinė oda ir trumpa afro šukuosena. Maniui toptelėjo, kad naujajame tūkstantmetyje Foksi Braun turėtų atrodyti panašiai. Diskretiška Kofi tikrai nebuvo, kaip ir jos vyras, su tokios pat garstyčių spalvos megztiniu, mėlynais džinsais ir ryškiai geltonais vandens sportbačiais. To negana, jie pageidavo, kad kiekvienas šios poros laimėjimas būtų stenografuojamas, o ir menkiausias jų krustelėjimas turėjo būti atitinkamai įvertintas. Publikos garbinimas buvo tarsi kuras, varantis juos pirmyn. Sukaupę ketvirčio milijardo dolerių vertės turtą tekstilės ir muzikos pramonėje, Rėjai galėjo būti tikri dėl neišsenkamos gausybės garbintojų.

Žinoma, Rėjai įvertino Manio pastangas derama suma. Viskas, ką jie dabar turėjo padaryti — tai peržengti slenkstį ir pirkti, manė sau Manis, varydamas šią galvijų bandą koridoriumi. Staiga didingo baltojo marmuro įėjimo ramybė buvo sudrumsta, vieta labiau panėšėjo į Bamamo ir Beilio cirką: fotografas be atvangos spragsėjo, nusitaikęs į Kofi ir Derilą, „atrodančius natūraliai“ — čia apžiūrinėjančius minimalistinį fojė dekorą, čia vaizduojančius kažką prasminga aptarinėjančius. Šveicoriai juodais marškiniais ir juodais švarkais, rodės, to net nepastebi, lyg būtų pripratę prie tokio pobūdžio vaidinimų, arba gal jie jau buvo paprasčiausiai pripratę prie Kofi ir Derilo fotografijų, nuolat šmėkščiojančių visuose Niujorko laikraščiuose ir žurnaluose.

— Šiai erdvei reikės žalumos, — ištarė Ničė su pašaipa, mosikuodamas rankomis it dirigentas.

Manis apsimetė negirdįs šio feng šui mokytojo, kurio alyvų spalvos parašiutinės kelnės ir balta šilkinė palaidinė labiau būtų pritikę MC Hamerio trupės šokėjui negu būsto tvarkytojui iš Rytų. Nors ilgainiui Manis priprato prie juoką keliančios Ničės patikrinimo procedūros, jam buvo jau gerokai pagrisęs šis žmogus, vetuojantis kiekvieną butą, vos tik jame apsilankęs, ir nuolat tvirtinantis, kad ši vieta neturi gero chi, kad ir kokį galą tai reikštų. Manis paprasčiausiai norėjo, kad jie kuo greičiau ką nors pirktų ir jis galėtų atsikratyti šiuo besaikiu bagažu, šiomis visko pertekusiomis asmenybėmis. Bet kad ir kaip norėdamas gauti savo komisinius, jis gerai žinojo, kad negalima jų skubinti ar spausti. Kai kuriems jo kolegoms būtų neužtekę kantrybės iškęsti tokį išbandymą. Bet koks spaudimas erzino pirkėją ir lengvai galėjo nutraukti sandorį. Bet Manis buvo įsitikinęs, kad Rėjai galiausiai vis tiek pirks. Jis dėjosi neva abejingu, tačiau uoliai pildė jų pageidavimus, sudarydamas įspūdį, kad jis, lygiai kaip ir jie, pageidavo jiems paties tinkamiausio būsto. Net jei tai užtruktų penkerius metus, jis vis tiek bus su jais, nuolankiai it tarnas vedžiodamas juos po Niujorką.

Tačiau iš tikrųjų Manis jau skaičiavo komisinius, kurių turėtų gauti maždaug nuo ketvirčio iki pusės milijono, priklausomai nuo to, ar jie pirks keleto brokerių bendrai, ar išimtinai jo pardavinėjamą butą. Jis ne tik planavo pradėti remontą trečiame savo namo aukšte, įsirengdamas ten kabinetą ir atskirą svečių kambarį, bet ir mąstė apie namą Majamyje. Tai buvo Trentono pageidavimas — pastaruoju metu jis nuolat skundėsi Maniui norįs praleisti daugiau laiko Pietiniame paplūdimyje, kuriame jis nuolat lankydavosi, kol pozavo.

Visiems susigrūdus į liftą dulsvais veidrodžiais, Manis paspaudė mygtuką su užrašu PH, kuris žymėjo butą, užimantį viršutinius — keturiasdešimt aštuntąjį ir keturiasdešimt devintąjį — dangoraižio aukštus.

— Man patinka liftai, nors padūmavę veidrodžiai, žinote, yra labai metaforiški, — pasakė Ničė, žvalgydamasis aplinkui.

— Man taip pat, — paskelbė Kofi, nekantraudama įsiteikti Ničei. Maniui susidarė įspūdis, jog visa, ką pasakydavo Ničė, buvo tiesiai iš evangelijos. Jis svarstė, kaip turėjo atrodyti toji in18 persona, sugebėjusi įpiršti Ničę Kofi ir Derilui. Manis jau apskritai neįsivaizdavo šios šutvės ko nors imantis, prieš tai nepasitarus su savo socialiniu patarėju, kad ir kas jis toks būtų.

Gaujai sparčiai kylant į viršutinį aukštą, Derilo pranešimų gaviklis užgrojo So Fresh, So Clean iš OutKast repertuaro. Nervingas, akiniuotas sekretorius išsitraukė diktofoną-delninuką-mobilųjį telefoną, pasiruošęs priimti įsakymą. Derilas atlenkė gaviklio ekraną ir balsu perskaitė žinutę stropiajam sekretoriui: „Kvarteris gavo mašiną, tik ratlankiai — ne dvidešimtiniai. Ar girdi mane?“ Kad ir kokios erzinančios buvo šios žinutės, Manis prie jų priprato ir elgėsi lyg nieko negirdįs. Jis koncentravosi į tai, kad šie žmonės nebus jo klientais amžinai, tačiau jų pinigai padės brūkštelėti paskutinius potėpius namuose. Lifto durys atsivėrė į ilgą smėlio spalvos raštuotomis sienomis koridorių, išklotą tvirta, bet stilinga kilimine danga.

— Ar šiame aukšte yra ir daugiau butų? — paklausė Derilas, akivaizdžiai paniuręs.

Manis laukė šio klausimo.

— Taip, bet antrasis asmeniškai priklauso Maksvelui Vaksui ir naudojamas retai.

Manis žinojo, kad perspektyva įsikurti nekilnojamojo turto magnato Maksvelo Vakso kaimynystėje padarys įspūdį Rėjams. Jie priklausė tokiai kategorijai žmonių, kurie pirktų vien tam, kad vėliau galėtų pasigirti draugams, jog šis tipas — jų kaimynas. Tačiau Manis nepaminėjo, kad Vaksas pats jame negyveno ir retkarčiais išnuomodavo jį savo turtuoliams draugams už akiplėšiškus pinigus.

— Ar jo butas taip pat per du aukštus? — paklausė Kofi. Koko pravirko.

— Ne, jis užima tik pusę aukšto. Butas, kurį mes apžiūrėsime, užima pusę keturiasdešimt devintojo ir visą keturiasdešimt aštuntąjį aukštą.

— Vadinasi, butas, kurį mums aprodysi, yra didesnis už Maksvelo Vakso? — išpūtė akis Kofi.

— Tikrai taip, mano mieloji, — atsakė Manis, atrakindamas buto duris, vis garsiau verkiant kūdikiui ir uoliam fotografui nekantraujant įamžinti jų veidus.

Netgi Manio vertinimu, šis didžiulis butas buvo išties įspūdingas: dvidešimties pėdų ilgio ir tokio pat pločio rusvo granito fojė su kupolu viršuje ir dirbtinio marmuro apdaila ant lubų. Viršutiniame aukšte buvo visi bendrieji kambariai: erdvi gurmaniška virtuvė, svetainė ir šeimos kambarys su keturiolikos pėdų aukščio lubomis, oda apmušta biblioteka su tikmedžio grindimis, valgomasis su vaizdu į Centrinį parką, trijų tūkstančių kvadratinių pėdų ploto melsvo smiltainio terasa su vaizdu į Hadsono upę. Apačioje buvo penki miegamieji ir du kambariai tarnaitėms. Net Koko verksmas neatrodė toks garsus, palydai išsisklaidžius po erdvius apartamentus.

Čia prie Manio nedrąsiai prisiartino auklė.

— Pone, pone. Aš turėti pervystyti kūdikį.

— Žinoma, — Manis labai apsidžiaugė galįs pasitarnauti, pastebėjęs pagyvėjimą ne tik Kofi bei Derilo, bet ir Ničės veiduose, o tai buvo svarbiausia. Manis pasiteiravo: — Ar tam reikalui tiks baras virtuvėje, nes kitokių baldų nėra? — dar akimirka, ir jis pats savo rankomis būtų pervystęs kūdikį ant slidaus stalviršio, tačiau pačiu laiku užuodė, kad Koko pavyko išspausti ne vien tik siusiuką.

Manis kol kas nedrįso klausti jų nuomonės, tad ir toliau tylomis studijavo jų kūno kalbą. Kofi užsigeidė dar kartą patikrinti pagrindinio miegamojo drabužines; jų plotas buvo didesnis nei daugumos Niujorko vieno kambario butų. Galiausiai, kai visa grupė dar porą kartų apžiūrėjo apartamentus, Manis buvo tikras, kad jie užkibo. Bet dėl viso pikto dar pridūrė:

— Ar žinote, kad šį pavasarį apačioje atsidarys Haku? — jis teikėsi jiems pranešti apie tai, jog į kaimynystę atsikrausto pats madingiausias japonų restoranas. Jis žinojo, kad jie yra pamišę dėl suši. Jis taip pat žinojo, kad jie yra pamišę dėl draugijos, kurioje gausu žvaigždžių — nuolatinių Tribekos Haku lankytojų.

— Šiame pastate? — Kofi buvo pritrenkta.

Manis linktelėjo. Jie delsė išeiti ir patenkinti stoviniavo fojė, atrodydami taip, lyg ką tik būtų skaniai ir maloniai pavalgę — ženklas, kad viskas praėjo gerai. Net Ničė buvo neįprastai tylus. Tylą nutraukė laimingo, auklės šviežiai nuprausto kūdikio gugavimas.

— Pone, ką daryti su šitas? Aš nematyti šiukšlių, — auklė kilstelėjo dvokiantį vystyklą. Kofi ir Derilas net nepažvelgė į tą pusę. Akivaizdu, jog jų paties vaiko pridergtas vystyklas buvo ne jų problema.

— Kodėl jums nepalikus jo virtuvėje, gerbiamoji. Aš jį išmesiu vėliau, — nepaisant nemalonaus kvapo, Maniui pavyko nutaisyti šypseną.

— Gerai, vyruti, mes su tavimi dar pasikalbėsim, — tarė Derilas, tiesdamas Maniui ranką. — Tai buvo tikrai šaunu.

— Taip, mes tikrai dar sugrįšime, — suskambo Kofi ir dėl visa ko atsisuko į Ničę, laukdama jo pritarimo.

— Mes dar sugrįšime, — pasakė Ničė taip, lyg skelbtų nuosprendį.

Manis pajuto palengvėjimą.

— Bet mes atsivesime Džudę Miler, — pridūrė Ničė.

— O, taip, taip, mes turėtume tai padaryti, — beveik vienbalsiai sušuko Kofi ir Derilas. Sekretorius vėl išsitraukė diktofoną ir pašnibždomis persakė pageidavimą į mikrofoną.

— Kas ji tokia, gal giminaitė? — pasidomėjo Manis.

Ničės veidas liko bejausmis.

— Ne, ji — aiškiaregė. Ji pateiks galutinį įvertinimą.

Manis pamanė, kad jis juokauja, bet, sprendžiant iš jų visų veidų, Ničė kalbėjo rimtai.

— Ką gi, tuomet paskambinkite man, kad ir prieš pat apsilankymą, kai tik norėsite dar kartą ateiti. Kadangi butas neužimtas, į jį galima bet kada patekti. — Manis palydėjo juos visus iki lifto. Tačiau jo entuziazmas blėso vien nuo minties apie dar vieną lunatiką, kurio pritarimo jiems prisireikė, prieš priimant galutinį sprendimą. Tačiau vis dar aukštai pakelta galva Manis sugrįžo į butą užgesinti šviesų.

Išjungęs ne mažiau kaip šimtą jungiklių, Manis galop pasuko išėjimo link. Jau eidamas pro duris, jis staiga prisiminė ant grindų paliktą kvapųjį siurprizą. Sulaikęs kvapą, Manis pasilenkė ir suėmė tą daiktą dviem pirštais. Tada greitosiomis nužingsniavo tiesiai prie šiukšlių šachtos, esančios už liftų aikštelės kampo.

Jis buvo jau beatidarąs plieninį šiukšlių nuleistuvo dangtį, kai išgirdo žingsnius koridoriuje. Galbūt Rėjų kompanija bus ką nors užmiršusi bute? Bet ši mintis išgaravo, vos tik jis išgirdo piktą moters balsą.

— Tu neįsivaizduoji, kaip sunku yra nežinoti, kas laukia ateityje. Aš taip sunkiai dirbu. Niekada nevėluoju į repeticijas. Ir taip nuo šešerių metų. Ir ką už tai turiu? Kaip manai, kas atsitiks, kai sumanysi mane mesti? Kur aš būsiu tada? Gyvensiu viename kambaryje su trimis šliundromis kokiame nors penkiaaukštyje?

— Taip neatsitiks, — švelniai atsakė gilus vyriškas balsas.

— Iš kur tu žinai? Aš noriu jaustis saugi; be to, reikia vietos, kuri priklausytų tik mums.

— Argi šie patogumai tau netinkami?

— Jie ne mano. Niekas čionai nėra mano. Nėra mano paveikslų ant sienų, mano baldų, mano patalynės. Nieko. Net mano rankšluosčių čia nėra, — toliau inkštė moteris.

— Ir ką gi tada, tavo galva, mums daryti?

— Tik tai, ką tu pažadėjai man dar esant San Franciske, — atšovė ji it maža mergytė, mėginanti išsireikalauti žaislo, kurio įsigeidė.

— Ir tada tu būtum laiminga, mažyte? — paklausė vyras patriarchališkai, tačiau Manis abejojo tuo, ar jis buvo moters tėvas.

— Turėdama savo namus?

— Na, taip.

— Tu nori žinoti, kokia laiminga aš tada būčiau?

— Kokia? — paklausė vyras gundomai. Manis nuoširdžiai troško, kad jie nepradėtų laižytis čia pat koridoriuje, nes jam jau pabodo tūnoti šiukšlių kambarėlyje. Nuo smarvės jį jau ėmė pykinti.

— Labai labai laiminga, — atsakė ji. Po to sekė tyla.

Manis palaukė keletą minučių, kol galų gale nutarė, jog kelias laisvas. Bet, vos tik išniręs iš už kampo, jis suvokė padaręs nedovanotiną klaidą. Pora vis dar stypsojo priešais liftą, surakinta paaugliškai aistringo bučinio. Netikėtai užklupti, jie staiga atšoko vienas nuo kito, ir Manis pamatė vyrą, be galo panašų į Edą Tomasą. Ir tada jų akys susitiko.

Neatitraukdamas akių nuo Manio, Edas susitvarkė sulamdytą kaklaraištį ir pasitaisė švarką. Tuo tarpu moteris žiūrėjo į Manį taip, lyg šis būtų juos sutrukdęs ir dabar turėtų pats to gailėtis. Dar niekada Manis nebuvo matęs Edo tokio susivėlusio. Tai štai koks jis — vienas iškiliausių afroamerikiečių visame pasaulyje, ką tik gėdingai užkluptas glamžantis savo meilužę vieno iš artimiausių jo žmonos draugų akivaizdoje.

— Sveikas, Mani, — sumurmėjo Edas.

— Sveikas, — teatsakė Manis, jausdamasis nepatogiai. Ignoruodamas jauniklę, jis jau norėjo grįžti į butą pasiimti savo aplanko, bet staiga ji pati įžūliai įbruko savo ranką, regis, net nesirengdama likti nepastebėta.

— Alisija Benks, — informavo jinai. Ši informacija nebuvo nauja, nes Manis, tąkart pamatęs jos nuotrauką Times stiliaus tyrelyje, jau buvo detaliai išstudijavęs visą balerinos biografiją Vos tik ant scenos pasirodydavo nauja spalvingesnė figūra, Manis nieko nelaukdamas sėsdavo prie interneto ir iškapstydavo apie ją visa, kas tik būdavo prieinama viešam dėmesiui.

Alisija tapo balerina būdama keturiolikos metų. Tuomet ją ištraukė iš Komptono miestelio Kalifornijos valstijoje ir įtaisė į garsią šokių mokyklą. Ji buvo didžiai talentinga ir greitai pasiekė pačią viršūnę. Tada ją pakvietė užimti pagrindinės City Dance Company šokėjos vietą.

Manis paspaudė jai ranką.

— Manis Marksas.

Savo plonais piršteliais ji tvirtai įsikabino į Manio delną, priversdama šį pažvelgti jai į akis. Akiplėša, kitaip nepavadinsi. Be abejonės, Edas jos neištreniravo. Ji pasielgė labai netaktiškai, pati prisistatydama. Išrinktoji? Manis žinojo, kad ji — pasaulinės klasės balerina, bet joje buvo kažkas netašyta; ji atrodė tokia primityvi ir neskoningai apsirengusi, apsitempusi šiomis juodos lykros kelnėmis ir juoda palaidinuke su žalvariniais spaustukais už kaklo. Tiesa, graži, talentinga, tačiau ir nepatyrusi mergina iš provincijos, šiurkšti, nelyginant koks nešlifuotas, nepoliruotas brangakmenis su defektais. Panorėjusi Loren šį vaikelį galėtų sumalti į miltus.

Visi trys stovėjo tylėdami, sustingę, ir tada Edas prabilo:

— Manis — nekilnojamojo turto agentas.

— O, nejaugi? — pradėjo Alisija, pernelyg plačiai šypsodama. — Koks sutapimas. Na, galimas daiktas, mes jums paskambinsime. Galbūt turite su savimi kortelę?

— Kaip tik visas išdalijau, — sumelavo Manis, patapšnodamas per švarko kišenes. Jis niekada nepritrūkdavo vizitinių kortelių.

— Tada aš jus pati susirasiu, — pažadėjo ji, tebešvytėdama savo pamėkliška šypsena. Manis net neabejojo, kad ji iš tikrųjų jį susiras. Kažkas joje bylojo apie tai. Joje buvo kažkas tamsaus. Manis atpažino tą žvilgsnį. Su metais jis išmoko jį paslėpti savyje.

10

Šiandien buvo gera diena, paskubomis persirenginėdama mąstė Loren. Ji baigė apklausti paskutinius pašnekovus savo dokumentiniam filmui, kurį turėjo parodyti Style Channel. Filmas nagrinėjo sunkumus, su kuriais susiduria juodaodžiai modeliai. Tai buvo jos pirmasis bandymas šiame versle. Dirbdama nepriklausoma prodiusere, apsupta televizijos profesionalų, Loren vėl pajuto ryšį su realiu pasauliu, kurį pastaruoju metu buvo praradusi. Su šiais žmonėmis ji nebebuvo Edo Tomaso žmona; ji buvo tik sumani filmo prodiusere. Ji žinojo, kad turi labai daug išmokti, tad daug klausėsi ir stebėjo. Ji juto, kad jos, kaip dokumentinių filmų kūrėjos, perspektyva bus atskleisti daugiau socialinių neteisybių, ypač tų, kurias patiria spalvotosios moterys. Tačiau kol kas, būdama naujokė šioje srityje, ji buvo dėkinga jau už tai, kad jai apskritai suteikė šią galimybę. Vėliau ji tikrai neatsisakys pasinaudoti tomis progomis, kurias suteiks pats gyvenimas.

Loren buvo giliai sujaudinta, kai Ronda, buvusi jos bendramokslė verslo mokykloje, pasisiūlė pamėtėti idėją Style Channel kūrybinei grupei. Ronda pati joje nedirbo, ji dirbo verslo plėtros departamente, tačiau padėjo užmezgti reikiamus kontaktus. Ronda ją informavo, kad jiems reikia ko nors seksualaus ir aštraus. Loren sunkiai vargo, kol jai galiausiai pavyko išgryninti istoriją, kurią norėjo jiems papasakoti. Prieš pokalbį daugybę kartų perkratė visus savo argumentus. Ir nors susijaudinimas privertė ją keletą kartų kluptelėti, sunkus darbas davė vaisių. Jie teigė, kad galį mokėti jai trupinius, kurių užteksią nebent išlaidoms padengti, bet tai nė kiek netrikdė Loren. Ji nesistengė praturtėti iš šios veiklos; siekė įgyti žinių. Ji būtų dirbusi šį darbą ir už dyką.

Apimta pakilaus jausmo, kad vėl pradės dirbti, Loren įpuolė į namus pasikeisti džinsų ir marškinėlių į ką nors labiau tinkama oficialiai vakarienei, kurioje jos dalyvavimo pageidavo Edas. Jie susirinks Le Cirque restorane su keturiais aukščiausiais Thomas Industries vadovais ir jų žmonomis atšvęsti puikių trečiojo ketvirčio rezultatų. Edas visada deramai apdovanodavo savo kareivius ir parodydavo jiems savo dėkingumą. Jis paaiškino Loren, kad tokios vakarienės privalomos. Jose, bendraudama su kitomis žmonomis, Loren turėjo atlikti tarsi motinėlės vaidmenį. Jis rimtai žiūrėjo į šį vadovavimą žmonų paradui ir paaiškino, kad josios vaidmuo yra labai svarbus, siekiant, kad jo pavaldiniai jaustųsi esą vienos šeimos nariais. Nors ir norėdama įsiteikti savo vyrui, Loren visada kratėsi šio korporacijos auklės-žmonos vaidmens.

Loren akyse iškilo vaizdas jos motinos, nugyvenusios tobulą namų šeimininkės gyvenimą, nepaisant visų jos mokslinių pasiekų. Loren nenorėjo, kad Edas įkištų ją į tokią pat dėžutę. Ji norėjo jį palaikyti, tačiau vengė būti visiškai jo užgožta. Pastaruoju metu ji vis dažniau apie tai susimąstydavo. Perkrauta Edo dienotvarkė suteikė Loren daugiau laiko ir laisvės apsvarstyti jos pačios tikslus — tiek asmeninius, tiek ir profesinius. Darbui ji teikė pirmenybę. Būdama užimta, ji galėjo savo mintis nukreipti kitur, užuot nuolat mąsčiusi apie savo vienatvę.

Iki tol visas jos vedybinis gyvenimas sukosi aplinkui Edą. Tačiau nuo šiol ji, regis, bus reikalinga tik tam, kad atliktų oficialias misis Tomas pareigas — panašiai, kaip šįvakar. Nepaisant jo negarbingo elgesio, ji tebesilaikė susitarimo. Šio vakaro pareiga — užimti „moteris“.

Šių susirinkimų metu Loren neiškildavo didesnių sunkumų rasti temą pokalbiui. Žmonos buvo jai gana draugiškos — greičiausiai todėl, kad juto, jog tokiomis privalo būti dėl savo padėties. Tačiau iš dalies jos priminė nedraugiškas paaugles iš Jack and Jill laisvalaikio klubo, į kurį Loren nutempė jos motina. Tos mergaitės visą laiką bijojo, kad Loren pavilios jų berniukus. Jos elgėsi pernelyg mandagiai, netgi pataikaujamai, tačiau po tomis kaukėmis ji nuolat juto nebylią panieką.

Lengviausia jai būdavo bendrauti su Toni, Thomas mineralinio vandens išpilstymo padalinio rinkodaros direktoriaus žmona. Toni buvo jauniausia iš visų korporacijos vadovų žmonų, kurias Loren buvo sutikusi. Jų pokalbiai sukosi apie Toni paauglius vaikus, kasmetines jos vyro keliones žvejoti ir nesėkmes, su kuriomis jai tenka susidurti golfo aikštyne. Nors ir drovėdamasi Loren, Toni visada teigė, kad būti Thomas Industries dalimi — didelė laimė ir privilegija. Kita žmona — nuolat įsitempusi New York Times redaktorė — į save žiūrėjo pernelyg jau rimtai. Su Loren ji kalbėdavo tarsi su vaiku. Kita žmona prie stalo mėgdavo kalbėti apie savo laimėjimus dailėje ir keliones su draugėmis. Ir nė viena niekada neklausė Loren apie jos pačios gyvenimą. Visos, bent jau iš pažiūros, tarpusavyje sutarė tikrai gerai. Jos pažinojo viena kitą mažiausiai dešimtį metų. Galbūt jas papiktino Loren vedybos su Edu, nes jos taip pat artimai draugavo ir su pirmąja jo žmona.

Kad ir kaip būtų, galvodama apie artėjantį vakarą, Loren darėsi vis labiau susikausčiusi. Įėjus į drabužinę, ją apėmė neviltis ir nepasitikėjimas. Iš kitų dėžių gausybės ji išsitraukė dėžutę nuo batų ir nuvožė jos dangtį. Suktinė, kurią jai davė Manis, gulėjo tarp gelsvų zomšinių mokasinų. Ji svarstė mąstydama apie tai, kokia ramuma užplūstų užsitraukus — visai kaip tą pirmą kartą, kai pabandė žolės — tą pirmą kartą, kai pabandė pabūti dalimi pasaulio, kuris nebuvo tikras, kaip su ja elgtis.

Vienoje prestižiškiausių Vestčesterio apygardos privačių mergaičių mokyklų Loren susidraugavo su Marge Stivens. Jos tėvas buvo multimilijonierius, paveldėjęs iš savo tėvo automobilių variklių kompaniją. Daugumą Amerikoje pagamintų automobilių varė Stivenso pagamintas variklis. Verslas nebuvo žavingas, užtat stulbinamai pelningas. Margė ir jos vyresnysis brolis gyveno su savo tėvais kone dvare: dvidešimt tūkstančių kvadratinių pėdų po stogu bei akrų akrai žemės su miškais. Jų tėvai dažnai keliaudavo verslo reikalais ir savo malonumui. Sara — jų auklė iš Jamaikos — prižiūrėjo namus kartu su pulku pagalbininkų, kurie rūpinosi Marge ir Maiklu nuo pat kūdikystės. Bet dabar, sulaukę šešiolikos ir septyniolikos metų, Margė ir Maiklas gyveno savarankišką gyvenimą.

Margė patraukė į savo pusę Loren, kuri iki tol jautėsi vieniša, nuolat užgauliojama kitų mergaičių. Nuo pat pradžios mokyklos, Loren amžiaus grupėje tebuvo dvi juodaodės mokinės, tad Loren praleido didžiąją dalį savo vaikystės, jausdamasi izoliuota. Loren ir Margė abi lankė pamokas patiems pažangiausiems mokiniams. Per pietų pertrauką jos abi kartu eidavo į mokinių kambarį parūkyti — ši privilegija būdavo suteikiama tik vyriausiųjų klasių mokiniams. Nuo šios draugystės Loren pasijuto esanti šaunesnė. Margė karštai troško padėti silpnesniems, nes pati užaugo tokia privilegijuota. Jai nereikėjo kovoti dėl vietos po saule tarp bendraamžių. Ji buvo turtinga, šviesiaplaukė, liekna ir mėgo linksmintis. Ir vis dėlto ji ištiesė pagalbos ranką Loren.

Margė buvo labai artima su savo broliu. Jis lankė „giminingą“ Loren ir Margės mokyklą. Brolis ir sesuo mėgo kartu leisti laiką ir jiems patikdavo grįžus iš mokyklos smagintis draugų būryje. Pirmąkart patekusi į Margės ir Maiklo namus ji pasijuto tartum vakarėlyje. Ten visada būdavo pilna žmonių, slampinėjančių, rodos, be jokios priežiūros. Sara pasirūpindavo, kad niekam netrūktų užkandžių. Ji netykojo pasislėpusi nuo paauglių ir nedraudė elgtis taip, kaip jiems patinka. Loren spėjo, kad Margės ir Maiklo tėvai neatsitiktinai paliko Sarai tokius nurodymus, galbūt taip norėdami išpirkti savo kaltę vaikams dėl to, kad patys niekada nebūdavo namie.

Vieną gražią pavasario popietę Loren nuėjo pas Margę, sumelavusi savo motinai, jog mokysis po pamokų. Kaip įprasta, kartu ėjo dar pora Margės mokyklos draugių. Maiklas su keletu savo draugų jau buvo tenai. Vaikinai gėrė alų ir maišė alkoholį su vaisių sultimis, visą tą laiką kimšdami picas ir užsiskanaudami traškučiais, kuriuos, kaip visada, paslaugiai tiekė Sara. Žinoma, Loren neturėjo supratimo, ką jie ten gėrė; be to, tas jai nelabai ir rūpėjo. Muzika buvo kurtinanti, kažkas žaidė Atari, kažkas smaginosi su Pac-Man19. Margė pasivedė Loren į šalį ir prasitarė norinti jai ši tą parodyti.

Netverdama smalsumu, Loren marmuriniais laiptais nusekė paskui Margę į Maiklo kambarį, kuriame labai dailios išvaizdos šokoladinis berniukas linksėjo galva į Sugarhill Gang ritmą, būgnijantį iš garsiakalbių ant Maiklo stalo.

— Čia tai bent, vyruti. Na, argi aš nesakiau — va čia tai dalykas, — juodasis brolis mėgino perrėkti muziką, visas nutviekstas palaimingos šypsenos, išryškinančios duobutes ant jo skruostų.

— Aha... — buvo viskas, ką į tai atsakė Maiklas. Jis taip pat linksėjo galva.

— Marge, uždaryk duris. Nenoriu, kad čia kas nors vaikščiotų ir apžiūrinėtų visą mano turtą.

Kaip visada, Margė klusniai šoko vykdyti savo brolio paliepimo. Tuomet ji kreipėsi į Loren:

— Maiklas sakė, kad iš visų mano draugių tu esi pati šauniausia, todėl jis leido man atsivesti tave čia. Bet, Loren, tu turi prižadėti, kad niekam apie tai nepasakosi.

Komplimentas pakėlė Loren į devintą dangų. Ji ir pati žinojo, kad su ja smagu būti, tačiau juk visai kas kita yra būti įvertintai šio šaunaus abituriento, kuris visada atrodė gerokai viršesnis už kitus. Be to, Margė tai pasakė šio patrauklaus juodo vaikinuko akivaizdoje.

— Loren, tai mano bičiulis Fosteris. Saugokis jo. Jis sumanus kaip velnias, panos jį myli, — Maiklas ir vėl leido Loren pasijusti taip, lyg ji būtų tapusi naująja ypač uždaro klubo nare.

— Ei, — Loren užmetė plaukus už ausies, mėgindama nepadaryti gėdos tam įvaizdžiui, kurį ką tik jai nupiešė Stivensai. Viduje ji džiūgavo atsikėlusi pusvalandžiu anksčiau tam, kad įsitikintų, ar jos Faros Facet stiliaus šukuosena vis dar puiki, o plaukai idealiai blizgūs ir stangrūs.

— Ei, mama. Kaip laikaisi? Nestovėk kaip įbesta, įeik. Jauskis patogiai. Mes turime jums puikaus deserto, mergaitės, — Fosteris buvo įsikūnijimas to, kas nusakoma vienu žodžiu — cool. Be užkirtimo pakirptais plaukais, pakaušyje sušukuotais zigzagų eilėmis, ir prasikalusiais ūsais, jis spinduliavo pasitikėjimu, tačiau svarbiausia tai, kad jam absoliučiai nerūpėjo, ką šie balti žmonės mano apie jį. Loren jis išsyk patiko.

Maiklas išsitraukė plastikinį maišelį su žalsvos spalvos žolelėmis. Marihuana, pamanė Loren. Jis nustūmė nuo stalo visas knygas bei šiukšles ir išpylė dalį žolės. Tada paėmė balto popieriaus skiautę ir pradėjo sukti cigaretę.

— Šitas šūdas skaniai kvepia, — pareiškė Maiklas. — Aš pamaniau, kad anksčiau ar vėliau jūs, merginos, pačios užsimanysite pabandyti, tad jau geriau tai padarykite čia — pajuskite, kaip jis veikia, ir sužinokite, ką iš tiesų reiškia būti užsivežus, kad jokie minkštakiaušiai šikniai nebandytų jumis pasinaudoti tada, kai būsite atsijungusios ir mūsų nebus šalia.

— O iš kur man žinoti, kad nepasinaudosite manimi čia ir dabar? — koketiškai paklausė Loren.

— Nes tu — mano mažosios sesutės draugė, — visiškai rimtu veidu atsakė Maiklas.

— Gali manimi visiškai pasikliauti, — išsišiepė Fosteris, vėl parodydamas savo duobutes ir prikišdamas cigaretę prie lūpų. — Dabar, ponios, žiūrėkite, kaip aš tai darau. — Jis giliai įtraukė į plaučius, kuriam laikui sulaikydamas dūmą. Iškvėpdamas jis pradėjo kosėti: — Ūūū. Aukščiausios klasės dūmas. Maikai, tu turi kietą tiekėją.

Maiklas nusikvatojo ir perėmė suktinę iš Fosterio. Užsitraukęs pasiuntė toliau mergaitėms. Jos apsikeitė žvilgsniais, kiek prisibijodamos prasidėti su narkotikais. Staiga Loren, trokštanti nesugadinti šaunios merginos įspūdžio, pagriebė suktinę ir įtraukė. Tą pačią akimirką ji pajuto deginantį peršėjimą gerklėje. „Aa. Aaa“, — buvo viskas, ką ji tepasakė, perduodama cigaretę draugei. Deginimui gerklėje atlėgus, ji laukė nepatirto jausmo.

— Na, patiko? — pasiteiravo Fosteris.

— Manau, kad taip, bet nesu tikra, jog ką nors jaučiu.

— Tuoj pajusi. Palauk sekundėlę. Truktelėk dar kartelį.

Loren truktelėjo dar kartelį ir šįkart užsikosėjo stipriau.

Narkotikas pradėjo veikti. Ji atsigręžė pažiūrėti Fosterio, kurio galva dabar jau lingavo į Led Zeppelin taktą. Maiklas žaidė Atari, prijungtą prie televizoriaus. Loren pasijuto graži ir stipri; nuo šiol ji niekad nebesijaus vieniša. Kambarys atgijo, prisipildydamas įvairiausių spalvų ir įmantriausių formų. Jos galvą užplūdo daugybė minčių. Ji jautėsi protinga ir sąmojinga, tarsi matytų tokius dalykus, kurių niekas ligi tol nebuvo matęs.

Jos dėmesį patraukė Fosteris, norėjosi pasišnekučiuoti.

— Na, Fosteri. Iš kur tu?

— Aš — iš blogo rajono Niu Rošelėje. Mano tėvai ne tokie turtingi kaip tavo, — atsakė jis su šypsena.

— Mano tėvai nėra turtingi. Iš kur tai ištraukei?

— O, Maiklas ir Margė pasakojo man apie tave. Gal ir nesi tokia turtinga, kaip Stivensai, bet juk žinai, kad tavo tėvelis laiko banką. Žinau, kad gyveni dideliame sename name.

— Palyginti su šiais rūmais, mano namas labiau primena pašiūrę, — jie nusikvatojo ir kalbėjosi keletą valandų nesustodami.

Tą vakarą Loren užsibuvo pas Margę iki vienuoliktos valandos vakaro, vis derėdamasi telefonu su motina, tvirtindama, jog ruošiasi svarbiam rytojaus testui. Diena pasitaikė įsimintina. Ją priėmė į savo draugę vyresnysis Margės brolis ir šaunusis jo draugas Fosteris, kuris, beje, išliks artimu draugu visam gyvenimui. Dar ji sužinojo apie atpalaiduojamą marihuanos poveikį.

— Misis Tomas, malonėkite, štai jūsų... — misteris Frensis nutraukė jos mintis. Jis atnešė Loren drabužius iš valyklos ir dabar stovėjo prie įėjimo į jos drabužinę. — O, atleiskite man, — ištarė jis, apsidairęs po erdvią patalpą ir įdėmiai pažvelgęs į atvirą dėžutę nuo batų. — Aš tik atnešiau jūsų rūbus. Žinojau, kad rengiatės išeiti.

Loren paskubomis uždengė dėžutės dangtį ir išpyškino:

— O, misteris Frensis! Ne juokais mane išgąsdinote. Gal galėtumėte pakabinti juos ant kėdės arba numesti ant lovos? Man dar reikia apsirengti. Aš ruošiuosi susitikti su misteriu Tomasu ir už poros sekundžių dingsiu jums iš akių.

— Žinoma, misis Tomas, — atsakė jis pagarbiai. Įdomu, ar jis galėjo pamatyti nedidukę suktinukę tarp jos batų, tačiau, šiaip ar taip, jai jau įgriso tas nuolatinis šniukštinėjimas. Rodės, jis visąlaik išlįsdavo tada, kai Loren mažiausiai to tikėdavosi. Misteris Frensis tarnavo pas Edą dar iki skyrybų, tad ji puikiai žinojo, jog tarno lojalumas ne jos pusėje. Misteriui Frensiui išėjus, Loren liūdnai pastūmė dėžutę atgal į vietą. Noras užsirūkyti buvo išgaravęs. Juk ji — jau nebe mokinė. Galbūt porcija žolytės ją ir atpalaiduotų, tačiau vakare būti šalia jos nesinorėtų niekam.

11

— Kas nutiko? — Tendė spyrė pasiaiškinti savo ilgametę draugę ir žurnalistę Roksę Nikson. Roksė sėdėjo prie virtuvės stalo, gerdama arbatą ir kimšdama mažyčius sumuštinukus, kuriuos Tendė sutepė jos apsilankymo proga. Kai tapo visai striuka su pinigais, ji atsisakė namų šeimininkės virėjos, paruošdavusios užkandžius svečiams.

— Kur mano reportažas apie Harlemo muziejaus renginį ir prakeiktą Mother Love apdovanojimą? — Tendė niršdama iškėlė aukštyn sekmadieninius New York Times, Town & Country, Avenue, bei New York numerius ir nutrenkė ant stalo tiesiai priešais Roksės nosį. Praėjo dvi savaitės — pakankamai ilgas laiko tarpas spaudai patalpinti jos nuotraukas iš paskutinių viešų susibūrimų. Šiaip jau Tendė galėdavo tikėtis rasti savo atvaizdą bent jau viename leidinyje. Ji nusipelnė būti viešumoje, juk pirmininkavo Harlemo muziejaus renginiui.

— Mother Love priešpiečiai turėjo būti įdėti į Avenue, bet, Tende, tu juk žinai koks Niujorkas. Kasdien vyksta bent penkiasdešimt iškilmingų pietų, pagerbiant mažiausiai šimtą žmonių. Aš nesitikėjau nieko ypatinga apie tave šia proga, tad juo didesnė garbė tau, kad jie tavo nuotrauką įdėjo į savo interneto svetainę, — pasakė Roksė, mėgindama paguosti.

Tendė žvilgsniu pervėrė Roksę.

— Interneto svetainę? Ar tai turėtų būti pokštas? Man nejuokinga.

— Visai ne. Aš manau, jog tokio pobūdžio reklamos internete vertė tampa daug didesnė negu bet kada anksčiau. Na, o... — Roksė pastebimai įsitempė. — Kalbant apie muziejaus iškilmių reportažą, tai, mano nuomone, buvo netinkamai pasirinktas laikas.

— Nesupratau, — Tendė atsisėdo priešais Roksę, laukdama paaiškinimo.

— Na, tu įėjai vos porą minučių vėliau už Loren ir Edą Tomasus. Spauda atrodė stačiai jos pakerėta. Vos tik baigę fotografuoti Loren, jie išsiskirstė ir pradėjo gaudyti atsitiktinius kadrus už stalo.

— Loren? — Tendė vėl atsistojo. Ji perkratė Loren vardą savo atmintyje. Skausmas būti išstumtai šios jauniklės draskė širdį. Edas puikiai pasirinko antrąją žmoną, pamanė ji. Tendė pažinojo Edą beveik dvidešimt metų, o Loren — išties nuo jos gimimo. Tendei sužinojus, kad Edas ir Loren tuokiasi, sykiu užplūdo ir pyktis, ir liūdesys. Nepaisant intymios savo istorijos su Edu, turėjo numanyti, kad Edas jos neves, nors būtų tą pačią minutę metusi Filą, jei tik būtų mačiusi bent menkiausią šansą. Be to, ji buvo pernelyg sena, o jis pernelyg artimas Filui. Bet Edas, vesdamas tokią jauną merginą, tarsi pareiškė pasauliui, kad Tendės amžiaus moteris jau negali būti pakankamai gera. Ši mintis persekiojo Tendę. Jos grožis ir elegancija nuolat traukė visų dėmesį. Tačiau su metais, blėstant grožiui ir patiriant lėšų stygių, bus vis sunkiau išsilaikyti priešakyje ir Tendės vietą aukštuomenėje užims neofite, neturinti nė menkiausio supratimo apie tai, kokia galia yra jos rankose ir kas vyksta aplink ją.

Tendės mintis nutraukė durų skambutis. Ji žvilgtelėjo į laikrodį, nusistebėdama, kas tokiu metu galėtų ją trukdyti. Iš komiso parduotuvės turėjo atvykti ne anksčiau, kaip už pusantros valandos. Ir į namus nieko nebuvo užsisakiusi.

Durininkas informavo, kad atvyko vyrukas iš komiso. Jis atvyko anksčiau, nes popietei buvo iškviestas į Kolumbijos apygardą. Jis pasirengęs apžiūrėti jos baldus nors ir dabar. Viskas, ko jam iš jos reikia — pirštu parodyti daiktus, kuriuos ji norinti parduoti. Prieš savo valią Tendė nusprendė jį įsileisti. Ji tik greitosiomis atsikratys kai kurių baldų mainais į grynuosius. Roksė pasiliks virtuvėje ir nematys šio vyro. Ko jau ko, bet apskelbti visam miestui, kad jos klientė išsipardavinėjanti savo mantą, Roksei ji neleis. Tai būtų akivaizdus signalas, kad Tendės padėtis darosi beviltiška. Jeigu tik aukštuosiuose sluoksniuose pasklistų gandas apie jos sunkumus su pinigais, ji būtų žlugusi.

Tendė atidarė duris ir ištiesė ranką šešių pėdų ūgio žilstelėjusiam baltaodžiui su dideliu pilvu. Tiesdamas savo gležną, drėgną ranką, jis net nepažvelgė į Tendę — jo akys jau lakstė po kambarį. Tą pačią sekundę ji pasigailėjo įsileidusi šį tipą. Nuojauta jai sakė, kad su šiuo žmogumi nebus malonu turėti reikalų. Bet kadangi jis jau buvo čia, ji nusprendė aprodyti svetainę, išpuoštą antikiniais ir klasikiniais baldais, kuriuos ji su Filu užgyveno per ilgus metus. Taip pat liepė jam apžiūrėti ir Filo kambarį. Parodžiusi kaip naudotis vidaus ryšio sistema, ji sugrįžo atgal pas Roksę.

Tendei grįžus į virtuvę, Roksė kalbėjosi mobiliuoju telefonu. Tendė priėjo prie viryklės, pripylė daugiau vandens į arbatinį ir iš naujo pripildė puodukus. Jai pavyko suimti save į rankas po ankstesniojo pykčio protrūkio. Roksė buvo pripratusi prie tokių jos įniršio priepuolių. Filui pradėjus kilti karjeros laiptais, Tendė taip pat ėmė kilti aukštuomenėje. Jos susitiko vieno Filo kolegos vakarėlyje ir netrukus susidraugavo. Sužinojusi, kokio kalibro yra Roksės klientūra, Tendė pasistengė puoselėti šią draugystę. Draugė žiniasklaidos versle Tendei taps neįkainojamu turtu. Pradžioje ji tik gaudavo iš Roksės patarimų, kuriuos renginius spauda nušviesdavo plačiausiai. Joms susipažinus artimiau, Roksė rekomenduodavo vakarėlius ir renginius, turėjusius pagerinti Tendės įvaizdį; be to, ji padėjo Tendei pasukti mados keliu, kviesdama ją į madų šou ir supažindindama su dizaineriais. Mainais Tendė parūpindavo jai dovanų ir kvietimų į pietus ir specialius renginius, į kuriuos Roksė pati negalėdavo pakliūti; be to, ji mokėdavo Roksei honorarą už savotiškas spaudos atstovės paslaugas pristatant Tendės veiklą žurnaluose, laikraščiuose ir, atskirais atvejais, televizijoje. Po kiekvieno protrūkio Tendė pasistengdavo užglaistyti savo išsišokimus — Roksė neturinti priimti jų asmeniškai.

— Roks, tik tarp mūsų, man reikia iš naujo atkurti savo įvaizdį. Prabėgo jau metai ir, atvirai kalbant, aš turiu susirasti kokį nors pajamų šaltinį. Aš nepanikuoju, tačiau aš iš tiesų norėčiau imtis kokio nors darbo, kad galėčiau pasirūpinti savimi. Ir užsidirbti papildomai pinigų būtų neprošal, — Tendė pabandė iškloti savo reikalą taip, kad nepasirodytų pernelyg nusigyvenusi. Ji vylėsi, kad Roksė padės rasti kokias nors pareigas, padėsiančias išsaugoti jos orumą. — Nesu dirbusi už pinigus jau ištisus dešimtmečius, tačiau aš juk vykdžiau labdaros projektus vaikams ir moterims paremti, taip pat buvau lyg koks švyturys mados padangėje, — mėgino pajuokauti Tendė, tikėdamasi išlaikyti giedrą nuotaiką.

— Pirmiausia, kas man ateina į galvą — tai kovos su insultu fondas, kurį galėtum įkurti Filo vardu. Mes apie tai jau šnekėjome. Praėjo tik metai nuo jo mirties. Tu vis dar galėtum imtis to, kas surinktų daugybę pinigų kilniam tikslui ir kartu garantuotų tau atlyginimą. Daugelis našlių tai daro, ypač pritrūkusios pinigų, — pasakė Roksė nuoširdžiai.

Tendė suraukė nosį, tarytum kažką nemalonaus užuodusi.

— Tas reikalas su našlėmis yra miręs. Atleisk už kalambūrą, — Tendė nusišypsojo. — Tačiau, kalbant rimtai, kad ir kaip aš gerbiu Filą ir žinau, kad jis būtų galėjęs išvengti mirties, jei būtų labiau rūpinęsis savimi, nenoriu susieti savęs su mirtimi. Verčiu jau darysiu ką nors nauja, šviežia. Tikrai žinau, kad mes galime ką nors sugalvoti.

Vos tik Tendė užbaigė šį sakinį, virtuvės durys atsilapojo ir tarpduryje pasirodė apkūnusis komivojažierius.

— Štai kur jūs, Tende. Aš norėjau aptarti su jumis daiktus, kuriuos peržiūrėjau. Pirmiausia, svetainėje turite keletą pagarbos vertų vienetų, už kuriuos galbūt galėčiau mestelėti visai padorų pinigą, tačiau tokių dalykų kaip sofa ir kėdės mano klientūra paprastai ne...

Tendė stovėjo lyg pakirsta — negana to, kad šis baltaodis ką tik neprašytas įvairavo į jos virtuvę, jis dar ir kreipėsi į ją vardu, tarsi ji būtų buvusi jo pagalbininkė.

— Žinote ką? Išeikime į fojė ir užbaikime šį pokalbį tenai. — Ji atsiprašė Roksės ir nuvedė jį tiesiai prie lifto. Jiems einant pro duris, Tendės neapleido mintis, kad šis apgailėtinas vyras nebūtų įsiveržęs į jos virtuvę, nebūtų nurašęs jos baldų viešnios akivaizdoje, jeigu tik jos odos spalva nebūtų buvusi juoda.

— Jeigu norite, galėčiau užvažiuoti tų staliukų ir lempų į savaitės pabaigą, — pasiūlė jis, Tendei paspaudus lifto mygtuką. Ji teturėjo vienintelį norą — kuo greičiau išgrūsti šį stuobrį iš savo namų.

— Jau nebereikės. Nusprendžiau jų neparduoti. — Tarytum išgirdusios signalą, lifto durys atsivėrė ir Tendė pamojo atsisveikinimui.

Jis dar pabandė išgelbėti sandorį:

— Nieko nesuprantu... Maniau, kad jūs...

— Jums nereikia nieko suprasti. Viso. — Ir lifto durys užsidarė.

Prieš sugrįždama atgal į virtuvę, Tendė nutaisė patį geriausią veidą, mėgindama paslėpti savo pažeminimą. Ji pakvietė Roksę į svetainę. Tendei reikėjo pakeisti aplinką, prieš pradedant planuoti naują kampaniją. Atsisėdusi Tendė pradėjo iš naujo. Reikėjo pakelti nuotaiką.

— Kitą savaitę matysiuos su Dana Trip. Ji skiriasi su savo vyru. Ką manai, galbūt mes abidvi galėtume ką nors nuveikti?

— Aš manau, jog pirmiausia tau reikia susitelkti ties savimi ir nesilygiuoti į nieką kitą.

— Gerai, bet man kaip oras reikalingas straipsnis kuriame nors iš tų prakeiktų žurnalų per artimiausius keletą mėnesių, — Tendė darėsi agresyvi.

Dideliam Tendės nusivylimui, Roksė žvilgtelėjo į savo laikrodį ir atsistojo.

— Pažadu, kad jau nuo šios akimirkos pradedu galvoti apie tavo straipsnį. Net nepastebėjau, kaip stipriai susivėlinau. Turiu bėgti. Be to, Tende, kodėl gi man nepasakei, kad rengiesi parduoti savo daiktus? Žinau keletą tikrai gerų žmonių, kurie tau pasiūlytų puikią kainą.

— Kad aš kol kas nesiruošiu nieko parduoti. Filui mirus, vis pagalvoju, kad reikėtų atsikratyti jo daiktų, nes jie man primena jį. Juk žinai, kad mes viską pirkome kartu. Na, bet jeigu išties nuspręsiu su jais išsiskirti, tu apie tai sužinosi pirmoji.

Roksei išėjus, Tendė sugrįžo atgal į svetainę. Masažuodama smilkinius, pabandė palengvinti vis stiprėjantį galvos skausmą.

Ir kaip ji leido Roksei susidurti su tuo sumautu storžieviu iš komiso krautuvės? „Man apskritai nereikėjo įsileisti tos prakaituotos subinės, iš nežinia kur išdygusios pusdieniu anksčiau“, — mąstė ji. Bet tas susidūrimas buvo dar ne viskas, kas ją neramino. Roksė nepadėjo jai sukurti plano, kuris palengvintų jos dabartinę padėtį. Tendė davė sau pažadą, kad trūks plyš sugalvos ką nors iki tol, kol ateis metas pietauti su Dana. Tuo metu Tendei regėjosi, kad Dana buvo vienintelė jos likusi viltis.

12

— O šitas už ką? — paklausė Edas Loren, padėdamas savo smakrą ant jos kaklo išlinkimo.

Jis žiūrėjo į mėlyną juostelę, prismeigtą prie sutrūkinėjusios kamštinės lentos kartu su daugybe kitų mokyklos apdovanojimų. Daugybė prizų, sertifikatų ir kitokių trofėjų jau daugel metų puikavosi jos kambaryje.

— Už jojimą Vestčesterio regioninėse varžybose. Šitą berods laimėjau konkūrų rungtyje, — atsakė Loren, jausdamasi kartu ir jaukiai, ir nesmagiai kambaryje, kuriame kadaise taisydavo petnešas savo liemenėlėms.

— Tu užėmei antrą vietą. Įspūdinga, — ištarė Edas išdidžiai, švelniai kutendamas Loren ausis.

— Bet tai buvo tik mūsų regiono varžybos. Tais metais aš susilaužiau koją ir praleidau nacionalines, — ji užmiršo paminėti, kad prarado susidomėjimą ir jojimu, ir lakrosu, ir tenisu maždaug tuo pat metu, kai, susidraugavusi su Marge, ėmė vis dažniau lankytis vakarėliuose. Edas atrodė toks nustebintas anos grynai amerikietiškos privilegijuotos priemiesčio mergaitės įvaizdžio, kad ji nenorėjo jo nuvilti, pasakydama jam tiesą.

— Mokykloje tu turėjai bent dvidešimt penkiais apdovanojimais daugiau negu aš.

— Taip? Užtat kas daugiau jų turi dabar? — paklausė Loren, atsisukusi pasižiūrėti tiesiai į jį. Edas tik tvirčiau apkabino ją per liemenį. Jos viduriai sudrebėjo iš baimės, sumišusios su geismu. Jie turėjo ruoštis priėmimui sužadėtuvių proga, už poros valandų rengiamam Loren tėvų namuose. Tačiau Edas, užuot rengęsis savo miegamajame, esančiame kolonijinio laikotarpio namo svečių korpuse, atsidūrė čia. Jis pareikalavo, kad Loren aprodytų savo kambarį, kuriame užaugo. Pastebėjusi nuoširdų susidomėjimą Edo žvilgsnyje, Loren greitai atsikratė sumišimo.

Ji jautėsi dėkinga savo motinai už tai, kad buvo nuplėšusi nuo sienų Princo plakatus, tačiau visa kita palikusi savo vietose: pradinės ir vidurinės mokyklos diplomus, kimštus kiškiukus ir avinėlius velykiniame krepšyje, ant veidrodžio kabančius rožinius iš šeimyninių atostogų Naujajame Orleane. Nupoliruota iki blizgesio sidabrinė taupyklė-meškiukas iš Tiffany vis dar stovėjo ant spintelės šalia senos, balta oda aptrauktos papuošalų dėžutės su tebesisukančia balta balerina viduje. Šis kambarys buvo tikra Loren vaikystės šventovė. Greisė paliko jį tokį, kokį pati norėjo prisiminti — tiksliau tokį, koks primintų jai ankstesniąją maksimalistę Loren.

Vis dar laikydamasis Loren juosmens, Edas nuvairavo ją prie prancūziškų langų, pro kuriuos vėrėsi vaizdas į žalią, pušaitėmis apaugusią veją.

— Kiek nelaimingų vaikinų lipo pro šį langą, bandydami patekti į tavo kelnaites? — paklausė jis dviprasmiškai, švelniai glostydamas Loren rankas iki pat jos pirštų galiukų. Jo rankos sustojo ant jos klubų ir tvirtai juos suėmė.

— Visi mūsų apylinkės vaikinai bijojo mano tėvo.

— Aš nebūčiau bijojęs, — pasakė Edas, tiesdamas rankas prie džinsų užtrauktuko, tarsi būtų palaikęs tokį josios tėvo apibūdinimą iššūkiu.

Loren nuleido negirdomis jo provokuojantį toną. Net ir jos tėvas laikė Edą patikimu vyru. Žinoma, Edas buvo labai gerbiamas, kartais net pernelyg. Dauguma būsimų uošvių būtų jį pasitikę išskėstomis rankomis, tačiau Loren tėvai nebuvo ta dauguma, juk ji buvo vienturtė jų duktė. Jie augino savo dukrą taip, kad ši taptų ateities lydere, pasirūpino, kad ji būtų finansiškai saugi ir niekada nepriklausytų nuo jokio vyro. Be to, Loren žinojo, kad jos tėvai tikėjosi sulaukti anūkų. Vos tik jie paliesdavo šį klausimą, Loren skubėdavo pakeisti temą. Juk reikėjo įveikti visą eilę kitų kliūčių, kol bus prieita ir prie šio opaus klausimo. Egzistavo pirmosios misis Tomas problema — ji buvo jos tėvų pažįstama, jų bendraamžė. Pasitelkęs neatremiamą žavesį, Edas sugebėjo įtikinti Martinus savo nuoširdžia meile Loren. Jis užsitikrino jų palaiminimą, o gal net ir visišką pritarimą.

Edui pradėjus spausti iš užpakalio, Loren akimirksniu pamiršo savo tėvus. Apimta geismo, ji nevalingai įrėmė klubus į jo tarpkojį. Loren net nespėjus dorai susivokti, kas vyksta, Edas atsegė užtrauktuką ir jau po akimirksnio jo rankos nuslydo po jos kelnaitėmis. Jo pirštai rado kelią į jos vidų, švelniai liesdami išbrinkusias lūpas ir ieškodami geidžiamiausio taško. Jo judesiai sustingdė ją vietoje; jis lietė taip maloniai, kad ji nenorėjo trukdyti. Jos galva nusviro į priekį, akys išsiplėtė — žvelgdama pro langą į savo vaikystės žaidimų aikštelę, prisiminė, kaip būdama šešiolikos šitame pačiame kambaryje prarado nekaltybę su Dereku Mailzu. Tą vakarą jos tėvai dalyvavo oficialiame pobūvyje Manhatane. Šį vakarą tėvelis Erlas buvo kirpykloje, už dešimties minučių kelio nuo jų namo Niu Rošelėje, o Greisė baigė rikiuoti gėles aplinkui stiklo plastiku dengtą baseiną.

Tai, ką jie darė, buvo jaudinama, bet kartu ir pavojinga, tokiai daugybei žmonių siuvant aplinkui pačiame pasiruošimo jų sužadėtuvių vakarėliui įkarštyje. Loren beveik bjaurėjosi savimi, tačiau geidė dar. Negalėdama ilgiau tverti šių glamonių, ji kone maldavo, kad jis ją paimtų. Bet Edas taip lengvai nepasidavė.

— Ar tu tuo tikra? Tavo motina — apačioje.

— Taip, — sudejavo Loren, pajusdama jo kietumą prie savo nuogo užpakalio. Ji geidė Edo labiau nei bet kada anksčiau. Buvo kažkas skubraus tame, ką jie rengėsi padaryti. Tai buvo jų teisė. Jie mylėjo vienas kitą. Jie planavo susituokti. Ir kai Edas pagaliau įsiskverbė į ją, jis tai padarė beveik šiurkščiai, tačiau meistriškai. Dar niekada ji taip stipriai nejuto, kad jie priklauso tik vienas kitam. Loren kvėpavimas darėsi vis tankesnis ir tankesnis, kol langas, prie kurio ji stovėjo palinkusi, aprasojo, užgoždamas viską, kas vyko iki Edo Tomaso. Jo šypsena, jo akys, citrinos formos apgamas ant juosmens, gauruota krūtinė — viskas vienu metu šmėkščiojo priešais ją. Ji dievino viską, kas buvo jame, ir viskas, ką jie kartu patyrė, tapo šventa. Ištikta konvulsijų, šlapiomis lūpomis prisispaudusi prie slidaus stiklo, ji maldavo tęsti, maldavo trumpos atokvėpio valandėlės.

Jų pasimylėjimai visada būdavo karšti, bet šiandien viskas buvo kitaip — juos apėmęs geismas buvo pernelyg pirmykštis ir savininkiškas. Buvo ankstyvas ruduo, mėgstamiausias Loren metų laikas — ypač jos vaikystės namuose. Jis ženklino pilnos nuostabiausių įvykių vasaros pabaigą, vasaros Martas Vinjarde, Antibuose ir senelio ūkyje Savanoje. Tačiau rudens pradžia žadėjo dar daugiau atradimų, nešdama įvairiausias spalvas — nuo tamsiai raudonos ir bordo iki liepsnojančios oranžinės ir sudegusios ochros. Karštos spalvos prieš užslenkant šalčiams.

Edui švokščiant iš pasitenkinimo jai už nugaros ir jos kūnui išsilaisvinus iš streso ir rūpesčių, Loren pasijuto pakylėta. Edas buvo viskas, ko ji troško. Lėtai užsitraukusi kelnaites ir džinsus, ji atsigręžė ir Edo akyse išvydo tą patį žvilgsnį. Šią akimirką Loren tvirtai žinojo, kad jiems tereikia tik vienas kito.

Tą pačią akimirką durys plačiai atsivėrė. Loren net nebuvo tikra, ar Edas spėjo užsisegti užtrauktuką. Ji net nepajuto, ar spėjo nuleisti marškinėlius, susimetusius jai virš krūtų. Ji tik matė savo motinos figūrą, stovinčią miegamojo tarpduryje. Loren išsyk pasijuto lyg mokinukė, kalbėjusi telefonu per ilgai ar per vėlai — tik tai buvo blogiau, kur kas blogiau. Atsigręžęs Edas taip pat pamatė Greisę. Kurį laiką jie taip ir stovėjo, žiūrėdami į kits kitą — visi gerokai sumišę. Greisė jau buvo pasipuošusi vakarui elegantiška anglies juodumo kulkšnis siekiančia suknele ir trigubu perlų vėriniu. Dingojosi, kad ji žiūri ne į juos, o kažkur į tolį virš jų galvų. Ji laikėsi sukandusi dantis, bet Loren matė, kad mama iš visų jėgų stengiasi išlikti rami. Iš ore tvyrančio intymumo, iš suprakaitavusios Edo kaktos buvo akivaizdu, kad vienokia ar kitokia forma šiame kambaryje ką tik buvo atliktas poravimosi ritualas.

Pirmasis prakalbo Edas:

— Ar jau atvyko kas nors iš svečių?

Tačiau Greisė nesiteikė juokais nuleisti jo pastangą sugrąžinti viską į įprastas vėžes ir tik atžariai pareiškė:

— Priėmimas prasideda už pusantros valandos. Iki to laiko aš nieko nelaukiu atvykstant. Bet būčiau dėkinga, jeigu jūs abu pasirodytumėte fotografui oficialioms sužadėtuvių nuotraukoms.

— Aš jau ruošiausi rengtis, mama, — įsiterpė Loren. Edas pasuko durų link.

— Gerai, Greise, einu puoštis, — pasakė jis, žengdamas pro ją. Net jis nenorėjo įsivelti į kivirčą su Greise.

Loren stovėjo it įbesta. Pakili nuotaika dingo. Greisė užklupo juos besidulkinančius kambaryje be užuolaidų ketvirtą valandą dienos. Loren niekada nesikalbėdavo su motina apie seksą, ir štai...

Edui pradingus iš akiračio, motina nužvelgė Loren nuo galvos iki kojų. Tada įžengė į kambarį ir sandariai uždarė duris už nugaros. Loren nejučia susigūžė, nujausdama neišvengiamą akistatą.

— Kas tau, mama? Aš tik trumpam palįsiu po dušu ir eisiu apsirengti, — ištarė ji, tikėdamasi paskubomis išprašyti motiną iš kambario. Šią minutę ji nebuvo nusiteikusi diskusijoms. Bet Greisė prisiartino prie Loren ir atsistojo šalia vis dar aprasojusio lango. Loren pastebėjo savo lūpų žymes ant stiklo. Jos motina buvo nepajudinama.

— Loren, mes su tėvu palaikėme bemaž visus tavo siekius gyvenime. Ir mes palaikome tave dabar.

Loren norėjosi, kad jos motina tučtuojau eitų prie reikalo.

— Ir aš tavimi labai didžiuojuosi. Didžiuojuosi visais tavo laimėjimais ir tuo, kaip visada sunkiai dirbai, — tai pasakiusi Greisė trumpam sudvejojo. — Visada buvai tikra ledi. Kaip tik tai mums ir teikia daug džiaugsmo.

— Ačiū, mama, man malonu tai girdėti. Tik dabar aš einu palįsiu po dušu.

— Išklausyk mane, Loren. Tiesiog išklausyk mane.

— Išklausyti tave kokiu klausimu?

— Aš tikiuosi, jog, pasiryždama šiai santuokai, tu suvoki savo pačios vertę.

— Taip, mama. Jūs su tėveliu įskiepijote man visa tai, — Loren žinojo, kad kaip tik tokį atsakymą norėjo išgirsti jos motina. Tokį, kuris leistų jai pasijusti gerai atlikus gimdytojos darbą.

— Puikiai suprantu, kad tu manai, jog aš net nežinau, apie ką kalbu, jog visuomet kišuosi į tavo reikalus, bet noriu, kad suprastum, kokie iš tikrųjų yra tavo privalumai. Edas Tomasas turėtų laikyti save laimės kūdikiu, vadindamasis tavo vyru.

Loren pagaliau suvokė, kur link jos motina suka, tik ji pati neturėjo jokio noro ten nukakti.

— Na, taip, bet manau, kad ir man ne ką mažiau pasisekė gauti tokį sužadėtinį.

— Loren, aš tik norėčiau, kad niekada neužmirštum, kas tu esi. Neprarask to.

Loren iškėlė rankas aukštyn.

— Neprarask to? Aš ne tik neprarasiu, bet ir dar labiau atrasiu save, būdama ištekėjusi už Edo. Jis palaiko mane ir aš palaikau jį. Aš nesiruošiu nieko prarasti. Viliuosi, kad su juo aš suaugsiu kaip moteris, kaip žmona, nuolat jausdama jo tvirtą užnugarį. Kodėl tu visą laiką turi gadinti man džiaugsmą?

Greisė palingavo galva ir atsiduso.

— Tu mane ne taip supratai, Loren. Aš tau vieno tetrokštu — kad būtumei laiminga. Man jau nemažai metų, todėl esu šio to mačiusi gyvenime. Aš norėčiau, kad išvengtum tų nesėkmių, kurias, kurias...

— Patyrė Edas ir Klaudija?

— Aš to nesakiau.

— Bet esu tikra, kad tai ir turėjai galvoje. Klausyk, aš žinau, kad galbūt bandai man padėti, bet Edas man jau atsiskaitė už viską, kas buvo praeityje. Viską. Ir tai buvo labai seniai. Mes su Edu tikrai mylime ir gerbiame vienas kitą. Ir mes liksime kartu. Ir galbūt, mama, galbūt vieną dieną tu suprasi tai, jog man bus tik geriau. Nejaugi tu negali tiesiog pasidžiaugti su manimi? Mumis?

Loren prisiminimus nutraukė motinos balsas, sklindantis iš vidaus ryšio sistemos, tačiau ji tebespoksojo pro savo nekaltybės langą. Tai buvo penktasis ruduo nuo ano pokalbio tarp motinos ir dukters. Loren svarstė, ar iš tiesų jai dabar geriau.

— Loren. Loren! — Greisės balsas griaudėjo per garsiakalbį.

— Taip, mama, — atsiliepė Loren, neatitraukdama akių nuo krintančių lapų.

— Pakelk ragelį, aš labai prastai tave girdžiu.

Loren atsitraukė nuo lango. Ji beveik galėjo įžiūrėti savo penkerių metų lūpų žymes ant stiklo.

Ji pakėlė ragelį.

— Taip?

— Gal norėtumei nusileisti žemyn vienai kitai mimozai, kol atvažiuos Edas?

Loren nieko neatsakė. Ji mąstė apie porą pastarųjų mėnesių, praleistų Vinjarde. Jeigu ne Manis ir Tendė, ji būtų buvusi vienui viena. Edas visą laiką keliavo.

— Loren?

Loren nurijo gerklėje įstrigusį gniužulą, prieš atsakydama. Ji jau vakar atvažiavo iš miesto į Nju Rošelę, o Edas žadėjo prisijungti šiandien. Didžiam jos nusivylimui, Edas paskambino pasakyti, kad neatvažiuos. Ji bijojo apie tai pranešti mamai.

— Jis negalės šiandien atvykti, — pasakė ji į ragelį. Greisės tyla vertė pasiaiškinti. — Nenumatytas susitikimas.

— Sekmadienį po pietų?

— Taip, mama. Hongkonge jau pirmadienis — jis ten tvarko verslo reikalus.

— Hmm, — išgirdo Loren motinos atsakymą. — Aš dar prisimenu laikus, kai Edas nedrįsdavo atmesti kvietimo į šiuos namus ir netgi laikė ypatinga garbe čionai apsilankyti.

Loren irgi prisiminė tuos laikus. Ir tetroško vieno — kad galėtų atsukti savo gyvenimą atgal iki tos vietos ir susivokti, kas gi atsitiko.

13

Rašima Lorens vėl kilstelėjo šešėliuotus antakius. Ji baigė skaityti buto pirkimo sutartį, kurią kartu su savo vyru turėjo šiandien pasirašyti.

— Išsiaiškinote padėtį dėl turto įkeitimo? — paklausė ji blizgančiomis putliomis lūpomis, paryškintomis tamsiai rudu pieštuku.

Liesas šviesiaplaukis vyras, vardu Oskaras Kratas, iš nuosavybės teisių paieškos kompanijos linktelėjo ir tarė:

— Turtas neįkeistas, ponia, — nekantravo pasirodyti gerai atlikęs savo darbą.

Kaip Maniui paaiškėjo, niekam nesinorėjo patirti Rašimos rūstybės. Visi sėdintieji aplink šviesaus medžio pailgą stalą Manio ryškiai apšviestame susirinkimų kambaryje linktelėjo. Nors tai kainavo jam didžiulius nuompinigius, Manis laikė kontorą 66-osios ir Kolumbo aveniu sankryžoje. Jis naudojosi iškviečiamos sekretorės paslaugomis, paskambindamas agentūrai tomis dienomis, kai laukdavo klientų. Neišvaizdus asmeninis padėjėjas kainavo jam papildomus keturiasdešimt tūkstančių per metus plius premijas už kiekvieną jo parūpintą rekomendaciją. Bet išlaidos atsipirkdavo su kaupu. Klientams kontora sudarydavo stiprios, patikimos, augančios agentūros įspūdį.

Rašima tilpo į visus kūniškuosius jauno NBA milijonieriaus žmonos stereotipus. Manis pabandė įsivaizduoti, kokia ši moteris patraukli po šviesių plaukų dažų sluoksniu, pintų kasyčių mišku ir žalių kontaktinių linzių priedanga. Kiekvienas jos aksesuaras — nuo rožinio atspalvio chromuotų Chanel akinių iki odinės Louis Vuitton striukės, nuo Dolce & Gabbana prigludusių prie kūno marškinėlių iki Gucci diržo ir Prada apavo — mirgėjo dizainerių monogramomis. Ji buvo tikrų tikriausia madų skelbimų lenta, nesivarginanti net paslėpti etiketes drabužių viduje. Jos ansamblis tarsi rėkte rėkė aplinkiniam pasauliui: „Pažiūrėkite į mane, aš dėviu brangius dizainerių sukurtus rūbus!“ Ji ir jos peraugęs vaikas, atseit vyras, buvo naujesni už bet kokius nouveau riche. Jie netgi nebuvo tipiški geto turtuoliai. Iš pirmo žvilgsnio jie išties atrodė it paprasčiausi geto atstovai, kurių vienintelis skiriamasis bruožas — šimtamilijoninis NBA kontraktas. Bet Manis netruko perprasti, kad savo išvaizda Rašima visus juos apmovė. Jis stebėjo ją, skrupulingai skaitančią baigiamuosius dokumentus.

Manio įsitikinimu, pardavėjo brokeris Džeraldas Lokė, nervingas anglų kilmės protestantas, ką tik atsiskleidęs visu gražumu, nesitikėjo, kad dokumentų pasirašymo procedūra taip ilgai užsitęs. Džeraldas turėjo būti geras snobas, jeigu tikėjosi, jog Lorensai aklai pasirašys visus dokumentus, jų net neskaitę. Juolab kad šioje operacijoje nefigūravo bankas. Už penkių milijonų vertės butą su mansarda Riversaido alėjoje ties 95-ąja Lorensai mokėjo grynaisiais. Skirtingai nuo daugelio Niujorko Knicks žaidėjų, Fahidas Lorensas nusprendė gyventi miesto centre, užuot išsirinkęs sau būstą priemiesčiuose — Purčeise Niujorke, ar Englvude, Niudžersyje ar bent jau Stamforde Konektikuto valstijoje. Nors galbūt teisingiau būtų sakyti, kad šį sprendimą už juos abu priėmė žmona. Ji manė, kad miestas bus geresnė vieta išjudinti jos buksuojančiai modelio karjerai. Moteriškė buvo pilna iliuzijų, bent jau taip manė Manis. Kaip Rašima išdidžiai informavo Manį, jiems vos tik pradėjus apžiūrinėti būstus, jos atvaizdas iki tol jau buvo patekęs ant plaukų minkštiklio įpakavimo, taip pat ant aligatoriaus odos aukštakulnių batelių reklaminių skelbimų, pasirodžiusių, beje, tik Detroite ir Čikagoje. Be to, kaip Manis iš jos sužinojo, ji nusifilmavo keliuose repo videoklipuose. Su tuo „keliuose“ ji, matyt, gerokai pasikuklino, nes kažkoks paauglys viename bute, kurį Manis aprodė Lorensams, paprašė ją pasirašyti ant matomiausioje kambario vietoje kabančio plakato, kuriame Rašima demonstravo savo puikiai suteptas grožybes.

Pora pati kreipėsi į Manį prieš porą mėnesių, žurnale radusi keletą jo skelbimų. Jis sutiko jiems padėti, nusprendęs, kad jie pirks greitai. Kad ir kokios rėžiančios akį buvo jų manieros, penkių milijonų dolerių vertės sandoris grynaisiais buvo vertas ištverti bet kokius pažeminimus, ypač atsižvelgiant į rinką apėmusį sąstingį. Pramogų pasaulio pinigų, kaip Manis buvo patyręs, paprastai neveikė jokios krizės.

Nepaisant ryškios išvaizdos ir nepamatuotų aspiracijų, Rašima visai patiko Maniui. Ji žinojo, kaip elgtis su Fahidu, ir, didelei baltaodžių, susėdusių aplink stalą ir tykančių progos atsiriekti sau po gabalą Lorensų krepšinio pinigų, nuostabai, ji žinojo, kaip tvarkyti savo reikalus. Be to, buvo tikra atgaiva turėti reikalų su žmogumi, kuris buvo toks realus, nors kartais Manis ir jautėsi tarsi būtų auklė.

— Jeigu norite, misis Lorens, galite sumokėti nekilnojamojo turto mokestį už likusią ketvirčio dalį ir mano kompanijai, — pasakė Oskaras, matyt, jausdamas, kad pagaliau pasitaikė palanki proga kreiptis į Rašimą. Manis nebūtų galėjęs jo smerkti. Mat Fahidas nenustygo savo kėdėje, jo galva be perstojo linksėjo, o sprindžio ilgumo afro šukuosena plaikstėsi į visus šonus. Jo akys lakstė po visą kambarį, neužkliūdamos tik už susirinkimo dalyvių. Jis žvalgėsi tai į spalvingą Maiklo Rėjaus Čarlso darbą ant sienos, tai į baltą KRUPS kavos virimo aparatą ant marmurinio kampinio staliuko, tai pro dvidešimtojo aukšto langą, atsiveriantį į Kolumbo aveniu. Vos spėjęs pasirašyti baigiamuosius dokumentus, jis jau nukreipė žvilgsnį kitur. Manis svarstė, apie ką Fahidas šiuo metu galėtų galvoti; viena buvo aišku — jo dvasia jau buvo išsiregistravusi iš šio posėdžio. Jis priminė Maniui gatvės valkatą, kuris savo galvoje gyvena alternatyvų gyvenimą. Ir atrodė taip, lyg mintyse žaistų vienas prieš vieną į vieną krepšį.

Rašima pašaipiai žvilgtelėjo į Oskarą ir paklausė:

— Ir iki kada gi reikia sumokėti šį mokestį?

— Iki kito ketvirčio pabaigos.

— O tai bus kas?

— Sausio vidurys.

Padėjusi dokumentą į šalį, Rašima dėbtelėjo į Oskarą taip, lyg jis būtų ne viso proto.

— Dabar — dar tik spalis. Kodėl gi aš turėčiau atiduoti jūsų kompanijai savo pinigus anksčiau, nei priklauso?

— Na, taip jau priimta, — pradėjo Oskaras, tačiau Rašima neleido jam baigti.

— Ne, ačiū, aš pasilaikysiu savo pinigus sau tol, kol ateis mokesčių mokėjimo terminas. O iki tol išsirašysiu sau negaliojantį čekį kaip ženklą, kad mes sumokėjome mokesčius, — pasakė ji, prieš pasisukdama į baltaodį teisininką, kuris akivaizdžiai būtų buvęs laimingesnis šią valandą leisdamas golfo aikštyne nei kiurksodamas viename kambaryje su šiais žmonėmis. — Kas toliau? — paklausė ji.

Tada iniciatyvą į savo rankas perėmė blyškios odos teisininkas, atstovaujantis nedalyvaujantiems šiame susirinkime pardavėjams. Jis informavo Rašimą apie mokėtinus šio ketvirčio mokesčius bei aptarnavimo mokestį už likusią mėnesio dalį, kartu pateikdamas Rašimai patvirtinančius dokumentus. Kiemo mergina tuoj pat išsitraukė pranešimų gaviklį ir, naudodamasi juo kaip kalkuliatoriumi, sutikrino nurodytas mokesčių sumas. Jos veido išraiška priminė pernelyg agresyvaus tardytojo, tik ir telaukiančio spragos liudytojo parodymuose. Užbaigusi skaičiavimus, ji išrašė du papildomus čekius ir pasiteiravo:

— Kieno vardu juos rašyti?

Oskaras nedrąsiai pakėlė ranką ir tarė Rašimai:

— Čekis už ketvirčio mokesčius būtų man. Čekį už aptarnavimo mokestį, matyt, reikėtų išrašyti pardavėjo atstovui.

— Na, ką gi, spėju, kad daugiau čekių šiandien išrašinėti nebeteks, — pareiškė ji.

Manis patvirtino, kad jos spėjimas teisingas, juolab kad jam skirtas dviejų šimtų penkiasdešimties tūkstančių dolerių čekis jau buvo jo kišenėje ir jis nekantravo eiti savo keliais. Vakare su Trentonu ir Loren jie buvo sutarę eiti į vakarėlį, vėliau — į The Dive Vilidže. Trentonas visuomet būdavo sukalbamesnis tomis dienomis, kai Manis gaudavo komisinius. Be to, Manis nuoširdžiai norėjo, kad Trentonas geriau pasijustų tarp jo draugų.

— Argi nereikėtų pasirašyti atsiskaitymų dokumento? — paklausė blyškusis teisininkas, žvilgtelėjęs pirmiau į Džeraldą Lokę, po to — į Manį. Jis turėjo galvoje suvestinę, kurioje pateikiama informacija apie visus atliktus mokėjimus: kas ir kokią sumą gavo dokumentų pasirašymo metu.

— O taip, tikrai, — pradėjo Lokė ir pasakė lygiai tą patį, ką galvojo Manis. — Bet jis dar neužpildytas. Mes visi galime jį pasirašyti, o sumas įrašysime vėliau.

Nors tokia praktika ir buvo plačiai paplitusi, vien jau iš Rašimos žvilgsnio Manis suprato, kad ji nepadės savo parašo niekur, tiksliai nežinodama, po kuo pasirašinėja. Manis buvo Rašimos brokeris, taigi jo pareiga buvo pasiūlyti, kad atsiskaitymų dokumentas pirmiau būtų tinkamai užpildytas ir tik tada nusiųstas Lorensams pasirašyti. Neužpildyta mokėjimų suvestinė tikrai nenutrauks susitarimo, o Rašimos nusistatymas dėl neužpildytos formos pasirašymo tik dar labiau prailgins jau ir taip užsitęsusį susirinkimą.

Rašima išsyk priėmė Manio pasiūlymą, susirinko daiktus ir tarė savo teisininkui:

— Tuos dokumentus pasirašysiu pati.

Tada atsistojo, dėbtelėjo į vis dar sėdintį Fahidą ir sukomandavo:

— Et, eime.

Taip palieptas, jis akimirksniu pašoko nuo kėdės, išsitiesdamas visu savo šešių pėdų ir dešimties colių ūgiu, ir klusniai nusekė paskui žmoną, kuri, tiesą sakant, labiau panėšėjo į aklai jo garbinamą vyresniąją sesutę nei į sutuoktinę.

Išlydėjęs visus iš susirinkimų kambario, Manis atsiduso su palengvėjimu. Tada jis pasuko į kabinetą pasitikrinti žinučių. Jau beveik siekė savo odinio krėslo atkaltės, kai nustebęs pamatė jame sėdintį Trentoną — be marškinių, tačiau su plačia šypsena.

— Siurprizas, — sušuko jis, stverdamas Manį į savo glėbį. Krisdamas į Trentono sterblę, Manis puikiai suvokė, kad Trentono pasirodymas jo kontoroje dokumentų pasirašymo dieną — joks „siurprizas“. Trentonas galėjo suuosti pinigus geriau už pėdsekį šunį, ieškantį dingusio vaiko. Bet vos tik Trentonas pradėjo glostyti Manio kojas, kirkšnis, šiam jau nerūpėjo, kodėl jo mylimasis apsireiškė taip netikėtai; tą akimirką jis jau buvo paskendęs jausmų sūkuryje.

14

Tendė jau apie dešimtį minučių lūkuriavo prie nedidelio baro. Užimtos padavėjos su gėrimų pilnais padėklais siuvo šalimais. Ji labai nemėgo laukti. Ir nors Jojo’s buvo vienas mėgstamiausių restoranų pietums, šiandien šis žaliai purpurinis dekoras ir viduje tvyranti prietema tik dar labiau blogino ir taip prastą jos nuotaiką. Jeigu jai nebūtų taip reikėję Danos, būtų jau išėjusi. Bet šis pasimatymas buvo svarbus. Reikėjo pradėti gyvenimą iš naujo. Dana, nors ir nuolat visur vėluojanti, vis tiek atvyks.

Pagaliau pro grotuotus senovinio restorano angliško stiliaus rūsio langus Tendė pamatė Daną, žingsniuojančią 64-ąja gatve ir kalbančią mobiliuoju telefonu. Ji naudojosi laisvų rankų įranga — gyvai gestikuliuojant, mikrofonas tabalavo į visas puses. Nusileidusi į restoraną, tęsė savo pokalbį taip garsiai, kad ją puikiai galėjo girdėti net žmonės, sėdintys salės gilumoje. Ji pamojo Tendei, laikydama aukštyn iškeltą smilių — atseit, luktelėk, netrukus prie tavęs prisijungsiu. Suerzinta tokio žeminančio gesto, Tendė suraukė nosį, tačiau laiku susitvardė.

— Tai pas mane, — pasakė ji administratorei, viduje jausdama piktdžiugą dėl to, kad ši nemandagi ir neklasiška moteris — baltaodė. Galiausiai Dana užšovė savo mažyčio Motorola telefono dangtelį ir visą savo dėmesį skyrė Tendei.

Vos tik prisėdusi, Dana nedelsdama ėmė dalytis savo nauju dvasiniu patyrimu. Ji buvo susižavėjusi naujuoju guru.

— Šuramas mokėsi pas bartuzių vadą Indijoje. Jie tiki tuo, kad visa visatos gyvastis turi vieną pradžią. Tad mes sėkmingai galime būti skruzdėlėmis arba štai ten stovinčio augalo lapais. Norėdami būti centre, turime siekti protinės, fizinės ir dvasinės harmonijos... — nesustodama tęsė Dana, akivaizdžiai sujaudinta tos harmonijos, kurią pajuto Stonemark forume. — Iš pradžių mes stovėjome kambaryje, kuriame buvo apie šimtą žmonių, ir bandėme išsinerti iš odos panašiai, kaip iš odos neriasi gyvatės. Tai buvo kažkas nepaprasta. Išties labai metaforiška, turint omenyje visas užtvaras, kurias mes statome tarp savęs ir išorinio pasaulio.

Tendė vos tvardėsi. Sėdėdama prieš Daną ir šakute knaibydama salotas lėkštėje, ji iš paskutiniųjų stengėsi šypsotis ir pritariamai linksėti, nors šis pasakojimas jai buvo jau mirtinai nusibodęs. Norėdama bent kiek pralinksminti save, ji ėmė stebėti kolageno pripūstas Danos lūpas, be perstojo šokčiojančias aukštyn ir žemyn. Jos burna buvo panaši į dešreles sugnybtais galais. Tačiau net ir Tendė įvertino tai, kad Danos lūpų dažai ir pieštukas puikiai atlaikė aperityvą (sultys — Danai, šardonė — Tendei), kelis salotų kąsnelius ir nepaliaujamą tarškėjimą. Tendė negalėjo negerbti moters, kuri žinojo, kaip vartoti veido kosmetiką — ir ne bet kokią, o ilgai išliekančią.

— Čarlis, žinoma, mano, kad aš visiškai trenkta. Kaip tik dėl to aš ir skiriuosi su juo. Be to, supratau, kad jis nesugeba išsinerti iš odos. Su Šuramo pagalba aš išsiskirsiu protingai. Šuramas patarė man suimti likimą į savo rankas ir neleisti Čarliui pasinaudoti manimi, kaip jis tai padarė su pirmąja ir antrąja žmona. Šuramas — puikus patarėjas.

Salotas pakeitė pirmasis patiekalas — jūrų velnio filė Tendei, nes baltymai visada gerai raumenims, imbierų ir morkų sriuba — Danai, mat nuo šiol ji būsianti vegetarė. Staiga Danos telefonas sučirškė taip garsiai, kad visi restorano lankytojai net sužiuro į jo savininkę. Dana, regis, nė nepastebėjo jų nepasitenkinimo; negana to, ji įsitraukė į ilgą triukšmingą pokalbį telefonu. Baigusi kalbėtis išsišiepė iki ausų.

— Skambino mano advokatas. Jis — irgi vienas iš Šuramo patarėjų. Stačiai nuostabus. Žodžiu, jis padeda man tvarkytis turtinius reikalus, kol nepasakiau Čarliui, kad skiriuosi.

Tendė nepaprastai džiaugėsi tuo, jog Dana buvo iš tokių žmonių, kurie domisi tik savo pačių gyvenimu. Per visus priešpiečius ji taip ir nepaklausė Tendės, kaip jai sekasi. Tendei tai buvo paranku, nes ji ketino klausytis Danos tiek, kiek reikės. Ir vos tik pasitaikė tinkama proga, Tendė jau turėjo planą, kaip įsiskverbti į Danos gyvenimą.

— Tikrai? Ar jis jau dabar registruoja turtą, atiteksiantį tau po skyrybų? — pasiteiravo Tendė.

— Ne, dar geriau. Čarlis, nors ir būdamas be galo godus, užrašė keletą pastatų mano vardu, kad buvusi jo žmona negalėtų jų pričiupti po galutinių skyrybų. Mes ruošiamės juos parduoti anksčiau, nei Čarlis ką nors apie tai sužinos.

— Oho. Bet argi jau vien tai nekelia įtarimo? Juk jau iš to aišku, kad su juo viskas baigta.

Numojusi ranka, tarsi ji ir pati puikiai viską suprantanti, bei atmetusi šviesiai dažytus plaukus, Dana tvirtai išrėžė:

— Kol kiekvieną penktadienio vakarą aš su juo dulkinuosi ir čiulpiu jo pimpalą taip, kaip jam patinka, Čarlis mano, kad mūsų santuoka — tobulybės viršūnė. Be to, ir Šuramas davė keletą gerų patarimų, kaip padaryti Čarlį laimingą. Tarsi man jų būtų reikėję, — Dana pratrūko juokais. Juokėsi ir Tendė, mintyse įsivaizduodama chirurgiškai pagerintą, daugybės plastinių operacijų subjaurotą Daną, po savo drabužiais turinčią daugiau randų už karo veteraną, uoliai atliekančią fellatio20 virš apvalaus, plinkančio Čarlio.

Suvokdama, kaip svarbu nepamesti nuovokos ir išsaugoti galvą šviesią, Tendė vėl prakalbo apie pastatus. Ji jau juto galvoje gerą idėją, tik kol kas dar neišsikristalizavusią.

— Kokie tai pastatai? Kur? — ji stengėsi nepasirodyti pernelyg susidomėjusi, tačiau pati juto kylant susijaudinimą.

Danai prakalbus apie pastatus, Tendės jaudulys netruko peraugti į džiūgavimą. Vienas iš statinių, esantis Harleme, buvo maždaug trisdešimt penkių tūkstančių kvadratinių pėdų ploto ir vertas, anot Danos, maždaug dvidešimt penkių milijonų dolerių.

— Jeigu gaučiau trisdešimt milijonų, imčiau šokinėti iš džiaugsmo. Ak, kaip aš norėčiau kuo greičiau atsikratyti tuo daiktu. Kuriems galams man reikalinga ta lūšna Harleme?

— Tavo teisybė. Sakai, trisdešimt milijonų? 125-osios ir Vest Saido plento kampas? Hm.

— Tu ką? Gal nori pirkti?

Tendė šyptelėjo:

— Ne, ne, ne. Bet leisk man pagalvoti. Galbūt ir galėsiu tau padėti. Pažįstu žmonių tame rajone, kuriems tai galėtų būti įdomu.

— Tame rajone? Bet, Tende, argi kas nors, gyvenantis tenai, gali išleisti tokią sumą? — nepatikliai pasiteiravo Dana. — Dėl kainos aš nepajudinama. Trisdešimt milijonų dolerių ir nė cento mažiau. Aš nesistengiu būti gobšuolė, bet tik stengiuosi gauti tai, ko, anot Šuramo, mano manymu, esu verta.

— O, tikrai tave suprantu. Jeigu tik galėsiu būti kuo naudinga, pranešiu, — nusišypsojo Tendė. Jos nuotaika kaipmat pasitaisė. Naujasis Danos guru gal ir nebuvo toks kvailas, kaip atrodė iš pradžių. Juk Dana kalbėjo apie Sugar Hill Building — itin svarbų ir įspūdingą Harlemo simbolį. Be jokios abejonės, šis pastatas vertas gerokai daugiau nei trisdešimt milijonų; jam, viso labo, tereikia surasti tinkamą pirkėją.

15

Tendės skambutis ir pasiūlymas sulošti golfo partiją Vestčesteryje nudžiugino Loren. Nors buvo jau spalio vidurys, orai laikėsi labai šilti. Joms vertėtų tuo pasinaudoti. Tendė pati nebuvo klubo narė, tačiau puikiai žinojo apie Tomasų narystę. Edas buvo aistringas golfo mėgėjas ir daugelio užmiesčio klubų visame pasaulyje narys. Jis įstojo į Vestčesterio klubą prieš dvidešimt metų, kai narystė dar nedaug tekainavo. Tendė pažadėjo Loren, kad jos smagiai praleis dieną žaisdamos golfą, papietaus ir galbūt netgi užsisakys masažą prieš grįždamos atgal į miestą.

Loren pamėgo golfą dar vaikystėje tą vasarą, kai jai sukako trylika metų. Jos tėvas, azartiškas lošėjas, troško į šį žaidimą įtraukti ir savo dukterį, norėdamas daugiau laiko praleisti su ja. Jis skrupulingai kontroliavo, kad Loren sąžiningai lankytų golfo užsiėmimus. Treniruotės atsipirko. Ji puikiai išmoko žaisti golfą. Laikui bėgant, Loren ėmė vis labiau branginti valandas, praleistas tame nuostabiame gamtos kampelyje įrengtame aikštyne. Vienintelis dalykas, dėl ko ji gailėjosi, buvo tai, kad ji negalėjo skirti daugiau laiko žaidimui.

Tendė ir Loren keliavo iš miesto džipu, kurį vairavo Loren šoferis. Žvilgčiodama į Tendę, kalbančią mobiliuoju telefonu, Loren mąstė, kad jos draugė, kaip visada, atrodo tobulai. Dėvėjo nepriekaištingą golfo aprangą: plačias medvilnines chaki spalvos kelnes, polo marškinėlius, avėjo rudus golfo batus. Nepaisant viso savo grožio, Loren juto, kad ji vis dar neprilygsta Tendei. Ir visai ne dėl to, kad Tendė būtų pretendavusi jai į auklėtojas. Priešingai, Tendė visada su ja elgėsi kaip lygi su lygia — taip, tarsi ji būtų viena iš jos draugių, ir tai buvo dar viena priežastis, dėl kurios Loren taip mėgo leisti laiką Tendės kompanijoje. Skirtingai nuo kitų motinos draugių, Tendė sugebėjo įžvelgti moterį Loren viduje jau tuomet, kai ši buvo dar paauglė.

Pagaliau Tendė uždarė savo mažyčio telefono dangtelį ir kreipėsi į Loren:

— Atleisk, tai buvo Denisė Mičel iš Harlemo muziejaus. Mes jau senokai aptarinėjame vaikų korpuso įrengimą muziejuje. Gali būti, kad jau šiemet pavyks įgyvendinti šį sumanymą. Beje, galbūt Edas tau jau papasakojo apie tai? Esu girdėjusi, kad tavo pavardė taip pat minima projekte.

Edas nebuvo užsiminęs apie vaikų korpusą konkrečiai, tačiau Loren jau pratinosi prie tos minties, kad jai nepavyks išvengti muziejaus globos, kaip vieno iš jos vedybinių įsipareigojimų.

— Ne. Jis tik bendrais bruožais užsiminė apie muziejų, bet aš nesu tikra, jog turėsiu užtektinai laiko ar energijos sėdėti valdyboje. Aš negaliu pakęsti ilgų posėdžių, — Loren jau buvo išmokusi tiesiai reikšti savo jausmus paramos prašymų atžvilgiu. Ji norėjo, kad Tendė iš pat pradžių žinotų, kad ji nesirengia tapti muziejaus patikėtinių valdybos nare.

Gerai pažinodama Loren, Tendė supratingai sušvelnino toną:

— Aš puikiai suprantu, ką tu nori tuo pasakyti. Aš taip pat jų neapkenčiu, — Tendei nespėjus pratęsti minties, džipas sustojo. Jos atvyko į aikštyną. Berniukas pribėgo prie automobilio pasveikinti Loren ir nunešti jųdviejų krepšių į klubo drabužinę.

Lipdama iš automobilio, Loren nejučia užmetė akį į Tendės rankinę.

— Tende! Nejaugi tu vis dar rūkai?

— Nuo visos tos įtampos, kuri mane užgriuvo pastaruoju metu, aš vėl pradėjau. Žinau, kad tai gėdinga. Nesakyk apie tai niekam. Aš tai darau tik būdama viena.

— Tu visada mėgdavai pasislėpusi nuo visų užsitraukti dūmą, — pajuokavo Loren.

— Ir jeigu mano atmintis manęs neapgauna, tu taip pat, — Tendė susijuokė, prisiminusi tą akimirką, kurią jiedvi buvo išgyvenusios prieš daugelį metų. Nuo tol Loren šiltai prisimindavo tą vakarą, kurio metu užsimezgė ne tik ypatingas ryšys tarp jos ir Tendės, bet ir pirmoji pažintis su Edu.

Kiekvieną vasarą Loren su tėvais važiuodavo į Martas Vinjardą ir išbūdavo ten nuo birželio iki pat rugsėjo. Per šiuos mėnesius pasitaikydavo, kad tuo pat metu saloje, dažniausiai rugpjūtį, atostogaudavo daugybė draugų ir artimųjų, ir tada Loren tėvai surengdavo didžiulį pikniką, į kurį sukviesdavo visus saloje poilsiaujančius juodaodžius iš įvairių šalies kampelių: Niujorko, Bostono, Atlantos, Čikagos, Milvokio, Vašingtono ar Detroito. Vakarėlį rengdavo tik suaugusiems, tad Loren neišvengiamai tekdavo jame nuobodžiauti. Būdavo, kad ji eina palakstyti su kaimynų vaikais. Pakankamai paaugusi, kad galėtų padėti savo tėvams, ji padėdavo jiems pasirengti už nedidelį atlyginimą.

Vasarą, kai Loren buvo penkiolika, ji, kaip visada, talkino savo tėvams rengti pikniką. Svečiams pradėjus rinktis, Loren pasišalino, nusprendusi, kad pavalgys po visų. Tik vakarėliui gerokai įsisiūbavus, Loren išdrįso išsliūkinti iš savo kambario, nuošaliai įrengto pačiame skiedromis dengto vasarnamio gale, į virtuvę. Prisikrovusi į lėkštutę vištienos ir bulvių garnyro, ji pasuko atgal pro ištuštėjusią svetainę, nes dauguma svečių buvo lauke. Čia šeimininkė dar įsiūlė jai žemuogių ir persikų pyrago, kol jo viso nesuvalgė svečiai. Loren jau rengėsi smukti į savo kambarį, kai įėjo aukštas, patrauklus cinamono spalvos oda vyras ir paprašė mineralinio vandens. Jis buvo apsipylęs kelnes raudonuoju vynu.

— Jūs turbūt esate Greisės duktė. Tikra gražuolė, dar gražesnė už mamą, — kreipėsi šis dailus vyras į raustančią Loren.

— Mano vardas Loren, — teišspaudė ji.

— Ką gi, Loren, aš esu Edas Tomasas. Ir truputėlį apsikiaulinau. Galbūt patartumėte man, kur galėčiau susitvarkyti? — Loren buvo laiminga, galėdama padėti šiam naujam nepažįstamajam, savo įdėmiu žvilgsniu ir neatremiama šypsena privertusiam jos širdį suplakti smarkiau. Jis paklausė ją apie atostogas saloje ir papasakojo jai apie savo parduotas vasaras, kurias praleidęs sunkiai dirbdamas, ir tai labai skyręsi nuo to, kaip savo atostogas leidžią jo vaikai.

Vos tik jis baigė valytis kelnes, į virtuvę įlingavo atstumiančios išvaizdos moteris, kurios blyški oda priminė baltaodę. Jos standūs plaukai atrodė taip, lyg ji juos plautų kriauklėje su Palmolive indų plovikliu.

— Štai kur tu! Jau išsivalei dėmę? — paklausė ji.

— Taip, Klaudija. Šios malonios merginos dėka, mano kelnės dabar vėl kaip naujos, — nusišypsojo jis į Loren pusę. Žmonos akys taip pat pasekė ta pačia kryptimi, tačiau jos veide taip ir neatsirado vietos šypsniui ar kokiam kitam draugiškumo ženklui.

— Na, argi tai sėkmė? — burbtelėjo ji, įdėmiai nužvelgdama jauną Loren figūrą nuo galvos iki kojų.

— Malonu buvo susipažinti, Loren, — dar tarstelėjo Edas, nusekdamas paskui savo žmoną.

— Brrrr, — pasipurtė Loren nuo to šalto dušo, kuriuo ją apdovanojo Klaudija Tomas. Grįždama per visą namą atgal į savo kambarį, ji atsitrenkė į Tendę, išeinančią iš tualeto.

— Na, o kurgi tu susiruošei su visu šiuo grobiu? — pasiteiravo Tendė.

— Atgal į savo kambarį, — nusišypsojo Loren.

Misis Bruks, arba tiesiog Tendė (kaip ji pati reikalavo, kad Loren ją vadintų), nebuvo labai artima jos tėvų draugė. Jos matydavosi tik privalomuose lankyti renginiuose ir viename kitame vasaros pobūvyje. Nepaisant to, ji vienintelė kalbėjosi su Loren kaip su sau lygia, užuot apsiribojusi paviršutiniškais pasveikinimais ir kamantinėjusi ją apie mokyklą, kaip tai darydavo visi kiti suaugusieji.

— Suprantama. Tavo vietoje aš irgi nenorėčiau linksmintis su visais šiais nukaršusiais seniais. Neprieštarausi, jei prisijungsiu? — Loren papurtė galvą ir Tendė, paėmusi ją už parankės, nusivedė į Loren kambarį.

— Kodėl gi mums nepakvėpavus tyru oru? Juk toks nuostabus vakaras, — pasakė Tendė savo švelniu, nors ir kimiu balsu. Sulig tais žodžiais ji iš Loren kambario žengė į terasą. Loren su lėkštute rankose prisijungė prie jos ir atsisėdo greta. Kol Loren knibinėjo savo maistą, jiedvi abi sėdėjo jaukioje tyloje. Akies krašteliu ji vis dirsčiojo į Tendę, kuri atrodė giliai paskendusi savo mintyse. Loren nedrįso trikdyti josios susimąstymo. Ji ir taip jautėsi pagerbta Tendės apsilankymo. Anksčiau ji dažnai stebėdavo Tendę kartu su dukra Deja. Būdavo vienas malonumas žiūrėti į jas, dėvinčias vienodas šiaudines skrybėles nuo saulės, per rytinus pasivaikščiojimus po atnaujintą Inkvelo paplūdimį Martas Vinjarde, kurį nepaprastai mėgo afroamerikiečių elitas. Nors Deja buvo dar visai maža mergytė, rodėsi, kad jos abi su Tende tokios artimos, kokios Loren su savo motina niekada nebuvo.

Loren baigė valgyti, o Tendė išsitraukė iš rankinės cigaretę.

— Neprieštarausi, jeigu užsirūkysiu?

— Ne, visai ne.

Tendė prisidegė cigaretę, o Loren stebėjo kylančius dūmus, kurie įmantriai raitėsi iš Tendės plaučių iškvepiamame ore. Loren tėvai net nenutuokė apie tai, kad jų duktė rūko. Tiesa, ji tai darė tik retkarčiais. Tendė, galiausiai pabudusi iš savo kontempliatyvios būsenos, atkreipė dėmesį į ilgesingą Loren žvilgsnį ir pasiūlė cigaretę.

— Nesijaudink, niekas čia tavęs nepamatys. Prisiekiu, kad neišplepėsiu tavo mamai, jeigu tik tu pasižadi nepasakoti apie tai Filui.

— Sutarta, — atsakė Loren, paimdama cigaretę iš Tendės rankų ir pasijusdama be galo šauniai. Vis dėlto jai atrodė keista, kodėl Tendė leidžia laiką su ja, užuot bendravusi su kitais suaugusiais, tačiau bijojo, kad Tendei jos klausimas gali tapti pretekstu išeiti, užtat tylėjo. Taip jos ir sėdėjo ant kiek drėgnokų medinių lentelių, rūkydamos ir žiūrėdamos į žvaigždes. Pavargusi nuo kietų lentų, Loren jau rengėsi pakilti, kai Tendė nei iš šio, nei iš to ėmė pasakoti apie kiekvieną, dalyvaujantį vakarėlyje: kas jie tokie, kaip užsidirba pragyvenimui ir kur gyvena. Loren net apsalusi klausėsi šių paskalų iš suaugusiųjų pasaulio. Greisė prie jos niekada apie tai nekalbėdavo, būdama šventai įsitikinusi, kad tokios kalbos netinkamos vaikams. Tendė kalbėjo su Loren taip, tarsi jos būtų lygios. Galiausiai atėjo Edo ir Klaudijos Tomasų eilė.

— Jie gyvena Sent Luise. Jis turi gėrimų kompaniją.

Apie visus Tendė žino viską, pamanė Loren, įskaitant ir tą žavingą vyrą, kurį sutiko virtuvėje.

— Aš ką tik jį buvau sutikusi, — ištarė ji. — Jis labai mielas. — Pirmą kartą per visą jų pokalbį Loren pasidarė iš tiesų įdomu. — Jis kalbėjosi su manimi kaip su žmogumi. Priešingai nei jo žmona. Ji elgėsi labai atžariai.

— Taip, ji — tikra kalė. Aš pažįstu Klaudiją. Išties apgailėtina persona, — Tendė suokalbiškai pasilenkė prie Loren, akivaizdžiai smagindamasi tokiu pokalbio tęsiniu.

— Kad ir kokia ji būtų, negalima be jokios priežasties lieti savo pagiežą ant viso likusio pasaulio, — atsakė Loren.

— Tu teisi, Loren. Bet Klaudija juk ne akla — ji mato, koks yra jos vyras. Sutik, jis be galo patrauklus. Tik sakyk teisybę, nemeluok.

— Jis dailus, — pripažino Loren, dar kartą parausdama, prisiminusi savo pokalbį su Edu, ir pasijusdama taip, tarsi jos su Tende būtų artimos draugės, apkalbančios naują vaikiną rajone.

Tendė atsilošė atgal. Jos lygūs gražiai įdegę pečiai blizgėjo mėnulio šviesoje. Giliai įtraukusi, ji išpūtė dūmą tarsi paslaptingą skraistę ir ištarė:

— O, mergyte mano, jis gražus, žavus ir galingas. Jis taps vienu iš tų aklai garbinamų žmonių, Loren. Jis sparčiai kyla aukštyn ir turi viską, ko reikia tokiam skrydžiui. Klaudija, savo ruožtu, neišvengiamai bus pamesta, ir ji tai nujaučia, — Tendė stabtelėjo, tarsi rikiuodama savo mintis. — Ji žino, kad kitos moterys — jaunos ir senos — žvalgosi į Edą. O Edas juk retkarčiais taip pat gali į jas pasižvalgyti. Jį valdyti gali tik daug stipresnė už Klaudiją moteris. Jam reikia išmintingos moters. Moters, kuri turi savo gyvenimo viziją. Tokios, kuri pajėgtų kilti su juo kartu, o ne tokios, kuri jį varžytų. Vien tik meilės neužtenka.

Tendė laiku susigriebė, kad kalbasi su savimi, ir vėl kreipėsi į Loren.

— Jeigu ko nors ir galiu tave pamokyti, brangioji, tai štai ko: tvirtos santuokos pagrindas nėra meilė. Stipri moteris, kuri tvirtai žino, ko ji nori iš gyvenimo ir iš savo vyro, yra tvirtos santuokos pagrindas. Moteris turi būti bent jau ne mažiau ambicinga už savo vyrą, jeigu jis apskritai yra ambicingas. O ir kuriam galui tekėti už vyro, neturinčio jokių ambicijų? Su vyrais ir taip užtektinai sunku gyventi. Tad, jeigu jau nusprendei už jų ištekėti, tegul jie bent jau sunkiai dirba, — Tendė nusijuokė.

Loren rodėsi, tarsi jos bendrautų ištisas valandas. Galop Tendė atsistojo ir, kruopščiai pasitaisiusi savo sarongą, įsispyrė į turkio spalvos sandalus. Jos sveika blizganti oda, šilkiniai juodi plaukai vertė manyti, kad jai derėtų būti kažkur tolimame Maroko paplūdimyje, o ne čia, šiame pobūvyje, kartu su pasipūtusiais Loren tėvų draugais.

— Aš verčiau jau eisiu, pasirodysiu svečiams, nors mieliau visą naktį prabūčiau čia, kartu su tavimi.

Loren patenkinta nusišypsojo. Ji taip pat būtų linkusi likusią vakaro dalį praleisti kartu su Tende ir šnekučiuotis apie tą žavų vyrą. Tendė leido Loren pažvelgti į suaugusiųjų pasaulį iš arti. Nuo tos dienos Tendė tapo jai tarsi antrąja mama. Prireikus ji nesivaržydama kreipdavosi į Tendę nuoširdaus patarimo ar nuomonės.

Prisiminusi tą ypatingą vakarą, Loren džiaugėsi, kad nuo to laiko jų su Tende draugystė tolydžio vis stiprėjo. Be to, kone pranašiška buvo ir tai, jog Tendė buvo pas juos tą vakarą, kai ji sutiko Edą, ir jos akivaizdoje išpranašavo, kad Edo pirmoji santuoka ilgai nesitęs. Negalima sakyti, kad Loren jau tada nujautė tapsianti antrąja Edo žmona, tačiau tai buvo ženklas, kad pats likimas panorėjo ją ir Edą suvesti draugėn. Ir Tendė buvo čia pat, tarsi palaimintų jųdviejų susitikimą. Tad, kai Tendė dar kartą užsiminė apie Harlemo muziejų, Loren teikėsi klausytis.

Vežimėlyje Tendė pradėjo iš naujo. Vairavo Loren.

— Loren, atleisk, jog varginu tave šnekomis apie tą muziejų. Tačiau aš tvirtai tikiu, kad būtent tu esi tas žmogus, kuris galėtų inicijuoti vaikų korpuso įrengimą. Tu idealiai tinki šiam darbui. Be to, patikėk manimi, vos tik įsitrauksi į didelį projektą, žmonės patys ims suvokti, kad tu iš tiesų neturi laiko kitiems dalykams, ir paliks tave ramybėje.

— Kiek tam reikės laiko? Juk tu žinai, kad aš stengiuosi susitelkti prie savo darbo.

— Aš suprantu tave. Tavo darbas labai svarbus. Tu galėsi prie jo susitelkti. Tačiau pirmasis svarbus žingsnis nepareikalaus tiek jau daug tavo laiko... Tai, ką tu išgirsi, yra konfidenciali muziejaus informacija. Be abejo, galite pasitarti su Edu, nes jis irgi apie tai informuotas.

Loren laukė. Ji bijojo išgirsti, kad nuo šiol visas jos laikas priklausys tik muziejui, tačiau tuo pat metu suvokė, kad jos santuoka ir meilė Edui verčia, kad ji išklausytų Tendę.

— Muziejaus nuomos sutartis baigiasi metų pabaigoje, kai mes būsime priversti arba mokėti didesnius nuompinigius, arba persikelti į kitą vietą. Jeigu mes pasiliksime ten pat, mums tai kainuos daugiau pinigų, be to, mes neturėsime kur įkurdinti naujo vaikų korpuso, nes tam tiesiog nėra užtektinai vietos, — įdėmiai klausydamasi, Loren išlipo iš vežimėlio ir ištiesė ranką lazdų krepšio link. Partija artėjo prie pabaigęs. Tendė taip pat atsistojo. Dabar ji svėrė kiekvieną žodį:

— Bet aš žinau vieną pastatą Harleme, kuris idealiai tiktų muziejui išplėsti ir jis kaip tik yra parduodamas.

Loren ėmė aiškėti, kur link Tendė suka.

Ji išsitraukė Big Bertha lazdą ir pasiruošė smūgiui: padėjo kamuoliuką ant kauburėlio, užėmė padėtį — plačiai pražergtos kojos, mažumėlę sulenktos per kelius, galva nuleista žemyn, žvilgsnis į kamuoliuką. Tendė nustojo kalbėti, kad Loren galėtų susikaupti. Su garsiu dzingtelėjimu kamuoliukas šovė aukštai į dangų, nuskriedamas tolyn nelyginant į taikinį paleista raketa.

— Puikus smūgis, — nuoširdžiai pagyrė Tendė.

— Ačiū.

Tendė atsakė neblogu smūgiu, tačiau ne į patį tako vidurį kaip Loren.

Joms įlipus atgal į vežimėlį, Tendė tęsė toliau:

— Pasakysiu atvirai, Loren. Jeigu jūs su Edu nupirktumėte tą pastatą ir išnuomotumėte jį muziejui, jūsų parama Harlemui būtų įamžinta visiems laikams, suteikus Harlemo muziejui jūsų vardą.

— Man nereikia, kad mano vardu būtų vadinami pastatai. Tai pernelyg jau pretenzinga.

— Loren, neskubėk pati savęs smerkti. Pasižiūrėk į ligonines, kolegijas, didžiuosius muziejus, bet kokį kitą pastatą ar organizaciją, gavusius finansinę paramą iš turtingo rėmėjo. Tai — palikimas. Žinau, kad tu dar jauna, bet ir tu turėtum taip mąstyti. Jeigu ne dėl savo vaikų, tai bent dėl kitų juodaodžių vaikų. Vieną dieną tu suprasi, apie ką aš kalbu. Jie turi žinoti apie tave, jie apskritai turi žinoti, kad dar yra pasaulyje juodaodžių, kurių vardais vadinami pastatai. Jie turi žinoti apie tavo indėlį į visuomenę.

— Kiek tas pastatas kainuos? — paklausė Loren su tokia išraiška, kuri bylojo, jog ji puikiai suvokianti, kad toks statinys gali atsieiti nepigiai.

— Nuo trisdešimties iki keturiasdešimties milijonų. Ne daugiau, — atsakė Tendė taip, tarsi ši kaina būtų išties gera.

— Keturiasdešimt milijonų dolerių? Nežinau, Tende. Tai didžiuliai pinigai, — Loren jau buvo patyrusi, kad būti milijardieriumi, anot kitų žmonių, reiškė turėti begales pinigų, kuriuos gali laisvai skolinti, aukoti, leisti, investuoti ar tiesiog išmesti lauk.

— Žinau, bet tavo buhalteriai gali rasti būdų kaip nurašyti didžiąją dalį. Galbūt tau nereikės sumokėti visos sumos iš karto. Tiesiog pamąstyk apie tai. Pasikalbėk su Edu ir buhalteriais. Tai būtų puikus ėjimas, Loren. Aš norėčiau, kad tu užimtumei tą vietą, kuri tau ir priklauso. Muziejus tau būtų kaip tik.

— Aš pagalvosiu, — pažadėjo Loren. — Bet likusią dienos dalį daugiau nenorėčiau kalbėtis nei apie Harlemo muziejų, nei apie ką nors kita, kam reikia mano pinigų. Sutarta?

— Daugiau neištarsiu nė žodžio, — Tendė nusitaikė paskutiniam smūgiui prie penkioliktos duobutės, prie kurios Loren buvo už ją tikslesnė.

Stebėdama Tendę, pasiruošusią įvaryti kamuoliuką į duobutę, Loren mąstė, kokia vis dėlto nuoširdi patarėja jos draugė buvo jai visus šiuos metus. Tendė turėjo didžiulę gyvenimo patirtį ir buvo mačiusi daugybę žmonių, iškilusių ir vėl nugrimzdusių į užmarštį. Galbūt ji iš tiesų turėtų jos paklausyti. Bent dėl vieno dalyko Tendė buvo teisi: turėdama įsipareigojimų muziejui, Loren galėtų atmesti visus kitus erzinančius prašymus, teisindamasi esanti užsiėmusi muziejaus projektu. Ji žinojo, kad ir Edas įvertins jos lojalumą. Be abejo, šią veiklą jis gerbsiąs labiau už nepriklausomos filmų kūrėjos darbą. Galimybė dirbti su vaikais ją išties viliojo. Tai buvo šauksmas, į kurį, Loren manymu, galbūt ir vertėjo atsiliepti.

16

Kitą dieną Tendė mintyse perkratė vakarykštį pokalbį su Loren. Jai sunkiai sekėsi tramdyti nerimą dėl to, kad Loren galėjo atmesti josios pasiūlymą, net neaptarusi jo su Edu. Tendė jau buvo susidūrusi su ta skaudžia tiesa, kad vidutinio amžiaus moteriai, neturinčiai partnerio, Niujorke nelengva ką nors pasiekti. Retsykiais — tik retsykiais — jai norėjosi, kad Filas vis dar būtų gyvas.

Tendė apsigręžė savo kėdėje ir dar garsiau sukliko:

— Filai? Filai, kas atsitiko?

Nesulaukusi atsakymo, ji iš lėto pakilo nuo kėdės ir pasuko vonios kambario link.

— Ką, po galais, ten darai? Kodėl nieko neatsakai? — niurzgėjo ji sau po nosimi, suirzusi dėl jo nevikrumo ir tylėjimo.

Pakeliui į vonios kambarį Tendė pastebėjo, kad jos vakarinė suknelė nukritusi nuo pakabos. Akimirką ji suakmenėjo — juk gležnas šventinis apdaras galėjo ir įdriksti. Pasilenkusi pakėlė suknelę it kūdikį, atsargiai užkabino ją atgal ant medinės pakabos, įsitikindama, kad brangus drabužis daugiau nenuslys. Ir tik tada nužingsniavo išsiaiškinti, ką jos mulkis vyras bus pridaręs šį kartą.

Lėtai ir atsargiai žvilgtelėjusi į vonios kambarį, Tendė sustojo tarsi įbesta. Nuogas Filo kūnas gulėjo ant grindų. Jis buvo panašus į išmestą ant kranto banginį, tik gerokai mažiau impozantišką. Vanduo, bėgantis iš dušo, kaskadomis leidosi ant jo tarsi krioklys, tačiau reginys nė iš tolo nebuvo panašus į romantišką. Kraujas sruvo jam iš galvos ant pilko marmuro grindų ir maišėsi su vandeniu. Dušo kabinos šukės spindėjo ant grindų tarsi deimantai. Filo akys maldavo Tendės pagalbos, balsas jau buvo virtęs vos girdimu šnabždesiu. Jos nuogo, silpno vyro, tarytum bejėgis gyvulys sudribusio ant grindų, vaizdas bylojo, kad būtina nedelsiant ką nors daryti. Tačiau net ir tai nepažadino jos iš sustingimo. Ištikta baimės ar galbūt suvokusi, jog maža vilties, ji stovėjo kaip stovėjusi ir mintyse skaičiavo. Ji skaičiavo pinigus, kurių daugiau nereikės dalytis su Filu. Ji apskaičiavo gyvybės draudimo sumą, kurią jai išmokės vyrui mirus. Ji suskaičiavo, kiek kartų jai nebereikės dulkintis su juo. Ji apskaičiavo papildomą plotą spintoje, kuris nuo šiol priklausys jai. Ji suskaičiavo, kiek apgailėtinų metų ji kentė jo nuobodumą ir kvailus juokus. Ji suskaičiavo, kiek svarų jis priaugo nuo vestuvių — penkiasdešimt. Bet brangiau už viską ji įvertino savo laisvę, kurią atgaus, išvengdama varginančio skyrybų proceso, o tai buvo neįkainojama.

Pasigirdus garsiam gargaliavimui, kuris galų gale išsiveržė iš Filo gerklės, Tendė pašoko. Skubiai surinko numerį — 911. Bet kai atvyko greitoji pagalba, Filas jau buvo miręs. Visą likusį gyvenimą Tendė savęs klausinės, ar būtų galėjusi anuomet jį išgelbėti.

Apkūnus vairuotojas iš Dominikos pertraukė jos mintis:

— Misis Bruks? Misis Bruks? Dar kartelį, koks buvo adresas?

— Straiverio 118. — Juo toliau, juo dažniau Tendė prisimindavo tą lemtingą vakarą; juolab kad ją vis labiau ėmė slėgti pinigų trūkumas. Nors jos tėvai ir nebuvo turtuoliai, vaikystėje jai neteko patirti nepriteklių. Gyvenimas Niujorke buvo įdomus, jaudinantis, net kerintis. Tačiau visi šie malonumai turėjo ir didžiulę kainą. Su draugais ir kolegomis Tendė dažnai juokaudavo, kad, norint gyventi Niujorke, reikia turėti labai gilias kišenes. Turtas — santykinė sąvoka, bet Tendė labai gerai suvokė, kad gyvenimas Niujorke pareikalaus daugiau pinigų, nei ji pati yra uždirbusi per visą savo gyvenimą. Dievas jai atsiuntė dovaną Danos Trip asmenyje. Ji ketino ja pasinaudoti.

Vairuotojas padėjo jai išlipti iš automobilio, ji liepė jam niekur nevažiuoti ir laukti jos. Tada priėjo prie nuostabaus, šimtmečio pradžioje statyto namo. Nors ir laikė Manį veidmainiu, kokių reta, ji turėjo pripažinti, kad jam pakako skonio ir elegancijos. Manis nenuvylė jos, pasirodęs dėvėdamas pilko tvido kelnėmis ir baltais lininiais marškiniais bei avėdamas mokasinais. Jis pasveikino ją, pabučiuodamas į abu skruostus. Puikus žavėtojas, pamanė sau Tendė, ir dar puikesnis šūdmalys.

Šiandien Tendė pasinaudos šiomis jo savybėmis. Jai buvo žinoma, kad Manis troško būti laikomas savu tarp juodaodžių Niujorko buržua, bet kaip paprastas brokeris jis niekada nebus toks įtakingas, kad galėtų toli nueiti. Be to, Tendė žinojo, kad Maniui trūksta pinigų, jis buvo guodęsis kylančiais šio senovinio namo restauravimo kaštais. Virtuvės vaizdas bei keletas skylių sienoje taip pat bylojo, kad greiti pinigai jam būtų visai neprošal. Ji žinojo ir tai, kad Manis iš tikrųjų išlaikė savo vaikiną, o poreikiai buvo neriboti. Niujorke tokie malonumai brangiai kainavo.

Vos tik Manis atnešė taurę šaldytos degtinės su spanguolių sultimis, Tendė nieko nelaukusi užmetė meškerę. Ji neišeis iš čia tol, kol jis nesutiks su jos sąlygomis.

— Atvykau pasiūlyti tau sandorį, kuris užtikrins tau krūvą pinigų ir didžiulę įtaką, ko tu taip trokšti, — pradėjo ji, nusprendusi eiti tiesiausiu keliu.

Nuo tokios pradžios Manio net ausys įsitempė. Tendės klientūra galima pasitikėti. Tiesa, paskutinieji jos rekomenduoti klientai, Džonsai, asmeniškai jam buvo atgrasūs, tačiau jų pinigai jam pravers. Šie nekrintantys į akį, išsilavinę, pinigais pertekę juodaodžiai bus maloniai priimti, ko gero, bet kurioje šiaurinio Ist Saido butų valdyboje. Per savo karjerą Maniui buvo tekę sudaryti įvairiausių sandorių, kuriuose įsigyti turtą į skolą nebūdavę jokios galimybės ir pirkėjai turėdavę įrodyti, kad turi penkiskart daugiau grynųjų, nei kainuodavęs būstas. Beje, jam taip ir nepavyko prasimušti į itin uždarus kooperatyvus, kuriuose neatsirasdavo vietos nė vienam juodaodžiui, žydui ar kitokios tautybės gyventojui, išskyrus anglosaksų kilmės protestantus. Tai nesudarė jokių sunkumų Maniui; jis paprasčiausiai ignoravo šiuos kooperatyvus. Na, bet jeigu jau Tendė atvyko pas jį į Harlemą specialiai tam, kad tiesiogiai pasiūlytų pelningą sandorį, tai turėjo būti tikra.

Bet, nenorėdamas, kad nuskambėtų labai desperatiškai, Manis tarė:

— Pinigai juk nėra viskas.

— Galbūt ir ne, tačiau jie labai svarbūs pasaulyje, kuriame mes gyvename.

— Gryna teisybė, — pritarė Manis su pašaipa.

— Ir nepamiršk įtakos, — tęsė Tendė. — Mano draugė Dana Trip parduoda Sugar Hill Building. Kadaise tai buvo gyvenamasis pastatas, tačiau dabar, jeigu neklystu, jame yra ir įstaigų. Tas pastatas tiesiog idealioje vietoje Harlemo muziejui.

— Žinau, kur jis yra. Tas pastatas iš tiesų stovi puikioje vietoje. Vienu metu jame turėjo atsidaryti Barneys ar Jeffrey’s, bet vėliau tos minties buvo atsisakyta, — Manis didžiavosi tuo, kad žinojo šį bei tą apie žymiausius Niujorko statinius. Jis taip pat žinojo, kad šis pastatas yra svarbi istorinė vertybė ir kainuos daugiau nei bet kuris kitas komercinės paskirties pastatas Harleme.

— Galbūt, tačiau dabar mane domina kitkas: Dana Trip nori už šį pastatą trisdešimties milijonų, ir jis turėjo būti parduotas vakar.

Manis klausėsi ir mąstė.

— Trisdešimt milijonų? Skamba mažokai, kaip už Sugar Hill Building. Pernai Dioight biurų pastatą pardavė už dvidešimt milijonų, tačiau jis kone perpus mažesnis ir neturi istorinės reikšmės, be to, ir vieta gerokai prastesnė. Aš pasidomėsiu komercinių pastatų kainomis, bet nujaučiu, kad jo vertė gerokai viršija trisdešimt milijonų.

— Dana neturi nė menkiausio supratimo apie tai, kas dedasi Harleme. Jai viskas į šiaurę nuo 96-osios gatvės yra juodoji skylė, atleisk už posakį.

Abudu sukikeno. Manis puikai žinojo tarp kai kurių baltaodžių paplitusią nuomonę apie Harlemą; beje, panašiu požiūriu pasižymėjo ir dalis juodaodžių.

Tendė tęsė:

— Kad ir kaip ten būtų, aš pamaniau, kad tu galėtum būti jos brokeris.

— Paprastai aš perleidžiu komercinius sandorius savo kolegai. Tai ne mano specializacija, — prisipažino Manis.

— Tu sugebėsi prastumti šį sandorį. Ir spėju, kad tau net nereikės ieškoti pirkėjo. Galėtumei būti vienintelis brokeris. Jeigu aš gerai pažįstu žmones, Loren kartu su Edu ieško pastato Harlemo muziejui. Loren jau girdėjo, kad šis pastatas kainuos keturiasdešimt milijonų, ir yra pasirengusi tiek mokėti. Taigi, iš esmės, viskas, ką tau tereikia padaryti, tai parengti popierius.

Manis buvo apstulbęs. Mintyse jis jau skaičiavo 6 procentus nuo keturiasdešimties milijonų. Tendė buvo nepakartojama.

— Tai bent, Tende! Už tai, kad suvedei mus visus į vieną krūvą, tau kaip teisininkei neabejotinai priklauso įprastinis atlyginimas. — Niujorke teisininkai už kliento nukreipimą pas brokerį gaudavo nuo 10 iki 20 procentų brokerio komisinių. Šį dalyką Maniui, beje, buvo išaiškinusi pati Tendė, nes jis dažnai mokėdavo jai atlygį už klientus, kuriuos ji jam rekomenduodavo. Tačiau šiandien iš kietai sučiauptų Tendės lūpų Manis suprato, kad jos buvo suplanuota kitaip.

— Aš užsiminiau apie tave Danai ir pasakiau, kad tu — tikras profesionalas Harlemo nekilnojamojo turto rinkoje. Aš beveik įsitikinusi, kad ji pasinaudos tavo kaip brokerio paslaugomis. Ji tenori vieno — gauti savo trisdešimt milijonų už pastatą.

Manis buvo tuo tikras:

— O, ji tikrai gaus mažiausiai tiek. Ir jeigu tai, ką tu sakai apie Loren ir Edą, pasirengusius mokėti keturiasdešimt milijonų, yra teisybė, mes jau turime sandorį. Juk čia viskas aišku kaip dieną.

Tendė svyravo. Buvo bepradedanti, bet susilaikė. Atidarė ir vėl uždarė savo rankinę, nieko taip ir nepaėmusi iš jos.

— Klausyk, Mani, tai ypatinga situacija. Aš noriu pasakyti, kad Dana tetrokšta savo trisdešimties milijonų. Atvirai kalbant, ji net nesitiki gauti tokią sumą, bet jeigu ją gaus, patikėk manimi, ji bus daugiau negu patenkinta.

Manis stebėjo Tendę. Jai neįprastai sunkiai sekasi rinkti žodžius.

— Na, tu jau papasakojai jai apie mane. Beliko pasimatyti su ja ir įtikinti, kad naudotųsi mano paslaugomis, ir sandoris sudarytas. Jai paskambinti ar galbūt ji jausis geriau, jei...

Tendė jį nutraukė.

— Nebus jokios problemos su ja susitikti, bet aš noriu, kad tu su ja pasirašytumei neriboto atlygio brokerio sutartį.

— Nesupratau? — Manis negalėjo patikėti savo ausimis.

— Pasiūlyk jai pasirašyti neriboto atlygio sutartį.

Manio net akys išsiplėtė. Tendė juk buvo teisininkė. Ji negalėjo nežinoti, kad įstatymas neleidžia nekilnojamojo turto agentui gauti daugiau negu 6 procentus komisinių. Neriboto atlygio sutarties atveju brokerio komisiniai būdavo neribojami. Pardavėjas nustatydavo kainą už savo turtą, o visa, ką brokeris sugebėdavo gauti virš šios sumos, pasilikdavo sau kaip komisinį atlygį. Tokio pobūdžio sandoriai buvo paskelbti neteisėtais todėl, kad sudarė palankias sąlygas nesąžiningiems brokeriams piktnaudžiauti rinkoje.

— Kai su Filu pardavinėjome savo butą Vilidže, mes irgi pasirašėme tokią sutartį.

— Tai turėjo būti seniai, nes šie sandoriai buvo uždrausti prieš penketą metų. Atleisk. Tačiau aš ir taip galiu tau išmokėti solidų atlygį už kliento nukreipimą, be to, Loren ir Edui dalyvaujant sandoryje, mes galime pasidalyti ir komisinius. Vienas kablelis aštuoni milijono — ne tiek jau mažai, — Manis buvo išmokęs greitai ir lengvai apskaičiuoti 6 procentus. Beveik du milijonai dolerių — tokie būtų jo didžiausi komisiniai.

— Tavo teisybė, tačiau pardavęs pastatą už keturiasdešimt milijonų ir sudaręs neriboto atlygio sutartį su Dana, garantuojančią jai trisdešimt milijonų, gautumei dešimt milijonų dolerių komisinių. Ir kadangi aš esu pasirengusi dalytis pelną perpus, išeitų po penkis milijonus dolerių kiekvienam.

Tendė, matyt, bus neišgirdusi jo. Manis pamėgino dar sykį.

— Dar kartą kartoju: neriboto atlygio sandoriai uždrausti.

— Pasakė kas?

— Niujorko valstijos nekilnojamojo turto valdyba. Aš galiu netekti licencijos, viso savo verslo.

— Tik ne tuo atveju, jeigu tai privatus susitarimas.

Manis pats nesuprato, kam apskritai vėlėsi į šį pokalbį, bet vis dėlto paklausė:

— Privatus susitarimas?

— Taip, Mani. Tai liktų tik tarp jūsų dviejų: tavęs ir Danos. Velniai rautų, juk dešimt milijonų, kuriuos mes gausime, gali būti laikoma dovana, ir tai nėra joks nusikaltimas. Tai juk nebus oficialus dokumentas. Susitarimas bus paprasčiausias formalumas, kuriuo įsipareigosi pristatyti jai trisdešimt milijonų už pastatą, ir taškas; taip visas perviršis atiteks tau. Patikėk manimi, Mani, ji ir taip galvoja, kad bus sukūrusi nedidelį stebuklą, gavusi apvalią sumelę už nekilnojamąjį turtą Harleme. Be to, kad būtų dar paprasčiau, visa įsigijimo suma galėtų būti pervesta tiesiai į Marks Realty akredityvinę sąskaitą. Tuomet trisdešimties milijonų čekį Danai išrašytum pats tiesiogiai.

Maniui prireikė atsistoti, kad galėtų viską gerai pasverti. Tendė buvo apsvarsčiusi visą schemą iki smulkmenų. Tačiau net ir tuo atveju, jei viskas būtų teisėta, taip pasielgti būtų mažų mažiausiai neetiška.

— Argi Danos advokatas jos neįspės, kad neriboto atlygio sutartis nėra...

Ji ir vėl pertraukė jį. Akivaizdu, jog ji nebuvo nusiteikusi klausytis.

— Mani, nėra jokių kliūčių, kurios galėtų sukliudyti mums prastumti šį reikalą. Dana trokšta tuo pastatu atsikratyti. Jos teisininkas yra kažkoks diegas, kurio galva pramušta tuo kultu, Stonemark, į kurį, beje, ir ji pati įsitraukusi. Be to, kaip jau sakiau, jūsų sutartis liks tik tarp tavęs ir Danos. Tas kvailys teisininkas neturės nieko bendra su jūsų susitarimu. Viskas bus švaru, — Tendė bėrė žodžius taip greitai, tarsi ji viską būtų iš anksto numačiusi.

— A, tai ji irgi tame Stonemark? Esu apie juos girdėjęs gerų dalykų, — pareiškė Manis, pats nesusivokdamas, ką kalba. Apie tai, kad papildomi dešimt milijonų atkeliaus iš Loren ir Edo kišenės, jis nepagalvojo.

— Juo geriau. Loren nori padaryti ką nors gera bendruomenei. Dana nori savo trisdešimties milijonų. Uždarbis iš anksto garantuotas, — Tendės akys atrodė kiek paklaikusios.

Maniui toptelėjo, kad štai jau kuris laikas jis stovi sustingęs kambario viduryje. Jis atidžiau nužvelgė Tendę. Jos pageidavimas atskleidė tai, ko jis anksčiau nebuvo pastebėjęs. Jis suvokė, kad po Filo mirties jai galėjo būti striuka su pinigais, tačiau nesitikėjo, kad ji būsianti priversta griebtis tokių kraštutinių priemonių. Antra vertus, penki milijonai grynųjų kitą paskatintų dar ir didesnei beprotybei.

Vos tik Tendė pajuto, kad Manis svarsto josios pasiūlymą, ji nedelsdama pradėjo spaudimą po visą aikštę.

— Mani, — pradėjo nuoširdžiai, — tu turbūt stebiesi, kodėl aš puolu į tokius kraštutinumus dėl pinigų. — Ji nudelbė akis, ieškodama žodžių, tariamai sutrikusi, bet iš tiesų nusiteikusi ryžtingai. — Filas paliko mane paskendusią skolose. Aš negaliu netgi parduoti savo buto, nes jis visas užstatytas. Patikėk manimi, aš mėginu padengti savo skolas kitais būdais. Dejai tėvas užrašė visus pinigus, tačiau aš negaliu jų net liesti. Jeigu man nepavyks greitai gauti pinigų, bankai mane išvaržys, ir ką aš tada darysiu?

Manis visad laikė Tendę stipria moterimi, bet šiandien ji, sėdėdama minkštoje Ralph Lauren kėdėje, atrodė palūžusi ir sužlugdyta. Jos skruostu lėtai nusirito ašara.

Paduodamas jai nosinaitę, Manis galutinai apsisprendė. Etiška būtų tai ar ne, dabar atėjo jo eilė padėti Tendei. Ji buvo jam tokia gera daugelį metų. Dabar jai reikėjo jo. Jis jos neapvils. Galų gale šį sandorį ji sukūrė ne vien sau; Manis irgi gaus penkis milijonus. Jis jai padės ir, jeigu tik viską sutvarkys kruopščiai ir tiksliai, niekas nieko niekada nesužinos.

Baimę įkliūti galop nustelbė jaudulys, kurio apsvaigintas Manis džiūgavo ne vien iš dangaus nukritusiais milijonais, bet ir tuo, jog šis sandoris visiems laikams įrodys, kad jis yra svarbus žaidėjas Manhatano nekilnojamojo turto rinkoje. Kaip atvykėliui iš nedidelio provincijos miestelio, tai būtų visai neblogai.

17

Tendė laiko veltui negaišo. Tesėdama žodį, ji suorganizavo Manio susitikimą su Dana Trip jau kitos dienos popietę. Dana pasirinko arbatinę Leksingtono aveniu ir 82-osios sankryžoje. Maniui įėjus pro žalias medines duris, ore nuaidėjo švelni vėjo varpelių melodija — tai buvo vienas iš daugelio ramybės iliuziją propaguojančių restoranų Niujorke. Restorano erdvė buvo ilga, su daugybe Budos ir dramblių figūrėlių ant lentynų, puošiančių bambukines sienas. Viduje buvo maždaug dešimt medinių kvadratinių staliukų, apsuptų įmantriai išpuoštomis šilkinėmis pagalvėlėmis. Manis iškart pažino Daną, kuri tobulai atitiko Tendės apibūdinimą. Švytinti rausva oda, nepaprastai putlios lūpos, idealiai sušukuoti šviesūs plaukai ir puikiai pasiūti drabužiai niekam nebūtų kėlę abejonių, kad ji kilusi iš Parko aveniu. Niekas niekada nebūtų įtaręs, kad ji kadaise atvyko iš Omahos Nebraskos valstijoje. Tačiau Manis bematant suprato, kaip jai pavyko sėkmingai ištekėti. Tokios moterys kaip ji idealiai atitiko pirmosios žmonos pakaitalo vaidmenį: jauna, maloni pažiūrėti, pataikaujanti, nekandi. Iki tol, kol joms nepabosdavo jų senas vyras ir jos netapdavo aukomis kokio nors smegenų praplovimo, kurį joms atlikdavo apsišaukėlis guru.

Ji pamojavo Maniui, vos tik šis įėjo. Matyt, Tendė ir jį bus taikliai apibūdinusi. Jis pasuko Danos link pilnas pasitikėjimo, atrodydamas ne mažiau turtingas už ją. Priėjęs prie jos, pasilenkė ir nutaisė didžiulę baltą šypseną, kuri reiškė: „Galite manimi pasikliauti. Aš moku patikti žmonėms“.

— Tendė buvo teisi. Jūs toks žavus, toks žavus! Aš tiesiog galėčiau suvalgyti jus čia pat, tą pačią minutę! — Dana švytėjo.

Manį apėmė pasišlykštėjimas, pamėginus įsivaizduoti save, ryjamą tų išpampusių lūpų.

— Man taip pat malonu su jumis susipažinti, — jis tai pasakė gana atvirai ir laisvai, tokiu tonu, kuris, jo nuomone, turėtų patikti nuovokiai, dvasiškai išprususiai damai.

— Tendė man papasakojo apie jus viską, — pasakė ji, nužvelgdama jį nuo galvos iki kojų ir rankos mostu siūlydama sėstis šalia jos. Jos ranka akimirksniu atsidūrė ant jo kašmyro švarko rankovės.

— Na, tikiuosi, ne absoliučiai viską! — nuleido juokais Marūs, prabilęs tokiu pat nerūpestingu tonu. Jis visada užsikabindavo už frazių, kurias tardavo potencialūs klientai.

— Jūs — tikras žavėtojas, kaip Tendė ir sakė! — nusijuokė Dana, o jos akys tęsė savo darbą, mėgindamos jį perprasti.

Prieš pradėdama tardyti, ji pati užsakė Maniui levandų arbatos. Ji tikriausiai pamanė, jog taip išgelbės jį iš keblios padėties, į kurią šis patektų, užsakydamas Lipton iš maišelio su daug cukraus.

— Taigi jūs esate Harlemo vaikinas, ar ne? — pasiteiravo ji.

— Tiesą sakant, aš tarpininkauju parduodant nekilnojamąjį turtą visame Manhatane: Tribekoje, SoHo, Vilidže, Aukštutiniame Ist Saide ir Vest Saide, — paaiškino jis ir pridėjo: — ir pats gyvenu Harleme.

— Nenorėčiau jūsų įžeisti, tačiau atrodote taip, tarsi būtumėte ką tik iš Madisono aveniu. Nežinojau, kad Harlemo gyventojai gali būti tokie elegantiški.

Pasirodo, ji buvo labiau neišprususi, negu jis manė. Bet jis tvardėsi, primindamas sau dešimties milijonų dolerių komisinius. Jis sureagavo žaismingai, saldžiai prabildamas:

— O, Harleme galima rasti kokių tik nori modelių ir dydžių.

Dana pažvelgė į jį tuščiomis akimis, tarsi būtų neišgirdusi ar nesupratusi. Tada nei iš šio, nei iš to paklausė:

— Tai jūs tikrai manote, kad galite gauti man trisdešimt milijonų už pastatą tenai?

Su didžiausiu pasitikėjimu Manis atsakė:

— Esu tuo tikras. Jau daugiau nei penkiolika metų dirbu šiame versle ir ne vienam klientui esu padėjęs įsigyti turto Harleme. Žmonės ten noriai perka ne tik gyvenamąjį plotą, bet ir patalpas verslui. Kai kurie asmenys mielai supirkinėja turtą Harleme, nes, jų nuomone, tai — puiki investicija.

Aiškiai bijodama nukrypti nuo taip rūpimo klausimo, Dana tęsė:

— Tendė minėjo, kad jūs galite garantuoti man trisdešimt milijonų.

Tendė, vadinasi, savo darbą padarė, dabar atėjo Manio eilė suderinti subtiliausias šio beužsimezgančio sandorio smulkmenas.

— Aš esu nepaprastai optimistiškai nusiteikęs, kad galėsiu parūpinti jums šią sumą.

Pirmą kartą ji pažiūrėjo į jį skeptiškai ir pradėjo žaisti su savo žiedu. Deimantas buvo mažiausiai dešimties karatų.

— Nepaprastai optimistiškai?

— Taip.

— Puiku. O kaip dėl tos sutarties, apie kurią man užsiminė Tendė?

Manio širdis pradėjo plakti smarkiau. Atėjo metas paaiškinti šiai nieko neįtariančiai moteriai apie dokumentą, kuris akies mirksniu padarys juos su Tende milijonieriais. Jam jau besižiojant kažką sakyti, juodo molio arbatinukas su puodeliu buvo pastatyti priešais jį. Pasinaudodamas pasitaikiusia proga kiek apmalšinti jaudulį, Manis įsipylė karštos arbatos. Galop jis ryžosi.

Jis kostelėjo.

— Taip, toji sutartis vadinama neriboto atlygio sutartimi. Joje bus nurodyta kaina, už kurią jūs norite parduoti savo pastatą, t. y. trisdešimt milijonų; be to, sutartyje bus sąlyga, kad mano firma pasiliks sau visą sumą virš jūsų nustatytos kainos kaip komisinį užmokestį už jūsų pastato pardavimą.

— Ir jūs išmokėsite man trisdešimt milijonų?

— Toks yra planas.

— Man visiškai nesvarbu, kiek jūs pasilaikysite sau, jeigu tik gausite man trisdešimt milijonų, — kartojo Dana tarsi užhipnotizuota.

— Tuomet jūs teisingai supratote neriboto atlygio sutarties esmę.

— Ir tai, ką jūs man paaiškinote, yra viskas?

— Taip, lyg ir viskas, — atsakė Manis, pagaliau ir pats supratęs, ką turėjo omenyje Tendė, kalbėdama apie savo koledžo laikų draugę, kuriai terūpėjo viena: kaip gauti savuosius trisdešimt milijonų.

— Na, tai nėra taip jau labai sudėtinga.

— Vienintelis sudėtingesnis dalykas yra tai, kad mano firma gaus čekį į akredityvinę sąskaitą, o mes jums išrašysime čekį trisdešimčiai milijonų dolerių po sutarties pasirašymo.

— Puiku, — pradėjo Dana, apsidairydama po salę, tarsi pajutusi, kad kiti lankytojai slapta klausosi jų pokalbio, — bet aš, žinote, norėčiau sutvarkyti šį reikalą tyliai.

— Na, jūs turbūt suvokiate, kad, pasirašius sutartį, jūsų pastato pardavimo faktas taps viešai prieinama informacija. Taigi aš nesiimčiau tvirtinti, jog jums pavyks išlaikyti šį reikalą visiškoje paslaptyje.

— Bet taip neatsitiks anksčiau, nei aš gausiu savo pinigus, argi ne taip?

— Visiškai teisingai, niekas nieko nesužinos iki tol, kol sandoris nebus sudarytas.

— Gerai, tačiau kaip dėl tos neribotos sutarties ar kaip ten jos? Kaip bus su ja? Apie ją juk niekam neprivaloma pranešti, taip?

— Tai privatus susitarimas tarp mano firmos ir jūsų. Niekam kitam nebūtina apie jį žinoti, išskyrus mudu, gerbiamoji, — Manis pamėgino išsklaidyti ne tik jos, bet ir savo baimę. Dana norėjo, kad jos vyras ničnieko nesuuostų. Manis, savo ruožtu, taip pat nenorėjo, kad kas nors sužinotų apie šią nelegalią sutartį. Diskretiškumas jiems abiems buvo geriausia išeitis. Iš jos veido išraiškos Manis suprato, kad ji buvo pasirengusi nieko nelaukdama judėti pirmyn.

— Kada galite paruošti visus popierius? Ar jų bus daug? — pasiteiravo ji.

— Ne, tik neriboto atlygio sutartis ir jūsų įgaliojimas mano firmai parduoti jūsų pastatą bei gauti pinigus jūsų vardu į akredityvinę sąskaitą. Aš galėčiau paruošti šiuos dokumentus rytojaus dienai, — Manis nedrįso pernelyg skubinti reikalų.

— Tai netgi per greitai. Pirmiau jūs turėsite susitikti su Šuramu Alita. Jis primygtinai reikalauja, kad jūs atliktumėte apsivalymą, prieš man ką nors pasirašant.

— Apsivalymą?

— Taip, nusimetimo apeigas, apsivalymą. Jūs juk neprieštarausite, ar ne? Nuo šiol aš nepatikiu savo verslo reikalų niekam, kas nėra atlikęs apsivalymo kartu su manimi ir nėra susitikęs su Šuramu Alita.

— Žinoma, kad neprieštarausiu. Geras apsivalymas man išeitų tik į naudą.

— Man taip pat. Tendė irgi turės apsivalyti, nes ji supažindino mane su jumis. Mes tai padarysime visi kartu, — pasakė Dana, apsilaižydama savo persikų spalvos lūpas. — Ką gi, aš jums paskambinsiu. Bet jūs man patinkate. Esu tikra, kad patiksite ir Šuramui — jūs skleidžiate dvasinę šilumą ir turite puikų skonį drabužiams.

Ko gero, tik Manhatane dvasiškai apšviestas žmogus galėtų sau leisti sulyginti dvasinę šilumą su geru skoniu drabužiams. Manio gyvenimas darėsi vis labiau paviršutiniškas.

18

Net ir praėjus keleriems metams, Loren vis dar jautėsi nejaukiai, įeidama pro chromuotas Thomas Building dangoraižio, esančio Leksingtono ir 57-osios gatvės sankryžoje, duris. Kadaise, būdama viena iš kompanijos tarnautojų, ji tik dirbo savo darbą su visais kitais tarnais, kasdien keliaujančiais į tarnybą ir iš jos žemai panarinta galva, su kavos puodeliu rankoje, jau nuo septintos ryto mąstančiais apie dienos pabaigą. Prieš šešerius metus ateidama į kompaniją tiesiai iš verslo mokyklos ir pradėdama karjerą, kuri siūlė jai puikias socialines garantijas, tačiau jokio pasitenkinimo, ji niekuo nerizikavo. Nors iš prigimties būdama konkurencinga, ji ir darbe elgėsi agresyviai. Tačiau svarbiausia, kad ji darė tai, kuo galėjo didžiuotis jos tėvai, dvylika metų mokėję už studijas privačioje mokykloje ir dar šešerius — universitete.

— Laba diena, misis Tomas. Malonėkite čionai, — tarė jai Džo, vienas iš nedaugelio ilgamečių apsaugos darbuotojų. Loren atsistojo į svečių eilę, kad parodytų savo asmens kortelę, kaip ir visi kiti pastato lankytojai. Ji nemanė turinti teisę atsistoti prieš visus vien todėl, kad jos vyrui priklausė šis pastatas, o jis pats užėmė dvidešimt iš keturiasdešimties pastato aukštų.

Loren droviai numojo Džo, nejudėdama iš savo vietos eilės gale.

— Prašom, misis Tomas, prašom. Jūsų vyras mane išmestų iš darbo, jeigu pamatytų jus čia laukiančią. Leiskite palydėti jus į viršų.

Loren galiausiai leidosi įkalbama ir nenoromis praėjo pro kitus svečius, kurie palydėjo ją smalsiais žvilgsniais, tarsi sakydami pavymui: „Kas gi tu tokia, kad tau galima praleisti apsaugos postą?“

Loren nusekė Džo iš paskos per ilgą plieno, stiklo ir onikso koridorių iki trečios liftų aikštelės, aptarnaujančios aukštus nuo trisdešimtojo iki keturiasdešimtojo. Apsaugos darbuotojas visą laiką ceremoningai gestikuliavo rankomis į visas puses, tarsi policijos patrulis, laisvindamas kelią garbingam pareigūnui. Loren magėjo pasakyti jam, kad liautųsi vaidinęs ir leistų jai pakilti į viršų vienai, tačiau jis taip buvo įsijautęs į savo darbą, kad ji nesiryžo pertraukti šios procedūros.

Radijo ryšiu jis pranešė, kad ji ateina:

— Misis Tomas kyla aštuntuoju. Taip, taip, aš kaip tik rengiausi ją palydėti. Galite pasitikti mus viršuje. Kelsimės ekspresu.

Žengdama į lifto kabiną, Loren vargiai buvo panaši į Edo Tomaso žmoną: nutrinti Levi’s džinsai, balti berankoviai marškinėliai, juodo kašmyro megztinis, bet kaip surištas ant pečių, juodi bateliai, susitaršę plaukai. Kadangi buvo gražiai įdegusi per paskutiniąsias vasaros dienas, praleistas Inkvelo paplūdimyje, ji beveik nesidažė. Negalima sakyti, kad proga būtų buvusi neoficiali. Ji atvyko pas Edą aptarti verslo reikalų.

Keturiasdešimtajame aukšte ją pasitiko kitas apsaugininkas. Loren mėgino įsivaizduoti, ką sakytų Tendė, pamačiusi ją tokią: „Jūs, jaunos panelės, dėvėtumėte bet kokį gatvėje pirktą seną niekalą, o apie jūsų šukuosenas nėra ko net kalbėti. Pasižiūrėjus į jūsų vyrą, vaizdelis irgi ne ką geresnis. Verčiau jau užsivilktumėte dailų Valentino ar Armani kostiumėlį ir kulniuotumėte stilingai“. Loren susijuokė nuo tokios minties. Nors Tendė ir buvo naujamadiškiausia iš visų Loren motinos draugių ir viena iš artimiausių motinos bičiulių, kartais jos pažiūros atsiduodavo senove, kai kalba pakrypdavo apie išvaizdą. Bet Loren žinojo, kad Tendės kūno grožis svariai prisidėjo prie jos legendos, ir ji neabejotinai juo naudojosi. Loren akyse ji apskritai buvo nepaprasta moteris; ji visuomet elgėsi su ja pagarbiai, kai visi kiti Edo bendraamžiai rodė jai neslepiamą panieką. Tendė, šiltai mąstė Loren, visąlaik buvo jai draugiška.

Prie pirmųjų paradinių durų Loren pasitiko milžiniška įmantri skulptūra iš plieno ir raudonmedžio bei muziejinės kokybės majų senovinių miestų reprodukcijos — visa tai buvo užsakęs pats Edas. Ją pasveikino asmeninė Edo sekretorė Margaret.

— Misis Tomas, — ji žvelgė į ją per tuos pačius akinius tamsintais stiklais, kuriuos nešiojo dar nuo to laiko, kai Loren pirmą kartą ją susitiko. — Kokia maloni staigmena. — Ji dirbo pas Edą jau daugiau nei dešimtį metų ir visuomet rodydavo Loren simpatiją ir pagarbą.

— Malonu jus matyti, Margaret. Kaip jūs laikotės?

— Ačiū, labai gerai, — atsakė ji su priverstine šypsena. Loren prisiminė, kad senyva moteris sirgo diabetu ir jos regėjimas vis prastėjo. Akiniai nenatūraliai didino jos giliai įkritusias akis, tarsi bylojančias apie sunkumus, kuriuos kentė ši vidutinio amžiaus juodaodė moteris. Nepaisant trumpai kirptų plaukų ir dailaus, stilingo tamsiai pilko Brooks Brothers kostiumėlio, Margaret atrodė pavargusi ir išsekusi.

Dieve, palaimink Margaret, mintyse palinkėjo Loren. Ji niekada nesiskundė savo aštuonerių metų uždaro būdo anūku, kurį ji viena teaugino, dukrai mirus nuo narkotikų perdozavimo, kai vaikelis buvo tik septynių savaičių. Ji klusniai ir uoliai tvarkėsi su savo pareigomis. Edui be galo pasisekė, kad turėjo tokią sekretorę.

Loren nusišypsojo Margaret; tuo metu už antrųjų paradinių durų pasirodė Sofi. Asmeninė Edo asistentė buvo visiška priešingybė klasiškai ir kukliai sekretorei. Ten, kur Margaret buvo švelni, aptaki ir šilta, Sofi buvo viskas aštru ir kieta — nuo žandikaulių, prakaulaus kūno iki kampuotų drabužių ir liežuvio. Ji laidė frazes į visas puses tarsi atžagaria ranka žarstomas žarijas.

— Loren! Kaip laikaisi, brangioji? Ar Edas žino, kad tu čia? — paklausė ji su plačia, dirbtine šypsena, prisigretindama prie Loren ir mėgindama familiariai apkabinti ją, lyg ši būtų geriausia jos draugė.

— Ne, tiesiog ėjau pro šalį ir nusprendžiau užeiti, — Loren pajuto išsprūstantį atsakymą, nors jai ir nepatiko aiškintis šiai moteriai, kokiu reikalu atėjo aplankyti savo vyro. Tai vertė jaustis bejėgiškai.

— Žinoma, žinoma. Esu įsitikinusi, kad Edas džiaugsis tave matydamas, — pasakė Sofi, žybtelėdama akimis taip, tarsi ne kas kitas, o ji pati būtų davusi Loren sutikimą pasimatyti su savo vyru.

Vargais negalais Loren taip pat išspaudė apsimestinę šypseną. Ji jautėsi taip, lyg pamažu trauktųsi Sofi akyse, stačiokiškai tyrinėjančiose jos aprangos detales.

— Klausyk, kodėl tau nepalaukus Edo kabinete kol jis baigs pasitarimą telefonu? Esu tikra, kad jis tuoj pat galės tave priimti, — sukomandavo Sofi, nepalikdama Loren nė menkiausios galimybės paprieštarauti.

Loren klusniai nusekė Sofi iš paskos koridoriumi, kurio sienos buvo iškaltos medžio plokštėmis ir papuoštos šeštojo dešimtmečio Gordono Parkso21 nuotraukomis su žmonėmis Harlemo gatvėse. Sofi palydėjo ją į privatų Edo kabinetą. Tai buvo patalpa, pažįstama jai dar iš tų laikų, kai dirbo Thomas Industries. Loren pajuto nostalgiją. Jų draugystės pradžioje, kai Edas jai tebeasistavo, šis priimamasis su nudėvėta odine sofa buvo tapęs jų nuolatinių pasimatymų vieta.

— Prašau sėstis, brangioji. Gal ko nors atnešti? — pasiteiravo Sofi.

Į abu pasiūlymus Loren atsakė neigiamai. Kaip nors ir pati atsisės, be Sofi nurodinėjimų. Nei iš šio, nei iš to ji pradėjo nesmagiai jaustis šiame tamsiame kabinete. Kambarys buvo prigrūstas apdovanojimų, viso pasaulio universitetų garbės laipsnių, golfo prizų. Čia buvo ir trys Edo fotografijos greta skirtingų Jungtinių Valstijų prezidentų, abiejų jau suaugusių Edo sūnų, vos keleriais metais jaunesnių už Loren, nuotraukos. Jie abu baigė Jeilio universitetą. Loren apsižvalgė po blausiai apšviestą patalpą, dairydamasi savo fotografijos. Ant sienų jos nebuvo. Priėjusi prie Edo rašomojo stalo, ji pastebėjo mažus sidabrinius rėmelius už oda aptrauktos plunksnakočių, pieštukų ir sąvaržėlių lentynėlės. 9x13 cm dydžio Loren ir Edo vestuvių nuotrauka buvo paskendusi netvarkoje, viešpataujančioje ant popieriais nukrauto stalo. Bet Loren dėmesį ji patraukė išsyk. Ji pakėlė rėmelius. Liūdesio šešėlis palietė ją, pamačius tokios svarbios jos gyvenimo dienos tokį menkutį atminimą. Edui Loren tebuvo ant delno telpantis gražiai įrėmintas prisiminimas, vos įžiūrimas jo darbo kalnų fone.

Edui pagaliau įžengus į kabinetą, Loren jau buvo spėjusi pasijusti kone įsibrovėle į jo gyvenimą. Pamačiusi jį, Loren veltui stengėsi jo veide įžiūrėti net menkiausią ženklą, kuris patvirtintų, kad jis vis dar taip pat karštai myli ją, kaip ir ji jį.

— Sveika, misis Tomas, — pasisveikino jis.

Jos širdis suplakė smarkiau, vos pažvelgus į jo baltus šiugždančius marškinius paraitotomis iki alkūnių rankovėmis ir raumeningas rankas. Užuot pakėlusi akis ir pažvelgusi jam į veidą, ji akimirką stebeilijo į pulsuojančias venas. Šis vyras tuo pat metu ją ir traukė, ir baugino.

— Ir kas gi atnešė tave į šiuos kraštus? — paklausė jis, nuėjęs tiesiai prie stalo perversti kažkokių popierių.

Loren nusistebėjo, o kurgi bučinys. Tuo tarpu dalis jos geidė, kad jis dabar stvertų ją ir, parsivertęs ant tos senos, puikiai pažįstamos sofos, išdulkintų iki sąmonės netekimo, kaip senais gerais laikais.

— Dirbau visai netoliese, tad nusprendžiau užsukti. Norėjau pasikalbėti su tavimi vienu konkrečiu klausimu.

Pirmąkart jis pakėlė akis ir, atrodo, pastebėjo Loren. Jo veide pasirodė susirūpinimas. Palengvėjimo banga užliejo ją net ir nuo šio minimalaus švelnumo pasireiškimo. Ji negalėjo paaiškinti kodėl, bet jautėsi pažeidžiama ir prastai nusiteikusi.

— Ar viskas gerai?

— Taip, taip, — patikino jį Loren ir priėjo arčiau. Jai norėjosi, kad jis ją apkabintų, tačiau nedrįso rodyti iniciatyvos. Tai buvo jo teritorija. Jis nemėgo, kai ji nužengdavo pernelyg toli, jis taip pat nemėgo, kai ji elgdavosi kaip bloga mergaitė, nebent pats to pageidavo. Vis dėlto ji priėjo dar arčiau, iš visų jėgų stengdamasi nuslėpti tą nevykusią „Pastebėk gi mane, prašau!“ išraišką veide. Kaip čia yra, kad ji tokia susikausčiusi?

— Nagi, sakyk, ką sugalvojai? — pasakė jis ir, sugriebęs ją per liemenį, prisitraukė prie savęs. Nuo vieno šio prisilietimo Loren kaipmat palengvėjo. Dabar jau nepaaiškinamas džiaugsmas užplūdo ją.

— Na, — pradėjo ji, iš paskutiniųjų mėgindama kalbėti kuo sklandžiau, — pameni, kaip tu man kalbėjai, kad turėčiau būti pilietiškesnė ir padaryti ką nors bendruomenės labui? Aš sugalvojau šį tą, kuo galėčiau... galėtume... arba mūsų fondas galėtų užsiimti.

Edas pakėlė antakius iš smalsumo. Loren jautėsi lygiai taip, kaip kadaise prašydama savo tėvo nupirkti jai automobilį šešioliktojo gimtadienio proga.

— Ir kokią gi mintį slepiate užantyje, panele? — jeigu Loren neklydo, jis buvo maloniai nustebintas. Edo tonas suteikė jai pasitikėjimo.

— Tu turi įsipareigojimų Harlemo muziejui ir ne kartą raginai mane perimti tavo postą muziejaus taryboje ar pagaliau kokioje nors kitoje taryboje, — ji stabtelėjo pažiūrėti, ar jis įvertino tokį savikritišką jumorą. Edas nuolat kartodavo, kad ji turėtų priimti bent keletą kvietimų tapti įvairių organizacijų tarybų nare.

— Ar tai reiškia, kad apsigalvojai? — pradėjo Edas viltingai.

— Ne, į muziejaus tarybą manęs tikrai netraukia, bet aš norėčiau prisidėti kitais būdais, — Loren giliai įkvėpė. Ji žinojo, kad jos vyras yra turtingas, tačiau trisdešimt penki ar keturiasdešimt milijonų už pastatą buvo dideli pinigai, nesvarbu, kiek jis jų turėtų.

— Tendė mane informavo, kad muziejaus nuomos sutartis netrukus baigsis. Aš manau, kad mes turėtume nupirkti muziejui Sugar Hill Building Harleme, — paskubomis išpyškino Loren, kol visa drąsa dar nebuvo išgaravusi.

Edas akimirką prarado kalbos dovaną ir ji jo nekaltino. Pasiūlymas užklupo jį nepasiruošusį.

— Nupirkti Sugar Hill Building? — atsisėdęs į atlošiamą masyvią odinę kėdę, jis pasisodino ją sau ant kelių ir paragino ją pratęsti šią „nuostabią mintį“.

Loren energingai linktelėjo, o Edas pradėjo žaisti su jos ausų speneliais.

— Taip, fondas turėtų nupirkti pastatą ir išnuomoti jį muziejui. Sugar Hill Building yra užtektinai didelis, kad jame išsitektų ir vaikų korpusas. Mano giliu įsitikinimu, muziejus turėtų tapti prieinamesnis ir jaunimui. Vaikus nuo mažens reikia pratinti prie meno ar bent jau suteikti jiems galimybę susipažinti su juo. Kodėl Manhatano vaikai gali turėti savo muziejų, o mūsų vaikai Harleme — ne?

Edas jau bučiavo josios kaklą, šnabždėdamas:

— Tu atrodai tokia užsidegusi šiuo reikalu.

— Aš iš tiesų esu, — atsakė Loren, jausdama, kaip jos kūnas pasiduoda lengviems jo bučiniams.

— Ir kiek tas Sugar Hill Building mums atsieis?

— Trisdešimt penkis, keturiasdešimt milijonų.

Loren net aiktelėjo, kai Edas įkando jai į petį ir nusviedė jos megztinį ant kilimine danga užtiestų grindų.

— Tu nesi pigi mergiotė, po šimts pypkių!

— O kaip tu manai? Nejaugi aš panaši į tokią?

— Anaiptol... — atsakė jis, išlaisvindamas jos krūtis iš liemenėlės ir apžiodamas spenelius.

Loren suaimanavo nuo jo prisilietimo ir jos visas kūnas nuėjo pagaugais. Jos mintys buvo jau toli nuo verslo, kai Edas pridūrė:

— Tu esi netgi labai protinga mergiotė. Už tokius pinigus Harleme muziejus gaus naują vardą, misis Tomas.

Edo liežuvis nuslydo jos mėšlungio surakintu pilvu, vis įpiečiau bambos, iki pat nėriniuotų apatinių. Tada jis atsegė jos džinsų užtrauktuką.

— Nežinau kaip tu, bet aš norėčiau truputį užkąsti, — ištarė Edas, plėšte nuplėšdamas nuo jos kūno džinsus. Apimta nenumaldomo geismo, Loren įrėmė galvą į krėslą. Kiti pasaulio malonumai turės palaukti — bent jau tol, kol ji patenkins savo jusles, o Edas išragaus visas slapčiausias josios gėrybes.

19

Be penkiolikos minučių šešta ryto. Manis atvyko kaip tik laiku. Sulaukęs tokio ankstyvo skambučio, Manis dėkojo likimui, kad kirpykla buvo netoliese. Skambino pinigų maišas Edas Tomasas ir pareiškė norįs aptarti šį tą svarbaus. Kad ir ko jis pageidautų, Manis padarys bet ką, kad jam įsiteiktų. Jeigu tai pavyks, vieta aukščiausioje lygoje praktiškai garantuota.

Kirpykla stovėjo viduryje aptriušusio kvartalo, išsklaidančio bet kokias abejones, kad čia kiekvieną minutę galėtų užsukti milijardierius. Priėjęs prie kirpyklos, Manis pamatė rolsroisą, kurio viduje vairuotojas skaitė laikraštį. Tai, kad tokiu ankstyvu metu kas nors galėtų skaityti, buvo Maniui nesuvokiama.

Žvilgtelėjęs į kirpyklos vidų, Manis pasibeldė į užtamsinto stiklo duris. Iš užpakalinio kambario išniro Edas su mobiliuoju telefonu prie ausies — visas verslo pasaulis visada po ranka. Jis įleido Manį į vidų ir parodė į kėdę. Manis atsisėdo ir palaukė, kol Edas baigs pokalbį. Patalpa priminė Maniui kirpyklą, į kurią jį dar berniuką vesdavosi tėvas. Juodaodžiai vyrai susirinkdavo joje pasipasakoti savo istorijų, vienas kitam patarti, palošti loto ar aptarti verslo reikalų.

Edas baigė kalbėti ir juokais tarė:

— Sveikas, Mani. Kaip jautiesi? Ar ne per ankstyvas metas tau?

Jis pats atrodė taip, tarsi būtų seniausiai pabudęs. Tai buvo ilgiausia Edo ištarta frazė Maniui nuo pat jų pažinties pradžios.

— Žinia, tai nėra mano mėgstamiausias paros laikas, — atsakė Manis su šypsena, pagarbiai nulenkdamas galvą.

— Kai baigsime, galėsi grįžti atgal į lovą. Aš norėjau tave pamatyti tokiu metu, kad niekas nesutrukdytų mums pasikalbėti akis į akį. Savininkas Vilas bus čia lygiai šeštą. Mes turime keletą minučių gražaus laiko, kol jis atvyks, — paaiškino Edas.

— Ar tai tavo kirpykla? Turiu omenyje, kadangi turi raktą ir visa kita, — Manis nebuvo girdėjęs, kad Edas turėtų nuosavą kirpyklą, tačiau juk negali visko žinoti.

— Ne. Aš padėjau Vilui prieš kelerius metus atsistoti ant kojų, — Edas kalbėjo šypsodamasis, jo akys spindėjo pasididžiavimu. — Jam reikėjo šiokios tokios finansinės pagalbos ir patarimų. Aš nupirkau šią vietelę jam ir laikau sau raktą, kad galėčiau atėjęs išsyk nusikirpti, nusiskusti ir pasiruošti, kol pasirodo jis pats.

Manis pritariamai linkčiojo, o Edas toliau gyrėsi savo geraširdiškumu.

— Man patinka padėti žmonėms, Mani. Kai pamatau ką nors, kas sunkiai dirba ir niekaip negali prasimušti, aš su malonumu padedu tokiam žmogui kuo galėdamas. Kai esi pinigingas ir įtakingas, be galo nuostabu pagelbėti kitiems. — Manis dar kartą linktelėjo, pradėdamas nekantrauti, kada gi Edas prieis prie reikalo. — Štai, paimkime kad ir tave. Aš ir tau stengiuosi padėti. Ne paslaptis, kad mes su Loren, sutikę potencialų turto pirkėją, visuomet nukreipiame jį tavo adresu. Aš pasikviečiau tave čionai, norėdamas paprašyti, kad surastumei Harlemo muziejui tinkamą pastatą, kurį galėtų nupirkti mūsų fondas. Pastatas turėtų būti Harleme, užimti nuo trisdešimties iki trisdešimt penkių tūkstančių kvadratinių pėdų ir kainuoti ne daugiau kaip penkiasdešimt milijonų dolerių, nors aš asmeniškai pageidaučiau, kad kaina būtų artimesnė trisdešimčiai.

— Žinoma, aš surasiu tau tokį pastatą, Edai. Ko tik panorėsi.

Tendė išmano šį žaidimą, sukosi Manio galvoje. Tendė pergudravo visus. Ir štai josios planas įgyvendintas — pastatas pats surado pirkėją. Manis tik vylėsi, kad Danos teisininkas nebus toks kuoktelėjęs, kaip Tendė jį apibūdino. Bet, sprendžiant iš to, kaip Tendė puikiai tvarkosi su šiuo reikalu, Manis juto, kad gali ja pasikliauti. Ji viską numatė tiksliai, be to, Edas netgi pasakė, kad galėtų mokėti iki penkiasdešimties milijonų. Jis pasikalbės su Tende; galbūt jiems vertėtų padidinti savo dalį nuo penkių iki dešimties milijonų kiekvienam.

— Puiku, Mani. Žinojau, kad galiu tavimi pasikliauti. Tačiau norėčiau pridurti, kad nuo šiol šiuo projektu rūpinsis Loren. Ji susisieks su tavimi dėl pastato ir pati tvarkys visus pirkimo reikalus.

Aplinkybės Maniui darėsi vis palankesnės. Edo nedalyvavimas sandoryje labai palengvins sutarties pasirašymą. Edas buvo ryklys, o Loren — avelė. Dėl šio susitikimo iš tiesų buvo verta taip anksti atsikelti.

Nė vienas vyrų nepaminėjo Sugar Hill Building. Maniui nesinorėjo, kad jo užduotis pasirodytų pernelyg lengva. Jis tikėjosi sudaryti įspūdį, kad rasiąs Edo reikalavimus atitinkantį pastatą tik po užsitęsusių paieškų. Jis nežinojo tiek, kiek žino Edas, tačiau viskas buvo įmanoma. Edas — užkietėjęs verslininkas, nemėgstantis atskleisti savo kortų. Juk jis galėjo žinoti, kad pastatas parduodamas, ir galbūt norėjo, kad Manis pirmasis įvardytų kainą.

Bet Edas dar neketino baigti pokalbio.

— Aš turiu tau dar vieną nedidelį reikalą.

Manis jautėsi taip gerai, kad jeigu Edas būtų paprašęs jį išsirengti nuogai ir pervažiuoti per visą miestą ant automobilio stogo, jis būtų nedvejodamas įvykdęs šį prašymą.

— Aš turiu tokią draugę, kuriai reikia nuosavo buto. Beje, kartą jūs jau buvote susitikę, — jis stabtelėjo, duodamas Maniui laiko susiprasti, kur link krypsta kalba. — Ji puiki mergina. Labai talentinga. Atėjo iš niekur, iš Komptono geto. Neturėdama jokio specialaus pasirengimo, ji įsiveržė į baleto pasaulį ir privertė juos pastebėti ją ir priimti. Tačiau net ir pačių talentingiausių šokėjų gyvenimas nėra lengvas. Ji neuždirba daug pinigų ir jai iš tikrųjų reikalinga pagalba. Aš planuoju nupirkti jai butą dovanų. Jis bus jos nuo pat pradžių, ir ji galės daryti su juo ką panorėjusi, — Edas kalbėjo labai greitai, bet Manis įsidėmėjo kiekvieną žodį. — Ji gera mergaitė. Ji nusipelnė, kad jai kas padėtų.

— Ir tu turi būti tas padėjėjas? — Manis jau nebesijautė taip, tarsi visas pasaulis būtų jam po kojomis. — Ar Loren žino, kad perki tai šokėjai namus? — Jis nenorėjo atstumti Edo, bet kaip jis galėjo prašyti Manio, vieno geriausių Loren draugų, būti jo bendrininku šioje nešvarioje istorijoje?

Edas metė atsargų žvilgsnį į Manį. Tuomet plačiai išskėtė rankas ir tarsi laukdamas pritarimo tarė:

— Mani, nagi. Tu juk — vyras.

Manis pastebėjo, kaip Edas pakreipė galvą ir vos susilaikė nepridūręs: „nors ir esi homoseksualistas“. Edas varė toliau:

— Juk tu žinai, kaip būna su tokiais dalykais. Lofen tai visiškai neliečia. Aš karštai ją myliu. Mano akimis, jokia kita moteris nė iš tolo negali jai prilygti. Bet mano draugė Alisija yra viena kaip pirštas šiame pasaulyje. Ji neturi nieko, kas galėtų jai padėti, ir todėl nusipelno trupučio paramos. Ji sunkiai dirba. Kai viskas bus praeityje, mes su Loren kartu sulauksime senatvės, o Alisija turės bent tai, kas padės jai išgyventi. Mano žmonai nereikia nieko žinoti apie tai. Šioje situacijoje žinojimas tik pablogins padėtį ir įneš nereikalingos painiavos.

Iš Edo kalbos atrodė, kad jis valdo situaciją. Be abejonės, jis žinojo, kad tai nesitęs ilgai. Loren jam buvo svarbiausia. Jis tik dalijosi savo turtais. Vykdė labdaringą veiklą. Vis dėlto Manio neapleido prieštaravimai. Sutikdamas išpildyti Edo prašymą, jis atvirai išduotų Loren — be galo artimą jam žmogų.

— Tačiau kaip man jaustis prieš Loren kitą dieną po to, kai aprodysiu jūsų merginai namą?

Paskersakiavęs į Manį, Edas prisėdo ant kirpėjo kėdės. Buvusi maloni išraiška bematant dingo. Jos vietoje žvelgė akmeninis veidas, negailestingas ir nepermaldaujamas — toks, kokį, Manio giliu įsitikinimu, prieš būdamas prarytas matė ne vienas silpnesnis Thomas Industries konkurentas. Visa Edo kantrybė buvo išgaravusi.

— Nejaugi susiruošei skaityti man moralą? — tarė jis globėjiškai.

— Bet Loren — mano geriausia draugė.

— Mani, kuo tu mane laikai? Tu pats esi savo paties geriausias draugas. Aš žinau, kad tu suradai butą Terenso Brauno draugei, jau nekalbant apie kitus tavo klientus.

— Terenso žmona nėra mano draugė. Tai ne tas pats, — nuolankiai atsakė Manis.

— Tavo naivumas pjauna mane, Mani. Klausyk, Loren žino, su kuo susidėjo, tekėdama už manęs. Tau nėra jokio reikalo vaidinti dorovės policininko.

— Aš jausčiausi daug smagiau, jeigu...

Edas jį užčiaupė:

— Jeigu aš susirasčiau kitą brokerį. Tokį, kuris išnešiotų paskalas apie mano verslą po visą miestą, užtrauktų gėdą mano šeimai?

Kažin kokiu būdu Edas bet kokioje situacijoje sugebėdavo pakreipti svarstykles į savo pusę. Ir Manis dabar pasijuto taip, tarsi surasti Edo meilužei gyvenamąjį plotą būtų kone asmeninė jo pareiga. Dabar jau atėjo Manio eilė gintis.

— Aš ne tai turėjau omenyje, Edai.

— Tai gal tu turėjai omenyje tai, kad man vertėtų susirasti kitą asmenį, kuriam patikėti fondo sandorį? — taikliai paklausė Edas, žinodamas, kad pataikė Maniui į skaudžiausią vietą. Ir jau švelnesniu balsu pridūrė: — Jeigu reikalo imsies tu, visi bus patenkinti. Tu tikrai sugebėsi užtikrinti, kad niekas nebūtų nuskriaustas, be to, ir pats gausi už paslaugas padorų čekį.

Jis buvo tikras tuo, kad Manis sutiks. Be abejo, jis žinojo tai, kad Maniui komisiniai buvo labai reikalingi. Be to, kaip Manis galėtų atsisakyti? Juk jis ką tik įteikė Maniui trisdešimties su viršum milijonų dolerių sandorį.

— Taigi, kai skambins Alisija, būk malonus jai ir surask ką nors mielo, pageidautina vakariniame Vilidže — kokį nors namelį su garažu. Pasistenk tilpti į tris milijonus, — su šiais žodžiais sučirškė Edo telefonas, ir Manis buvo be ceremonijų atstatytas, tarsi būtų pasamdyta tarnaitė, kuo, tam tikra prasme, deja, jis ir buvo.

Kulniuodamas iš lėto bundančia 125-ąja gatve, Manis žvilgtelėjo į laikrodį. Jo susitikimas su Edu užtruko lygiai penkiolika minučių. Prie perėjos laukdamas žalio šviesoforo signalo, Manis pakėlė galvą ir išvydo Harlemo muziejų. Eoren padėtis jį baisiai nuliūdino. Bet, kaip ir sakė Edas, Manis žinojo, kaip su tokiais dalykais būna. Tokiems vyrams kaip Edas, buvo sunku priklausyti vienai moteriai. Manis neabejojo tuo, kad Edas mylėjo Loren, bet jokios vienos moters — net ir pačios geriausios — negalėjo pakakti Edo energijai, turtams, išvaizdai ir galimybėms.

Įsigilinęs į situaciją, Manis vis dėlto turėjo pripažinti Edo įžvalgumą. Visa laimė, kad Edas kreipėsi būtent į jį. Maniui tvarkant šį reikalą, tikimybė, jog gandai apie Edą ir jo meilužę pasklis, buvo labai menka. Be to, galbūt Manis, geriau pažinęs merginą, sugebės užčiuopti silpnąsias jųdviejų romano puses. Bet prisimindamas pirmąjį susitikimą su Alisija ir jos neslepiamą agresyvumą, jis puikiai suvokė, kad ja nebus taip lengva atsikratyti. Ji buvo iš tokių grobuonių, kurios, suleidusios iltis į vyrą, paleis jį ne anksčiau, kaip liūtas liausis draskęs antilopę, sugautą šventiniams pietums. Manis nusprendė pasakyti Edui, kad jis nepriims komisinių iš šio sandorio. Kažkur jam reikėjo nubrėžti liniją tarp to, kas padoru, ir to, kas nepriimtina.

Manio, toliau žingsniuojančio Malkolmo Ikso bulvaru, neapleido mintis, kad jo moralinis barometras sudužo. Jis įsipainiojo į ganėtinai nešvarius dalykus. Bet ne jis juk sukūrė šį žaidimą. Visi aplinkui tik ir darė tai, kas leido jiems patenkinti savo troškimus, kuriuos jie vadino poreikiais. Juo daugiau jis galvojo, juo labiau pradėjo suprasti, kad aukštųjų finansų ir galingų žaidėjų pasaulyje korupcija neišvengiama. Ir jeigu jis, Manis, nori kada nors pakeisti savo primityvią pardavimų vadybininko gyvenseną, jis privalo gerokai pasitempti, kad pagerintų savo žaidimą.

Tendė parodė jam ženklą ant sienos. Jeigu jis nori tokio gyvenimo, apie kurį svajojo nuo pat mažens, jis turės surizikuoti, nors jo senelė ir sakydavo jam: „Kad visi taip daro, dar nereiškia, kad ir tu turi taip daryti“. Maniui galiausiai pavyko sau įsiteigti, kad, sekdamas iškilaus milijardieriaus ir Niujorko aukštuomenės dainos, padėjusios surinkti milijonus dolerių labdarai, pavyzdžiu, turės pateisinamą priežastį nusižengti šiai taisyklei.

20

Manis tik lingavo galvą, skaitydamas pagiežos kupinus žodžius po nuotrauka, kurioje jis buvo nupaveiksluotas lydintis Loren, išeinančią iš Steveno L. Karterio knygos pristatymo. Nespalvotoje nuotraukoje iš New York Observer Manis buvo pavaizduotas su plačia šypsena veide nešantis Loren knygas, apsiaustą, kuprinę ir savo paties portfelį ir tuo pat metu mėginantis atidaryti jai automobilio dureles. Jis elgėsi taip, kaip ir dera tikram džentelmenui. Bet rėksmingiausias Niujorko šauklys — „Paskalos išsinešimui, Glo“ — viską iškreipė. Paantraštėje Glo vadino jį slaptu Manhatano aukštuomenės pasiuntinuku, kuris vieno tetrokšta — pats prasibrauti į jų tarpą.

Manis žinojo priežastį, dėl ko į jį laidomos šios užnuodytos strėlės. Prieš keletą mėnesių jis atsisakė būti gidu tabloido korespondentei, po gero tuzino aprodytų butų supratęs, kad ji nesiruošia nieko pirkti, o tik naudojasi juo, kad galėtų apžiūrėti pastatus, kuriuose gyveno pramogų ir verslo pasaulio įžymybės. Jis jautė, kad ji to nepamiršo, bet niekada nepagalvojo, kad galėtų būti tokia kerštinga. Jis tikrai nenusipelnė tokios nepagarbos.

Niujorko gandų maišas užsimojo sugriauti jo reputaciją. Ir padarė tai pačiu netinkamiausių laiku, kai jis jau buvo pasiruošęs sudaryti stambiausią savo karjeroje sandorį. Manis pernelyg sunkiai vargo — penkiolika metų alinančio darbo ir padlaižiavimo — kol pasiekė visa, ką turėjo, ir neketino grįžti atgal. Jis ir negalėjo. Nuopuolis nublokštų jį ten, kur jis neturėjo jokio noro dar kartą atsidurti, kur būtų priverstas žūtbūtinai kautis, kad išgyventų Niujorke. Kur buvo paliktas vienas, be pinigų ir be pasirinkimo šiame negailestingame mieste.

Manis jautėsi sugniuždytas, kai 1984-aisiais mirė Tomis. Niekas iš jų šeimos narių net nesiteikė dalyvauti kukliuose atminuose, kuriuos Manis suorganizavo pagal velionio paliktus nurodymus vienam draugui. Manis net neįtarė, kad Tomis sunkiai serga. Jis visada būdavo žvalus ir visą tą trumpą laiką, kurį jie praleido kartu, rodės, tik ir rūpinosi linksmybėmis ir berniukų kabinimu. Tad kartu su tuzinu Tomio draugų išpylęs pusbrolio pelenus į Rytų upę, Manis pajuto begalinę tuštumą savo gyvenime, kurį buvo jau spėjęs pamilti. Ne mažiau jį slėgė ir ekonominė realybė: Manio atsivežti pinigai pasibaigė, ir, likus tik dviem savaitėms iki nuomos termino, jam reikėjo rasti kokį nors būdą, kaip greitai gauti pinigų. Grįžti į Alabamą jis tikrai nesirengė. Verčiau jau bus kremuotas ir pelenai išbarstyti upėje kartu su Tomio, nei važiuos atgal į Birmingamą. Tomiui dar esant gyvam, Manis buvo pernelyg užsiėmęs linksmybėmis, kad turėtų laiko pagalvoti apie kokį nors rimtą darbą. Jų gyvenimas buvo be rūpesčių. Tačiau dabar Manio padėtis tapo nepavydėtina. Pusbrolio, kuris jį galėtų paremti, jau nebuvo šalia. Kalbant apie darbą, tai Manis atvyko į Niujorką ne tam, kad gautų nuobodžią tarnybą. Jam reikėjo to, kas atitiktų jo dvasią.

Manis ėmė dairytis darbų. Jis klausinėjo Tomio draugų, bandydamas suregzti kokį nors planą ir jau anksti suvokė, kaip svarbu ne tik pažinoti žmones, bet ir pačiam būti žinomu. Eilinio padavėjo ar pardavėjo darbas jo netraukė. Jis ir pats neturėjo supratimo, kas labiausiai tiktų jam iki tos dienos, kai pasirodė Todžo. Todžo buvo artimas Tomio draugas ir užėjo peržiūrėti senų drabužių. Manis vėliau prisimins tą dieną dar daugybę kartų. Jis dažnai svarstys, kaip viskas būtų pakrypę, jei būtų atsisakęs pasimatyti su Todžo draugu. Ar tai būtų nutraukę įvykių grandinę, kuri padarė jį tuo, kuo jis tapo? Manis niekada per giliai netyrinėjo savo sielos užkaborių. Tokio pobūdžio mintys jam tik sukeldavo galvos skausmą. Tačiau net ir be ilgų apmąstymų buvo aišku, kad sprendimas pasimatyti su Todžo draugu tapo viena iš tų lemtingų akimirkų jo gyvenime.

— Jau sugalvojai, ką darysi? — paklausė Todžo, suimdamas savo ilgus, pečius siekiančius vešlius plaukus į žalią juostelę.

Senstantis gražus berniukas, kurio vienintelis gerus laikus menantis požymis teliko jo blizgantys karčiai. Todžo oda buvo išvagota daugybės įtrūkimų — neabejotinai nuo per didelio skaičiaus saulėtų dienų, praleistų pietų paplūdimyje, ir per didelio kiekio narkotikų. Net jo kadaise žydrų akių spalva dabar labiau priminė drumzliną baseino vandenį nei jūros mėlį. Jo veido išraiškoje atsispindėjo šešėlis žmogaus, kurio geriausios dienos jau praeityje. Tačiau jis visada turėjo ką papasakoti apie savo šlovingą praeitį. Manis svarstė, kiek prie Todžo per ankstyvos senatvės bus prisidėjęs pernelyg didelio skaičiaus jo draugų pareikalavęs paslaptingasis virusas.

Manis atsakė, kad dar neapsisprendęs, bet dirbąs prie plano. Todžo, toliau taršydamas savo plaukus, įdėmiai pažvelgė į Manį.

— Žmonėms tu patinki. Jie mano, kad esi patrauklus ir žavus. Mums taip pat patinka tavo pietietiškas akcentas.

Manis nežinojo, kas tokie tie žmonės, be to, jis nežinojo, ką tai bendra turi su darbu.

— Taip, bet aš vis dar neradau tokio darbo, kuriame galėčiau išsilaikyti ilgiau nei savaitę, — paaiškino jis.

— Užuot trankęsis naktimis, turėtumei išmokti rodytis darbe laiku. Tomio dėka įsigijai ne pačių geriausių įpročių.

Maniui kilo noras apginti Tomį. Buvo skaudu girdėti jo pusbrolį minint bloguoju. Be to, po Tomio mirties Manis net nepagalvojo apie vakarėlius. Didžiumą laiko jis leido, jausdamasis vienišas ir apleistas.

— O kas čia blogo? Aš juk esu jaunas. Esu laisvas. Nuodėmė būtų nesilinksminti, — atsakė Manis su dirbtiniu bravūriškumu.

— Taip, bet nuodėmė būtų ir numirti. Kur tu planuoji gyventi? Kaip ruošiesi save išlaikyti?

Nors Todžo žodžiuose buvo nemaža tiesos, Manis atšovė:

— Ką nors sugalvosiu.

— Klausyk, aš juk tavo pusėje, — pasakė Todžo švelnesniu balsu ir pasislinko arčiau Manio, o jo pieno baltumo akys tapo ryškesnės. Maniui pasirodė, kad Todžo vėl ims su nostalgija pasakoti ką nors apie savo jaunystę, kaip jie šokdavę ant stalų Antibuose, ar prancūzų grafą, norėjusį nupirkti jam šalė. Nors Maniui ir patikdavo Todžo istorijos, šiandien jis nebuvo nusiteikęs jų klausytis.

Todžo neatrodė labai Susidomėjęs Tomio daiktais. Užtat jis sutelkė visą savo dėmesį į Manį.

— Ei, tu esi jaunas ir patrauklus, be to, visai nebjaurios išvaizdos. Pasakyčiau, kad tu būtumei netgi labai paklausus rinkoje.

— Paklausus rinkoje, tačiau be rinkodaros specialisto diplomo, sakydavo mano seneliai. Galbūt man reikėtų pagalvoti apie universitetą, pasiimti paskolą studijoms, gauti verslo administravimo bakalauro laipsnį ar panašiai, — pasvarstė Manis balsu.

— Galbūt, galbūt, — atsakė Todžo, tačiau jo balsas skambėjo taip, lyg jis turėtų kitokių minčių dėl Manio ateities. — Galėtum tai padaryti. Arba galėtumei dirbti tokioje vietoje, kurioje tau mokėtų daugiau pinigų, nei jų galėtum gauti su visu savo bakalauro diplomu. Juk šiais laikais niekas tau nepasiūlys darbo vien tik todėl, kad turi bakalauro laipsnį. Po velnių, praleisi dešimt metų universitete, kol pagaliau gausi pirmąją savo algą, ir vien tik tam, kad visą savo likusį gyvenimą mokėtum tas prakeiktas skolas. Kaip tik taip atsitiko mano broliui. Dabar jis toks nuvarytas, kad net negali ilgiau išsilaikyti nė viename darbe. Universitetai, brolyti, sukurti tik turčių vaikeliams.

Maniui susidarė įspūdis, kad Todžo žino, ką kalba. Priėjęs prie jo, Todžo atsisėdo ant girgždančios lovos, kuri atstojo jam guolį. Net ir po Tomio mirties Manis negalėjo miegoti pusbrolio lovoje. Tomis be galo didžiavosi savo karališkai plačia lova ir pagalvių kolekcija, kurią po vieną susirinko naudotų daiktų parduotuvėse, išsimėčiusiose po visą miestą. Jis sakydavo Maniui, kad kiekviena pagalvė turi savo istoriją ir ypatingą paskirtį. Kiekvieną naktį Tomis miegodavo ant skirtingos pagalvės, nelygu kokia būdavo jo nuotaika.

Todžo ranka staiga atsidūrė ant Manio pilvo. Manis labiau nustebo, nei išsigando. Iki tol Todžo net nemėgino jo kabinti, ir Manis jautėsi kiek nejaukiai, sėdėdamas taip arti jo.

— Nesivaržyk, manęs nedomina tai, apie ką tu galvoji. Tu neturi nė gramo riebalų. Be to, nejaugi nesuvoki, kad atrodai ne vyresnis kaip šešiolikos, — ištarė Todžo tokiu tonu, lyg skaičiuotų Manio turtą, o ne flirtuotų.

Dvidešimtuosius einantį Manį ši pastaba įžeidė — ypač dėl to, kad jis visais būdais stengėsi atrodyti vyresnis nei esąs ir pritapti prie visų Tomio draugų. Tačiau jis vis dar nesumetė, kur link Todžo suka.

— Ar esi kada nors pagalvojęs apie modelio karjerą?

— Na, — buvo bepradedąs Manis. Jis buvo pagalvojęs apie modelio karjerą, bet nežinojo, nuo ko pradėti.

— Arba vaidybą?

— Aš niekada nebuvau pagalvojęs apie vaidybą, — prisipažino Manis.

Todžo palinko į priekį, jo galva dirbo.

— Tau reikėtų susitikti su mano draugu Aleksanderiu. Jis turi nedidelę talentų modelių paieškos agentūrą. Aš manau, jis galėtų pasiūlyti tau darbo.

— Aktoriaus?

— Galbūt, arba modelio. Be to, jis kartais leidžia savo klientams gyventi savo namuose už dyką.

Manis pakėlė antakius.

— Už dyką?

Net ir jo pusbrolis nebuvo minėjęs, kad šiame mieste apskritai gali gauti ką nors nemokamai. Todžo linktelėjo.

— Tai gan įprastas dalykas: jauniems modeliams gyventi viename kambaryje su savo agentais.

Tai skambėjo per daug gražiai, kad galėtum tuo patikėti.

— Manai, kad aš tavo draugui patiksiu?

— Neabejoju.

— Ir jis man pasiūlys darbo?

— O, esu tikras, kad jis tau pasiūlys darbo. Tu iš tiesų turi neblogų šansų įsitvirtinti šiame mieste. Be to, esi nuovokus. Aš tai supratau išsyk, vos tik tave pamatęs. Visa tai kartu su tavo išvaizda pakels tave į kitą lygį.

Maniui patiko tai, ką kalbėjo Todžo. Netgi labai patiko, gal kiek ir per daug, pripažino jis sau. Jis nuleido negirdomis senelės žodžius, iškilusius atmintyje: „Vilkas pasirodys avies kailyje“. Todžo pamatė jame tai, ko nepastebėjo kiti, ir norėjo jam padėti. Kuriam galui kas nors gaištų tiek laiko su Maniu, stengdamasis įtikinti, koks esą nepaprastas jis yra? Manis sutiko pasimatyti su Todžo draugu.

Todžo nemelavo, Aleksanderiui Bitkofui Manis net labai patiko. Manis šį mitrų, šviesiaplaukį, sidabrinių akių žiniasklaidos magnato sūnelį išlaikytinį taip pat įsimylėjo iki ausų. Anas buvo daug matęs ir labai apsiskaitęs. Aleksanderis gyveno egzotiškose rezidencijose, apie kokias Manio motina galėdavo tik svajoti, be to, jis buvo išsilavinęs — turėjo laipsnius keliuose universitetuose. Jis nuolat cituodavo įvairius poetus, kalbėdavo lotyniškai, stulbindamas Manį savo literatūros žiniomis. Tačiau Maniui džiugiausia buvo ne tai, kad Aleksanderis sutiko būti jo agentu, bet tai, kad jis pakvietė jį gyventi savo prabangiame bute Aukštutiniame Ist Saide kartu su kitais dviem jaunuoliais — modeliais iš vakarų. Manis buvo tik girdėjęs apie tokias vietas Manhatane, tačiau per tuos metus, kuriuos praleido Niujorke, jis nebuvo matęs nieko panašaus. Tai, kad tokie brangūs ir ekstravagantiški apartamentai galėjo egzistuoti už niekuo neišsiskiriančio pastato sienų, suintrigavo Manį. Nuo to ir prasidėjo jo meilės romanas su Niujorko nekilnojamuoju turtu. Šis laikotarpis kartu žymėjo ir ne tokio patvaraus ryšio tarp jo ir Aleksanderio pradžią.

— O, ne, ji negalėjo! — sušuko Trentonas, spoksodamas į Manio ir Loren nuotrauką. Manis net neišgirdo, kaip jis įsėlino į virtuvę. Jis manė, kad Trentonas vis dar miega po vėlyvos vakarykštės nakties. — O, ne, mis Glo negalėjo šitaip tavęs nurašyti!

Trentono pastaba nė kiek nesušvelnino situacijos. Ir apskritai kuriam galui pabrėžti tai, kas ir taip akivaizdu — prierašas po nuotrauka buvo smūgis žemiau juostos. Manis pamėgino nuleisti visa tai juokais.

— Aš stengiuosi negalvoti apie tą moterį.

— Hm, bet ji apdergė tave kaip reikiant, — pastebėjo Trentonas.

Galbūt Manis apsiriko, bet ar tik šio bernelio balse nepasigirdo pasitenkinimo gaidelė dėl jo viešo pažeminimo? Kad ir kaip ten būtų, Manis neleis Trentonui manyti, kad jo pastabos jį erzina. Užtat Trentonas neketino pasiduoti.

— Štai ką gauni dovanų už tai, kad šlaistaisi su tais pasipūtusiais pašlemėkais. Glo nebūtų parašiusi apie tave taip, jeigu Loren ir visi kiti žiūrėtų į tave su didesne pagarba, užuot laikę tave — kaip ji ten pasakė? — savo pasiuntinuku. — Po to, ką ištarė, jam dar užteko įžūlumo sukikenti.

— Trentonai, tu net nesuvoki, kokį šūdą čia šneki, — nesusivaldė Manis, išgirdęs užtektinai Trentono samprotavimų. Tačiau Manis turėjo pripažinti, kad Trentono žodžiuose buvo kruopelytė tiesos. Galbūt, jei Loren ir Tendė rodytų jam daugiau pagarbos, kiti irgi matytų jį visai kitoje šviesoje.

Patenkintai šypsodamasis, Trentonas atsidarė šaldytuvą. Išsitraukęs atsidarė pustuštį Pepsi butelį, kurį Manis nusipirko praėjusią naktį, ir pradėjo gerti tiesiai iš butelio. Ištuštinęs jį, garsiai atsiraugėjo. Įmetęs tuščią butelį į šiukšlių dėžę, jis atsigręžė į Manį ir tarė:

— Velniop visa tai, nigeri, nebūk toks jautrus. Aš tik mėginu tau nupiešti realų vaizdą. Kada gi tu pagaliau nusileisi iš debesų ir suvoksi, kas yra tikrieji tavo draugai?

Manio kantrybė trūko. Tas šunsnukis ne tik visą naktį praleido klubuose, teisindamasis tuo, kad ieškojęs naujų kontaktų pozuotojo darbui, bet dar ir kaišiojo savo kvailus patarimus. To jau buvo per daug šį ir taip jau nelengvą rytą.

— Padaryk man paslaugą, Trentonai, nyk iš čia. Verčiau jau eik pažaisti kokį nors videožaidimą.

— Tu manai, man patinka matyti mano vyrą sudirbtą laikraštyje kaip kokią kekšę?

— Gal ir ne, Trentonai. Tau tikriausiai nesmagu tai matyti. Arba tau parūpo, kaip tai atsilieps kito mano komisinių čekio dydžiui.

— Klysti, nes niekas iš mano draugų neskaito šito šlamšto, — atrėžė Trentonas, išeidamas iš kambario.

Manis dar norėjo sušukti: „Tai todėl, kad nė vienas iš tavo draugų nemoka skaityti“, bet susitvardė. Kaip nors atvės. Trentonas jau klykavo unisonu su Riki Leik, perrėkdamas net ir laidos viešnias — dvi nutukusias seseris, pastojusias nuo savo pusbrolio Džuno Bago. Panašu, kad aukų nebus išvengta. Manis tik vylėsi, kad toji auka nebūtų jis pats.

21

Šiuose tarybos posėdžiuose Tendė jautėsi it žuvis vandenyje. Tai, kad turės sėdėti kabinete be langų, smėlio spalvos sienomis ir smėlio spalvos kilimine danga, kuriame vienintelis meno kūrinys tebuvo paveikslas, vaizduojantis Niujorką prieš rugsėjo vienuoliktąją, nė kiek negadino jos pakilios nuotaikos. Svarbiausias dalykas šiuose posėdžiuose būdavo jų dalyviai — kompanija, kurioje būdama, ji kone pati juto tą saldų valdžios skonį.

Harlemo muziejaus tarybą sudarė rinktiniai viso pasaulio — ir ne tik juodojo — elito atstovai. Prie U pavidalo stalo kartu su Tende sėdėjo garsaus detektyvų rašytojo, multimilijonieriaus juodaodė žmona, pirmaujančios plataus vartojimo prekių kompanijos viceprezidentas, investicinio banko vadovo žmona, savo privačią firmą turintis investicinis bankininkas, baltojo milijardieriaus žmona, buvęs beisbolo žaidėjas, kurio pajamos galėjo prilygti nedidelės valstybės įplaukoms, ir, žinoma, Edas Tomasas. Tendė labai jaukiai jautėsi šioje draugijoje. Nors ir netekusi visų savo pinigų, ji nesijautė esanti žemesnės klasės už susirinkusiuosius.

Šiandienos susirinkimas žadėjo tapti jai ypač naudingas. Kadangi Tendė vadovavo komitetui, tyrusiam vaikų korpuso prijungimo prie muziejaus galimybę, ji netrukus turėjo atsidurti dėmesio centre ir, pristačiusi savo ataskaitą tarybai, pasidaryti šio susirinkimo žvaigžde.

— Mūsų komitetas nagrinėjo parodų salių ir saugyklų ploto, piniginių resursų ir kuravimo klausimus. Tačiau, prieš pateikdama mūsų išvadas, norėčiau atkreipti visų jūsų dėmesį į tai, kad svarbiausia mūsų problema yra ploto trūkumas. Šiandien mums vos užtenka vietos turimoms ekspozicijoms, o mūsų saugyklos perpildytos tiek, kad mes buvome priversti pradėti nuomotis papildomas patalpas kitur.

Tendei buvo svarbu, neatskleidžiant savo pačios intereso bei turimų žinių apie konkretaus pastato įsigijimo galimybę, išdėstyti argumentus dėl naujojo pastato įsigijimo taip, tarsi jos siūlymas galėtų išspręsti visas muziejaus problemas, susijusias su ploto trūkumu. Kai ji pagaliau baigė savo išvedžiojimus, tarybos pirmininkas — į pensiją pasitraukęs pramogų pasaulio autoritetas, taip pat aistringas meno kolekcionierius — padėkojo jai už išsamią ataskaitą ir jaudinantį pasiūlymą padėti Harlemo bendruomenės vaikams. Tada jis paskelbė penkiolikos minučių pertrauką, kad visi galėtų truputėlį prasimankštinti.

Grįždama iš tualeto, Tendė pastebėjo Edą, greitakalbe beriantį žodžius į mobiliojo telefono ragelį. Sulėtinusi žingsnį, ji irgi pakėlė telefoną prie ausies, neva pokalbiui. Ji galėjo stebėti Edą, šiam nė neįtariant, jog yra sekamas. Jis nė nežvilgtelėjo į jos pusę.

Edas išties puikus, pamanė ji sau. Kaip ir Edas Bredlis22, jis buvo tokio tipo vyras, kuris su amžiumi atrodė vis geriau. Be to, ant jo aukšto, liekno, vyriškai sudėto kūno geras kostiumas atrodydavo dar puikiau. Prakeikimas! Ji ir vėl užsisvajojo. Bet jai niekaip neišėjo iš galvos mintis, kokia nuostabia pora jie galėtų būti — abu tokio pat amžiaus ir abu tokie pat gražūs. Deja, laikas nebuvo jai palankus. Kai mirė Filas, Edas jau trejus metus buvo vedęs Loren. O, kad reikalai būtų susiklostę nors truputį kitaip.

Jis užšovė telefono dangtelį ir Tendė nušokavo jam pavymui.

— Edai, kaip laikaisi? Atrodai nuostabiai! — ji nusišypsojo, atmesdama savo švelnius juodus plaukus ir demonstruodama jam geriausias savo linijas.

Tai nė kiek jo nesužavėjo.

— Gerai. Tu irgi puikiai atrodai, kaip visuomet.

Ir pasisuko eiti atgal į susirinkimų kambarį.

— Tu visada buvai toks malonus. Klausyk, Edai, aš norėjau su tavimi pasikalbėti, — Tendė sustabdė jį, paėmusi už parankės. — Man reikia tavo patarimo vienu turto klausimu. Gal mes galėtume kada nors papietauti kartu — geriau anksčiau negu vėliau?

Ji įsmeigė į jį ilgesingą žvilgsnį, prisiminusi jųdviejų pasimatymus Vinjarde. Filas tuo metu žaisdavo golfą, o Edo pirmoji žmona namie prižiūrėdavo berniukus. Jie išsinuomodavo kambarį Edgartaune, Harbor View viešbutyje, iš kurio atsiverdavo vaizdas į Atlanto vandenyną, žuvėdrų pulkus, skiedromis dengtus vasarnamius ir žalias pelkėtas žemumas, ir leisdavo tingias popietes mylėdamiesi. Tendė lyžtelėjo lūpas nuo mintyse iškilusio vaizdo — jo galingo kūno, besiskverbiančio į ją. Kaip seniai ji taip aistringai mylėjosi.

Nespėjus Edui atsakyti, susirinkimų kambario durys pradėjo užsidarinėti. Dėdamasis susirūpinęs, kad nespės laiku grįžti į savo vietą, jis vis dėlto sutiko:

— Žinoma. Aš pažadėjau Filui, kad pasirūpinsiu tavimi ir Deja, jeigu kas nors jam atsitiktų. Paskambink Margaret šiandien po pietų ir mes pasistengsime surasti laiko susibėgti kitą savaitę.

— Ačiū tau, Edai. Tu nežinai, kiek daug man visa tai reiškia. — Edas jau buvo viduje, kai ji ištarė šiuos žodžius. Tendė buvo rami. Ji išgavo pažadą iš Edo dėl pietų kitai savaitei. Kas žino, kas bus pasiūlyta desertui? Be abejonės, kažkas, ko tikrai verta laukti. Ji žinojo, kad Edas mėgsta pasmaguriauti.

Susirinkimui artėjant į pabaigą, Edas įsiterpė į diskusiją dėl nuomos nutraukimo arba atnaujinimo. Kaip finansų komiteto narys, jis buvo atsakingas už efektyvų lėšų panaudojimą muziejaus reikmėms.

— Pagarbiai prašau tarybos palaukti su sprendimu dėl muziejaus nuomos iki kito posėdžio, įvyksiančio už poros mėnesių. Kaip Tendė pastebėjo, mums iš tiesų trūksta vietos ir, kaip jums žinoma, mūsų pastato šeimininkas nori pakelti nuomą. Mes su žmona kaip tik analizuojame vieną galimą minėtų muziejaus sunkumų sprendimo būdą, leisiantį ženkliai padidinti salių plotą ir išvengti nuomos padidėjimo. Turime dar aštuonis mėnesius gražaus laiko priimti teisingam sprendimui. Aš manau, jog muziejui išeis tik į naudą, jei susilaikysime nuo skuboto sprendimo šiuo klausimu. Ačiū.

Tendė ir vėl plačiai nusišypsojo Edui, nors jis net nežiūrėjo į jos pusę. Ji gerai jį suprato. Pastatas bus nupirktas, nes jis norėjo, kad Loren įsitrauktų į jo filantropines operacijas. Seni vyrai manė, kad jauna katytė jiems geriau. Jie per vėlai suvokė, kad juo jaunesnė mergina, juo daugiau darbo reikės įdėti, norint turėti išties vertingą turtą. Tendė leido sau manyti, kad savo šiurkščiu elgesiu Edas tik bandė dangstyti savo jausmus jai, pykdamas ant savęs dėl to, kad praleido galimybę valdyti Niujorką kartu su ja.

22

Žengdama pro Four Seasons duris, Tendė dar kartą suabejojo savo apdarų pasirinkimu. Ji dėvėjo melsvo kašmyro švarkelį, tokios pat spalvos satininę palaidinę uždaru kaklu ir juodą siaurėjantį sijoną. Smailėjantys Jimmy Choo batai teikė josios ansambliui seksualumo. Ji apsirengė taip, kad Edas galėtų gerai matyti jos kojas. Tai turėjo užtikrinti drąsus praskiepas, atidengiantis dešiniąją šlaunį. Jam visada patiko jos blauzdos.

Iš pradžių Tendė buvo sumaniusi apsirengti Loren stiliumi — kasdieniškai, nevaržomai, kiek bohemiškai. Bet greitai atsisakė tokios minties. Ji priminė sau, kad priklauso kiek kitai klasei nei Loren. Teisybė, Loren sumedžiojo Edą, bet tai tik dėl to, kad jos pusėje buvo jaunystė ir grožis. Tai buvo laikini privalumai, kurie Edui įkyrės, kai šis suvoks, kad jam reikia tikros moters. Ir tada Loren nė iš tolo negalės prilygti Tendei. Loren stilius apskritai prieštaravo Tendės principams. Ne, šiandienos pietums Tendė sukurs kitokį įvaizdį — tokį, koks Edui dar nebuvo pažįstamas. Ji bus gundanti ir paslaptinga, primindama jam šlovingas dienas. Ji pasistengs pabrėžti skirtumą tarp savęs ir mažos mergytės Loren Tomas, kad jis pats pamatytų, ko neteko.

Tendė priėjo prie restorano administratoriaus ir pasakė jam savo vardą, nes staliuką buvo užsakiusi ji pati. Žingsniuodama per restorano salę, sausakimšai pripildytą verslo svečių, damų, įrašų kompanijų vadovų ir VIP asmenų, vėl jautė pasitikėjimą. Ji pažino keletą veidų, tačiau dar smagiau buvo žinoti iš įvairių linktelėjimų ir mandagių pamojavimų, kad ir ji neliko nepastebėta. Kai atvyks Edas, jos stalas bus priskirtas VIP asmenų kategorijai. Tendė buvo patenkinta, kad jiems skirtas staliukas toliau nuo lango. Nepaisant reguliaraus veido masažo ir jauninančio La Mer kremo, ji nenorėjo, kad Edas spoksotų į ją, apšviestą tiesioginių saulės spindulių. Švelnesnė šviesa prie kampinio staliuko tiko idealiai.

Atsisėdusi Tendė pasitikrino savo veidą, dantis, ieškodama ko nors, kas galėtų užkliūti Edui. Sumurmėjusi „nepriekaištinga“ ir paslėpusi veidrodėlį, ji pakėlė akis ir pamatė jį, artėjantį prie jos tarsi sulėtintam kine. Jai užgniaužė kvapą. Kiekvieną kartą jį pamačiusi, ji būdavo pritrenkta jo išvaizdos. Edas vis dar buvo tobulas vyro pavyzdys. O geriausia dalis buvo ta, kad dabar jis buvo turtingesnis nei bet kada anksčiau. Ji vaizdavosi savo pirštus, glostančius jo garbiniuotus žilstelėjusius plaukus, jo stiprų kaklą, liečiančius jo kūną, kuris vis dar buvo neįtikėtinai puikios formos. Filas niekada negalėjo prilygti Edui nei teniso kortuose, nei versle, su liūdesiu pagalvojo Tendė.

— Tende, — ištarė Edas, priėjęs prie staliuko. — Atrodai žavingai.

— Ačiū, Edai. Tu ir pats atrodai puikiai, — Tendė apsidžiaugė tokia gera pradžia. Prieš atsisėsdamas Edas pasilenkė prie Tendės ir švelniai pabučiavo jai į skruostą. Tikras džentelmenas, pamanė Tendė. Jeigu tik reikalai būtų susiklostę nors truputį kitaip, misis Tomas dabar būtų ji, o ne Loren.

Tendė pasitaisė deimantų vėrinį ant kaklo, stengdamasi bent šiek tiek sutramdyti savo jaudulį. Nors ji ir pažinojo Edą jau daugybę metų, suvokė šios lemtingos akimirkos vertę. Ji pastebėjo keletą verslininkų ir verslininkių, dirsčiojančių į jų staliuką ir patyliukais besišnabždančių tarpusavyje. Edas buvo įžymybė, nuolat minimas The Wall Street Journal, Business Week ir Fortune puslapiuose, bei dažnas MSNBC, Fox ir CNN verslo laidų svečias. Jis buvo ne tik milijardierius, bet ir pripažintas verslo guru. Ir tai, kad Edas Tomasas su ja pietavo, turėjo reikšti, kad ji irgi svarbi asmenybė.

— Ką gersi, Edai? — paklausė Tendė, nusprendusi pasekti jo pavyzdžiu, prieš užsisakydama ko nors sau.

— Black Label, gryno, — sausai ištarė Edas juodai baltai apsitaisiusiam jaunam padavėjui, lyg šis ir pats turėtų tai žinoti.

Jo neginčijamas autoritetas leido jam taip elgtis, žavėjosi Tendė, nejučia ir pati kone užsigeisdama paragauti viskio. Tačiau užsisakė taurę šardonė. Ir, palaukusi kol padavėjas nueis, pridūrė:

— O, tu vis dar mėgsti Black Label.

Ji prisiminė tuos laikus, kai jie prieš mylėdamiesi stiklais maukdavo stiprų škotišką viskį. Ji įsmeigė savo viliojančias akis į Edą, trokšdama, kad ir jį aplankytų tie patys prisiminimai. Ji lengvai uždėjo savo ranką ant jo rankos. Ji netgi leido sau pagalvoti, kad galbūt po pietų jie galėtų gauti kambarį čia pat, viršuje.

— Taip, aš vis dar mėgstu Black Label.

— Geri buvo laikai, — pasakė ji, glostydama jo ranką.

— Tai buvo seniai.

— Na, ne taip jau seniai, — paprieštaravo Tendė žaismingai, bet jis nieko į tai neatsakė. Tai tik privertė jį jaustis nepatogiai. Tendė vylėsi, kad, nepaisant šaltumo, širdies gilumoje jis jautė tą patį, ką ir ji. Ar jis nesigaili prarastos galimybės sukurti bendrą gyvenimą? Bet ji nedrįso jo spausti. Edas niekada nemėgo skandalų ir draskymųsi. Tendė tvirtai tikėjo tuo, kad, jeigu jo pirmoji žmona nebūtų pati jo palikusi, Edas mieliau būtų laužęs savo įžadus ir toliau nei ryžęsis paaukoti tokią nuolankią žmoną. Jeigu tik Edas būtų pranešęs Tendei apie savo skyrybas, ji nė akimirką nedvejodama būtų metusi Filą. Kvailys, nes taip ir būtų likęs nesupratęs, kas gi įvyko.

Atnešė gėrimus. Tendė pakėlė vyno taurę kartu su jo, giliai įkvėpė ir tarė:

— Ką gi, kertu lažybų, kad dabar suki galvą, kam aš tave čionai pasikviečiau.

Ji nusišypsojo, iš visų jėgų stengdamasi skambėti lengvai ir linksmai. Edas linktelėjo. Jis niekada nemėgo tuščiažodžiauti — netgi dulkindamasis. Jis paprastai mesdavo jai keletą gundančių žvilgsnių, prieš pasiūlydamas kur nors susitikti. Tendė prisiminė, kaip sunku kartais būdavo rasti su juo bendrą kalbą. Bet ji buvo nusiteikusi ryžtingai. Jai trūks plyš reikėjo pinigų. Sugar Hill Building dar nebuvo nupirktas, o į duris jau beldėsi skolų išieškotojai.

Nutaisiusi našlės veidą, Tendė pradėjo:

— Žinai, po Filo mirties mano gyvenimas tapo nelengvas.

Edas linktelėjo ir pasiteiravo:

— Žinau. Kaip tau pavyksta susidoroti?

Jis atrodė nuoširdžiai susirūpinęs.

— Būna blogesnių dienų, būna ir geresnių. Bet tu juk mane pažįsti, Edai. Aš stipri, kaip nors išgyvensiu, — Tendė skubėjo paminėti vieną iš daugelio savo privalumų. Ko jau ko, bet sudaryti įspūdį, kad yra apimta nevilties, ji tikrai nenorėjo. Jai pavyko patraukti jo dėmesį. Dabar, kruopščiai pasverdama kiekvieną žodį, ji pasistengs, kad jos pasiūlymas nuskambėtų viliojamai.

— Neseniai peržiūrėjau savo meno kūrinių kolekciją. Man žinoma, kad Loren patinka mano V. H. Džonsono23 kūrinių serija kaimo tematika. Todėl pamąsčiau, kad galbūt tu norėtum nupirkti jai penketą šių paveikslų?

Štai ir pasakė. Ji išsyk pajuto palengvėjimą. Tačiau negalima sakyti, kad jautė ir pakylėjimą, pastebėjusi ironiją Edo akyse.

— Ar labai rimtos tavo finansinės problemos? — paklausė jis nė nemirktelėjęs. Tendė pajuto, kad jos veidas užsiliepsnojo. Jis niekada nevyniodavo žodžių į vatą, tačiau ji nelaukė jį būsiant tokį tiesmuką tokiu subtiliu reikalu.

— Nepasakyčiau, kad turiu finansinių...

Edas ją nutraukė:

— O ar tu nesvarstei galimybės parduoti savo butą?

— Edai! — neva pasipiktinusi jo netaktu sušuko Tendė.

— Tende, klausyk, mes vienas kitą pažįstame labai seniai. Man rodos, nėra jokio reikalo apsimetinėti. Aš juk žinau padėtį, į kurią jūs buvote patekę su Filu prieš jo mirtį.

Tendė nenusipelnė tokio pažeminimo. Vadinasi, jis žinojo apie Filo keblumus netgi geriau už ją pačią. Jeigu tik ji pati būtų žinojusi, kokioje finansinėje baloje murkdėsi Filas, ji būtų priėmusi daugybę kitokių sprendimų, daugybę. Įdomu, iš kur Edas žinojo; dar blogiau: kas dar žinojo be jo? Šią akimirką gėda darėsi nepakeliama. Ji net pradėjo gailėtis, kam iš viso kvietė Edą pietų. Ji tikrai nesitikėjo, kad jis ją permatys kiaurai.

Edas žvilgtelėjo į laikrodį ir ištuštino savo stiklą.

— Sakai, Loren iš tiesų patinka toji V. H. Džonsono serija?

— Taip, taip, netgi labai patinka. Bet jeigu tavęs tai nedomina, aš pažįstu keletą žmonių, kuriuos tai tikrai sudomins. Aš tik norėjau suteikti tau pirmenybę, — Tendė iš paskutiniųjų laikėsi įsikibusi savo išdidumo likučių.

— Kiek už vieną?

— Tiesą sakant, paveikslai turėtų būti parduodami visi kartu, — Tendė atsilošė kėdėje. Ji įsitraukė į pavojingą žaidimą, rizikuodama prarasti bet kokį jo susidomėjimą, tačiau jai trūks plyš reikėjo išsaugoti savo įvaizdį — net ir tuo atveju, jeigu Edas mėgintų sudaužyti jį į šipulius.

— Kaip tau, penkių paveikslų rinkinį parduosiu už du šimtus penkiasdešimt tūkstančių.

Edas dar kartą žvilgtelėjo į laikrodį.

— Kaip tau, galėčiau mokėti šimtą septyniasdešimt penkis tūkstančius. Man jau metas bėgti į kitą susitikimą. Jeigu tokia kaina tave tenkina, pranešk mano asistentei.

Jis pakilo nuo stalo ir išėjo kaip tik tuo metu, kai padavėjas buvo beįteikiąs jiems meniu. Jis net nesuteikė jai garbės, pasilikdamas pietų. Ir jis dar turėjo įžūlumo derėtis dėl muziejinės vertės retenybių, kad galėtų išspausti sau varganus septyniasdešimt penkis tūkstančius. Juk jis net mokesčių daugiau sumokėdavo už vienos dienos darbą! Tendė buvo pasipiktinusi. Pamanyk, jis žinojo apie jos finansines problemas ir net nepasisiūlė padėti. Ir dar vadino save Filo draugu? Pirmiausia dulkinosi su ja, atseit, draugo žmona, o dabar dar ir tai. Edas Tomasas buvo savanaudis, save įsimylėjęs šunsnukis.

Tendė niršdama užsisakė dar vieną porciją gėrimo. Velniop tą vyną. Šįsyk ji paprašė viskio. Bet galbūt Edas vis dėlto padarė jai paslaugą. Jo veiksmai tik patvirtino tai, kad ji elgiasi teisingai, konstruodama šį Sugar Hill Building sandorį. Niekuo negalima pasikliauti, išskyrus save pačią. Velniop Edą ir Loren! Kodėl ji turėtų sukti galvą dėl to, jog jie sutinka mokėti už tą pastatą dešimčia milijonų daugiau, nei Dana prašo? Be to, Tendė daug tikslingiau panaudos tą skirtumą.

Edas su Loren, šiaip ar taip, darėsi egocentriška pora: rodėsi, kad jo visai niekas kitas jau nejaudina, išskyrus jį patį, o ji net neturėjo supratimo, kaip derėtų leisti savo vyro pinigus. Jie net nepasiges tų dešimties milijonų, kuriuos abu su Maniu įsidės į kišenę. Kai kuriais atvejais galima sau leisti nedidelę išimtį taisyklėms; juk dažniausiai jos ir taip negaliojo, ypač šiame mieste.

23

Būdami rimti ir aistringi meno kolekcionieriai, Edas su Loren turėjo įprotį keisti paveikslus savo bute maždaug kas keturis-šešis mėnesius. Edo įsitikinimu, apsipratęs su meno kūriniu, žmogus vieną dieną liaudavosi jį pastebėjęs. Tad porą ar trejetą kartų per metus sutuoktiniai leisdavosi į požemį pasirausti savo kolekcijoje. Saugykla su automatiškai reguliuojama temperatūra buvo įrengta vieno kambario bute, esančiame jų pastato rūsyje. Dažniausiai Edo ir Loren kalibro turtuolių butai būdavo parduodami su atskiru butuku tarnaitei, įrengtu atokesnėje pastato dalyje. Edas su Loren įsigijo tą tarnaitei skirtą butą ir pavertė jį sandėliu su gausybe siaurų stelažų, kuriuose buvo laikomi meno kūriniai. Patalpos viduryje stovėjo didelis stalas ir šalia jo dvi Stickley sukamosios kėdės. Viena kambario siena buvo palikta tuščia. Joje įtaisytas reguliuojamo aukščio stovas, kuris, prireikus atidžiau įsižiūrėti į paveikslą, atstodavo molbertą. Bute įrengta papildoma apsauga su vaizdo kameromis, judesio davikliais ir automatine gaisro gesinimo sistema. Kartu vaikščiodami tarp stelažų, Edas su Loren nuspręsdavo, kurie paveikslai papuoš jų buto sienas. Nors jie kolekcionavo įvairiausius menininkus — visų meno krypčių atstovus, jų surinkta juodaodžių tapytojų kolekcija buvo išties įspūdinga, savo menine verte nė kiek nenusileidžianti analogiškoms didžiųjų muziejų kolekcijoms.

Nusileidimas į saugojimo patalpą visada tapdavo nuotykiu Loren ir dažnai pažadindavo vaiką Edo viduje. Apžiūrinėdamas darbus, surinktus per pastaruosius dvidešimt penkerius metus, jis tarsi pasikeisdavo, virsdamas kvailiojančiu vėjavaikiu, tokio jo dauguma žmonių niekada nematydavo. Loren atrodydavo, kad, patekęs tarp savo kūrinių, jis kone atgaudavo nekaltybę; tomis akimirkomis jis primindavo tuščią drobę, pasirengusią pradėti naują gyvenimą netrukus užgimsiančiame meno kūrinyje. Kada jie beliptų žemyn, Edas tapdavo jai meilesnis. Jis flirtuodavo su ja, dažnai glaustydavosi prie jos ar netgi demonstruodavo savo styrantį pasididžiavimą. Saugykloje jie dažnai mylėdavosi. Bet šiąnakt Edas nebuvo gerai nusiteikęs. Tai buvo pirmas kartas, kai jis net nebandė jos paimti šiame kambaryje. Negana to, ji jautė jo priešiškumą. Tikriausiai jo mintys dar sukasi apie darbą, ieškojo tam paaiškinimo Loren, svarstydama, ko galėtų griebtis jo dėmesiui patraukti. Šie laikini nesklandumai neatšaldys jos pasiryžimo puoselėti savo santuoką.

Ji tarė Edui:

— Žinai, būdama čia, aš negaliu liautis galvojusi apie Harlemo muziejų ir naująjį vaikų korpusą. Pirmajai parodai mes galėtumėme pasiūlyti savo darbus. Aš galėčiau atrinkti apie penkiolika kūrinių, kurie galėtų būti įdomūs vaikams. Ką tu manai, pavyzdžiui, apie šį Džeikobo Lorenco24 darbą? Jo spalvos ir vaizdiniai turėtų patikti vaikams, argi ne taip?

Loren palaikė iškėlusi paveikslą. Edas pirmiau nužvelgė Loren ir tik tada pasižiūrėjo į kūrinį.

— Man labai džiugu, kad tu pagaliau pradėjai rodyti dėmesį muziejui, — atsakė jis, pernelyg neimdamas domėn Loren klausimo ar pasiūlymo, ir vėl įniko į užrašus ant stelažų su juose saugomų darbų pavadinimais.

Loren pradėjo iš naujo:

— Juo daugiau aš kalbuosi su Tende apie muziejų, tuo aiškesnės darosi mano mintys. Muziejus, vaikai, bendruomenė. Tai toks kilnus reikalas. Ir dirbti kartu su Tende, kuria žavėjausi nuo mažų dienų, man bus nepaprastai malonu.

— Nesuprantu, kodėl tu ja taip žaviesi. Tendė yra puiki, bet nėra jokio reikalo ją taip garbinti. Juk ji nevaikščioja vandens paviršiumi, — Edo tonas darėsi vis piktesnis. Jai net pasirodė, kad šią akimirką jis apskritai nenori jos matyti, tarsi jos buvimas šalia jį erzintų. Jo priešiškumas darėsi nepakeliamas.

— Aš tik norėjau pasakyti, kad Tendė yra legenda. Ji graži ir protinga, ji žino, ko nori. Dar būdama visai vaikas, supratau, kad ji ypatinga. Jos labdaringa veikla daug davė Niujorkui. Ji surinko milijonus dolerių. Galbūt tau tai ir nėra didelis daiktas, bet tai, kad ji priglaudė mane po savo sparnu, domėjosi viskuo, ką aš darau, leido man pasijausti labai ypatingai.

Edas ištraukė paveikslą ir paguldė jį ant stalo. Kalbėdamas jis įdėmiai žiūrėjo į darbą.

— Kartais aš tavęs nesuprantu, Loren. Tendė yra desperatiška, beviltiška atgyvena. Ji neturi jokio moralinio pagrindo ir veikiausiai visomis priemonėmis, įskaitant lipnią juostą ir sąvaržėles, stengiasi gelbėti tą iliuzinį paveikslą, kurį tu esi susikūrusi, — susijuokė Edas iš savo paties sąmojo, taip ir neatitraukdamas akių nuo kūrinio.

Nors ir stojusi į savo draugės pusę, Loren juto, kad Edas ne veltui toks atžarus. Ką gi, pamėgins išsiaiškinti.

— Matyt, tu žinai daugiau apie Tendę negu aš. Nes man tikrai nesuprantama, kodėl tu toks negailestingas. Pastaruoju metu jai ir taip nelengva.

— Aš? Negailestingas? Per Tendę Bruks mano draugas Filas atsidūrė vargšų prieglaudoje; maža to, ji nuvarė jį į kapus su tuo savo apsimestiniu aukštuomenės šlamštu. Ji tik savimi rūpinasi. Jeigu jos velionis vyras nebūtų buvęs toks geras mano draugas, aš dėl jos nė piršto nepajudinčiau, — Edas galiausiai pakėlė akis į Loren.

Loren giliai įkvėpė ir, sukaupusi visas jėgas, tarė:

— Aš paminėjau ją tik todėl, kad būtent ji įkalbėjo mane įsitraukti į muziejaus veiklą. Visiems lendant su paramos prašymais, vaikų korpusas apsaugos mane nuo visų tų maitvanagių ir leis pasilikti laiko darbui.

Noras apžiūrinėti paveikslus jau buvo išgaravęs. Loren atsirėmė į vieną iš stelažų, kad galėtų skirti likusią savo energiją pokalbiui.

— Man vis tiek nesuvokiama, kodėl tu nenori daugiau veiklos, — tęsė Edas. — Ko gi tau bijoti? Juk turi marias laiko. Galėtum padaryti daug gero miestui filantropine prasme. Daug daugiau negu Tendė, nepalyginti. Mes turime užtektinai pinigų, kad nupirktume tau vietą bet kurios šio miesto labdaringos organizacijos taryboje. Tavo Style Channel projektai yra gerai, tačiau, mano nuomone, būtų kur kas naudingiau, jeigu tu užsiimtumei labdaringa veikla.

Ji įžūliai atrėmė šiuos globėjiškus argumentus.

— Aš tau jau sakiau. Aš noriu dirbti. Aš noriu padaryti karjerą. Tai sunku, kai aplinkui tokia gausybė patarėjų. Užbaigusi su Style, noriu pastatyti dokumentinį filmą apie moteris, gyvenančias prieglaudose. Man nepatinka, kai tu bandai įteigti, kad mano darbas nėra svarbus, — Loren pakėlė balsą. Ji nešaukė, bet kalbėjo gerokai garsiau nei visada.

Ne mažiau karščiuodamasis, Edas išrėžė tiesiai jai į veidą:

— Tu nori dirbti? Loren, tai, kad tu dirbi kūrybinį darbą, nėra blogai. Bet pažiūrėkime, kaip tu tai darai? Kyštelėjau ranką šen, kyštelėjau ten. Aš nesu matęs tavęs, klojančios grindinio ar lenkiančios nugarą plantacijose, — jis stabtelėjo, norėdamas atsikvėpti. — Kalbėkime atvirai, Loren, tu net nežinai, kas yra sunkus darbas. Labdaringa...

— Ką? — pertraukė jį Loren. Iki pat šios akimirkos ji nežinojo, kad žmonės gali ne tik matyti, bet ir girdėti raudoną spalvą. Ji pajuto, kaip ją išmušė prakaitas. — Tai tu nemanai, kad aš sunkiai dirbau universitete ar Thomas Industries, kol neprivertei manęs iš ten išeiti? Iki šiol galvojau, kad nemažai prisidėjau prie kompanijos rezultatų, dar prieš mums pradedant dulkintis. Bent jau taip man sakė Denisas, mano bosas. Be to, nejaugi tu nuoširdžiai tiki tuo, kad aš nežiūriu į prodiusavimą rimtai? Aš su malonumu lenkčiau savo nugarą dar labiau, jeigu tik neturėčiau tokios daugybės prakeiktų įsipareigojimų tau!

— Užmiršk tai, — Edas sugrąžino kūrinį atgal į vietą. — Atidėkime tai kitam kartui.

— Aš nesirengiu užmiršti šio pokalbio. Man galima prikišti daugelį dalykų, bet aš tikrai ne diletante. Aš pradedu karjerą naujoje srityje. Tam reikia laiko. Jei atvirai, tikėjausi iš tavęs svaresnio palaikymo, — Loren bandė nusiraminti, bet pasijuto tik dar labiau nusivylusi. Edas dažniausiai būdavo pakantesnis ir gerokai meilesnis. Jis elgėsi su ja taip, tarsi ji būtų išlepinta mergiotė.

— Klausyk, mažyte, dar kartą kartoju, atidėkime tai kitam kartui. Šiandien buvo sunki diena. Aš pavargęs, tu — taip pat. Geriau pakilkime į viršų ko nors išgerti, — Edas visada imdavosi šios strategijos, jiems dėl ko nors susiginčijus. Jis nuolat teisindavosi nuovargiu, persidirbimu, persigulėjimu, tik ne tikraisiais jausmais.

— Aš nesu pavargusi, — atkirto Loren. Jos jausmai buvo įžeisti, ir panikos nuojauta smelkėsi jai į pasąmonę.

Palenkęs galvą, Edas pašnairavo į ją.

— Ei, žinai ką? Tu mane jaudini, kai taip ūmai įsikarščiuoji. Nagi, ateik pas mane, — jis žengė prie jos ir prisitraukė ją artyn, stipriai apkabindamas.

— Tu gali manyti kiek tinkamas, kad žaisti mano jausmais yra labai gudru, bet šį kartą tau neišdegs, — atstūmė jį Loren ir išėjo iš kambario. Edas užrakino saugyklą, įjungė signalizaciją ir greitai nusekė jai iš paskos.

— Atleisk. Aš nenorėjau užgauti tavo jausmų. Tu juk žinai, kad aš tave myliu. Tu — mano mažytė. Niekas negali tavęs paliesti. Ypač Tendė Bruks. Aš įsiimtu, girdėdamas tave lyginantis su ja. Tu jau dabar esi nepalyginti už ją geresnė.

Suminkštėjusi nuo vyro komplimentų, Loren atsileido. Lifte ji jau leido Edui glaustytis, savo didelėmis rankomis lytėti jos klubus, krūtis, spenelius.

— Stop! Durininkai seka mus savo kamerose, — sukrizeno ji.

— Man vis tiek! Tu — mano žmona. Galiu daryti, ką noriu, — pasigirdo jo atsakymas. Jausdama, kaip jos kūnas ima reaguoti į jo bučinius ir glamones, ji apsidžiaugė, kai lifto durys pagaliau atsidarė. Jai nesinorėjo, kad durininkai tai matytų. Be to, ji vis dar dvejojo. Edas pasielgė pernelyg šiurkščiai. Galbūt jam iš tiesų nepatiko jos žavėjimasis Tende, galbūt buvo ir kita priežastis. Įėjęs į svetainę, Edas pastvėrė Loren ranką ir truktelėjo ją laiptų link. Laiptų apačioje jis priglaudė savo lūpas prie josios, padovanodamas jai neapsakomai saldų bučinį, paskanintą švelniu liežuvio sūkuriu jos burnoje. Visas jos pyktis ir nerimas atslūgo; jos kūnas ir siela pasidavė jo prisilietimui, ir ji laikinai pamiršo jo ankstesnį šiurkštų poelgį.

24

Skausmas skrandyje buvo beveik nepakeliamas. Jis sėdėjo ant klozeto žiaukčiodamas, o prakaitas iš pažastų ir nuo kaktos sruvo upeliais. Užsidirbti pinigų neturėtų būti taip sunku, štai ką mąstė Manis, kęsdamas šleikštulį.

Tendė paskambino jam ir pranešė susitikimo su Danos Trip dvasiniu patarėju laiką. Dėl penkių milijonų dolerių verta vieną dieną praleisti ir reabilitacijos centre, mintijo sau Manis. Jis net neįsivaizdavo, kas ten jo laukia.

Kai jie atvyko į itin prabangų reabilitacijos centrą, įsikūrusį 57-osios gatvės ir Medisono aveniu sankryžoje, Manis, tiesą sakant, tikėjosi, kad jo laukia diena, pilna tingių malonumų. Sauna ir masažas buvo kaip tik tai, ko reikėjo jo pervargusiems raumenims. Pastato interjere vyravo šiltos spalvos ir švelnus apšvietimas. Langų nebuvo, o daugybė kvapių žvakių kūrė seksualią, laisvą, raminančią atmosferą.

Manis, Tendė ir Dana — visi kartu sėdėjo laukiamajame ir gurkšnojo šiltą, aitrią arbatą. Vos paragavęs šio užpilo, Manis išsyk pasibjaurėjo nemaloniu jo aromatu ir skoniu. Jis tučtuojau pastatė savo puodelį ant stalo. O štai Dana savo puodelį ištuštino. Tendė, regis, taip pat neturėjo problemų su gėrimu. Abi moterys sužiuro į Manį, ragindamos pasekti jų pavyzdžiu. Vėl pagalvojęs apie pinigus, kuriuos netrukus uždirbs, jis giliai įkvėpė ir springdamas nugurkė viską iki paskutinio lašo. Toga apsigaubusi administratorė palydėjo juos į privačius kambarius, kur jie pasikeitė drabužius į pūkuotus maudymosi chalatus. Manis iš karto pastebėjo, kad šis kompleksas — patiems turtingiausiems. Jis buvo lankęsis tokiuose ištaiginguose sveikatingumo centruose kaip Bliss ir Elizabeth Arden. Tačiau tie nė iš tolo negalėjo prilygti šiai įstaigai. Net ir jo busimųjų penkių milijonų dolerių, ko gero, nepakaktų šiai vietai nupirkti, nors jie neabejotinai ir kilstelėtų jį pasaulio hierarchijoje.

Kai Manis išėjo į bendrą masažo patalpą, Dana jau sėdėjo ten, laukdama jųdviejų su Tende ir masažuotojų. Dana buvo dar ganėtinai išvaizdi moteris, pagalvojo Manis. Ji puikios formos, turint omenyje penkiasdešimt nusidėvėjimo metų. Ji aiškiai rūpinosi savimi, naudodamasi tiek sporto salės, tiek ir chirurgo skalpelio teikiamais privalumais. Ji paaiškino Maniui nenorinti aptarinėti verslo reikalų iki dienos pabaigos, kol visi jie nebus švarūs. Be to, pageidavo pabūti viena su savo mintimis, pasibaigus procedūroms ir prieš pasirodant Šuramui. Kaip pageidausite, ponia. Kad Dana pasirašytų neriboto atlygio sutartį, Manis sutiks būti masažuojamas net ir ištisą dieną ar būti pristatytas kad ir pačiam dalailamai.

Tačiau Manis taip ir nesuprato, kur glūdi Šuramo Alitos apsivalymo metodo esmė. Tendė buvo sakiusi, kad jis visą dieną praleis procedūrose, masažuojamas ir prakaituodamas Danos sąskaita. Bet vadinamasis viso kūno masažas daugiausia koncentravosi pilvo srityje. Po gerų penkių minučių trynimo jo pilve susikaupęs oras pradėjo gurguliuoti. Iš pradžių jis juto tik kylančius karšto oro burbuliukus, po to jį suėmė diegliai. Masažuotoja tęsė trynimą, nereaguodama į Manio protestus ir nusiskundimus.

— Viskas bus gerai. Iš pradžių visada taip būna. Tiesiog atsipalaiduokite, — išgirdo atsakymą.

Dana irgi paguodė:

— Mani, nuėjęs į tualetą, išsyk pasijusi geriau. Tik žiūrėk, kad sėdėtum ten tiek ilgai, kiek prireiks pilnam išsivalymui, kitaip tau reikės pakartoti procedūrą dar ne vieną kartą.

Maniui statė klizmą, o Tendė jo net neįspėjo. Įdomu, ar jai buvo žinoma, kad jiems teks tai iškentėti? Sprendžiant iš jos šaltakraujiško elgesio, jai tai buvo įprastinis dalykas. Jeigu tik Manis būtų žinojęs, kad jo reabilitacija prasidės nuo grupinės klizmos, jis nė už ką nebūtų sutikęs čionai atvykti.

Pagaliau masažas pasibaigė, ir jis galėjo nubėgti į tualetą. Suspėjo pačiu laiku. Bet skausmas raižyte raižė skrandį. Atrodė, kad pilvas pilnas prigrūstas stiklo šukių. Jis negalėjo patikėti, kad leidosi Tendės apmulkinamas ir sutiko dalyvauti šiame nesveikame rituale.

Pagaliau neliko nieko, ką dar būtų galima išstumti iš savo kūno. Nusilpęs ir išsekęs Manis pasuko į kitą procedūrą, tikėdamasis, kad ten jau tikrai galės atsipalaiduoti ir atgauti jėgas. Didžiam jo nusivylimui, kitas užsiėmimas buvo ne poilsis, o joga. Pirmoji mintis, atėjusi jam į galvą, buvo: „Puiku“. Gera mankšta turėtų apmalšinti įsiskaudėjusį skrandį.

Dana su Tende išdarinėjo su savo kūnais ką norėjo, su didžiausiu rimtumu kartodamos instruktoriaus judesius. Manis mėgino juokauti, kad jis esąs alkanas, o kojos atsilakančios jo klausyti. Nei Tendės, nei Danos jo sąmojai nepralinksmino. „Mani, malonėkite susikaupti“, — tepasakė instruktorius.

— Pamėginsiu, — nenoromis pakluso Manis, pagalvodamas, kad visi čia susirinkusieji, išskyrus jį patį, bus kažkiek pamišę. Jis dar kartą turėjo sau priminti, kad auka verta tikslo. Penki milijonai dolerių verti bet kokios beprotybės.

Paskutinė dienos procedūra buvo kolektyvinės jūros dumblių purvo vonios, pagardintos aromaterapija. Visi trys gulėjo visiškai nuogi toje pačioje patalpoje, vienas kito nematydami, nes jų kūnai buvo ištrinti šilta žalia mase. Kai kambarys prisipildė kvapiųjų aliejų ir žolelių aromato, juos užklojo šildomomis elektrinėmis antklodėmis ir liepė taip gulėti dvidešimt minučių.

Po penketo minučių Maniui jau buvo gana. Net ir atsigulus, jam svaigo galva, vėl pasidarė silpna. Kaip šios moterys galėjo iškęsti visus tuos kankinimus be menkiausio cyptelėjimo, jam buvo tiesiog nesuvokiama. Matyt, jos sukurtos iš kitokios medžiagos — kietos ir stiprios. Tiesą sakant, apsivalymo procesas labiau panėšėjo į ištvermingumo testą, kurio, Manis buvo šventai įsitikinęs, neišlaikys. Dar vienos idiotiškos procedūros ar gėrimo jis nebūtų ištvėręs. Jam reikėjo maisto. Tą akimirką jis nieko nenorėjo labiau už storą mėsainį ir didžiulę bulvyčių porciją. Vis toji Tendė su savo prakeiktomis idėjomis. O ką, jeigu jis spjautų į viską? Jis žinojo atsakymą. Dana nepasirašytų neriboto atlygio sutarties, jeigu Manis neištvertų apsivalymo. Apskritai, kas jis toks mano esąs, mėgindamas prasibrauti į aukščiausią lygmenį? Juk jis viso labo tėra pardavėjas. Jis jau buvo bepradedąs manyti, kad tokį gyvenimą, koks paprastas šis būtų, jam bus skyręs pats likimas. Manio mintis nutraukė darbuotojo balsas, paraginęs nusiprausti žalią purvą ir pasiruošti priešpiečiams, per kuriuos prie jų prisijungsiąs ir pats Šuramas Alita. Maistas!

Manis tikėjosi ištaikyti progą pasikalbėti su Tende vienu du, norėdamas sužinoti jos nuomonę apie šį vaidinimą, bet ji visą laiką buvo su Dana ir nė ženklu neišsidavė mananti tą patį, ką ir Manis. Jis negalėjo atsistebėti jos sugebėjimu apsimesti nuoširdžiai pasinėrusią į procesą. Dana turbūt jau manė, kad bus Tendę užbūrusi tokio pobūdžio gydymu su dvasine pakraipa. Tendė puikiai mokėjo vaidinti įvairius vaidmenis. Maniui norėjosi tik vieno — eiti namo.

— Šuramas. Palaiminimas, — Dana nusilenkė, taip išreikšdama didžią savo pagarbą guru, kuris, Manio didžiam nustebimui, pasirodė esąs ne tik vakarietis, bet ir šešių pėdų ūgio vidutinio amžiaus išvaizdus vyras, besipuikuojantis kuo dailiausia,’ bene keturis šimtus dolerių kainavusia šukuosena. Sprendžiant iš ryškaus akcento, jis buvo šimtaprocentinis niujorkietis gergždžiančiu rūkoriaus balsu. Bet Dana arba nematė šio vyro apgaulės, arba buvo visai išsikrausčiusi iš proto, trokšdama tikėti bet kuo.

— Mano Dana. Kaip praėjo apsivalymas? — kreipėsi jis į visus, sėsdamas prie stalo, padengto keturiems asmenims.

— Be galo maloniai, — plačiai nusišypsojo Dana. Ji iš tiesų atrodė žvali ir visa švytinti. Užtat Manis tikrai nešvytėjo. Jis veikiau atrodė išblyškęs ir jautėsi dehidruotas. Jis bandė gerti vandenį po kiekvienos procedūros, bet vandens buvo vis negana.

— Šuramai, prašau susipažinti su mano drauge Tende ir jos draugu Maniu, — Dana ištiesė abi rankas į Manį ir Tendę nelyginant Vana Vait, rodydama į Laimės ratą.

— A, Tendė, kaip malonu jus matyti. Dana apie jus pasakojo tiek daug gero, — pradėjo Šuramas, bemaž flirtuodamas. Turbūt jis buvo vienas iš tų apsimetėlių guru, miegančių su visomis savo garbintojomis, toptelėjo Maniui.

Šuramas pasisuko į Manį:

— O jums ar patiko apsivalymas?

Kaipgi ne, labai ironiška, pagalvojo Manis. Jo pilvo raumenys iki šiol buvo įtempti nuo ryto dieglių.

— Tiesą pasakius, gyvenime dar nebuvau patyręs nieko panašaus. Ir turiu pripažinti, kad dabar esu daug švaresnis nei buvau ateidamas čionai šį rytą, — Manis susijuokė, stengdamasis palaikyti skaidrią nuotaiką. Šuramas valandėlę patyrinėjo jį akimis ir tada nusikvatojo kartu su juo. Pasekusi mokytojo pavyzdžiu, nusijuokė ir Dana. Tendė nutaisė kvailą šypseną, tačiau jos akyse Manis išskaitė grasinimą: „Tik pamėgink suardyti man šį sandorį“. Manis kuo puikiausiai suprato, ką ji norėjo tuo pasakyti.

Priešpiečiai Maniui neatrodė sotūs. Jiems atnešė sultinio, o tiksliau — karšto vandens su kalendros, baziliko ar kitokio sunkiai atpažįstamo augalo prieskoniu, ir salotos lapą su citrina. Dar patiekė vandens su citrinos griežinėliu. Manis buvo išbadėjęs ir nepatenkintas. Jam reikėjo tikro maisto. Jis išbuvo šioje sanatorijoje šešias valandas ir prisižiūrėjo užtektinai Danos ir jos kuoktelėjusio guru, kuris nuo pat prisistatymo nepasakė nė žodžio. Sekdama jo pavyzdžiu, Dana taip pat nekalbėjo; nerdamasi iš kailio, nekalbėjo ir Tendė. Iš Tendės žvilgsnių Manis suprato, jog būtų geriau, kad ir jis laikytų burną užčiauptą.

Baigęs užkandžiauti, Šuramas paprašė Manį parodyti dokumentus, kuriuos Dana turėjo pasirašyti. Manis atsiprašė ir skubiai nubėgo į persirengimo kambarį atsinešti sutarties, kurią buvo surašęs kartu su Tende, ir įgaliojimo. Šuramas pasklaidė popierius, pašnibždomis tarstelėjo kažką Danai ir paliko kambarį. Metęs žvilgsnį į Tendę, Manis išsyk suprato: dar bent truputis nežinios, ir jos fasadas ims trūkinėti. Dana neilgai juos kankino. Anot jos, Šuramas pajuto, kad tarp Tendės, Manio ir josios tvyro gera energija. Jai buvo leista pasirašyti. Neabejotinai, jis buvo apsimetėlis, jei manė, kad Tendė skleidė gerą energiją. Tačiau Tendė juk tikra profesionalė, priminė sau Manis.

Dana pasirašė visose Manio nurodytose vietose, beveik neskaitydama. Akivaizdu, kad Šuramo palaiminimo jai pakako. Turėdamas sutartį rankoje, Manis nuskubėjo persirengti. Jis taip troško palikti šią sveikatingumo citadelę, kad net neišgirdo perspėjimo valgyti tik lengvą maistą ir sultinį. Nudrožė tiesiai į artimiausią McDonald’s. Vos spėjęs sukirsti savo išsvajotąjį mėsainį su bulvytėmis, jis vėl pajuto pykinimą. Tik šįsyk skausmas Manio neišgąsdino. Pirmasis jo plano — iš nekilnojamojo turto brokerio tapti namų statytoju — punktas buvo įvykdytas. Sutvirtinti šią neribotų galimybių sutartį parašais nebuvo taip jau sunku. Dabar beliko suvystyti Loren.

25

Kas būtų galėjęs pagalvoti, kad vieną dieną mažoji Loren Martin galės sau leisti įsigyti turto už keturiasdešimt milijonų dolerių?

Ir štai ji, Loren, apžiūrinėja penkių aukštų prieškarinį pastatą, kurį ketina nupirkti muziejui, kuris bus pavadintas jųdviejų su vyru vardais. Tačiau, užuot buvusi pakilios nuotaikos, ji juto didelę baimę ir tuštumą. Net ir sutikusi atlikti visą darbą, susijusį su pastato pirkimu, išnuomojimu ar perleidimu muziejui ir vaikų programų organizavimu, Loren vis tiek nesijautė savo pačios gyvenimo šeimininkė. Kaip ji čionai pateko? Nepaisant visų jos pastangų išvengti laiko ir energijos švaistymo pašaliniams reikalams, ją vis tiek pririšo prie šio muziejaus. Tiesa, Loren įvertino ir privalumus: ji turėsianti galimybę dirbti su savo idealu — Tende Bruks. Be to, ji bent jau galėsianti gerai jaustis: ji padėsianti Harlemo vaikams, būsimoms kartoms.

— Loren, susipažink, tai ekspertizės specialistas Čarlzas Dagitas. Aš sutikau jį, jau apžiūrinėjantį pastatą iš vidaus, — Manis visada toks paslaugus. Jis buvo daugiau nei brokeris — jis buvo jos palydovas, dizaineris, pagalba ir atrama — viskas, ko Loren reikėdavo tą akimirką. Retėjant draugų būriui, ji jautėsi itin dėkinga Maniui už džentelmenišką pietiečio draugiją.

Ekspertas pranešė:

— Misis Tomas, pastatas gana geros būklės. Tėra keletas dalykų, į kuriuos norėčiau atkreipti jūsų dėmesį. Aš viską surašysiu ataskaitoje, tačiau prieš tai norėčiau parodyti jums rūsį. Ten neseniai būta tikro potvynio.

— Tai nėra gerai. Mums būtinai reikalingas rūsys meno kūrinių saugyklai. Jeigu egzistuoja bent menkiausia tikimybė, kad rūsyje saugomi darbai galėtų būti apgadinti, mes būsime priversti susirasti ką nors kita.

Misteris Paslaugusis netruko pasisakyti:

— Pernelyg dėl to nesijaudinčiau, Loren. Sienas visada galima užsandarinti ir apsaugoti.

— Žinoma, sienas galima apsaugoti, bet aš tik parodysiu jums, su kuo turite reikalą, — neatlyžo ekspertas.

Jiems įėjus į vidų, Marūs įteikė Loren pastato planą. Pirmajame aukšte buvo didžiulės komercinės paskirties salės. Milžiniškoje atviroje erdvėje su aštuoniolikos pėdų aukščio lubomis, dekoruotomis originaliais dentikulais ir gėlių bei cherubinų lipdiniais iš gipso, Loren nejučia pradėjo vaizduotis muziejų. Lipdama laiptais, mintyse ji jau matė patalpą, skirtą vaikų menui. Čia bus įrengta ir interaktyvi ekspozicija. Viršutiniuose aukštuose buvo gyvenamieji butai. Jie suteiks muziejui artumo bendruomenei įvaizdį, bent jau iš pradžių. Nuomos pinigai teks muziejui. Erdvė buvo ideali. Bet jeigu rūsyje būta vandens, tai jau rimta problema. Tarsi perskaitęs jos mintis, inspektorius pasiūlė jiems nusileisti žemyn.

— Matote šią baltą žymę? Vanduo buvo pasiekęs tokį lygį ne anksčiau, kaip prieš šešetą mėnesių, — jis parodė ant sienos baltą brūkšnį, boluojantį maždaug juosmens aukštyje.

— Nejaugi vanduo buvo pakilęs taip aukštai? — suabejojo Loren.

— Tikrai taip, ponia, — pasigirdo jo atsakymas.

— Bet juk sienoms ir grindims sandarinti galima panaudoti specialų hermetiką? Arba pertinkuoti sienas ir išlieti ant grindų naują betono sluoksnį? — paklausė Marūs.

— Defektų šalinimas nėra mano specializacija. Tai galbūt ir įmanoma, bet viskas priklauso nuo aplinkybių. Jeigu vanduo prasigrauš pro pamatą, jis netruks suardyti ir naujai išlietą betoną. Turėtumėte nuolatos ir atidžiai stebėti užsandarintą vietą.

— Bet juk ši problema išsprendžiama, — spyrėsi Manis.

— Regis, taip, — gūžtelėjo pečiais ekspertas.

Ekspertui išėjus, Loren su Maniu pasiliko pirmajame aukšte. Loren bandė įsiminti interjero detales.

— Aš tavimi taip didžiuojuosi, mis Loren, — nepašykštėjo komplimento Manis. — Aš manau, kad tai idealus tramplinas tavo karjerai.

— Nejaugi? — ironiškai atsakė ji. — Beje, kodėl tu niekada nekalbi apie savo tramplinus? Įdomu, koks gi tramplinas būtų idealus tau? — Jai iki gyvo kaulo buvo įkyrėję aplinkinių patarimai, ką ji turėtų daryti, kai tuo metu ji ir pati turėjo savo planą, kuris jau pradėtas įgyvendinti. Tačiau ji nė neįsivaizdavo, kad santuoka galėtų pavirsti tokiais tvirtais gniaužtais.

— O, aš tik smulkus nekilnojamojo turto brokeris, man nereikalingas tramplinas, — pajuokavo Manis su jau įprastu nusižeminimu.

— Tavo apsimestinis kuklumas visai nejuokingas, — atsikirto Loren, jiems išėjus iš pastato ir pasukus link šoferio vairuojamo džipo. Manis liepė vairuotojui grįžti atgal į Loren rajoną, iki 63-iosios ir Medisono aveniu kampo.

— Eime į Bilboquet, — pasiūlė jis Loren. — Aš jaučiuosi taip, lyg mes turėtumėme tai atšvęsti.

— Atšvęsti? Atšvęsti ką? Iš kur tu žinai, kad ji priims mūsų pasiūlymą?

— Aš tiesiog nujaučiu, kad viskas bus gerai. Tu pirksi šį pastatą. Aš žinau, kad šis sandoris pavyks.

— Nesuprantu, kaip tu gali būti tuo tikras? — paklausė Loren, žiūrėdama į Parko aveniu, kurios tuščias, šiukšlėmis užverstas aikšteles ir apleistus pastatus užkaltais langais pamažu keitė prašmatnių, išpuoselėtų gyvenamųjų namų kvartalai ir išlaižytos gatvės.

— Aš tiesiog esu įsitikinęs, — atsakė jis šypsodamasis.

26

Manis sėdėjo pretenzingai dekoruotoje svetainėje. Iš miegamojo sklindantys komiški garsai vertė jį jaustis nesmagiai. Jis tik nujautė, kad prakeiksmus svaidantis balsas buvo Edo, nors gomuriniai garsai ir nesiderino su tuo Edo įvaizdžiu, kokį Manis buvo susidaręs iki tol, ir, be abejo, prieštaravo viskam, ką Manis buvo anksčiau girdėjęs iš Edo lūpų. Manis dabar pyko ant savęs, kuriam galui jis sutiko, paklausė Alisijos, užuot palaukęs apačioje, kol ji užbaigs savo aistringą atsisveikinimą su Edu. Bet kai Manis paskambino jai ir pasakė, kad laukia apačioje, ji primygtinai reikalavo, kad šis pakiltų į viršų. Su pasišlykštėjimu jis suvokė, jog ji sąmoningai norėjo pasipuikuoti savo santykiais su Edu.

Po penkiolikos minučių Edas įplaukė į fojė. Maniui pasirodė, kad Edas net nepastebėjo jo, sėdinčio ant miniatiūrinės Liudviko XV laikų kėdės priešingame kambario kampe. Edas, vis dar šiltas, taisėsi kaklaraištį prieš veidrodį paauksuotais rėmeliais. Juokinga, mąstė Manis. Nors Edas ką tik dulkino savo meilužę savo žmonos geriausio draugo akivaizdoje, kažkodėl būtent Manis jautėsi taip, tarsi norėtų prasmegti skradžiai žemę. Edas darė tokį poveikį žmonėms. Manis net neabejojo, kad Edas suvokė savo autoriteto galią ir elgėsi su likusiu pasauliu nelyginant piemuo su savo avimis. Juk ne kas kitas, o jis pats privertė Manį išduoti Loren. Jis nesvyruodamas pūtė miglą Maniui į akis apie tai, kokia puiki, sunkiai dirbanti mergina yra Alisija, kuriai jis tik stengiasi padėti. Taip, ji dirbo sunkiai, tas tiesa. Jos kūnas dirbo labai sunkiai, kai ji dulkindavosi su Edu. Edui atsigręžus, Manis tik nukreipė žvilgsnį į šalį. Trumpam jo akyse šmėstelėjo nuostaba, tačiau netrukus veidas vėl atgavo įprastinę ramybę. Jis tarė:

— Sveikas, Mani.

Manis atsakė į pasveikinimą.

— Loren buvo sužavėta Sugar Hill Building. Kokia ten dabar padėtis?

— Misis Trip priėmė fondo pasiūlymą, — sumelavo Manis. Danai nebuvo pateiktas joks Edo ir Loren fondo pasiūlymas. Manis tik informavo Daną, kad ji gali būti rami dėl savo geidžiamų trisdešimties milijonų dolerių.

— Puiku, puiku, — pakartojo Edas, sagstydamasis apsiaustą. — Šis projektas turėtų sudominti Loren.

„Tam, kad tu tada galėtumei netrukdomas tvarkyti savo draugužę“, — vos nepasakė Manis, tačiau laiku prikando liežuvį. Edas nebuvo kvailas. Jis užsiminė apie didįjį nekilnojamojo turto sandorį neatsitiktinai, norėdamas priminti Maniui, kad šis gali bet kurią akimirką jo netekti, jeigu nebus diskretiškas su Alisija.

— Aš turiu bėgti į kitą susitikimą. Pasikalbėsime vėliau, — mestelėjo Edas per petį, jau eidamas pro duris.

Manis neapsiriko, Edas pasakė: „Turiu bėgti į kitą susitikimą“. Vadinasi, tai, ką jis ką tik išdarinėjo su Alisija, buvęs verslo susitikimas. Nejaugi jis laiko Manį visišku idiotu? O gal — tiesiog pastumdėliu, kuriam galima šnekėti bet ką? Manis juk pats sutiko tapti Edo nepadorių reikalų patikėtiniu. Akimirką Manis suabejojo, ar tik nebus atsidūręs kvailio vietoje, deja, daugiau laiko apmąstymams jis neturėjo.

Alisija pusnuogė įsiveržė į svetainę. Buvo ką tik iš dušo, dėvėjo tik aptemptas velvetines kelnes ir rusvą šilkinę liemenėlę.

Kol ji per galvą tempėsi baltus lykros marškinėlius, Manis gavo pasigėrėti jos banguojančiais pilvo raumenimis ir pūpsančiais bicepsais. Ji kvepėjo taip, lyg būtų ką tik išsitrynusi Zest, bet joje vis tiek buvo kažkas nešvaraus. Tai, ką ji ką tik išdarinėjo su Edu, Manį nepaprastai šokiravo. Jis nužvelgė Alisiją ir pamėgino suvokti, kas gi joje buvo tokio išskirtinio. Gal kreivos lūpos ir tvirtas smakras? O gal žalia gumelė, kuria ji suimdavo savo šlapių plaukų sruogas į uodegą? Ją lyg ir galėjai laikyti gražia, tačiau kažkas tame grožyje buvo apgaulinga, netikra. Netašyta mergelė, ir tiek. Loren buvo nepalyginti klasiškesnė ir gražesnė. Ką Edas sau galvojo? Kodėl jis rizikavo amžinai prarasti Loren dėl kažkokios Alisijos? O Manis? Ar tik jis pats nerizikavo jos prarasti?

— Sakiau, kad jus susirasiu, — pradėjo Alisija, kažkaip kvailai nusišypsodama. Ji avėsi zomšinius aukštakulnius batelius. — Tai aš liepiau Edui su jumis susisiekti.

Manis nepraleido pro ausis jos įsakmaus tono. Jis dar kartą pažiūrėjo į laikrodį ir pastebėjo, kad jie jau trisdešimt minučių atsilieka nuo grafiko.

— Mes mažumą vėluojame į pirmąjį pasimatymą. Man nepavyksta susisiekti su brokeriu mobiliuoju, tad pats laikas būtų judintis, — pasakė Manis, kiek galėdamas lipšniau. Iš to, kaip ji perkreipė veidą ir išsprogino akis, galėjai pamanyti, kad Manis ką tik paskutiniais žodžiais išplūdo josios mamytę.

— Judintis? Judintis? — suspigo ji plonu balseliu. — Mano vyras pasirengęs mokėti tris milijonus dolerių už butą, ir tu liepi man judintis? Aš nesu kvailė. Edas man minėjo, kad nekilnojamojo turto rinkoje dabar štilis. Po galais, kad ir kas jie tokie būtų, tegu laukia nors ir visą dieną — juk mes — potencialūs pirkėjai.

Manis giliai įkvėpė.

— Jūsų valia, panele. Neketinau jums daryti spaudimo.

— Hm, aš irgi nemanau, kad būtum turėjęs tokių ketinimų, — iš didelio zomšinio krepšio išsitraukusi pakelį cigarečių, ji prisidegė vieną.

Šokėja Alisija rūkė. Tai buvo tas pats, kaip matyti rūkant ilgų distancijų bėgiką. Kaip šlykštu. Manis stebėjo ją, besimėgaujančią Marlboro Light dūmu. Vienu metu ji jam pasirodė daug senesnė negu dvidešimt dvejų metų. Maniui buvo žinoma, kad ją, kaip ypatingų gabumų šokėją, ištraukė iš Komptono geto. Jis bandė įsivaizduoti, kaip jos gyvenimas turėjo atrodyti iki tol. Jos atšiaurus žvilgsnis bylojo, kad buvo mačiusi daug daugiau, nei dauguma žmonių galėjo numanyti. Tame tamsiai rudų akių žvilgsnyje buvo kažkas pažįstama — kažkas, ką ir pats matydavo veidrodyje, ko ir pats taip nemėgo.

Neskubėdama ir su pasimėgavimu pripildžiusi savo plaučius dūmų, Alisija prisiartino prie Manio ir įžūliai nužvelgė jį, lyg norėdama susikauti.

— Verčiau jau mestum lauk tą nepatenkinto nigerio išraišką. Nieko tu neapgausi. Tu ir aš — abu esame vieno kraujo, — pareiškė ji.

— Ką jūs pasakėte? — tokiems įžeidinėjimams Manis nebuvo pasirengęs. Tiesa, jis sutiko padaryti Edui paslaugą, bet toji paslauga anaiptol nereiškė, kad jis sutinka būti boksininko kriauše šiai padugnių žiurkei. Jam buvo nusispjauti į tai, kad ji — primabalerina.

— Man atrodo, mes abu gerai žinome, apie ką aš kalbu. Tu sėdi čia, žiūrėdamas į mane taip, lyg būtum daug geresnis. Lyg aš būčiau neverta tavo dėmesio, mat ponas yra toks kilmingas, prisiplakęs prie šitų turtuolių. Tik štai kas, berneli: užtenka užmesti akį į tave vos kelioms sekundėms, kad suprastum, jog tu nesi vienas iš jų.

Manis negalėjo patikėti tuo, kad ši mergina jį kiaurai permatė. Ir ką ji galėjo žinoti apie jį, išskyrus tai, ką girdėjo iš Edo? Be to, ką jis jai padarė, kad užsitraukė josios rūstybę?

— Klausykite, aš čia esu tam, kad aprodyčiau tamstai vienokį ar kitokį būstą. Jeigu aš jums nepatinku, galime viską atšaukti.

— O man atrodo, kad tai aš tamstai nepatinku. Edas man sakė, kad pats esi jo žmonos draugas. Ir dabar dėbsai į mane taip, lyg būčiau kažkuo tau prasikaltusi. Jeigu Loren nebūtų tokia nerangi ir pasirūpintų savo tėvelio poreikiais, jis nebėgiotų man iš paskos. Taigi nežiūrėk į mane taip, lyg aš būčiau dėl visko kalta. Edas Tomasas pats mane kabino. Tai Edas privertė mane čionai atsikraustyti. Dabar supranti? Jis pats mane susirado, o aš tik duodu jam tai, ko jam negali duoti jo žmona, tavo draugė, — Alisija kalbėjo taip, lyg Manis būtų asmeninis Loren sekretorius, kuriam liepta viską žodis į žodį perduoti Loren.

— Taip, kadangi jau išėjo iš kalbos, Loren iš tiesų yra mano draugė. Bet tai, ką jūs išdarinėjate su Edu, yra jūsų reikalas.

— Reikalas, iš kurio būtų ne pro šalį pasipelnyti. Čia — žmonos draugas, čia — jau nebe draugas, manau, kad supratau. Tu nė kiek ne kitoks negu aš.

Be jokių abejonių, Alisija provokavo Manį, bet jis nesileido įsiutinamas:

— Išeitų, kad jūs jausitės nesmagiai, ieškodama būsto drauge su manimi, nes aš esu Loren draugas? Ar tai norėjote pasakyti?

Alisija palinko taip arti Manio veido, kad jis galėjo užuosti šlykštų tabako tvaiką iš jos burnos.

— Patarnaujama aš niekada nesijaučiu nesmagiai, — iškošė ji.

Štai taip! Manio kumštis nejučia susigniaužė. Jis įsigrūdo jį į mėlyno šilkinio švarko kišenę. Šita kekšė pati prašėsi nudaužiama. Manis šiaip taip susivaldė. Nejaugi jis ją dar lydės po to, kai ji šitiek prišnekėjo?

O jai vis dar buvo negana:

— Vienintelis skirtumas tarp manęs ir Loren yra tas, kad ji prieš savo pavardę rašo „misis“ ir „MBA“ po jos. Na, dar turi keletu dolerių daugiau.

Jai užteko įžūlumo išspausti šypseną bisui:

— Na, ką gi, ponas pasiruošęs rasti man mano pilį?

Ir kokiems galams jis čia atsitrenkė? Mėgindamas nusiraminti, Manis pagalvojo apie tai, kaip atrodys jo namas po remonto. Niekas su juo taip nesielgs, kai jis turės krūvą pinigų. Bet prieš tai teks paaukoti dar dalelę paties savęs, idant galėtų susimokėti duoklę aukštuomenei.

27

Roksė Nikson sėdėjo Tendės svetainėje, vos spėdama užsirašinėti draugės mintis, kurias šioji žėrė be perstojo.

— Tendė Bruks inicijavo meno atgimimą Harleme, JAV, įsteigdama naują vaikų korpusą prie Harlemo muziejaus, — tai pasakiusi, Tendė atsistojo. Jos rankos buvo paruoštos skrydžiui, energija liejosi per kraštus. — Skamba visai neblogai, ar ne?

Roksė pakėlė akis nuo sąsiuvinio.

— Tai puiki galimybė tau. Man patinka mintis, kad nuo šiol tu dirbsi Harlemo vaikų labui. Mes galime visa tai susieti su tavo ligtoliniu darbu su moterimis ir vaikais, pažymint, kad tu visą laiką kryptingai siekei šio tikslo.

— Nuolat lėšų stygiaus kamuojamo muziejaus galimybės praeityje būdavo labai ribotos. Tačiau šiandien, daugiausia gerų mano draugų Tomasų dėka, mes galime įgyvendinti tai, ko aš taip troškau ilgus metus — atidaryti nuolatinę ekspoziciją vaikams. Gali mane pacituoti šioje vietoje.

Tendė nusijuokė. Dabar ji gaus daugybę progų savo laimėjimams muziejuje nušviesti, nepalikdama vietos publikacijoms apie Loren. Loren, šiaip ar taip, nemėgo viešumos, bent jau pati taip teigė.

Reikalai taisėsi. Tendei pasirodė ironiška, kad tas pats muziejus, kuriam ji atidavė tiek daug metų, tūkstančių tūkstančius dolerių ir nesuskaičiuojamą galybę darbo valandų, taps tuo katalizatoriumi, kuris sugrąžins ją atgal į gyvenimą.

— Aš išsiuntinėsiu užklausas į Essence, Glamour, W, Toum & Country ir Vogue. Be to, manau, kad vietos laikraščiai ir žurnalai, pavyzdžiui, The New York Observer ar New York, idealiai tau tiktų. Pagalba vaikams ir skurstančioms bendruomenėms — visada gera tema. Visi gerai jaučiasi. Visi gerai atrodo. Net neabejoju, kad mūsų straipsnis bus išspausdintas, — pakiliai kalbėjo Roksė, be perstojo kažką užsirašinėdama.

Tendės mintys ginė viena kitą.

— Nuotraukoje aš turėčiau būti pavaizduota apsupta rajono vaikų, kartu su visais besiterliojanti prie kokio nors meninio projekto. Aš noriu sudaryti įspūdį, kad ne tik aukoju savo pinigus ir laiką, bet ir pati įsitraukiu į darbus. Na, pati žinai, nebijau purvintis rankų ar panašiai. Skaitytojai pasigardžiuodami kerta tokius dalykus.

— Puikiai sugalvota! — pagyrė Roksė, nebesuspėdama visko užsirašinėti.

Šie metai buvo sunkūs. Bet sunkumai užgrūdina, mąstė Tendė. Ji vėl jautėsi stipri. Nors gyvenimas pateikė jai keletą kliūčių. Likdama ištikima savo principams ir instinktui, Tendė dar kartą prasibrovė į viršūnę. Niekas ir šįkart negalėjo jos sustabdyti.

28

Manio telefonas sucirpė, kai jis buvo bepradedąs antrą setą pilvo presui — pratimų, skirtų šiems raumenims, jis nepraleisdavo net ir labiausiai alinančios treniruotės metu. Manis jau buvo bekeliąs į viršų kojas, kurias Loren buvo pasirengusi spausti žemyn. Nenuleisdamas kojų ant žemės, jis pakeldavo ir nuleisdavo jas dvylika kartų. Jis negalėjo pakęsti vyrų, kurie, perkopę į ketvirtąjį dešimtmetį, užsiaugindavo kretantį riebalų maišą sterblėje. Tai buvo tolygu mirčiai. Staigiu judesiu Manis išsitraukė telefoną iš po rankšluosčio.

— Tikiuosi, šįkart nesiruoši atsiliepti? — pasiteiravo Loren. — Atsitempei mane iki pat savo sporto salės, o dabar, užuot sportavęs, visą laiką kalbiesi telefonu.

Manis nepaisė Loren pastabų. Jam buvo gėda prisipažinti, kodėl jis taip nekantravo atsiliepti į skambučius. Jis laukė žinios iš Trentono. Jo draugas esą tiek daug prisigėrė, kad buvo priverstas nakvoti pas bičiulį. Manis buvo susirūpinęs. Nors ir pačios Loren santykiuose netrūko įtampos, Manis niekam nemėgo rodyti savo nepasitikėjimo. Jis manė, kad dalis jo žavesio buvo kaip tik tai, kad jis visada sugebėdavo suimti save į rankas. Iš ilgos darbo patirties Manis žinojo, kad niekam nepatinka klausytis svetimų problemų. Visada geriau būti klausytoju negu verkšlenančiuoju. Be to, jis nemėgo atrodyti nuo ko nors priklausomas, nors ir dirbo paslaugų versle. Jis buvo per daug išdidus, jog pripažintų, kad jo draugo dingimas sudirgino jį nelyginant narkomaną, negavusį jam taip reikalingos dozės.

Manis nekantriai atšovė telefono dangtelį, tikėdamasis išgirsti gergždžiantį Trentono balsą. Jo viltims nebuvo lemta išsipildyti.

— Ei, Mani! — išgirdo ragelyje Kofi balsą.

Manis taip pat entuziastingai atsakė į jos pasveikinimą ir leido jai kalbėti, vildamasis, kad ši eis tiesiai prie reikalo. Dažniausiai ji taip ir darydavo, kadangi būdavo be galo užimta, būdama aukštuomenės dama, filantrope ir panašiai.

— Mums su Derilu labai patiko butas Olympic Tower pastogėje, bet, kaip minėjo Ničė, prieš priimdami galutinį sprendimą, mes norime parodyti jį aiškiaregei.

— Kada? — Manis net nesivargino pasiteirauti apie aiškiaregę. Manis jau pasižinojo su jų asmeniniu fotografu, biografu ir feng šui specialistu. Jo jau nestebino Rėjų patarėjų sąrašas.

— Dabar, — atsakė Kofi.

— Ar negalėtumėme atidėti šio patikrinimo popietei arba pavakarei? — pasiūlė Manis, beveik patikėjęs, kad ji iš tiesų nekantrauja kuo greičiau sudaryti šį sandorį.

— Ne, vakare mes rengiame labdaringą madų šou Skaitydami mokomės. Be to, nejaugi tu pats neateisi pasižiūrėti į savo vyrą?

— Į savo vyrą? Trentoną? — Manis sumišo.

— Na, taip, juk jis irgi dalyvauja.

— O, taip, taip, teisingai. Buvau visai užmiršęs. Nesu tikras, ar man pavyks suspėti, — sumelavo Manis, puikiai žinodamas, kad jis nieku gyvu nepraleis galimybės apsilankyti šou, į kurį Trentonas net nesiteikė jo pakviesti.

— Pasistenk, aš tave labai kviečiu. Mano asistentė paskambins tau vėliau ir užsirašys reikiamus duomenis. Beje, gal galėtumei atsivesti ir Loren Tomas? Mes išsiuntėme jai pakvietimą, bet aš nesu tikra, ar ji gavo jį. Vadinasi, buto apžiūrą atidedame rytojui?

— Gerai, susiskambinsime ryte ir sutarsime laiką, — Manis atsisveikino ir, netaręs Loren nė žodžio, tęsė treniruotę. Aišku, Kofi norėjo, kad Manis atsivestų Loren. Misis Loren Tomas buvo iš pačių aukščiausių sluoksnių ir vien tik jos dalyvavimas pas Rėjus suteiktų jų neabejotinai urbanistinio stiliaus renginiui daugiau solidumo. Bet Manis neužsiminė jai apie renginį. Jis nenorėjo, kad ten dalyvautų jam artimi žmonės, jeigu tarp jo ir Trentono kiltų kokių nors nesutarimų.

Loren ant gretimo kilimėlio darė atsilenkimus. Maniui pratimai jau nerūpėjo. Jis norėjo žinoti, kur buvo Trentonas ir kodėl jis jam nepranešė apie savo dalyvavimą Kofi ir Derilo madų šou.

— Mani? Mani?

— Taip.

— Tu gerai jautiesi? — paklausė Loren; prakaitas upeliais sruvo jos smilkiniais.

— Puikiai, — Manis nutaisė šypseną. — Tik vis tie išprotėję klientai. Pažįsti Kofi ir Derilą Rėjus? Dabar jie nori atsivesti aiškiaregę. — Koks mažas tas Niujorkas, pamanė Manis: butas, kurį norėjo įsigyti Kofi ir Derilas, buvo visai šalia Loren vyro meilės lizdelio.

Loren sustojo.

— Aiškiaregę?

— Tau nepasigirdo, — atsakė Manis išsiblaškęs. Jo mintys vis dar sukosi apie Trentoną.

— Kam?

— A?

— Kam jiems prireikė aiškiaregės?

— Net nepaklausiau. Aš tik džiaugsiuosi, kai jie pasirašys dokumentus.

— Ar Tendė tau nesakė, kad jie mažumą trenkti?

— Taip, sakė. Turbūt man reikėjo jos paklausyti, — Manis jautėsi pavargęs, nors tik prieš valandą buvo prarijęs keturias Diet Fuel energetines piliules. Jam būtinai reikėjo pamatyti Trentoną. Jis staigiai pašoko, palikdamas Loren ant kilimėlio:

— Eime prie staklių.

Loren keistai pasižiūrėjo į jį:

— Tu tikrai gerai jautiesi?

Ne, jis nesijautė gerai. Jam vaidenosi Trentonas kito vyro glėbyje. Dar blogiau: jį kankino kaltės jausmas dėl Edo, apgaudinėjančio Loren, ir to vaidmens, kuris šioje melodramoje atiteko jam pačiam. Keista, kaip žmogus gali būti toks abejingas kitų skausmui tol, kol tas skausmas nepaliečia jo paties. Nejaugi toks egoizmas būdingas visai žmonijai, klausė savęs Manis? O gal tik niujorkiečiams? Dėl vieno dalyko Manis buvo tikras: jis tapo tikru niujorkiečiu, o argi tai ir nebuvo jo tikslas? Nebūti tuo kaimo bernu išaugtomis kelnėmis ir nesveikais pageltusiais dantimis. Tapti vienu iš jų, pietauti už vieno stalo kartu su afroamerikiečių elitu.

Manis ištiesė ranką Loren ir padėjo jai atsistoti. Tylėdami jie pasuko prie staklių pro būrį juodaodžių gėjų, kurie nuolat rinkdavosi Harlem International sporto klube. Manis čia sportavo jau daugiau nei dešimtmetį. Tačiau šįsyk jis beveik nepastebėjo jų žvilgsnių. Jo mintys buvo toli nuo šių meilučių, atsispindinčių įmantriose veidrodinėse vitrinose. Jis net negalėjo dorai pasimėgauti savo laimėjimu, įkalbėjęs Loren ateiti pasimankštinti kartu su juo, kad galėtų pasipuikuoti savo draugų gėjų akivaizdoje, kurie tiesiog dievino turtingas, gražias Aukštutinio Ist Saido moteris.

— Kai bus baigta su Sugar Hill Building, galbūt tau vertėtų pagalvoti apie naują pašaukimą, — nedrąsiai tarstelėjo Loren, akivaizdžiai bandydama pakelti Manio nuotaiką. Sugar Hill sandorio paminėjimas šią akimirką privertė Manį pasijusti dar netvirčiau. Dar vienas abejotinas žingsnis jo gyvenime, paskatintas žmonių, kuriais jis taip ilgai žavėjosi ir kurių prielankumo taip atkakliai siekė.

— Supranti, ką noriu tuo pasakyti, Mani?

Jie priėjo prie plieninės mašinos. Manis atsisėdo ant siauro, kampu pakelto odinio suoliuko ir padidino svorį iki šimto svarų. Tada įsitikino, kad porolonu apmuštas skersinis remiasi kiek žemiau krūtinės. Stumdamas štangą aukštyn, jis niršo ant viso pasaulio. Jis nekentė šių jausmų. Jis negalės kaip reikiant susikoncentruoti tol, kol nepasikalbės su Trentonu, kol neišgirs jo pasiaiškinimo, kol neįvertins, ar tai, ką jis sako, panašu į tiesą.

— Žemė kviečia Manį, atsiliepkite! — sušuko Loren, trinktelėdama jam per švariai nuskustą galvą.

— Atleisk, aš tik baiminuosi dar vieno susitikimo su Rėjais ir visa jų prakeikta palyda.

— Galbūt po Sugar Hill sandorio tau atsivers durys į stambesnę komercinių pastatų rinką. Tada tau nereikės turėti reikalų su tokiais kvailiais, kaip Rėjai. Galėsi sau leisti žiemas pietų paplūdimyje, o vasaras — šiaurėje. Argi ne to visą laiką ir siekei — būti tikru laisvo oro direktoriumi?

— Gal ir taip, — atsakė Manis. Ji pažinojo jį gerai. Galbūt net geriau, nei pati numanė. Ji išdėstė tai, ką Manis tikėjosi pasiekti šiuo sandoriu. Tik jis nenorėjo sureikšminti planų, kol nebus pasirašyti visi dokumentai. Nėra jokio reikalo skatinti pašalinių asmenų susidomėjimo.

Loren nustūmė Manį nuo suoliuko, užėmė jo vietą prie staklių ir sumažino svorį iki keturiasdešimties svarų.

— Gal ir taip? — pakartojo ji nepatikliai. — Mani, ar tu suvoki, ką kalbi? Nesakau, kad tau ir anksčiau trūko sėkmės, bet šis sandoris dar labiau išgarsins Marks Realty. Nuo šiol į tave rimtai žiūrės visi nekilnojamojo turto, verslo pasaulio ir kultūros pasaulio sunkiasvoriai. Šis sandoris tiek daug reiškia muziejui, o ką jau kalbėti apie Edo ir mano labdaringą meno fondą. Taigi mesk iš galvos tuos Rėjus.

Manis juto gerklėje kylantį gniužulą. Loren nuoširdžiai džiaugėsi jo sėkme. Nors retkarčiais ir versdavo jį pasijusti pasiuntinuku, ji buvo tikra draugė. Ji visada juo rūpinosi. Atsiradus bent menkiausiai progai, visada jam padėdavo. Jis žvilgtelėjo į ją ir išsyk nuleido akis. Jis pagalvojo, ar nevertėtų visko išsipasakoti — apie Alisiją, apie nelegalią neriboto atlygio sutartį, padovanosiančią jam ir Tendei dešimt milijonų Loren ir Edo pinigų. Jis norėjo išsipasakoti jai viską, bet tai nieko neduotų. Edas melu išsisuktų iš visos šitos painiavos, o Tendė niekada daugiau nesikalbėtų su Maniu. Kelio atgal nebuvo. Be to, jis tikėjosi, kad Loren niekada nieko nesužinos. O suradęs butą Alisijai ir užbaigęs Sugar Hill sandorį, jis vėl sugrįš į tiesų kelią. Ir daugiau niekada nesiims nieko, kas galėtų kelti grėsmę jo draugystei su Loren, niekada nesiims nieko, dėl ko būtų nepakeliama žiūrėti kitam žmogui į akis.

29

Stovėdamas tarp hip hopo atlikėjų, reperių ir dvidešimtmečių įrašų kompanijų vadovų, Manis pasijuto senas. Jis ką tik atvyko į Čelsio prieplauką prie Hadsono upės, kur turėjo vykti Kofi ir Derilo Rėjų labdaringas madų šou Skaitydami mokomės. Jis jautėsi nesmagiai. Jeigu Kofi nebūtų paskambinusi jam ir nepasakiusi apie Trentono dalyvavimą renginyje, jis taip ir liktų nieko apie tai nežinojęs.

Kai Manis, impulso pagautas, paskambino Trentonui išsiaiškinti, kodėl nebuvo pakviestas, Trentonas veikiau apsimetė maloniai nustebęs nei sumišęs:

— Aš nemaniau, kad tau patiks publika. Bet jeigu nori ateiti, man tikrai bus smagu tave matyti.

Manis nuoširdžiai norėjo tikėti, kad jis sakė teisybę. Kitos tiesos Manis nebūtų galėjęs pakelti.

Šalin užgautus jausmus! Trentonas buvo teisus dėl žmonių, susirinkusių į renginį. Tik staiga Manis pasijuto nustumtas į šoną stambaus havajiečio, primenančio sumo imtynininką, matyt, kieno nors apsaugininko.

— Padarykime vietos, padarykime vietos. Dime Dog’as eina! — šūkavo storulis nenustygstančiai miniai. — Ei, tėtuši, tėtuši! Dime Dog’as eina. Aš gražiuoju paprašiau jūsų pasitraukti į šalį. Ar galėtumėte atlaisvinti kelią? Jūs žinote, kas jis toks? — dar kartą pakartojo storulis, šįsyk žiūrėdamas tiesiai į Manį. Taip, Manis žinojo, kas toks yra Dime Dog’as. Visi, kurie turėjo namuose radijo imtuvą ar televizorių, pažinojo šį miniatiūrinį repo karalių, įrašų kompanijos savininką, filmų prodiuserį, o pastaruoju metu ir rūbų dizainerį. Bet Manis nebuvo pratęs, kad jį kas nors vadintų „tėtušiu“. Žinoma, jis nebuvo apsitaisęs urbanistinio stiliaus drabužiais — plačiomis kelnėmis, Timberland auliniais batais ir NBA marškinėliais — bet jis tikrai neatrodė toks senas, kad tiktų kam nors iš čia susirinkusių į tėvus. Jis atrodė profesionaliai. Jis atvyko tiesiai iš biuro, dėvėdamas marškinius, kaklaraištį ir švarką, tad geriausiu atveju jis atrodė atsidūręs ne savo vietoje. Bet jis buvo pastabus. Tai jie patys neturėjo stiliaus. Tačiau, apsidairęs aplinkui, Manis suvokė, kad ir jie apie jį tikriausiai galvojo tą patį.

Manis su pasidygėjimu stebėjo repo karalių Dime Dog’ą, strapaliojantį judančio gyvojo žiedo apsuptyje. Švelniai tariant, jis gerokai persistengė su apsaugos palyda. Apsauga nulydėjo jį į patį priekį. Manis susidomėjo, ar reperio pasirodymas buvo numatytas programoje. Dievaži, jis apsaugoje turėjo tiek žmonių, kad būtų užtekę visai grupei, ką čia grupei — visam orkestrui!

Kitame sandėlio dydžio patalpos gale Manis pastebėjo Kofi ir Derilą Rėjus. Kaip paprastai, jie skendėjo fotoreporterių ir lydinčiųjų asmenų minioje. Ar būtent tai ir vadinosi „sėkme“? Tapti žiniasklaidos, o po to ir publikos numylėtiniu? Pagaminti žvaigždę Niujorke vieniems būtų visai nesunku, o kitiems tai pasirodytų neįveikiama užduotis. Kofi ir Derilas padarė svaiginančią karjerą, patys susikūrę sau įvaizdį. Jie balansavo tarp dviejų pasaulių: hip hopo ekstravagantiškojo ir afroamerikiečių buržuazinio. Ir nors atrodė, kad jiems ne vieta nė viename iš jų, jų pinigai garantavo prieigą prie abiejų. Manis mąstė, ar publikos dėmesys atnešė jiems laimę.

Kofi dėvėjo trumpą bordo spalvos suknelę su gilia iškirpte, aptempiančią reikiamas vietas. Manis grožėjosi jos siluetu, saulei leidžiantis išryškėjusiu Niudžersio fone. Ji buvo panaši į Nefertitę — toks pat ilgas, grakštus kaklas ir švelni tamsi oda. Sekundę ji nusisuko nuo savo fanų ir žvilgtelėjo pro langą. Tai buvo pirmas kartas, kai jis matė ją, neapsuptą sargybinių. Staiga jam parūpo, ką dabar ji galvoja. Jos žvilgsnis buvo nukreiptas į vakarus nuo Hadsono, bet tai, kas buvo už horizonto, jai nerūpėjo; bent jau taip galvojo Manis. Nes pasaulis, kuris iš tiesų kažką reiškė, plytėjo šiapus Hadsono. Visi esantieji šioje studijoje, kaip spėjo Manis, dėjo visas pastangas tam, kad galėtų gyventi į rytus nuo Hadsono, Manhatano saloje. Nedideliame pailgame žemės lopinėlyje iš betono, plieno ir imituotų parkų — tokiame nepanašiame į jokią kitą vietą pasaulyje. Čia kiekvienas galėjo susikurti sau naują įvaizdį, pasitelkęs atkaklumą ir užmezgęs reikiamas pažintis.

Manis dar kartą apsižvalgė po studiją. Šviesos prigeso, vėl plykstelėjo, o po to vėl prigeso. Tai buvo ženklas, kad gerokai vėluojantis madų šou netrukus prasidės. Dairydamasis jis bandė suprasti, ko visi šie žmonės nori, ką jie čia tikisi rasti? Ar jie išties tokie nepanašūs į jį, kaip ir jų išvaizda? Jis pastebėjo penketą ar šešetą jaunuolių, primenančių statistus iš repo videoklipų, karštligiškai minkančių savo pranešimų gaviklius. Kiti lingavo galvomis į muzikos ritmą. Kai kurie kalbėjo mobiliaisiais, dar kiti bendravo, bet visi iki vieno atrodė visiškai nesiorientuojantys erdvėje — tarytum pelės, sukančios ratą ir bandančios pagauti plastikinę morką. Tik dėl vieno dalyko Manis buvo tikras: jo gyvenimo kontūrai vis labiau skendo migloje ir atskirti tikruosius dalykus darėsi vis sunkiau.

Manis užsigalvojo apie tai, koks rizikingas buvo jo paties kilimas aukštyn, kaip Aleksanderis priėmė jį ir padėjo susirasti vietą gyvenime, ir apie tai, kaip dabar jis padeda Trentonui. Aleksanderis, galima sakyti, ištraukė Manį iš skurdo, kai šiam buvo dvidešimt metų. Šis paveikslas iškilo Maniui prieš akis čia pat, paties hip hopo vakarėlio įkarštyje — juk jis kartojo tai, ką Aleksanderis padarė jam, tik šįkart jis atsidūrė Aleksanderio vaidmenyje, o Trentonas buvo jaunesnysis meilužis. Lygiai kaip ir Manis prieš daugelį metų, Trentonas laukė savo progos pakilti, vos tik jo modelio karjera įsibėgės ir jis tvirčiau atsistos ant kojų. Galbūt Manis iš tiesų nusipelnė būti paliktas.

Aleksanderio butas buvo septintajame prieškarinio pastato, žyminčio 68-osios gatvės ir Penktosios aveniu kampą, aukšte. Lifto durys atsidarė, ir Manis jau koridoriuje išgirdo šilkinį Marvino Gėjaus balsą. Po fantastiškos dienos Tijfany, kur pardavinėjo brangius papuošalus, jis vos prisivertė įžengti į butą. Kai modelio ir aktoriaus karjera neišdegė, šį darbą Maniui surado Aleksanderis. Manis jau seniai nebuvo tas nedrąsus aštuoniolikmetis, anuomet apsireiškęs prie pusbrolio Tomio durų. Retkarčiais jis susimąstydavo, ko jam pritrūko: galbūt iš tikrųjų jis neturėjo pozuotojo talento, o gal atsainusis jo agentas Aleksanderis viską sumovė? Įsikraustęs į ištaigingą draugo butą, Manis netruko sužinoti, kad talentų agentūra tebuvo tik viena iš gausybės Aleksanderio idėjų, kurias dosniai šelpė jo tėvelių fondas. Kasmet jis mesdavosi vis į naują verslą. Kai agentūra žlugo, Aleksanderis įtikino Manį, kad šis galėtų tapti visiškai nauju žmogumi; tam reikalingi tinkami drabužiai, naujas požiūris ir žavesys. Po intensyvių etiketo pamokų ir perversmo garderobo srityje Aleksanderis tarė Maniui, kad pradedantiems viską nuo pradžių nėra geresnės vietos už Tijfany.

Manis netrukus įsitikino, kad Aleksanderis buvo teisus. Jis padėjo Maniui įsivažiuoti, rekomenduodamas jį keletui savo draugų iš Aukštutinio Ist Saido. Manis juto, kad jis yra tiesiog sutvertas darbui Tijfany. Jis žavėdavo pirkėjus savo pietietišku akcentu, kerinčia šypsena ir taikliu sąmoju. Žinoma, Aleksanderio jam pirkti aukščiausios kokybės marškiniai ir kostiumai irgi nekenkė. Reikalai klojosi kuo puikiausiai. Ir tada viena nuolatinė klientė pasiūlė padirbėti jos firmoje nekilnojamojo turto brokeriu. Ji viena nesuspėjanti ir jai praverstų pagalbininkas; jeigu jis išklausytų trumpą nekilnojamojo turto kursą ir išlaikytų valstijos egzaminą, galėtų užsidirbti daug pinigų. Už visa tai Manis Aleksanderiui jautė dėkingumą. Ir kaip tik dėl šios priežasties jis bijojo atidaryti šio didžiulio, puikaus aštuonių kambarių buto, pasižyminčio itin eklektišku, elegantišku dekoru, duris, kuriame jis su Aleksanderiu gyveno pastaruosius trejus metus.

— Aš užsakiau s-u-u-u-ši! — užtraukė Aleksanderis, Maniui dar nespėjus nusivilkti apsiausto. — O po to mes žiūrėsime My Fair Lady25, — tęsė jis jausmingai. Aleksanderis pavirto iškrypusią namų šeimininke. Uždaręs talentų agentūrą, jis aukojo visą savo laiką ir energiją Maniui. Bet šį vakarą Maniui nepakako entuziazmo atsakyti. Šįvakar jam tikrai nesinorėjo žalios žuvies. O po vakarienės Aleksanderis vėl norės viską apvainikuoti oraliniu aktu. Ir dar tas prakeiktas filmas! Nuo to laiko, kai jis persikraustė gyventi pas Aleksanderį, jie žiūrėdavo My Fair Lady ne rečiau kaip kas mėnesį. Manis tik neseniai įtikino Aleksanderį nebevadinti jo Eliza Dulitl. Vadinti mylimąjį profesoriaus augintinės vardu Aleksanderiui atrodė labai miela; jis ypač mėgo tai daryti Folknerį ir Baironą skaitančių jo privačios mokyklos draugų kompanijoje.

Dėdamasis neišgirdęs Aleksanderio, Manis įėjo į miegamąjį, nusivilko kostiumą ir įsmuko į treningus.

— M-a-a-a-ni, M-a-a-a-ni! — sušuko Aleksanderis, pasirodęs tarpduryje. Jis buvo išblyškęs ir suprakaitavęs, jo pilvas kyšojo iš po melsvo chalato. Pamačius Manį Aleksanderio veidas nušvito, antakiai pakilo. — Negirdėjai, kaip tave šaukiau?

— Ne, — sumelavo Manis, ieškodamas kojinių bambukinėje spintoje, kurią Aleksanderis parsivežė iš vienos iš daugelio savo užjūrio kelionių. Jis turėjo tiek daug laiko savo rankose ir tiek mažai parako ką nors daryti, nebent savintis Manį ir nuolat sėdėti psichiatro kabinete. Manis dažnai pamąstydavo, jog Aleksanderis taip realizuoja paskutinius savo ambicijos likučius.

Neimdamas domėn Manio abejingumo, Aleksanderis tarė:

— Aš užsakiau suši. O kur dingo mano bučinys, ponaiti?

Patetiškai treptelėjęs medine klumpe į grindis, jis tepriminė šešėlį to žmogaus, kurį Manis įsimylėjo prieš trejus metus. Jo kadaise gražūs plaukai atrodė nušiurę ir be gyvybės, akys užgeso, figūra sustorėjo ties liemeniu: tai buvo paveikslas vyro, kuris kapituliavo.

Manis nė nemanė bučiuoti Aleksanderio. Jį traukė į sporto salę Man Country susitikti su šaunios išvaizdos broliu, su kuriuo jis flirtavo pastarąsias porą savaičių. Tas vaikinas jį jaudino, ir Aleksanderis jau vis mažiau Maniui rūpėjo. Maniui reikėjo raumeningesnio, stipresnio, seksualesnio vyro.

— Ei, nejaugi išsiruošei į treniruotę? — suinkštė Aleksanderis.

— Taip. Pastaruoju metu darbe netrūksta įtampos. Man reikia pasimankštinti. Atsikratyti streso.

— Tiffany netrūksta įtampos?

Tarytum būtų seksualiausias vyras pasaulyje, Aleksanderis povo žingsniu priėjo prie Manio ir pasiūlė:

— Jei nori, užuot žiūrėję filmą, mes galime kartu išprakaituoti tą įtampą.

— Atidėkime tai kitam kartui, — atsakė Manis, mėgindamas praeiti pro Aleksanderį, kuris, rodės, netrukus ims ir pravirks.

— Tu manęs nebemyli! — suaimanavo Aleksanderis. Ta pati frazė nuskambėdavo kiekvieną kartą Maniui išeinant kur nors kitur, išskyrus darbą. — Sadsas ir Džekas man sakė, kad tu tiesiog naudojiesi manimi, kol neatsiras kas nors geresnis, — prikišo jis. Ašaros pasipylė jo skruostais. Aleksanderis neišsiversdavo be savo vyresniųjų draugų nuomonės nė vieno ginčo metu. Lyg Maniui nebūtų nusispjauti į tai, ką jie galvoja.

— Ar šiandien gėrei savo vaistus?

— Teisingai, prigirdyk mane vaistų! Kaip tik taip elgdavosi ir mano tėvai, norėdami manimi nusikratyti, — Aleksanderis patempė lūpą ir aukštielninkas griuvo ant lovos.

Manis papurtė galvą. Sunku buvo patikėti, kad šis, bejėgiškai sudribęs ant balto kailinio apkloto, verkšlenantis dėl savo vaikystės vyras kadaise jį galėjo jaudinti. Atėjo laikas su juo baigti.

— Aš net uždėjau tavo mėgstamą muziką, o tu negali pasilikti su manimi, — pridūrė Aleksanderis, turėdamas omenyje Marvino Gėjaus įrašą, skambantį iš garsiakalbių.

Manis tik pavartė akis ir išėjo iš miegamojo. Tačiau jam nė nespėjus pereiti ilgo koridoriaus, nukabinėto Endžio Varholo reprodukcijomis, Aleksanderis jau buvo čia ir sugriebė Manį per liemenį.

— Neišeik, Mani, prašau, neišeik. Aš nieko bloga nenorėjau pasakyti apie muziką. Aš klausyčiausi Marvino Gėjaus, net jeigu tu ir nebūtum juodaodis. Prašau, neišeik, Mani, — maldavo jis, įsikibęs į Manį taip, lyg visas jo gyvenimas dabar priklausytų vien tik nuo Manio torso.

— Klausyk, pasimatysime vakare.

Aleksanderis vis labiau grimzdo į neviltį.

— Ar dar galiu tau pačiulpti, kol neišėjai? Ar galiu? Aš galvojau apie tave visą dieną. Dieve, aš taip tavęs ilgiuosi, kai tavęs nėra namie. Tu mane paliksi, taip? Aš žinau, kad paliksi. Aš žinau, kad paliksi.

— Pasimatysime vėliau, Aleksanderi.

— Pasakyk, ar man verta tavęs laukti?

— Ne, — be garso ištarė Manis, pasiekęs buto duris.

Kitą dieną, Aleksanderiui eilinį kartą išėjus pas gydytoją, Manis susirinko visą savo mantą ir persikraustė į erdvų vieno kambario butą Vest Endo aveniu ir 96-osios kampe. Jis už jokius pinigus nebūtų pasilikęs su Aleksanderiu nė dienos ilgiau. Be to, Manis žinojo, kad jo sėkmė pardavinėjant papuošalus Tiffany nėra atsitiktinė; jis lygiai sėkmingai gali pardavinėti ir nekilnojamąjį turtą. Dabar jis ir pats užsidirbs pinigų. Manis jautėsi šiek tiek kaltas. Tačiau jis praleido Niujorke pakankamai laiko, kad suprastų, jog šiame mieste gyvi išlieka tik stipriausieji. Aleksanderis šiame evoliucijos etape Maniui tapo nereikalingas.

„Kalė! Ji kalė, ne mergina! Ji kalė, ne mergina!“ — sugriaudėjo viena iš Dime Dog’o dainų, ir ant podiumo pasirodė pirmieji modeliai, demonstruojantys odinius ir kailinius drabužius iš — kieno gi daugiau — Dime Dog’o kolekcijos Dimin’. Puikus būdas pradėti Skaitydami mokomės madų šou, pagalvojo Manis. Įsimaišęs į margą minią, jis prasibrovė arčiau scenos, nekantraudamas pamatyti savo „kalę“. Jis norėjo kuo geriau matyti Trentoną, netrukus išeisiantį ant podiumo pakraipyti savo dailaus užpakaliuko. Vos tik Manis prisiartino prie raudonai apšviestos stiklinės scenos, joje pasirodė Trentonas. Mūvėdamas smėlio spalvos odinėmis kelnėmis, ant nuogo kūno užsimetęs lapenos kailinius, jis atrodė neįtikėtinai. Krūtinės raumenys blizgėjo tarsi kultūristo. Manis išdidžiai nusišypsojo, stebėdamas savo vyrą, dirbantį publikai. Jis laukė, kol Trentonas jį pastebės ir mirktelės ar duos kitokį ženklą. Toji viltis greit užgeso. Kai Trentonas pasiekė podiumo galą, vienintelis vyras, kurį jis matė, buvo Dime Dog’as. Jeigu Manis neklydo, Dime Dog’as iri ryte rijo jį, tarsi anas dėvėtų apatinius iš kiaulienos kepsnio.

Išlieka tik stipriausieji, prisiminė Manis. Jis puikiai suvokė, kad neturi jokių vilčių konkuruoti su Dime Dog’u, kad ir kiek stambių sandorių Harleme besudarytų. Ko gero Trentonas šitaip darė karjerą, o gal jis tiesiog praaugo Manį. Kad ir kaip būtų, Manis tik meldė Dievą, jog šis neleistų jam prarasti to vyro širdies. Maniui toptelėjo, kad Aleksanderis anuomet, matyt, jautė tą patį.

30

Loren nusprendė susirasti sau biurą. Vis daugėjant paramos prašymų, darbo muziejuje apimtims ir jos norui turėti nuosavą kino kompaniją, ji juto, kad nuosavame biure galės labiau susikaupti. Jai nereikėjo didelio ploto — tik tiek, kad užtektų vietos jai pačiai. Užsiminė apie tai Maniui, ir tas pažadėjo surasti tinkamą vietelę. Porą savaičių negavusi jokių žinių, Loren nusprendė apsilankyti Manio kontoroje ir pati pasirausti išnuomojamų patalpų duomenų bazėje. Manis pasižadėjo kiek galėdamas jai padėti. Jis pasitiko Loren su kava, bandelėmis ir duomenų baze, parengta darbui.

— Štai šitas visai neblogas: keturi šimtai kvadratinių pėdų, du tūkstančiai penki šimtai dolerių per mėnesį, bendra sekretorė, bendras susirinkimų kambarys ir kitos biuro paslaugos, — perskaitė Loren skelbimą kompiuteryje ir atsikando nedidelį kąsnelį bandelės. — Kokį plotą apima keturi šimtai kvadratinių pėdų?

— Na, maždaug tiek, kiek šis kambarys ir dalį priimamojo, — atsakė Manis.

— Tai viskas, ko man reikia, — tarė Loren susimąsčiusi.

— Kodėl gi tu nenori įsikurti Edo pastate? Neabejoju, kad tuose keturiasdešimtyje su viršum aukštų tikrai atsirastų laisvas kabinetas, kuris tau nieko nekainuotų, — Manis niekaip negalėjo suprasti, kam jai reikalingas atskiras biuras.

— Liaukis, Mani. Aš nenoriu visą laiką būti po Edo sparneliu. Noriu jaustis savimi, turėti savą erdvę. Jeigu dirbčiau jo pastate, jausčiausi tarytum laikoma už pasaitėlio. Kartais man reikia laikinai atsiriboti nuo Edo Tomaso. Kartais man reikia pabūti tiesiog Loren. Supranti? — Loren kalbėjo nuoširdžiai. Pastaruoju metu jai nedavė ramybės mintis, kad jai būtina tapti savarankiškesne. Edo beveik nebūdavo šalia. Juolab kad ir būdamas su ja, jis jau nerodė ankstesnio meilumo ar susidomėjimo. Loren tikėjo, kad, pasinėrusi į darbą ir atskyrusi darbą nuo namų, ji nesijaus tokia vieniša. Ji buvo ištekėjusi jau ketverius metus. Medaus mėnuo baigėsi. Laukė naujas etapas, kuriame jie neišvengiamai apsipras vienas su kitu, ir jų santykiai taps ne tokie jaudinantys. Atėjo laikas pasirūpinti savo karjera. Nors, pamačius švytinčias nėščias moteris ir angeliškus kūdikius, širdies gilumoje jai dilgtelėdavo. Loren įtikinėjo save, kad neturėti vaikų, bent jau šiuo metu, yra geriausia išeitis. Be to, nebuvo panašu, kad Edas turėtų užtektinai laiko vaikui, net jeigu jo ir norėtų.

Loren pasimokė iš Edo, kad tik sunkus darbas ir atkaklumas padeda pasiekti tikslą. Jos tikslas buvo, sutelkus visas pastangas ir sugebėjimus, tapti pripažinta prodiusere. Ji užsitarnaus pagarbą, o jos filmai pakeis visuomenę. Ji nebus visą laiką priklausoma nuo vyro.

Loren tęsė paieškas Manio kompiuteryje, o jis sklaidė skelbimus, kuriuos jo padėjėjas buvo surinkęs iš laikraščių. Kartkarčiais jie sulygindavo savo užrašus ir sudarinėjo lankytinų objektų sąrašą.

Telefonas Manio kontoroje beveik netilo. Padėjėjas registravo interesantus, kartais pasiteiraudamas Manio, ar šis gali kalbėtis su paskambinusiu klientu ar brokeriu. Didžiąją dalį skambučių Manis atmesdavo, visą dėmesį skirdamas Loren. Vienas skambutis sudrumstė nusistovėjusią tvarką.

— Mani, skambina Alisija Benks. Ar sujungti? — kyštelėjo galvą pro duris Patrikas — putlus, raudonplaukis, strazdanotas jo pagalbininkas. Maniui netekdavo nerimauti dėl Patriko išvaizdos. Manis laikė jį tik tam, kad pats geriau atrodytų.

— Ne. Pasakyk jai, kad manęs nėra kontoroje ir nebus iki rytojaus. Aš jai paskambinsiu. Neduok jai mano mobiliojo telefono numerio, — Manis kalbėjo greitai ir tvirtai, aiškiai duodamas suprasti, kad šiandien jis tikrai nenori kalbėtis su šia moterimi.

— Ar tai ta pati Alisija Benks, šokėja? — smalsiai paklausė Loren.

— Taip, ji šokėja, — trumpai atsakė Manis ir vėl kibo į skelbimus.

— Mes matėme jos nuotrauką laikraštyje, prisimeni? Ji šoka New York City Dance Company, — Loren nustebo, kad Manis to neprisiminė. Juk jis pažinojo kiekvieną bent kiek pagarsėjusį žmogų šiame mieste.

— A, tikrai, — Manis netapo nuo to kalbesnis.

— Prisimeni, kaip aš tau sakiau, kad Edas yra jų šokių trupės tarybos narys? — Loren buvo nesuprantama, kaip Manis galėjo puikiausiai prisiminti vienus dalykus ir visai pamiršti kitus.

— Šiek tiek, — pasigirdo sausas atsakymas.

— Ar tu ieškai jai buto?

— Taip.

Loren magėjo sužinoti viską apie tai, kaip Manis susipažino su Alisija, kiek laiko ją pažinojo ir ką apie ją manė.

— Kaip ji tave surado, Mani?

— Mus supažindino bendras pažįstamas, baleto kostiumų dizaineris, — sumelavo Manis.

— Ir kokio gi buto ji ieško, jeigu net tau verta gaišti savo brangų laiką su ja? — Loren žinojo, kad Manis imasi reikalų tik su tam tikro kalibro klientūra. Gaudama vien tik šokėjos atlyginimą, ši moteris negalėjo atsidurti tarp Manio klientų.

— Ji nori ko nors kuklaus smagioje miesto dalyje. Aš tik džiaugsiuosi, kai ji pagaliau išsirinks. Ji moka būti itin reikli, — galiausiai Manis šiek tiek atlyžo.

— Hm. Tai manęs nestebina. Kai Edas prieš keletą metų konsultavo San Franrisko baletą, mes buvome ten su ja susitikę. Nenoriu būti bjauri, bet Alisija — tikra mužike. Ji elgėsi lyg kokia primadona, tačiau visai žemo lygmens, — Loren labai retai apie ką nors nepagarbiai atsiliepdavo, bet apie Alisiją ji buvo susidariusi nepalankią nuomonę: — Ji buvo labai nemandagi su manimi ir gretinosi prie Edo. Tokių dalykų aš nepamirštu. — Prisiminusi tai, Loren dar labiau sudirgo.

Manis nepasakė nė žodžio. Tiesą sakant, jis atrodė visiškai abejingas. Tik kilstelėjo laikraštį prie akių ir vėl įsigilino į skelbimus.

Tada Loren šovė dar viena mintis. Jei jau Manis turi su ja reikalų, Alisija tikriausiai turi kažką, kas finansuoja jos naująjį pirkinį.

— O, kertu lažybų, kad Alisija turi turtingą globėją. Nagi, Mani, juk tu žinai, kad aš teisi. Ji juk negali pati viena įpirkti tavo siūlomų butų. Ne, kažkas ja vis tiek rūpinasi. Hm, hm, hm.

— Kiek man yra žinoma, ji rūpinasi viskuo pati. Ar dabar mes galime pakalbėti apie vietą tavo biurui? Štai šitas visai neblogas.

Loren pagaliau pasekė Manio pavyzdžiu ir paliko Alisiją ramybėje.

— Tu teisus. Man reikia susirasti biurą, kad galėčiau pradėti dirbti, — nebuvo kada klausytis paskalų ar rūpintis tuo, ką veikia kiti. Bet viduje vis dėlto sukirbėjo nerami mintis. Kažkas čia buvo ne taip.

31

Tamara ir Erikas Džonsai išplėstomis akimis tiesiog gaudyte gaudė kiekvieną Manio ištartą žodį:

— Ir nieko neklausinėkite. Tik būkite pasirengę į viską atsakyti, kad ir ko jūsų paklaustų.

Džonsai pageidavo, kad Manis kartu su jais nueitų į interviu kooperatinio namo valdyboje. Kai jis paaiškino, kad jam nebus leista dalyvauti, jie išsiprašė bent jau palydėti juos iki pastato. Jie elgėsi nelyginant paaugliai, nerimaujantys prieš pirmąjį pasimatymą. Kooperatinio interviu procesas darė panašų poveikį daugeliui žmonių, norinčių patekti į privilegijuotus Manhatano pastatus. Pradėjęs rodyti Džonsams apartamentus, Manis turėjo jiems paaiškinti, ką reiškia kooperatinis namas. Žmonės, atvykę iš kitur, dažniausiai nebūdavo girdėję apie šią ypatingą nekilnojamojo turto rūšį.

— Kaip pasakytų Niujorko nekilnojamojo turto karalienė Barbara Korkoran, būtent kooperatyvai daro Niujorką tokį ypatingą, — paaiškino Manis Džonsams vieną gražią popietę, kai šie įsimylėjo butą priešais Centrinį parką, kurį kaip tik dabar ir mėgino nupirkti. — Nors butas faktiškai ir priklauso jums, visi jūsų namo gyventojai turi teisę nurodinėti, ką su juo daryti. Jie gali nuspręsti, kokius prietaisus turite įsirengti savo namuose, kam galite parduoti savo butą, o kam ne. Pasitaiko atvejų, kai kooperatinių namų valdybos neįsileidžia potencialiai mokių pirkėjų vien tik todėl, kad jiems nepatinka jų interviu metu dėvimi drabužiai. Šiems žmonėms įvaizdis yra labai svarbus dalykas.

Kai Džonsai suprato, kad visos šios priemonės iš esmės yra skirtos užtikrinti respektabilų viso daugiabučio gyventojų elgesį, jie karštai pritarė kooperatinių namų valdybų idėjai. Jie ir patys buvo konservatyvūs žmonės.

— Suprantama, juk mums taip pat nesinorėtų, kad mūsų name gyventų koks nors Dime Dog’as. Kaip ten ta daina? Tu mano kalė, ne mergina? — tarė Erikas, suraukdamas nosį.

— Esu girdėjusi, kad kai kurie kooperatyvai nenoriai įsileidžia juodaodžius ir žydus, — pasakė Tamara, įsisupdama į paltą ir tuo pat metu žiūrėdama aukštyn. Atrodė, kad ji slepiasi nuo šalto rudens vėjo, nors, galimas daiktas, šiuo gestu ji vijo lauk mintis apie griežtas namų valdybas. Jie stovėjo vakariniame Centrinio parko pakraštyje ir tarsi užhipnotizuoti grožėjosi senoviniais pastatais, kurių daugumą puošė kalkakmenio chimeros ir bareljefai.

— Tradiciškai Aukštutinio Vest Saido butai yra atviresni už esančius rytiniame parko pakraštyje. Jie nenori būti laikomi rasistais.

— Kodėl? Koks jiems skirtumas? — Erikui ir Tamarai staiga itin parūpo rasiniai ir klasiniai klausimai, susiję su patekimu į Niujorko kooperatyvą, kaip, beje, ir daugumai žmonių, kai šie sužinodavo, kad kooperatinio namo valdyba turi galią atmesti bet ką ir netgi neprivalo motyvuoti savo sprendimo. Šie pastatai buvo privatūs ir galėjo būti ne mažiau uždari už Augusta National golfo klubą, ir niekas, net ir labai norėdamas, negalėtų jiems nieko padaryti.

Manis žinojo miesto istoriją ir su malonumu pasidalijo savo žinioms.

— Kai žydai patyrė, kad anglosaksai nenoriai įsileidžia juos į Penktąją ir Parko aveniu, jų žvilgsniai nukrypo į Aukštutinį Vest Saidą, ypač į Centrinio parko vakarinį pakraštį, kurį jie pavertė nuosava aukso gysla. Jų pavyzdžiu pasekė dalis afroamerikiečių. O Haris Belafontė nužengė dar toliau: jis vienas nupirko visą pastatą ir įrengė jame kooperatinius butus.

Džonsai supratingai linksėjo.

— Ir vis dėlto keletas pastatų vakariniame parko pakraštyje atsiduoda rasizmu ne mažiau už esančius į rytus nuo Centrinio parko.

— Girdėjau, kad soul dainininkė Sačel Džekson nebuvo priimta į vieną tokių namų Vest Saide, — prasitarė Tamara.

— O, jūs paruošėte namų darbus, — nusišypsojo Manis. — Taip, jūs teisi. Ji norėjo pirkti butą iš Barbaros Straizend. Bėda ta, kad ji pasirodė interviu su dviem ginkluotais asmens sargybiniais ir namo valdyba nusprendė, kad ji pernelyg jau traukia akį.

— Štai tokios kaimynės tai neatsisakyčiau, che, che, — sukikeno Erikas, o Tamara nutylėjo.

Sprendžiant pagal tai, kaip buvo apsirengę, Džonsai paklausė Manio patarimų. Erikas vilkėjo seno kirpimo tamsiai mėlyną kostiumą ir ryšėjo geltoną kaklaraištį; Tamaros klasikinis kostiumėlis taip pat atrodė kukliai, plaukai tvarkingai sušukuoti.

Manis neabejojo tuo, kad Džonsai neturės jokių problemų patekti į San Rėmo. Juk šis namas įsileido net Madoną, kai kiti kratėsi tiek jos rėksmingų fanų lauke, tiek ir jos orgijų partnerių viduje. Kita vertus, pastate jau buvo įsikūrusios kelios juodaodžių šeimos. Džonsai už trijų milijonų vertės butą buvo pasiruošę įmokėti pusę sumos avansu; be to, jų finansinė padėtis leido nesunkiai gauti paskolą likusiai sumai bei tvarkingai mokėti mokesčius už namo priežiūrą.

— Nesuprantu, ko jūs taip baiminatės. Viskas bus gerai. Tai visai nesunku. Jums paskyrė viso labo vieną vienintelį interviu, o ne tris, kaip tai yra priimta snobiškuose Ist Saido kooperatyvuose. O kadangi neturite šuns, jums net nereikia jaudintis dėl to, kad prastai pasirodęs gyvūnas gali niekais paversti visas jūsų pastangas patekti į savo svajonių namą, — Manis žvilgtelėjo į masyvų Cartier laikrodį, nekantraudamas palikti Džonsus interviu ir grįžti atgal į kontorą.

— Jūs rimtai? Šunų interviu? — ne juokais nustebo Erikas.

— Taip, šunų interviu. Niujorko kooperatyvuose tai jokia retenybė, — Manis nutaisė pačią geriausią savo šypseną. Netrukus jam jau nereikės būti aukle, norint užsidirbti pinigų. Ateityje jis tars „ne“ tokiems vargingiems klientams, kaip Džonsai. Bet kol kas jų komisiniai buvo aukso vertės.

Kai Manis pagaliau palinkėjo Džonsams sėkmės, palikdamas juos patikimose uniformuoto durininko rankose, jis akimirką susimąstė. Kad ir kaip Manis troško atsikratyti pirkėjų naujokų, jis didžiavosi tuo vaidmeniu, kurį vaidino šių juodaodžių gyvenime. Praleidęs šiame versle penkiolika metų, Manis žinojo, kad, be jo, mieste tėra vos vienas kitas juodaodis brokeris, tikrai gerai išmanantis aukščiausios klasės nekilnojamojo turto padėtį Manhatane.

Pernelyg dažnai baltaodžiai ir net kai kurie juodaodžiai brokeriai, aptarnaujantys turtingus afroamerikiečių klientus, negalėdavo nepastebėti jų odos spalvos. Užuot leidę pačiai namo valdybai nuspręsti, ar ji norėtų matyti tam tikrą asmenį savo kaimynu, šie brokeriai paprasčiausiai vesdavo pasiturinčius, gerbiamus, aukščiausios klasės juodaodžius klientus šalin nuo tokių butų, kurių negalėtų įpirkti patys. Jie nukreipdavo savo klientus į tas vietas, kuriose patys norėtų gyventi.

Tačiau Manis buvo kitoks. Jis vesdavo savo klientus į bet kokį būstą, atitinkantį jų reikalavimus, jeigu tik šie galėjo už jį sumokėti. Tuomet jis paaiškindavo, kaip elgtis per interviu, taip padėdamas jiems tinkamai nusiteikti itin atsakingam pokalbiui.

Eidamas plačiu parko taku, Manis mąstė apie potencialius pirkėjus, kurie pasiges viso to, ką jis galėtų pasiūlyti. Kaip nors išsivers ir be manęs, pamanė jis ir vos susitvardė nesusijuokęs nuo minties apie jo laukiančią finansinę laisvę.

Džonsai interviu užtruks mažiausiai valandą. Kaip tik užtektinai laiko Maniui nubėgti į kontorą ir pasitikrinti pranešimus, sugrįžus nusivesti juos pietų, paklausinėti, kaip viskas sekėsi, ir drauge su jais sulaukti oficialaus palaiminimo.

32

Loren stovėjo studijos gilumoje, žiūrėdama į darbuotojus, ruošiančius apšvietimą kitam modeliui, su kuriuo ji kalbėsis. Gurkšnodama kavą, Loren stebėjo kokias tris dešimtis žmonių, besisukiojančių apytamsėje patalpoje. Pagaliau ji jautė pasitenkinimą, turėdama galimybę patyrinėti šią įdomią temą, kurios plačioji žiniasklaida paprastai vengdavo.

— Kaip jums patinka oranžinis ir raudonas fonas? — paklausė liesas ilgaplaukis scenos dekoratorius.

— Man patinka. Ar manai, kad reikėtų pridėti truputėlį tekstūros? Nes kol kas jis atrodo kiek tuštokas.

— O! Aš kaip tik turiu tai, ko reikia, kažką panašaus į didelį juodą tinklą, — jis išskubėjo.

Loren priėjo prie fotografo režisieriaus trumpa barzdele.

— Peržiūrėjau paskutinį dublį; jis atrodo nuostabiai. Kiek jums reikės laiko, kol galėsime tęsti?

Loren itin gerbė šį kiek vyresnį vyrą, turintį didžiulę patirtį. Tačiau ji turėjo nuolat rūpintis, kad jis neatsiliktų nuo grafiko ir nežiūrėtų į viską pernelyg pedantiškai. Kartu su Style Channel prodiusere Samanta Berns apklausę keletą fotografų, jos abi sutarė dėl šio žmogaus kandidatūros. Jis puikiai išmanė savo darbą, be to, buvo susukęs ne vieną reikšmingą dokumentinį filmą kartu su garsiais režisieriais. Svarbiausia, kad jis suprato Loren viziją.

— Manau, po penkių minučių turėtume būti pasiruošę, jeigu tik scenos dailininkas neužtruks per ilgai, — informavo jis.

— Puiku. Po šio dublio eisime ko nors užkąsti, — iš džiaugsmo Loren nesitvėrė savo kailyje. Jai patiko dirbti su grupe talentingų žmonių. Samanta, kresna juodaodė moteris su kasytėmis, maždaug trisdešimt penkerių metų amžiaus, dirbo Style Channel aštuonerius metus. Jai rūpėjo, kad televizija parodytų daugiau medžiagos apie jos aplinkos žmones. Ji žinojo, už ko Loren yra ištekėjusi, bet niekuomet neklausinėjo apie Edą, išskyrus tuos atvejus, kai jai reikėjo patarimo „kebliu klausimu“, nes Samanta pati buvo neseniai ištekėjusi. Samanta, savo ruožtu, negailėjo profesinių patarimų, užtikrindama, kad Loren vizija atitiktų Style Channel estetinį požiūrį. Nors buvo praėjęs vos mėnuo, kai jos dirbo kartu, jautėsi tarsi senos geros pažįstamos.

— Na, kaip, ar jau viską nufilmavai? — paklausė Samanta Loren.

— Manau, kad taip, bet jeigu tau pasirodys, jog kažko trūksta, pranešk, — atsakė Loren nuoširdžiai.

Loren perėjo skersai studiją ir, atsisėdusi už kameros, įsitraukė į lengvą pokalbį su Bredliu, scenos šviesoje sėdinčiu vyru. Jis ruošėsi kalbėti apie gėjams lipdomus stereotipus. Jis norėjo, kad diskusija išeitų linksma, nors, be kita ko, ketino papasakoti ir apie tai, kaip atsisakymas priimti keleto įtakingų gėjų fotografų nedviprasmiškus pasiūlymus beveik sugriovė jo karjerą.

— Fono spalvos ir apšvietimas idealiai jums tinka. Jūs atrodote nuostabiai, Bredli.

— Ačiū, Loren. Tai, ką jūs čia darote, mano nuomone, yra didis dalykas. Niekas net nenutuokia, kiek mes esame priversti visko iškęsti. Ačiū už jūsų rūpestį, — Bredlis nusišypsojo, parodydamas savo nuostabiai gražius dantis. Aptemptas megztinis tik dar labiau išryškino liekną, raumeningą jo figūrą.

— Ką gi, jeigu mūsų fotografas pasiruošęs, mes klausome, kaip viskas vyksta iš tikrųjų.

Pasukusi galvą į fotografą, kuris tuo pat metu buvo ir režisierius, Loren pastebėjo pro studijos duris įeinančią motiną. Ji tempėsi su savimi du didelius krepšius, iki pat viršaus pripildytus kažko panašaus į medžiagas. Nepakildama iš savo vietos, Loren pamojavo jai. Tai, matyt, nelabai jai patiko, nes ji numetė krepšius ant žemės ir, suraukusi antakius, parodė į laikrodį. Tą pačią akimirką režisierius sušuko: „Pradedam“ ir Loren ėmėsi darbo, vildamasi, kad jaudulys, apėmęs ją atvykus motinai, išgaruos savaime, vos tik ji pradės klausinėti.

— Labas, mama, — Loren pabučiavo mamai į skruostą pasisveikindama.

— Labas, brangioji.

Loren sutrikdė motinos apsilankymas. Greisės nuomonė apie jos sportbačius, džinsus ir juodus berankovius marškinėlius jai buvo žinoma. Motinai net nespėjus prasižioti, ji tarė:

— Žinau, mama, žinau, bet darbe aš taip rengiuosi. Patogu ir praktiška. Nereikia saugotis, kad imsi ir išsitepsi. Bet kurią akimirką gali prireikti iš naujo perstumdyti aparatūrą, — Loren susijuokė, mėgindama praskaidrinti nuotaiką.

— Aš nieko nesakau, aš nieko nesakau, — tarė Greisė, išlyginusi savo Armani kostiumėlį, tačiau vis dar žvelgdama į savo dukterį susirūpinusiu žvilgsniu.

— Na, kas, mama, kas?

— Nieko. Tu tik atrodai pavargusi, ir tiek.

— Man tenka dirbti neskaičiuojant valandų, — atsakė Loren, iš anksto pasirengusi atremti bet kokį neprašytą patarimą.

— Gerai jau, gerai. Aš tik rūpinuosi tavimi.

Loren griežtai pažvelgė į motiną ir Greisė, regis, bent trumpam suprato užuominą.

— Pietausime čia?

— Taip, aš juk tau sakiau. Mes turime tik valandą, niekaip nesuspėsime pavalgyti mieste. Užtat žiūrėk, ką mums atvežė: lašiša, Cezario salotos. Galime pasitraukti truputį gilyn, ten mums niekas netrukdys.

— Žiūrėk, ką atsitempiau tau parodyti, — tarė Greisė, paimdama krepšius.

— Matau. Aš tik paprašysiu asistentės, kad atneštų mums maistą. Nesuprantu, kokiems galams tau reikėjo atsinešti visą šitą šlamštą. Mes paprasčiausiai galėjome kartu papietauti, — pamėgino paerzinti motiną Loren.

— Tu visą laiką tokia užsiėmusi, bet juk tau reikia susitvarkyti savo namus. Jau turbūt metai, kaip man nepavyksta parodyti audinių pavyzdžių jūsų miegamojo ir svetainės užuolaidoms. Šiaip ar taip, mes vis tiek juos peržiūrėsime, — išdėstė reikalą Greisė.

— Puiku, — paniuro Loren. — Tiesiog netveriu nekantrumu dabar pat juos pamatyti. Aš juk ką tik pradėjau savo karjerą, o tu ateini pas mane pasikalbėti apie užuolaidas.

Greisė palinko prie savo dukters, kad tik ši viena girdėtų, ką ji pasakys:

— Tu jau buvai padariusi karjerą prieš ištekėdama. Būtent dėl tokios karjeros mes su tėvu ir siuntėme tave į Vartoną.

Loren nieko neatsakė, tik nusivedė ją kartu su krepšiais į nuošalų kampelį, kad niekas iš kolegų nepamatytų, jog ji renkasi audinius savo svetainei. Kaip kas nors gali žiūrėti į mane rimtai, jeigu filmavimo metu tvarkau buitinius reikalus su savo motina?

Loren prisijungė prie savo motinos scenos pakraštyje, o jauna asistentė atnešė dvi popierines lėkštes su maistu.

— Ačiū. Aš mirštu badu. Nuo penktos ryto nieko neturėjau burnoje, — tarė Loren ir išsyk prarijo lašišos kąsnį. — Skanumėlis! Tu irgi galėtum dabar mėgautis maistu, jeigu nebūtumei taip apsikrovusi. — Loren parodė kalnus tapetų ir rietimų, kuriais buvo nuklotas visas stalas.

Tačiau Greisė nekantravo pereiti prie rimtesnių reikalų:

— Dėl manęs nesijaudink. Dar nesu alkana. Beje, atsinešiau ir tapetų, jeigu tau kiltų noras perklijuoti sienas.

Loren motina nebuvo interjero dizainerė, bet savo namuose viską susitvarkė pati, ir, beje, tikrai gražiai. Ji buvo profesionalė be licencijos. Ir neabejotinai buvo pasirengusi dar vienai misijai, šįsyk — Loren bute.

— Klausyk, mama, aš dabar tikrai neturiu laiko atidžiai viską peržiūrėti ir nuspręsti. Bet žinai ką: kodėl gi tau nepadarius viso to pačiai? Kaip manai? — Loren jautėsi priremta prie sienos ir nusivylusi motinos reikalavimais. — Kaip tėtis? — paklausė ji, pakeisdama temą.

Dėbtelėjusi pro akinių viršų, laikydama medžiagas rankose, Greisė pradėjo:

— Loren, apie ką tu? Nejaugi būtent čia ir yra tai, kam tu skiri visą savo laiką? Ir, ir... — akivaizdu, kad kažkas nedavė jai ramybės. — Kaip Edas?

Klausimas nuskambėjo keistai, tarsi už jo slypėtų kažkas daugiau. Bet Loren nebuvo linkusi pradėti išsamaus pokalbio apie Edą su savo motina. Todėl ji tik atsakė, kad jis laikosi gerai.

— Hm, — ištarė motina, toliau peržiūrinėdama audinius. — Žurnale mačiau jo nuotrauką.

— Na ir kas? — Loren neturėjo supratimo, kurlink suka jos motina. — Edas juk nuolat fotografuojamas.

— Aš nekalbu apie fotografiją verslo žurnale, Loren.

— Tada apie ką tu kalbi? — paklausė Loren, praradusi kantrybę.

— Aš kalbu apie Edo ir tos naujos balerinos nuotrauką New York žurnale.

Loren papurtė galvą. Tai įvyko prieš keletą savaičių. Ji taip stengėsi užmiršti tą vakarą. Tačiau dabar, kai jos motina palietė šią skaudžią temą, ją vėl persmelkė pažįstamas jausmas.

— Tai nieko rimta. Edas jų valdybos narys, o tą vakarą buvo padaryta daugybė nuotraukų, — Loren žinojo, kad šitoks paaiškinimas skamba panašiau į pasiteisinimą.

— O kurgi buvai tu, kai fotografavo Edą su ta šokėja?

Loren buvo visiems prieš akis ir tarsi suparalyžiuota stebėjo įvykių eigą. Vakaras prasidėjo kaip įprasta. Edas grįžo namo persirengti iškilmingai progai ir paimti Loren. Kaip paprastai pastaruoju metu, jis buvo paskendęs savo mintyse, tačiau ganėtinai lipšnus. Jis pagyrė jos suknelę ir palaikė atidarytas automobilio dureles, kol ji lipo į vidų.

Prieš pakylant baleto uždangai, jo buvo visur pilna. Jis plepėjo su kitais baleto valdybos nariais ir rėmėjais. Loren pažinojo keletą narių, bet ne per geriausiai, be to, ir šiaip neturėjo nuotaikos tuščioms šnekoms. Ji tik pamojo vienam kitam pažįstamam, o Edas vienas dirbo savo darbą. Jis atsisėdo šalia Loren tik prieš pat užgrojant orkestrui.

Loren rūpėjo tik Alisija. Kai ši pasirodė scenoje, Loren vieną ją tematė. Ji atidžiai ir net priekabiai tyrinėjo tobulą šokėjos kūną ir dailų veidą. Lygindama save su šokėja, Loren pasijuto negraži, stora ir nerangi. Baletui pasibaigus, Edas pašoko nuo kėdės ir plojo stovėdamas kartu su kitais žiūrovais.

Po baleto vykęs vakarėlis iškėlė į paviršių jausmus, apie kuriuos Loren verčiau būtų nesužinojusi. Iki tol ji didžiavosi nesanti pavydi moteris ir tikėjo savo santuoka. Su Edu jie kalbėdavosi, kaip likimas ir Dievas juos suvedė draugėn. Bet šio meto Edo elgesys ir Alisijos atvykimas iš San Francisko, kur Edas turėjo tiek daug verslo reikalų, vertė Loren jaustis nejaukiai.

Vakaras iš blogo pavirto siaubingu, kai jau iki tol nevaldomas netikrumo jausmas galutinai išvedė Loren iš pusiausvyros. Kad ir kaip stengėsi atgauti pasitikėjimą savo jėgomis, ji vis tiek nesijautė sava šioje turtingų baleto patronų ir jaunų šokėjų kompanijoje. Kartu su Edu ji rolsroisu atvyko į Hudson viešbutį. Viešbučio kieme, suprojektuotame Maroko citadelės pavyzdžiu, jie pasirodė vieni pirmųjų. Ant mozaikinių marmuro grindų mėtėsi pagalvėlės, ant šezlongų, žemų suolelių ir staliukų permesti kybojo sudėtingų raštų apklotai. Čia buvo netgi kaldintos geležies lova, ant kurios daugelis žmonių priguldavo pailsėti po pernelyg didelio išgerto martinio kiekio. Sodrios spalvos, jaukus apšvietimas ir šiltas rudeninis brizas teikė aplinkai geismingumo. Edas užsakė gėrimus — viskio sau ir obuolių martinio kokteilį Loren. Netrukus pradėjo rinktis vakarėlio dalyviai.

Loren gailėjosi, nepakvietusi Manio. Kai žmonės pradėjo rinktis, Edas, kaip vakarėlio šeimininkas, šokosi vykdyti savo pareigas, palikęs Loren vieną sėdėti prie stalo. Iš susikaustymo ji net neįstengė pakilti nuo staliuko pasisveikinti su pažįstamais žmonėmis ar bent nueiti į tualetą.

Iš savo vietos ji matė Alisiją, įeinančią kartu su keletu kitų šokėjų — didingą, pasitempusią — ir jos širdis suvirpėjo. Kiemas sugriaudėjo nuo plojimų. Alisija nusišypsojo plačia, ryškiai raudona šypsena ir nusilenkė. Ji buvo nepaprastai laiminga ir atrodė tikrai žavingai, dėvėdama aptemptą juodą suknią, papuoštą belgiškais nėriniais, vos pridengiančiais jos tobulas krūtis, nors Loren šis drabužis priminė veikiau brangius naktinius nei suknelę.

Edas tuo metu kaip tik stovėjo prie durų. Kaip ir visi kiti, jis plojo ir šypsojosi, atstatęs krūtinę į priekį. Ar bent jau taip pasirodė Loren. Alisija pamojavo susirinkusiems ir nieko nelaukusi patraukė tiesiai prie Edo, apsivijo rankomis jam aplink liemenį ir aistringai pabučiavo į lūpas. Tada pirštais žaismingai nubraukė lūpdažio žymes ir, atmetusi galvą atgal, nusikvatojo. Edas, regis, nesitikėjo būti šitaip užkluptas ir pasijuto nepatogiai. Loren turėjo nusukti savo žvilgsnį į šalį, jausdama, kaip jos veidas liepsnoja sykiu iš gėdos, pavydo ir pykčio. Tada Alisija pagriebė Edo ranką ir atsistojo šalia jo, pozuodama fotografams. Tik fotosesijai pasibaigus, Edui pagaliau pavyko nusikratyti Alisijos. Jis tęsė savo misiją ir rūpinosi svečiais, o Loren ir toliau leido vakarą viena prie staliuko, rezervuoto juodviem su Edu. Po trečio stiklo martinio ji nusvirduliavo į tualetą. Grįžtančią atgal į savo postą, Edas sugriebė ją už rankos.

— Pasirengusi važiuoti? — tepaklausė.

— Dar klausi, — atsakė ji.

Pakeliui namo Loren neužsiminė apie Alisiją; neužsiminė apie ją ir Edas, nors jo veide dar teberaudonavo ano bučinio žymės. Vakaras sukėlė Loren įtarimų, kurių jai nesinorėjo aptarinėti.

— Aš tik noriu pasakyti, kad tau, mieloji, reikia būti akylesnei ir neleisti Edui taip nepagarbiai elgtis su tavimi, kad jokiai pigiai šokėjai nekiltų noras karstytis jam ant kaklo priešais kameras.

Prie tokios kietos Greisės meilės Loren niekada negalėjo priprasti.

— Ką aš galiu padaryti kitoms moterims, mama?

— Aš negaliu tau šito pasakyti. Be to, aš suvokiu, kad tu negali nieko padaryti ne tik joms, bet ir Edui. Bet juk tu esi gėlė Edo atlape. Jis privalo gerbti tave, o ne pozuoti su tomis jaunomis merginomis, tyčiodamasis iš tavęs ir tavo šeimos.

— Ačiū, mama. Atleisk, kad mano vyras įskaudino jus su tėčiu. Ačiū už tai, kad atėjai į patį pirmąjį mano filmavimą, ačiū už guodžiančius patarimus. Man reikia grįžti prie darbo. O tu dar pabūk ir pasižiūrėk. Tau netgi gali patikti, — Loren iš visų jėgų stengėsi tramdyti ašaras ir skausmą. Tačiau reikėjo žūtbūt išlikti ramiai iki filmavimo pabaigos. Tualete apsišlaksčiusi veidą šaltu vandeniu, ji pasižadėjo sau, jog neleis, kad Greisės pastabos ją galutinai sugniuždytų. Padaryta žala ir šiaip jau buvo nemenka. Greisė ištraukė iš Loren tai, ką ji atkakliai stengėsi užgniaužti. Nuo šiol Loren jau negalėjo nuo savęs nuslėpti baimės, kad Edas gali būti jai neištikimas.

Vienu metu ji net suabejojo, ar galės grįžti prie darbo, bet staiga Maiklas, šviesiaodis, mėlynakis modelis, užrašytas kitam interviu, išniręs iš nežinia kur, stipriai apkabino ją iš nugaros. Netikėtas dėmesys bematant atgaivino Loren ir padėjo atgauti pusiausvyrą. Išsakiusi visas savo pastabas, Greisė, regis, pagaliau teikėsi pastebėti ir modelius. Per Maiklo petį Loren pastebėjo, kaip jos motina pro akinių viršų vogčia apžiūrinėja vieną iš jos gražuolių. Vėl pažvelgusi į Loren, ji kilstelėjo antakius ir trūktelėjo pečiais, kas reiškė: „O, jis gana patrauklus“.

Bet buvo jau per vėlu stabdyti įtarimus ir sielvartą, kurie smelkėsi į vidų. Loren juto, kad jos gyvenimas pradeda byrėti.

33

Žaliai švytintis laikrodis rodė dešimt minučių antros. Porą paskutinių naktų Edo nebuvo. Loren manė, kad jis išvykęs su reikalais į Dalasą, kol pats nepranešė, kad yra Atlantoje. Jis paskambino tik antros dienos vakare. Ji niekaip negalėjo priprasti prie Edo pašėlusio grafiko, dažnai net tiksliai nežinodama, kur jis išvykęs. Tačiau ji sielojosi ne dėl to.

Loren susirūpinimas visą laiką pamažu augo, tačiau vakar reikalai pasiekė naujas aukštumas. Ji rausėsi skalbinių krepšyje, ieškodama sijono, tačiau jos akys užkliuvo už Edo marškinių su jo monograma ant rankogalio — E. A. T.26 Edvardas Albertas Tomasas savo inicialus gerbė, mat jo verslas išties buvo susijęs su kitų kompanijų rijimu. Ant šių marškinių apykaklės ji pastebėjo nešvarumus ir lūpdažio žymes. Atidžiai apžiūrėjusi dėmes, pavarčiusi apykaklę, priglaudusi marškinius prie nosies ir užuodusi muskusinį jo kvapą, ji sukniubo. Skausmas pervėrė jai širdį, pyktis užvaldė visas mintis. Kaip jis drįso?

Ji tučtuojau jam paskambino, bet įsijungė balso paštas. Ji paliko žinutę:

— Edai, tai Loren. Aš noriu tavęs kai ko paklausti. Paskambink man, kai tik galėsi. Ačiū, mielasis.

Ji stengėsi kalbėti žvaliai, kad jis nedvejodamas jai paskambintų. Padėjusi ragelį, suakmenėjo kėdėje, žiūrėdama į tuštumą prieš akis ir neįstengdama surasti priežasties, dėl ko viskas įvyko. Laimei, tądien Loren nebuvo numačiusi jokių susitikimų. Ji atšauks priešpiečius, dėl kurių buvo susitarusi. Filmas buvo gerose rankose pas montuotoją, kuris dar dieną kitą perkelinės nufilmuotą medžiagą į Avid montavimo įrenginį. Atšaukusi priešpiečius, ji pasakė misteriui Frensiui, kad prastai jaučiasi ir eisianti prigulti. Ji paprašė jos netrukdyti, nebent skambintų Edas. Tada susirangė po apklotu didžiulėje lovoje ir įsijungė televizorių. Jos dėmesį patraukė senas nespalvotas filmas — Moterys. Tai buvo filmas apie moterį, kurios vyras apgaudinėjo ją su jauna mergina, dirbančia parfumerijos pardavėja prekybos centre, ir apie tai, kaip liežuviai apie šį romaną plito tarp pažįstamų. Loren žiūrėjo filmą apimta siaubo, nuolat girdėdama savo motinos priekaištus, kad ji pati kalta dėl susidariusios padėties, neišsireikalavusi deramos pagarbos iš savo vyro.

Kai suskambo telefonas, ji suprato, kad buvo užsnūdusi. Edo balsas išsklaidė silpnumą. Jis buvo gerai nusiteikęs, bet, sprendžiant iš balso, atrodė užimtas, neturintis daug laiko pokalbiams.

— Labas, mažyte. Kaip sekasi? Gavau tavo žinutę. Ką tik baigiau kalbėtis su Hawks savininku. Tavo vyras netrukus gali tapti NBA komandos bendrasavininkiu. Che, che.

— O, tai puiku. Klausyk. Aš, hm, radau tavo marškinius...

Jis nekantravo.

— Kas? Ką tu sakai, Loren?

— Ant tavo marškinių aš radau makiažo ir lūpų dažų dėmes, Edai. Kieno jos? Jos tikrai ne mano.

— Makiažo? Nesuprantu, apie ką tu kalbi. Tos dėmės turbūt nuo maisto ar kažko panašaus.

Loren pyktelėjo.

— Nuo maisto? Edai, nejaugi tu laikai mane visiška idiote? Aš dar sugebu atskirti maistą nuo ryškiai rožinių lūpų dažų.

Jo balsas išsyk pasidarė itin ramus.

— Gerai. Palauk. Leisk man pagalvoti. Hm... A! Tai bus iš tos kelionės į San Franciską. Aš tau sakiau, kad kai kurie mano klientai mėgsta vaikščioti į striptizo barus arba kviestis šokėjas. Ypač tie Volstryto piniguočiai. Juk tu žinai, kaip viskas būna.

— Edai, aš nežinau. Ir visai nesuprantu, kam tau reikia eiti į tokius susitikimus?

— Loren, suprask, juk tai — verslas. Aš privalau būti socialus.

Loren suprato, kad jis nepasidarys atviresnis.

— Kad ir kaip ten būtų, aš jaučiu, kad kažkas tarp mūsų pasikeitė. Neatrodo, jog aš tau rūpėčiau taip, kaip kadaise. Jaučiu, kad mes vis labiau tolstame vienas nuo kito.

— Loren, aš priblokštas. Negaliu patikėti, kad tu taip jautiesi. Pastaruoju metu aš jaučiuosi taip, lyg mes sutartume geriau nei bet kada anksčiau, — atsakė Edas su tariamu nuoširdumu.

Loren sumišo.

— Nejaugi? Tu nuolat atrodai toks susirūpinęs. Aš jaučiuosi taip, lyg nepajėgčiau iki tavęs prasibrauti pro tavo užtvaras, tu visada toks užsiėmęs. Ir štai dabar dar sužinau, kad vaikštai į striptizo barus, nieko man apie tai nesakęs.

— Striptizo klubas buvo verslas. Garbės žodis, aš pamiršau apie tai. Nejaugi tu manai, kad aš palikčiau marškinius tokioje vietoje, kurioje galėtumei juos surasti, jeigu iš tiesų mėginčiau juos paslėpti?

— Juk tu žinai, kad aš šiaip jau nelendu prie tavo skalbinių, Edai. Liaukis mane įžeidinėjęs.

Nutaisęs kiek galėdamas taikesnį balsą, Edas atsakė:

— Klausyk, galbūt pastaruoju metu aš tikrai buvau pernelyg pasinėręs į darbą. Aš mėginu plėstis. Turiu planų padidinti kompaniją ir galbūt atverti duris papildomam kapitalui.

— O.

— Be to, gali būti, kad pirksiu dalį šios NBA komandos akcijų. Bet tu teisi, mums reikia kartu praleisti laiką kaip nors ypatingai. Galbūt suplanuoti kelionę kur nors. Ką apie tai pasakysi?

— Nežinau. Galbūt.

— Galbūt? Liaukis, mažyte. Aš myliu tave. O kas dėl makiažo, patikėk manimi, aš niekada neprasidėčiau su tomis striptizo mergelėmis. Net jeigu būčiau nevedęs. Atleisk, kad dėl tų marškinių tau teko taip susinervinti.

Vis dar kamuojama abejonių, ji atsakė:

— Gerai, Edai.

— Rytoj bandysiu grįžti namo anksti, — pridūrė jis. Bet vėliau perskambino ir atsiprašė, kad susirinkimas užtruko ir jam nepavyks parsigauti iki vėlyvo vakaro. „Nelauk manęs“, — pasakė jai.

Trylika minučių antros Edas įsmuko į tamsų miegamąjį su batais rankose. Jis persirengė vonios kambaryje ir palindo po antklode. Visą tą laiką Loren apsimetė mieganti.

Vos prieš keletą mėnesių Edas dar būtų apkabinęs ją savo rankomis, visu savo kūnu prisiglausdamas prie josios. Tačiau šiąnakt gili praraja žiojėjo tarp šių priešingų lovos kraštų įsitvėrusių vienišų žmonių.

Vos tik išgirdusi sunkų ir ritmingą Edo kvėpavimą, Loren tyliai išlipo iš lovos, ant pirštų galų išsėlino iš miegamojo ir nusileido laiptais žemyn į jo kabinetą.

Ji stovėjo prie privataus jo kambario slenksčio ir nesiryžo žengti toliau. Ji niekada nebuvo krausčiusi jo kelnių kišenių, o juo labiau — jo rašomojo stalo stalčių. Tai buvo neištirta teritorija. Ji jautėsi kalta, tačiau turinti teisę. Šiąnakt peržiūrės visus asmeninius jo daiktus, ieškodama to, ko nežinojo. Jos širdis smarkiai daužėsi krūtinėje. Ji siaubingai bijojo to, ką beveik nedvejodama žinojo galinti rasti.

Ji pradėjo nuo raudonmedžio stalo, kuris buvo neįtikėtinai tvarkingas. Pačiame stalo centre gulėjo šūsnis laiškų. Iškilnojo visus laiškus po vieną, patikrindama siuntėjų rašyseną, adresus, apuostydama juos. Atidariusi visus stalčius, peržiūrėjo visus popierius ir faksus. Tada atėjo eilė mobiliajam telefonui. Sėdėdama ant grindų Edo kabineto kamputyje, ji išklausė visas išsaugotas žinutes. Prieš kiekvieną žinutę jos širdis suplakdavo smarkiau. Nieko įtartina neradusi, grąžino telefoną į įkroviklį ir sutelkė savo dėmesį į delninį kompiuterį. Peržiūrėjo tūkstančius vardų jo užrašų knygelėje, tačiau tokioje jų gausybėje buvo tiesiog neįmanoma atskirti verslo kolegų nuo draugų ar meilužių. Galiausiai įlindo į kalendorių ir peržiūrėjo praėjusių dviejų savaičių susitikimus. Nieko. Tada nuodugniai peržiūrėjo Edo dienotvarkę iki pat šios savaitės pabaigos, kur ji tai ir pamatė. Penktadienį, 12,30, buvo įrašyta: One if by Land, Two if by Sea. Akyse jai užtemo, burna išdžiūvo. Jos rankos nesulaikomai drebėjo, o delnus išmušęs prakaitas sudrėkino prietaisą. Ji puikiai žinojo tą restoraną. Edas ją ne kartą buvo ten nusivedęs romantiškiems popiečio pasisėdėjimams. Elegantiška užkandinė nebuvo tinkama vieta verslo susitikimui. Tai buvo vieta įsimylėjėlių pasimatymams.

Loren pagavo įsiūtis. Pirma mintis, šovusi jai į galvą, buvo užbėgti laiptais aukštyn ir, išsitempus Edą iš lovos, iškoneveikti pačiais bjauriausiais žodžiais. Laimei, suėmusi save į rankas, Loren nusprendė, kad konfrontacija vidury nakties nebūtų geriausias būdas išsiaiškinti. Jai reikėjo nusiraminti. Be to, trūko informacijos, kad Edas ir šįkart neišsisuktų meluodamas, kaip kad su tais marškiniais. Pirmiau jai reikėjo išsiaiškinti, su kuo jis susitinka tame restorane. Prisiminusi marškinius, ji pajuto, kad veidas dega. Edas ją apkvailino, privertė pasijusti tikra kvaiša. Lūpdažio žymės neabejotinai buvo paliktos moters, su kuria jis susitikinėjo.

Penktadienis bus po dviejų dienų. Ji pati nueis į restoraną ir įsitikins savo akimis. O tada jau imsis veiksmų, nesvarbu kokie jie būtų. Ir bent jau neklaidžios tamsoje.

Tą naktį Loren negrįžo į lovą. Apkabinusi kojas per kelius, ji prasėdėjo prie televizoriaus, žiūrėdama filmus per Lifetime. Edo ir kažkokios beveidės moters, susirakinusių aistringame bučinyje, vaizdiniai nuolat sukosi jos mintyse. Ji įtarė, kas toji moteris, bet tam kartui Loren pakako ir to, ką tikrai žinojo. Jai vis dar vaidenosi susipynę kūnai, griaunantys jos mintyse visa, kas buvo jai šventa. Kūną apėmė silpnumas. Protas atbuko. Jos širdis buvo sudaužyta, vieniša ir išgąsdinta taip, kaip niekada gyvenime. O, kad greičiau ateitų miegas, tuomet ji vėl galėtų ištrūkti į Ženevą, kur meilė buvo ką tik užgimusi, ir Edas priklausė tik jai vienai.

34

Apkūni vidutinio amžiaus moteris įraudusiais skruostais, šiaudų spalvos plaukais ir ilga gėlėta sunkele iš lėto suko ratus aplink didžiulę virtuvę. Iš pradžių jos akys buvo užmerktos, po to truputėlį prasivėrė. Manis, Kofi, Derilas ir Ničė stovėjo atokiau ir stebėjo. Ji buvo tikra profesionalė. Džudė Miler buvo pasaulinio garso aiškiaregė, ar bent jau taip Maniui buvo paaiškinta. Rėjai buvo pasirengę pateikti pasiūlymą dėl buto Olympic Tower pastogėje pirkimo, bet pirmiau jų asmeninė ekstrasense turėjo butą ištirti ir nustatyti, ar jame nėra „nepageidaujamų dvasių“.

Kad ir koks būtų šios moters vaidmuo Kofi ir Derilo gyvenime, viena aišku — ji jiems turėjo didžiulę įtaką. Ji įtikino juos palikti visą savo palydą — biografą, fotografą, asmeninį padėjėją — limuzine, nors šiaip jie niekur nė žingsnio nežengdavo be palydovų. Džudė nenorėjo jokių papildomų trikdžių namo skaitymo metu. Maniui net susidarė įspūdis, kad jis pats ne itin pageidaujamas, bet jis juk negalėjo palikti jų vienų bute. Nesvarbu, kad jie multimilijonieriai; niekada negalėjai būti tikras, ką tie bepročiai gali iškrėsti.

Staiga Džudė sustojo ir tarė, kreipdamasi į tuštumą:

— Man reikia surasti centrinę ašį.

Ničė linktelėjo, lyg būtų tiksliai supratęs, ką ji pasakė. O Maniui į galvą teatėjo tik plieninės sijos ir betonas. Jis nežinojo, kokių dar dvasių galima rasti šiame bute. Daugiabučio valdyba užmokėjo projektavimo firmai už pastogės įrengimą; niekas anksčiau čia negyveno. Ir niekas nebuvo sumuštas ar nužudytas šioje erdvėje, bent jau kiek Maniui buvo žinoma. Jeigu atvirai, jis jautėsi taip, lyg visas šitas spektaklis būtų paprasčiausias laiko gaišinimas. Bet velniop visa tai, galvojo jis, jeigu tik tai reikš sandorį. Tada galbūt ir šis vaidinimas bus vertas papildomo vargo. Be to, jo, kaip nekilnojamojo turto agento, dienos ir šiaip jau buvo suskaičiuotos.

— Sekite paskui mane, — paliepė Ničė. — Aš žinau, kur rasti centrinę ašį. — Jis nuskubėjo; jo plačios kelnės ir neperšlampamas apsiaustas plaikstėsi pavymui. Manis pastebėjo, kaip Kofi ir Derilas susižvalgė tarpusavyje, lyg laukdami apreiškimo. Dievaži, jie atrodė kaip du maži vaikai, šventai tikintys pasakų, burtininkų ir tamsiųjų jėgų magija. Maniui buvo nesuvokiama, kad toks apsukrus verslininkas kaip Derilas Rėjus galėjo būti toks naivus, jog nuolankiai priimtų kiekvieną pranašystę iš šios išvargusios apsišaukėlės lūpų.

Dauguma Manio įsitikinimų susvyravo. Jis visada galvojo, kad, pasiekus tam tikrą finansinės sėkmės užmojį, savarankiškumas ateis savaime. Manis nemanė, kad pakils iki tobulybės, bet tikėjosi, kad įgaliojimai ateis kartu su laimėjimais. Tuo tarpu Kofi ir Derilas atrodė laisva valia atiduodantys visas savo galias kitiems, nesvarbu, ar tai liestų paskutinę madą ar visuomenės nuomonę. Pasirodo, jie, visai kaip ir jis, rytą vakarą plušo prakaitavo, pataikaudami kitiems ir niekaip nepajėgdami išsilaisvinti patys.

Genamas smalsumo, Manis nusekė grupės, kuri jau stovėjo susirinkusi nišoje tarp valgomojo ir svetainės, įkandin. Jie stovėjo po kupolu, kuriame švietė nutapytas dangus ir plaukiojo lengvi balti debesėliai, visai kaip Siksto koplyčioje.

— Manau, kad centrinis taškas yra štai čia, — Ničė puslankiu apėjo aplinkui tuščią vietą, lyg jaustų joje kažkokią nematomą energiją.

Nurodytoje vietoje Džudė apsuko nedidelį ratą, atsargiai statydama ant mozaikinių marmuro grindų vieną raudoną batelį šalia kito. Tuomet ji pradėjo vaikščioti pirmyn atgal.

— Čia yra epicentras, — paskelbė ji egzaltuotu balsu.

Tada ji ėmė vartyti akis. Nejaugi ši moteris mano, kad kas nors gali rimtai žiūrėti į šį nė skatiko nevertą vaidinimą, pagalvojo Manis. Jis iš paskutiniųjų tvardėsi nesusijuokęs. Kofi, Derilas ir Ničė spoksojo į Džudę tarsi apimti transo. Tie žmonės juk negalėjo nuoširdžiai tikėti, kad tariamoji aiškiaregė geba jausti kažką iš anapus. Maniui pasidarė gėda dėl jų. Džudė tebuvo karnavalinė pabaisa, ir jie visi mokėjo pinigus, kad galėtų pamatyti jos pasirodymą.

Ir čia moterį styrančiais ant galvos plaukais ištiko traukuliai. Galėjai pamanyti, kad netrukus bus išsiurbta ir paskutinioji jos menkos gyvasties dalelė. Neduok Dieve, jeigu ji dabar kristų negyva kambario viduryje. Mirusi aiškiaregė beveik neabejotinai reikštų, kad sandoris nutrūko. Tada ji pradėjo dejuoti. Šito Maniui buvo jau per daug. Jis pasuko į koridorių.

Manis atatupstas išslinko į svetainę, kur jį sulaikė kažkokia nematoma jėga. Šimto svarų švino luitas užgulu jam skrandį. Kambarys pradėjo suktis ir grindys po juo sudrebėjo. Burna išdžiūvo ir ėmė perštėti, tarytum rūgštis graužtų jam liežuvį. Tada jis pašėlusiu greičiu pasileido liftu žemyn; taip greitai, kad švinas, spaudęs jo skrandį, dabar atsidūrė gomuryje. Tamsa. Tyla. Pilkuma. Šviesos srautai pervėrė Maniui akis, kai jis vargais negalais atgavo sąmonę. Jis niekaip negalėjo suvokti, kas atsitiko. Galbūt bus prarijęs per daug riebalus deginančių tablečių. Nuo jų Maniui kartais svaigdavo galva.

Kai Manis atmerkė akis, tos psichopatės aiškiaregės akys buvo atsidūrusios vos per sprindį nuo jo veido, rankas ji laikė uždėjusi jam ant galvos. Manis pamėgino išsilaisvinti iš jį sukausčiusios baimės ir sumišimo. Pažvelgusi į jį savo paklaikusiomis akimis, ji sušnibždėjo gergždžiančiu balsu, beje, tokiu tyliu, kad Maniui reikėjo įtempti ausis, kad ją išgirstų.

— Kiti negali to matyti, bet tavo valandos čia suskaičiuotos. Iškeliauk, kol tavo siela neiškeliavo pati.

Vis dar pasimetęs, Manis atšoko nuo šios pamišėlės. Kofi, Derilo ir Ničės pavidalai pleveno viršum jo.

— Mani, ar gerai jautiesi? — paklausė Kofi, atsiklaupdama prie Manio.

— Ei, vyruti, ar viskas gerai? — įsiterpė ir Derilas.

Manis susigėdęs atsistojo. Ji jautėsi išsekęs ir netekęs savitvardos. Jis vis dar nesuprato, kas atsitiko, ir, akivaizdu, kad nesuprato ir kiti. Tai yra kiti, išskyrus Džudę. Ji dar kartą įdėmiai pažvelgė į jį ir be garso tarė: „Išeik“. Niekas kitas, regis, nepastebėjo, kaip ji tai pasakė. Bet Manis, pasilyginęs savo marškinius ir kaklaraištį, ir taip pernelyg gerai žinojo, ką jam daryti. Pirks jie ar nepirks, jis nešdinasi iš šio buto. Kas jam, šie patrakę žmonės gali pasilikti tame bute kad ir visą dieną bei garbinti lietaus dievus. Nedaug trūko, kad ir pats jis būtų išsikraustęs iš proto.

35

— Kalvelė tarp Septintosios pietinės ir Ketvirtosios vakarinės aveniu, — tarė Loren taksi vairuotojui. Tiršta migla gaubė jos galvą. Ji vyko į One if by Land, Two if by Sea šnipinėti Edo. Kaip privatus seklys ji sekė vedusį vyrą, apgaudinėjantį savo žmoną. Buvo tamsiai apsirengusi, su užmaukšlinta ant galvos beisbolo kepuraite ir nekrentančiu į akis megztiniu. Visa ši scena tikriausiai būtų sukėlusi juoką Loren, jeigu to seklio vaidmenyje nebūtų buvusi ji pati. Taip begalvodama, išsitraukė iš didelio krepšio butelį Jack Daniel’s, su kuriuo draugavo nuo dešimtos valandos ryto. Ji atkreipė dėmesį, kad butelio daugiau kaip pusė buvo nugerta. Berods ryte jo dar būta pilno. Ar bent jau taip jai atrodė, nors negalėjo prisiminti tiek daug gėrusi. Ji užsuko butelį ir įsidėjo jį atgal į krepšį.

Pro langą ji matė žmones, gyvenančius savo paprastus laimingus gyvenimus, o tuo metu jos gyvenimas griuvo. Ji negalėjo patikėti tuo, kad tobulas jos vyras sugriovė jų tobulą meilę. Ji taip sunkiai dirbo, kad taptų daugiau nei namų šeimininke, taptų tuo, kuo jis galėtų didžiuotis. Loren pažvelgė į savo dailias, darbščias rankas. Ji palietė rankomis savo veidą. Ji buvo patraukli ir sumani. Ji galėjo bet ką padaryti dėl Edo.

Bet dabar visa tai neturėjo jokios prasmės. Dabar ji jautėsi bejėgė, negalinti apsaugoti savo vyro nuo paklydimų. Buvo silpna ir niekinga. Ji priglaudė prie lūpų viskio butelį ir stipriai iš jo patraukė. Galvoje tvinkčiojo; rytietiška muzika, kurios klausėsi taksi vairuotojas, nuo to tapo dar garsesnė. Ji atsilošė ant sėdynės ir įmetė pustuštį butelį atgal į krepšį. Ji vargiai galėjo pajudėti. Muzika skambėjo senoviškai, inkščiantys balsai įkyriai kartojo vis tą patį priedainį. Jai vaidenosi nuostabaus grožio moteris, apsigaubusi marga rožinės ir žalios spalvų skara, gundomai šokanti tamsiame kambaryje, pilname į taktą plojančių vyrų.

— Ponia, ponia. Mes atvažiavome, — šaižus taksisto balsas prikėlė ją iš sapno.

Ji atmerkė akis; šios tematė nepažįstamą veidą.

— Ar jums viskas gerai? — paklausė jis susirūpinęs. — Bus devyni dvidešimt.

Netarusi nė žodžio, Loren įteikė jam suglamžytą dvidešimtinę, kurią visą tą laiką spaudė rankoje. Be galo lėtai išsiropštė iš automobilio ir vos nenuvirto ant šaligatvio. Taksi nuvažiavus, dar ilgai stovėjo nejudėdama. Ji pasikliovė veikiau nuojauta nei valios pastangomis. Restoraną pažinojo pakankamai gerai, tad, kur eiti — žinos. Loren iki šiol tikėjo, kad ši vieta priklausė tik juodviem su Edu. Dabar ji suvokė, kad jis visas moteris vesdavosi į tą patį restoraną. Turbūt ir dovanas tas pačias dovanodavo.

Jos kojos buvo per sunkios. Kad galėtų nors vieną pakelti, prisireikė net mostelėti rankomis. Bet vos tik pajudėjo iš vietos, toliau ėjo sklandžiai. Prie restorano durų Loren stabtelėjo. Burnoje ji juto šleikštu skonį. Žinoma, kad skonis buvo šleikštus — tai Edas su savo meiluže jį ten įsodino. Nuo jos, matyt, kaip reikiant nešė, todėl ji įsidėjo į burną listerino juostelę ir gurkštelėjo vandens iš buteliuko, kurį visada nešiodavosi su savimi. Buvo pirma valanda; taigi Edas ir jo moteris turėtų būti maždaug įpusėję savo pasimatymą.

Jai norėjosi įeiti į vidų, bet kojos nevaliojo peržengti per slenkstį. Praeinantys pro šalį restorano lankytojai nustebę spoksojo į ją. Jai toptelėjo mintis palaukti lauke, tačiau jos teko atsisakyti. Tik įėjusi į vidų, ji galėjo tikėtis pamatyti jųdviejų meilinimąsi. Dabar pasigailėjo, kad neapsirengė ko nors labiau tinkamo pietų stalui nei detektyvinei misijai.

Loren nusiėmė kepuraitę ir papurtė plaukus. Ji nesišukavo dvi dienas ir dabar buvo tikra, kad josios plaukai styro į visas puses. Nusivilkusi Black Dog sportinę palaidinę, liko su berankoviais baltais marškinėliais, kurie atrodė madingiau prie džinsų. Vis tiek jos apranga dar nebuvo tinkama, kad galėtų pietauti tokioje ištaigingoje užeigoje.

Ji nuėjo, teisingiau, nusvirduliavo tiesiai prie administratoriaus stalelio. Už jo stovintys vyras ir moteris pakėlė į ją akis. Vos tik jie pamatė Loren, standartinės šypsenos kaipmat dingo iš jų veidų.

Vyras prabilo pirmasis.

— Kuo galėtume jums padėti?

— Štai kuo, — pradėjo Loren. Ji lyg ir ketino nusišypsoti, bet akimirkos svarba pernelyg ją prislėgė. — Man reikia pas Edą Tomasą. Tai yra aš atėjau čionai pasimatyti su Edu Tomasu. Jis kvietė mane.

— Atleiskite, madam, bet jokio Edo Tomaso čia nėra, — atsakė vyras, nė nepažvelgęs į užsakymų knygelę.

— Ne. Jis yra čia. Aš esu jo žmona. Jis pats pakvietė mane čionai, — Loren sunkiai rinko žodžius. Ji tik dabar, stovėdama čia, suvokė, kad reikėjo iš anksto pasirepetuoti, ką sakyti. Ji nebuvo pasirengusi. O šie žmonės elgėsi taip, lyg jų pareiga būtų apsaugoti Edą nuo jos.

— O, misis Tomas. Atleiskite. Aš jūsų nepažinau. Jūs pakeitėte šukuoseną, — pasakė administratorė. — Tuoj pat nubėgsiu pranešti misteriui Tomasui, kad jūs čia. — Ir bematant dingo.

Neišdegs! Loren nelauks atskiro pakvietimo. Ji nusekė paskui blondinę, negaišdama, kol Edas bus įspėtas apie jos atvykimą. Ji norėjo, ne, turėjo, pati pamatyti, kas iš tiesų ten vyksta; ar jis glostė tos moters kaklo išlinkimą, ar jis meiliai šypsojosi jai taip pat, kaip ir Loren. Priėjusi prie to paties staliuko, prie kurio pietaudavo su Edu, ji buvo sukrėsta to vaizdo, kurį išvydo. Edas ir Alisija Benks sėdėjo, spoksodami vienas kitam į akis ir laikydamiesi už rankų taip, kaip galėtų tik įsimylėjėlių pora. Jie buvo jaukiai įsitaisę priešais didžiulį židinį, kurio viduje lengvai galėjo atsistoti dešimties metų vaikas. Alisija plačiai šypsojosi, stebeilydama į Edą taip, lyg šis būtų vienintelis vyras pasaulyje. Edas irgi atrodė ne ką menkiau apžavėtas.

Jeigu kas nors tą akimirką būtų pagriebęs rantytą peilį ir smeigęs jį Loren į krūtinę, skausmas vis tiek būtų buvęs mažesnis.

— Ne, ne, ne, ne... — suriko Loren ir, apsipylusi ašaromis, susmuko ant grindų. — Ji. Ir vis dėlto ji. Melagis, prakeiktas melagis.

Edas sustingo tik akimirkai. Atsitokėjęs jis prišoko prie jos ir pakėlė nuo grindų. Nenuostabu, kad jis laikinai užmiršo Alisiją — juk jo žmona ką tik pademonstravo itin viešą psichozės proveržį.

— Loren? Ką? Kaip? O ne, mažyte. Greičiau išvežkime tave iš čia, — vapaliojo jis.

Restorano personalas ir kiti pietaujantieji stebėjo sceną nepaprastai susidomėję. Loren ištižimas suteikė jiems pramogą, kurią bus galima smagiai aptarti su bendradarbiais ir namiškiais.

Tuomet Alisija, nusprendusi suduoti savo varžovei coup de grace27, pakilo nuo staliuko. Jos žodžiai visiškai nesiderino su elegantiška išvaizda.

— Hm, Edai. Kadangi mis Princesė pagaliau sužinojo, manyčiau, kad viskas stojo į savo vietas ir mes galime judėti toliau.

Įsisprendusi į šonus, ji su panieka žvelgė į Loren iš viršaus. Tobulas kūnas po raudonu platėjančiu sijonu ir juoda berankove palaidine su gilia iškirpte, apnuoginančia porą dailių C dydžio krūtų, nereikalingų net liemenėlės. Iš tos vietos ant grindų, kur tysojo Loren, Alisija atrodė panaši į Meilės deivę.

— Nejaugi tu taip ir nepasakysi jai, Edai? O gal tai aš esu tas žmogus, turintis jai pranešti, kad mes kraustomės...

— Pakaks, Alisija! — sugriaudėjo Edo balsas.

Jis pakėlė Loren ant kojų. Ši pora puikiai dera, pamanė Loren. Jos vyras atrodė toks dabitiškas su tamsiai mėlynu kostiumu. Akivaizdu, kad jiems abiem patiko čiustytis ir netgi teikė nemenką malonumą. Absoliutus kontrastas apleistos, nuvargusios žmonos įvaizdžiui, tapusiam paskutiniuoju Loren mados klyksmu.

— Ką? Tu dar drįsti ant manęs rėkti? Juk tai ji įsiveržė čionai mirtinai nusigėrusi, sukėlė sceną ir sugadino visus mūsų pietus! Turėtum ją pastatyti į vietą, Edai! — spigus Alisijos balsas degė priešiškumu.

Personalas atvirai sunerimo.

— Misteri Tomasai. Ar galėčiau kuo nors jums padėti? — pasisiūlė administratorius.

— Ne. Aš atsiprašau. Mes išvykstame tą pačią sekundę, — Edas išvedė Loren iš restorano ir išsikvietė savo vairuotoją. Per tą trumpą laiką, kol jie pasiekė šaligatvio kraštą, automobilis jau laukė jų atlapomis durimis. Edas įsodino Loren į vidų. Neatstodama nė per žingsnį ir vis dirsčiodama į vidų, tarsi norėdama lipti kartu su jais, Alisija suriko:

— O ką man daryti?

— Taksuok iš čia! — mestelėjo Edas šiurkščiai, atkišdamas jai penkiasdešimties dolerių banknotą iš šūsnio penkiasdešimtinių ir šimtinių, ištrauktų iš kišenės.

— Ką, palieki mane vieną laukti taksi, numesdamas man penkiasdešimtinę kaip kokiai kekšei?!

Alisija pasiliko stovėti toje pačioje vietoje ant šaligatvio, o Edas atsisėdo šalia Loren ir užtrenkė dureles, nekreipdamas dėmesio į Alisiją, dabar jau ne juokais pratrūkusią keiksmais. Dar Loren išgirdo Edą, kažką murmantį į savo telefoną apie atidedamus susitikimus. Ji jautėsi baisiai išvargusi. Jis atrėmė jos galvą sau į petį. Nors įžeista ir įniršusi, Loren nesugebėjo sukaupti jėgų, kad pasijudintų. Visą kelią taip ir išgulėjo palinkusi ant jo, pusiau be sąmonės.

Namuose Edas, vairuotojas ir misteris Frensis padėjo Loren užlipti laiptais į vonios kambarį, kur Edas ją išrengė ir pakišo po šaltu dušu. Tada nušluostė rankšluosčiu, aprengė šilkiniu chalatu ir paguldė į lovą, užtraukdamas antklodę ir lovos užtiesalą iki pat smakro.

— Ilsėkis, meile. Aš būsiu čia, kai prabusi.

Loren norėjo atmerkti akis, bet jos buvo kaip priklijuotos. Miegas buvo neramus, nuolat pertraukiamas tolimo Edo balso, kalbančio telefonu. Ji sapnavo Edą ir Alisiją, besimylinčius restorano viduryje. Alisija buvo su tuo pačiu raudonu sijonu, ir, užsėdusį Edą, ritmingai jį krušo — aukštyn žemyn, aukštyn žemyn. Visi stovintieji aplinkui plojo ir juokėsi. Visi, išskyrus Loren.

Kai ji galiausiai prabudo, diena buvo virtusi naktimi, o Edas sėdėjo ant lovos, greta jos.

Valandėlę Edas ir Loren tylėdami žiūrėjo vienas į kitą. Ji tebetysojo po antklode, galvą padėjusi ant pagalvės. Edas sėdėjo ant lovos užtiesalo, atrėmęs nugarą į priegalvį.

Jis prabilo švelniai.

— Kaip jautiesi, mažule?

— Šūdinai, — atsakė ji.

— Aš manau. Tu išgėrei beveik visą litrą stipraus gėrimo, — pasakė jis, kilstelėjęs tuščią Jack Daniel’s butelį.

Ji pervėrė savo vyrą pilnomis neapykantos akimis.

— Tik ne gėralas verčia mane taip blogai jaustis, — ji atsigulė ant nugaros ir užmerkė akis.

Tačiau teisybė buvo tokia, kad alkoholis privertė ją jaustis dar labiau pavargusia ir nesveikuojančia nei kada nors anksčiau. Ji nesakys to Edui. Kai protas kiek praskaidrėjo, Loren prisiminė, kad jis nežino, kaip ji išsiaiškino apie restoraną. Tegul sau galvoja, kad pasisamdė kokį nors privatų seklį. Loren norėjo išgirsti tiesą apie Edo ir Alisijos santykius. Ji kalbės kuo mažiau, tikėdamasi, kad Edas pats išsiduos. Bet Edas buvo genialus melagis ir pėdų mėtytojas — Loren dabar tai žinojo. Išgauti iš jo visą istoriją bus sunku.

— Žinoma, gėrimas — tai tik ženklas, — linguodamas galvą, Edas tęsė: — Bet Loren, mano pietūs su Alisija tebuvo verslas.

— Tikrai. O lūpų dažai — maistas. Kodėl tau neišsinešdinus ir nepalikus manęs vienos? — nukirto Loren atžariai. — Kad tu žinotum, kaip man įgriso tavo melas. Ko tau iš manęs reikia? Eik, turėk savo mergšę. Aš nestovėsiu jums skersai kelio.

Sugriebęs jos ranką, jis karštai tarė:

— Tu nestovi niekam skersai kelio, mažyte. Aš myliu tik tave. Man nereikia jokios kitos.

Tuoj pat ištraukusi ranką, Loren atšovė:

— Tu apsimelavai iki ausų. Kaip Alisija ir sakė, dabar viskas stojo į savo vietas. Princesė viską sužinojo. O taip, gal aš ir esu sumauta kvailė, bet aš tai girdėjau!

Edas be jokios išraiškos stebeilijo į Loren, tarsi neapsispręsdamas, kokios naujos strategijos dabar reikėtų griebtis. Jis, matyt, nesitikėjo, kad Loren žodis žodin prisimins ankstesnės scenos detales.

— Aš nežinau, kodėl Alisija leptelėjo tokią kvailystę, — pasakė Edas. Jo balse pasigirdo pralaimėjimo gaidelė.

— Užtat aš žinau. Viskas juk stojo į savo vietas! Aš žinau, kad Alisija — tavo meilužė. Ji tik ir telaukia, kada tu atbėgsi pas ją ir jūs tapsite pora. Ir tu būtinai turėtum tai padaryti. Būk su ja ir išvaduok mane nuo savo prakeikto melo!

— Loren, man nereikia Alisijos. Žinau, kad tai skamba netikusiai, bet man reikia tik tavęs. Alisija yra niekas. Ji — tik mažytis akmenėlis pakrantės smėlyje.

— Tai bent paguoda! Kaipmat pasijutau daug geriau. Kiek jų dar yra, tų akmenėlių, Edai? Ar tai reiškia, kad aplink tave pilnas paplūdimys moterų?

— Ne, tu supratai mane neteisingai.

— Aš daug ką suprantu neteisingai, kai kalba ima suktis apie tave.

— Ne. Loren, tu gali manimi tikėti, — Edas pakilo ir priėjo prie jos lovos krašto. Atsiklaupęs ant kelių, jis prikišo savo veidą prie pat Loren, mėgindamas taip priversti ją pažiūrėti jam į akis. — Paklausyk manęs. Aš padariau daug klaidų pirmojoje santuokoje. Aš tau jau sakiau, jog, be Klaudijos, buvo dar daugybė kitų moterų. Kai sutikau tave, akimirksniu supratau, kad norėčiau, jog būtum mano žmona. Aš prisiekiau, kad mūsų santykiai bus patys tyriausi. Aš myliu tave, ir visuomet norėjau, kad tarp mūsų viskas būtų tikra, — jis laikė panarinęs galvą, tarsi jam tikrai būtų labai gėda. — Aš padariau baisią klaidą, prisimindamas senus įpročius. Be tavęs, Loren, aš neturiu nieko. Aš neturiu ateities. Tu man esi viskas. Prašau. Prašau, atleisk man. Daugiau niekada nieko panašaus neatsitiks. Aš prisiekiu, — maldavo Edas, springdamas ašaromis.

Iki šiol Loren dar niekada nebuvo mačiusi suaugusio vyro verkiant.

— O kaip dėl Alisijos? Ar tu ją myli? — paklausė ji, pati su ašaromis akyse.

— Tikrai ne! Ir aš tai įrodysiu. Aš jai paskambinsiu dabar pat, — nuoširdžiai trokšdamas pademonstruoti Loren, kad kalba rimtai, Edas pašoko, nusibraukė ašaras ir pribėgo prie telefono. Jis suspaudė keletą mygtukų ir sugrįžo į tą pačią vietą ant grindų, šalia Loren, kuri sėdėjo lovoje. Kai Alisija atsiliepė, Edas laikė ragelį taip, kad Loren galėtų viską girdėti. Jis tarė:

— Alisija, tarp mūsų viskas baigta. Daugiau man neskambink ir nesitikėk, kad aš tau kada nors paskambinsiu.

— Nesupratau?

— Viskas baigta, Alisija.

— Kodėl? Ar tik ne todėl, kad tavo vargšė žmonelė tave užklupo? Skystokas motyvas, Edai. O aš dar laikiau tave tikru vyru. Pasirodo, klydau.

— Aš ir esu tikras vyras. Kaip tik todėl ir elgiuosi taip, kaip yra geriausia mano šeimai. Aš myliu savo žmoną ir mūsų santuoka yra verta dar vieno šanso. Mano santykiai su tavimi buvo klaida.

— Tu negali to padaryti, Edai. Ir ką gi man dabar daryti? — Alisijos balsas skambėjo piktai.

— Tai ne mano reikalas. Aš myliu savo žmoną ir ketinu nugyventi su ja ilgą ir laimingą gyvenimą, jeigu tik ji man atleis. Viso, — jis išjungė telefoną ir vėl kreipėsi į Loren. — Pamatysi, Loren. Aš darysiu tau tik gera.

Labai iš lėto Loren prabilo:

— Nežinau, Edai. Man reikia laiko visa tai apmąstyti.

Šiandieninės dramos jai buvo jau gana. Ji nežinojo, kuo tikėti. Kas galėtų garantuoti, kad Edas, likęs vienas, nepaskambins Alisijai ir neatsiprašys? Loren reikėjo pasikalbėti su kuo nors, kuo ji galėtų pasitikėti. O Dieve. Ji negali kalbėtis su Maniu. Netgi jis buvo įsivėlęs: jis dirbo Edui, ieškodamas Alisijai buto.

— Tu jau rengeisi pirkti butą sau ir Alisijai!

Edas griuvo aukštielninkas ir dabar jau apsipylė ašaromis.

— Aš žinau, kad tai šlykštu. Aš šlykštus. Aš... aš... nežinau net ką pasakyti. Tai nepateisinama. Aš tiesiog niekingas.

Loren perpyko.

— Liaukis vienąkart verkšlenęs ir dink man iš akių. Vieną dieną marširuoji po miestą su savo kekše, perki jai brangius namus, kad galėtum turėti sau meilės lizdelį, o kitą dieną jau verki? Aš nenoriu matyti tavo veido! Turėtum gėdytis net būti mano akivaizdoje. Kaip tu drįsti? Kaip tu drįsti miegoti su ta kale, o po to lįsti į lovą pas mane? Dieve mano, koks tu šlykštus, — pirmą kartą per pastaruosius metus Loren kalbėjo su vidiniu pasitikėjimu.

— Aš suprantu. Aš išeisiu. Aš miegosiu viename iš svečių kambarių. Tu manęs nematysi, nebent pati norėtum mane pasikviesti. Aš tik susirinksiu savo daiktus, — Edas pasuko spintos link pasiimti krepšio.

— Edai, — įsakmiai tarė Loren, ir jis beregint atsigręžė, kupinas vilties, nelyginant mažas šunytis. — Edai, tu įstūmei mane į tokią padėtį, kurioje aš dar nežinau, kaip derėtų pasielgti. Bet tik viena tau pasakysiu: jeigu tu kada nors ir turėsi vilčių dėl mūsų susitaikymo, net nemanyk artintis prie manęs tol, kol nebūsi pasirengęs būti visiškai atviras. — Šitai paskelbusi, ji leido jam išeiti.

Kai Edas paliko kambarį, Loren atsitiesė — kaip jai pasirodė — pirmąkart per pastaruosius kelerius metus. Dabar jai reikėjo aiškumo. Daugiau jokio alkoholio, tik temdančio protą. Atidariusi spintą, ji įsispyrė į šlepetes ir nusileido laiptais į virtuvę. Jai norėjosi stiprios, karštos kavos. Ir dar pasikalbėti su kuo nors, idant jos mintys įgautų perspektyvą. Galbūt su gydytoju ar su teisininku? Bet juo daugiau ji mąstė apie tai, tuo labiau jai aiškėjo, kas galėtų jai padėti. Kai jai pavyks suimti save į rankas, ji paskambins Tendei. Tendė buvo tiek visko patyrusi, tiek daug visko mačiusi. Ji tikrai duos gerų patarimų, kuriais Loren galės pasikliauti. Šis pokalbis su drauge bus pirmasis žingsnis, siekiant išsiaiškinti, kur link pasuks jos gyvenimas iš dabartinio taško. Loren niekada negalės pažiūrėti į akis savo namiškiams, kol neturės veiksmų plano, ypač po to, kai jos motina įspėjo ją dėl Edo. Ne, ji pasikliaus vienintele tikra drauge, kuri jai dar buvo likusi.

36

Atidariusi duris, Tendė vos pažino žmogystą susitaršiusiais plaukais ir užtinusiomis akimis, stovinčią prie jos slenksčio. Loren atrodė taip, lyg būtų nesipraususi keletą dienų paeiliui, jos veidas buvo išpurtęs ir perkreiptas skausmo — emocionalus tipas, sumojo Tendė tą pačią sekundę. Tik įžengusi pro duris, mergina susmuko jos rankose, tarsi Tendės butas būtų suknista gailestingumo oazė. Tendė išsyk suprato: arba kažkas atsitiko su Edu, arba kažkas numirė.

Klupinėdama Tendės fojė, ji pradėjo verkšlenti:

— Nieko nesuprantu, nieko nesuprantu.

Atrodė taip, lyg kalbėtųsi su savimi.

— Kaip jis galėjo taip su manimi pasielgti? — kreipėsi ji į Tendę su tokiu naivumu, kokio Tendė nežinojo jau nuo kūdikystės.

— Klausyk, kodėl mums nenuėjus į virtuvę ir neužsikaitus po puodelį karštos arbatos? — pasiūlė Tendė, sumetusi, kad be viskio neapsieis.

— Bet bet, aš, aš pasitikėjau juo... Aš visiškai, visiškai pasitikėjau juo, — aimanavo Loren, niekur nesitraukdama iš savo vietos koridoriuje.

— Nusiramink, širdele. Tau reikia nusiraminti, — paguodė Tendė ją globėjos balsu.

Loren reikėjo draugės, į kurią galėtų atsiremti. Ji atėjo pas Tendę, ir Tendė ją užjaus, kad ir kiek pastangų tai pareikalautų. Tendė turėjo paruoštą vaidmenį bet kokiam gyvenimo atvejui. Ji netgi treniruodavo atitinkamas veido išraiškas priešais veidrodį. Ji žinojo, kiek tiksliai turi prasiverti jos burna ir prasimerkti akys, imituojant sukrėtimą. Liūdesiui atskleisti ji žinojo tikslią lūpų padėtį — lengvai sučiauptos, padedančios perteikti skausmingą išraišką. Pakilią nuotaiką Tendė išreikšdavo, suplodama rankomis ir žavingai nusišypsodama. Tačiau viduje Tendė niekada nuoširdžiai nejautė visų šių jausmų. Abejingumas taip ilgai buvo vienintelis dominuojantis jausmas jos gyvenime. Jis ir dar įniršis bei pavydas.

Žiūrėdama į Loren, susmukusią ant kėdės ir besišluostančią akis nosinaite, Tendė kaupė savyje jėgas, kurių prireiks tam, kad padėtų Loren ištverti šią emocinę krizę ir sugrąžintų ją atgal pas vyrą. Loren, pati to nenutuokdama, dar negalėjo išsiskirti su Edu. Jie turėjo iškęsti savo problemas dar bent iki tol, kol Sugar Hill pastatas pakeis savininką. Tendė buvo ryžtingai nusiteikusi neleisti, kad šis smulkus epizodas sužlugdytų didžiąją jos operaciją. Pernelyg jau daug buvo pastatyta ant kortos, kad būtų galima leisti paprasčiausiai neištikimybei nubraukti visą Tendės įdėtą triūsą. Jai reikėjo veiksmų plano, tačiau buvo aišku viena: bus nelengva įtikinti šią jauną idealistę, kad pasaka pagaliau baigėsi ir prasideda tikrasis gyvenimas.

Ratas pajudėjo. Pirmiausia jai reikėjo sutramdyti Loren pasirodymo sukeltus pojūčius. Kas joje taip erzino Tendę? Ar tai buvo jos jaunystė, jos gražus jaunas kūnas, jos neriboti turtai, jos kylanti žvaigždė, palyginti su Tendės besileidžiančia? Ar paprasčiausiai tai, kad ji buvo misis Tomas? Traukdama save iš savigailos, Tendė įteigė sau, kad šiandien šias mintis teks nustumti į šalį. Jos tikslas aiškus. Po šiandieninio pokalbio Loren grįš namo, pasiryžusi išsaugoti savo santuoką.

Nors jai tai buvo nemalonu, Tendė paėmė Loren ranką. Loren pakėlė į ją pilnas dėkingumo akis.

— Viskas bus gerai, Loren. Aš nežinau, kas ten atsitiko, bet jūs su Edu ištversite šį išbandymą. Tai gali pareikalauti šiek tiek laiko, bet aš tai žinau.

— Jau niekada nebus taip, kaip anksčiau. Aš niekada daugiau negalėsiu juo pasitikėti. Kam jis iš viso mane vedė? Nejaugi tik tam, kad apgaudinėtų?

Tendė vos neužriko: „Nes tu esi idealus papuošaliukas su savo genealogija, Vartono MBA ir išvaizda“. Tačiau tik atsistojo ir pripylė vandens į nerūdijančio plieno puodą ant viryklės. Ji užkaitė virdulį ant didelės Aga viryklės ir atsisėdo už stalo priešais Loren. Nutaisė rūškaną miną, apskaičiavusi, kad tokia būtų pati adekvačiausia esamai padėčiai motiniška reakcija. Pažvelgusi tiesiai į paraudusias Loren akis, Tendė pradėjo savo ataką:

— Aš pasakysiu tau šį tą, ką tau nelabai patiks girdėti. Loren, visi vyrai apgaudinėja. Visi vyrai apgaudinėja.

— Aš netikiu tuo, Tende. Edas turėtų būti protingesnis.

— Daugelis vyrų turėtų, bet faktas lieka faktu: vyrai ieško kitokio pripažinimo nei moterys. Jų ego yra didesni už mūsų, ir jiems reikia, kad jų savimeilė būtų nuolat glostoma. Tai neturi nieko bendra su jų žmonomis. Vyrams būtina atsinaujinti kitų moterų akyse. Kai moteris nori atsinaujinti, ji padaro kažką labiau apčiuopiama, pavyzdžiui, nusiperka naują suknelę ar panašiai.

Loren atsiduso, bet Tendė tęsė toliau:

— Edo randevu neturi nieko bendra su jo meile tau. Visi, kurie yra regėję jus abudu kartu, nuoširdžiai paliudys, kad jis tave tiesiog dievina.

Tendė nutaisė dirbtinę šypseną, nors ją pačią nuo šios minties net supykino. Tačiau, matydama prieš save Edo apgautą mažytę mis Tobulybę, jautė liguistą malonumą.

— Nieko bendra su manimi? Kaip drįso Edas dulkintis su kažkuo man už nugaros, meluoti man, apgaudinėti mane, išduoti mane ir neturėti nieko bendra su manimi? Aš kažko nesuprantu.

— Klausyk, Loren, Edas yra galingas vyras. Daugybė moterų puola jam ant kaklo vien tam, kad atkreiptų jo dėmesį. Jis daug keliauja. Galimas daiktas, kad retkarčiais ir jis pasijunta vienišas.

— Taip, tikrai, jo romanas su primabalerina Alisija buvo tikras vienišumo pavyzdys. Jis ne tik ruošėsi nupirkti jai butą, bet ir naudojosi tam reikalui Manio paslaugomis.

Dabar net ir Tendė buvo pritrenkta.

— O Dieve.

Manis, tas begalvis! Ji savo rankomis pribaigs tą idiotą. Kaip jis drįso iškrėsti tokią kvailystę, rizikuodamas sužlugdyti josios sandorį? Dievaži, ji pasmaugs tą nusmurgusį pederastą. Tendei reikėjo pergrupuoti, pertvarkyti savo mintis. Ji nuėjo prie viryklės, nukėlė garuojantį virdulį ir pastatė ant molinio įtaiso. Tada ištraukė porcelianinį arbatinuką su puodeliais ir išdėliojo juos ant padėklo. Paėmusi iš spintos butelį viskio, šliūkštelėjo gėrimo tiesiai į arbatinį. Loren reikėjo atsipalaiduoti.

— Alisija Benks? Ar tai toji, iš baleto trupės?

— Aha, — vargais negalais išspaudė Loren šniurkščiodama.

— Mieloji, paklausyk. Tokios moterys kaip Alisija nė skatiko nevertos. Aš tai žinau. Ta mergšė yra plėšrūnė, nuolat ieškanti grobio. Jeigu ne Edas, tai būtų kitos moters vyras, svarbu, kad tik jo kišenės būtų pakankamai gilios.

— Tai nepateisina Edo elgesio. — Šniurkščiojimas.

— Tu teisi, nepateisina. Bet patikėk manimi, jis niekada nepaliktų tavęs dėl kažkokios netašytos, šiurkščios valkatos. Tai buvo paslydimas. Paprasta ir aišku. Jis būtų didžiausias kvailys, jeigu žiūrėtų į ją rimtai, tačiau Edas nėra kvailys.

Tendė padėjo arbatos servizą ant stalo ir pripylė puodelius. Ji nusprendė pakeisti taktiką.

— Klausyk, niekas negali paneigti, kad Edas pasielgė šlykščiai. Tai buvo nesąžininga; tai įžeidė tave ir įskaudino. Jis tikras šūdas, jei taip pasielgė su tavimi. Tikras šūdas. Tu tikrai esi verta geresnio, tikrai.

— Visiškai teisingai, — įsiterpė Loren. Ji gurkštelėjo arbatos ir susiraukė. — Kas čia?

— Aš pamaniau, kad dabar lašas stipresnio būtų neprošal.

Tarsi neišgirdusi, Loren varė toliau:

— Žinai, Tende, aš tikrai maniau, kad jis kitoks. Na, jis visuomet kalba taip įtikinamai. Bet aš nujaučiau, kad kažkas tarp mūsų negerai. Aš net paklausiau jo, ar viskas gerai, ir jo atsakymas buvo tvirtas „taip“. Kodėl jis tiesiog negalėjo būti vyras ir pasakyti man, kad jam reikėjo kitos, kad manęs jam buvo negana? Aš tikrai būčiau jį labiau už tai gerbusi. Bet ne, aš pati turiu užklupti tuos balandėlius, meiliai burkuojančius pačiame romantiškiausiame miesto restorane. Ir po viso to tas nigeris dar turi įžūlumo tvirtinti, kad aš nemačiau to, ką mačiau. Jis bandė man įrodyti, kad padeda Alisijai, kad tai viso labo tebuvę dalykiški pietūs. Jis bandė apmauti mane, lyg būčiau prakeikta kvailė. Tai beveik netgi blogiau nei jo neištikimybė.

Tendė pažvelgė į merginą, kuri turėjo viską, ką tik pasaulis galėjo pasiūlyti, ir negalėjo atsistebėti, kuriam galui ji turėtų leisti neištikimam vyrui viską sugriauti. Kokia vis dėlto ji buvo naivi.

— Ir ką gi Edas šneka dabar? Ar jis pagaliau prisipažino?

— Taip, — pasibjaurėjimo gaidelė pasigirdo Loren balse. — Jis sakosi padaręs klaidą, kad tai vis jo seni įpročiai. Jis niekada nenorėjęs įskaudinti manęs, jis myli mane labiau už patį gyvenimą, jo gyvenimas taptų beprasmis be manęs.

— Ar jis tau sakė, kad su ana viskas baigta?

— Taip. Jis netgi paskambino jai man girdint ir pasakė, kad nuo šiol nenori turėti su ja jokių reikalų.

— Ar tu juo tiki?

— Nežinau. Aš jau nežinau, kuo ir tikėti.

— Suprantama. Bet patikėk manimi, Edui Alisija juo toliau, juo labiau ima panėšėti į kekšę, kuo ji, tiesą sakant, ir yra. Jis jau dabar ją vertina ne ką labiau už sugedusią prekę, — Tendė palaukė, ar nepasirodys Loren veide vilties spindulėlis. — Ir kokie dabar jūsų santykiai?

— Edas miega svečių korpuse. Jis pasakė man, kad dabar man reikia pabūti vienai.

— Ar tu jau galvojai apie tai, ką norėtum daryti?

— Aš nežinau, Tende, nežinau. Ką man dabar daryti? Aš visada galvojau, kad jeigu mano vyras mane apgaudinės, aš išsiskirsiu su juo tą pačią akimirką, kai tik tai sužinosiu. Bet dabar, kai taip atsitiko, aš jaučiuosi suparalyžiuota.

— Įsivaizduoju. Ir esu tikra, kad šią akimirką net negali pagalvoti apie tai, jog kada nors pajėgsi jam atleisti už šį akibrokštą.

— Galbūt, jeigu taip stipriai jo nemylėčiau, nebūčiau tokia sugniuždyta. Tačiau dabar jaučiuosi taip, lyg būtų miręs mano geriausias draugas... du mano geriausi draugai, kai pagalvoju apie Manį, slapta susimokiusį prieš mane su Edu ir Alisija.

— Tiesiog išmesk Manį iš galvos, Loren. Išmesk jį tą pačią sekundę. Jis visą laiką buvo suktas žmogus. Neturėtum kažin ko tikėtis iš jo. Jis tik gviešiasi ilgesnio dolerio.

Loren papurtė galvą.

— Aš laikiau jį patikimu draugu.

— Nesvarbu, kokiomis spalvomis Manis save bepieštų, pirmiausia jis yra tavo nekilnojamojo turto brokeris. Jam tu visada reiškei potencialų sandorį. Neužmiršk to. Nejaugi tu manai, kad jis būtų tapęs tavo pasiuntinuku ir tada, jeigu būtumei ištekėjusi už kokio nors Džono Džonsono? — Tendei dar reikėjo pasiekti, kad Loren bent jau grįžtų į tikras vėžes. — Edas — visai kita kalba. Loren, aš žinau, kad dabar tau sunku tą suvokti, bet jis išties tave myli, jis tave tiesiog dievina. Ir aš nuoširdžiai tikiu, kad jis padarė klaidą. Teigdama, kad visi vyrai apgaudinėja, nenorėjau pasakyti, kad visi vyrai apgaudinėja visą laiką. Aš tik norėjau pasakyti, kad visi vyrai santuokoje anksčiau ar vėliau padaro klaidų, paslysta. Edas padarė klaidą. Jis pasielgė neteisingai. Tačiau aš netgi manau, kad jūsų santykiams tai gali išeiti į gera; jie taps tvirtesni ir nuoširdesni po šio paklydimo.

— Nejaugi Edas ir tau moka? — nusišypsojo Loren pro ašaras, bet Tendė jau pajuto vilties kibirkštėlę. Loren gynyba pradėjo trūkinėti. Ji pasiruošė suduoti paskutinį smūgį.

— Žinai, Loren, aš nemėgstu galvoti apie save ir nekenčiu šių žodžių, bet tik po to, kai mirė Filas, aš supratau, kaip yra sunku be žmogaus, kuriam buvai paskyręs visą savo gyvenimą, — Tendė sumirkčiojo, nesulaukdama, kada gi pasirodys ašaros. Ji pagalvojo apie tai, kad netrukus bus priversta parduoti butą, ir viena ašarėlė nuriedėjo jos skruostu.

Dabar atėjo Loren eilė palaikyti Tendę už rankų.

— Atleisk, Tende, kad užkraunu tau savo rūpesčius, kai tave pačią dar slegia skausmas dėl Filo netekties. Aš net nesusimąsčiau, kad galiu tave įskaudinti.

Tendė numojo į tai.

— Nieko tokio. Man netgi smagu, kad atėjai pas mane. Tu visada buvai man nelyginti antroji dukra. Tik aš tikrai žinau, kaip sunku pasaulyje vienišai moteriai. Ir pasakysiu tau atvirai: išmetusi vieną vyrą su vienu blogu įpročiu, gali pasigauti kitą su penkiais. Aš suprantu, kad dabar tu to neįžvelgi, bet jūs su Edu turite kažką ypatinga. Aš manau, tas kažkas vertas dar vienos galimybės. Nesuteik kitai moteriai pasitenkinimo tapti misis Tomas. Nori tikėk, nori ne, vyrams mūsų reikia, kad galėtume apsaugoti juos nuo tokių moterų kaip Alisija. Moterys protingesnės už vyrus. Žinoma, vyrai niekada to nepripažins. Išmokyk Edą būti tokiu vyru, kokiu jis ir nori būti. Nepalik jo. Be tavęs jis — niekas.

Tendė stebėjo ašaras, vėl pasipylusias Loren skruostais.

— Dieve, Tende. Aš taip noriu tikėti tavimi. Aš taip noriu tikėti juo.

Ir Tendė pravėrė burną šventam melui. Melui apie mirusįjį, melui kilnaus tikslo vardan.

— Loren, jei negali patikėti manimi, tai bent paklausyk, ką sakė Filas, būdamas gyvas. Jis tvirtino, kad niekada dar nebuvo matęs Edo tokio laimingo, koks jis yra su tavimi. Edas pačiam Filui yra prisipažinęs, kad nepažinojo tikros meilės iki tol, kol nesutiko tavęs. Neskubėk apsispręsti, Loren, bet suteik jam dar vieną galimybę. Jis — juk žmogus.

37

Laukdamas dideliame susirinkimų kambaryje su langais per visą sieną, leidžiančiais grožėtis panoraminiais pietinio Manhatano ir Niudžersio vaizdais, Manis nuolat turėjo sau priminti, kad sėdi tos pačios, rakštį į subinę jam įvariusios organizacijos Stonemark Forum biure. Manis tikėjosi rasiąs kuklius kambarėlius, skendinčius žvakių šviesoje, ir žmones, apsitaisiusius tunikomis. Tačiau tai, ką jis pamatė, labiau panėšėjo į rimtos korporacijos būstinę, kurioje zujo žmonės, apsitaisę verslo drabužiais, skirtais pelnyti pinigus.

Manis buvo kalbėjęs su Danos teisininku Danielių Grehemu telefonu ir spėjo, kad jis baltaodis gėjus. Grehemas buvo malonus Maniui, informuodamas jį jau pirmojo pokalbio metu, kad jis, nors ir esąs teisininkas, jau seniai praktikavęs ir niekada nėra turėjęs reikalų su nekilnojamuoju turtu. Jis sakėsi pasitikėsiąs Maniu, leisdamas šiam paaiškinti visus sunkesnius sutarties punktus. Manis buvo laimingas, galėdamas padėti.

Stenlis Alenas, Thomas Foundation fondo teisininkas, atvyko netrukus po Manio. Jis įžengė į kambarį bejausmiu veidu, tačiau oriai ir elegantiškai. Šešių pėdų ir trijų colių, tvirtai sudėtas, strazdanotas juodaodis smėlio spalvos plaukais ištiesė ranką Maniui, kuris kaipmat čiupo ją. Tada Stenlis uždėjo savo kairiąją ranką ant Manio, parodydamas sutuoktuvių žiedą. Manio šypsena juntamai prigeso. Ką gi, šiandien suvilioti vyro tikriausiai jam nepavyks, užtat namo jis išeis su penkiais milijonais dolerių kišenėje. Ir niekas negalės nuslopinti to jausmo.

Ir vis dėlto Manis pradėjo nerimauti. Jis atvyko dvidešimčia minučių anksčiau, visą naktį nemiegojęs ir pastarąsias porą dienų nieko nevalgęs, nors tai ir išėjo į gera, nes padėjo išryškinti jo pilvo raumenis. Bet štai jau pusę valandos jis laukė; laukė ir pirkėjo teisininkas, atvykęs čionai su čekiu. Tačiau Danielis vėlavo. Pagaliau, švytėdamas bene ryškiau už pačią ryškiausią scenos žvaigždę, Danielis įžengė pro duris. Jis buvo apsirengęs veikiau kaip interjero dizaineris nei teisininkas. Dėvėjo marškinėlius ilgomis rankovėmis ir į apačią siaurėjančias juodas kelnes. Jo pilki plaukai buvo pašiaušti. Jis perėjo per kambarį, plačiai mosikuodamas rankomis.

— O, mano Dieve! Atleiskite, kad užtrukau taip ilgai, bet aš nė pats nepastebėjau, kaip užsiskaičiau.

Manis su Steriliu susižvalgė tarsi vienas kitam sakydami: „Nejaugi jis rimtai?“

— Šiaip ar taip, esu Danielis Grehemas, — jis ištiesė ranką Maniui.

— Manis Marksas.

Susigriebęs už galvos, Danielis išpyškino:

— Kalbėdamas su jumis telefonu, nė neįsivaizdavau, kad kitame laido gale toks patrauklus vyriškis. Būčiau iš anksto sugalvojęs kokią nors priežastį privačiam susitikimui, — jis nusijuokė ir įsmeigė akis į Manį.

Kadangi Manis turėjo gauti iš Stenlio čekį į akredityvinę sąskaitą Danos vardu, jis perėmė susirinkimo kontrolę į savo rankas. Viskas ėjosi sklandžiai iki to momento, kai atėjo laikas įteikti patį čekį.

— Kaip ir buvau jums minėjęs, Stenli, štai notarizuotas laiškas iš Danos, įgaliojantis Thomas Foundation išrašyti čekį mano kompanijai, — Manis tetroško, kad dokumentas nedrebėtų jo rankose.

— Gerai. Tai mano kopija?

— Taip, tai jums.

— Tuomet spėju, kad šis čekis skirtas jums, — Stenlis siektelėjo savo juodos odos aplanko ir ištraukė voką.

— Taip, — ištarė Manis, vos tramdydamas jį užplūdusį džiaugsmą, pažvelgus į čekį. Koks lengvas popieriaus gabalėlis, turint omenyje tokią didelę sumą. Jis iš lėto suskaičiavo nulius ir perskaitė žodį „milijonų“, einantį po žodžio „keturiasdešimt“.

— Turiu pastebėti, kad šiandien neblogai uždirbote, Mani, — pasigirdo skardus, erzinantis homoseksualisto balsas.

— Ne taip gerai, kaip jūsų klientė.

— Beje, o kaip dėl atsiskaitymų dokumento? — pasiteiravo Stenlis. Akivaizdu, kad Loren ir Edo teisininkas buvo labiau patyręs sandorių sudarinėtojas.

— Jis juk nereikalingas parduodant komercinės paskirties turtą, ar ne? — Danielis visiškai nesigaudė situacijoje.

— Tiesą sakant, Danieli, jis reikalingas. Ir mes turime jį štai čia, — Manis iš anksto buvo pasirūpinęs, kad šio sandorio sudarymui nekiltų jokių kliūčių.

— O kaip dėl jūsų komisinių čekio? — dar pasiteiravo Stenlis.

— Tuo jau pasirūpinta. Dėl to ši suma ir atsidurs akredityvinėje sąskaitoje.

— Bet Danos įgaliojime neminima jokia suma.

Senis buvo jau bepričiumpąs Manį. Kvailys Danielis tik sėdėjo šalia ir spoksojo į Manį, darydamas kvailas grimasas. Kaip tik to Maniui ir reikėjo. Vienas jis dar pajėgs suvaldyti situaciją.

— Patikėkite manimi, jeigu Dana negaus savo pinigų, ji gaus mane, — nuleido pastabą juokais Manis.

Stenlis pradėjo rinktis savo daiktus.

— Ką gi. Tokiu atveju, viskas. Sudie, Mani. Danieli, — ir jis išėjo.

Manis turėjo savo čekį. Sandoris buvo sudarytas. Greičiau nei per valandą Manis tapo milijonieriumi. Jis netvėrė iš nekantrumo pervesti pinigus į Tendės nurodytą sąskaitą Kaimanuose, sumokėti Danai ir galop suskaičiuoti savo pinigus.

— Jūs asmeniškai pristatysite tą čekį, ar man ateiti jo pasiimti? — Danielis iš tikrųjų bandė jį kabinti.

— O ne, brangusis, mano patikimas padėjėjas įteiks jį jums šiandien pat po pietų.

— Labai gaila, — paniuro Danielis.

— Malonu buvo susipažinti, Danieli.

Manis pasiėmė savo portfelį ir, patapšnojęs per vidinę kišenę, įsitikino, kad čekis savo vietoje. Tada išėjo iš susirinkimų kambario, įlipo į liftą, paliko pastatą ir pasuko savo naujojo milijonieriaus gyvenimo link. Jis nekantravo kuo greičiau grįžti namo ir atšvęsti tai su Trentonu.

Dabar, kai tapo penkiais milijonais turtingesnis, Manis nusprendė, kad nuo šiol važinėsis tik šoferio vairuojama mašina. Jis išsikvietė juodą Mercedes 600. Vairuotojas nuvežė į banką, kur Manis išgrynino čekį ir pervedė pinigus į Tendės ir savo asmenines sąskaitas. Nenorėdamas rizikuoti prarasti viską iš karto, sau jis atidarė tris skirtingas sąskaitas. Turėdamas visus dokumentus parengtus iš anksto ir sutartu laiku atvykęs į banką, kuris visada tvarkė visas Manio nekilnojamojo turto operacijas, viską padarė vienu akies mirksniu. Tada perdavė Danos čekį jos teisininkui. Po to Manis paprašė savo vairuotoją sustoti prie Cellini — papuošalų parduotuvės Madisono aveniu, kur jis išrinko penkiolikos tūkstančių dolerių vertės auskarą su dviejų karatų deimantu Trentonui. Pakeliui namo Manis mėgino prisiskambinti savo meilužiui telefonu, bet Trentono ten nebuvo, o jo mobilusis buvo išjungtas. Abiejose vietose Manis paliko žinutes. Šiąnakt bus šventė, kokios dar nėra buvę.

Dar Manis paprašė vairuotoją sustoti prie Sherry-Lehman ir nusipirko du butelius šampano. Nuo šiol tik paties geriausio. Pardavėjas dar bandė atkalbėti Manį nuo Cristal, siūlydamas jam paragauti ko nors mažiau žinomo, bet aromatingesnio, tačiau Manis išgirdo Tendės balsą: „Cristal ir Dom yra vienintelės šampano rūšys, kurias galima gerti“, ir nutarė, kad Trentonas irgi nepripažins nieko kito.

Jis niekaip negalėjo suturėti savo susijaudinimo. Atpildo diena pagaliau atėjo. Nuo šiol jam niekada daugiau nereikės dirbti, jeigu tik sugebės protingai tvarkyti savo pinigus. Nors galbūt jis pasiliks versle ir kasmet sudarys po keletą stambių sandorių. Arba parduos savo firmą. Tačiau dabar užteks galvoti. Metas atšvęsti!

Kai automobilis privažiavo prie namų, Maniui į akis krito kaštoninės spalvos bentlis, stovintis prie gretimo namo. Jame kažkas sėdėjo ant vairuotojo sėdynės, o kitas asmuo, tūnantis užpakalyje, kalbėjo telefonu. Ant automobilio registracijos numerio buvo parašyta: D. D. Nematyta mašina jų kvartale privertė Manį sunerimti. Nejaugi tai narkotikų prekeiviai28 nusprendė okupuoti jų kvartalą? Tačiau jeigu čia išties tupėjo narkotikų prekeiviai, tai tikrai nebuvo smulkūs vertelgos. Prašmatnūs nigeriai visada stengėsi atkreipti dėmesį į save, svarstė Manis tuo metu, kai jo paties vairuotojas atidarinėjo jam dureles.

Peršokęs laiptelius, Manis atidarė duris ir šūktelėjo į vidų:

— Trentonai! Tėvelis namie. Didysis Tėtušis sugrįžo ir parnešė dovanų.

„Trentonai? Kur, o kur gi tu, branguti?“ — niūniavo jis, eidamas per svetainę, virtuvę. Jis taip troško pasidalyti su juo savo džiaugsmu.

Galiausiai išgirdo Trentoną, besigrabaliojantį miegamajame. Durys buvo privertos, tad tegalėjo matyti tik savo meilužio profilį. Tai, ką Manis įėjęs pamatė, neiškart pasiekė jo sąmonę. Ant nepaklotos lovos gulėjo kelioninis krepšys, į kurį Trentonas grūdo apatinius, kvepalus, treningus, savo motinos ir sesers nuotraukas. Manis vis dar nesuprato.

— Kas čia vyksta? — paklausė jis, jausdamasis kaip sulėtintame kine.

— Prakeikimas. O Mani, aš tikėjausi, kad spėsiu išeiti prieš tau dar sugrįžtant. Noriu pasakyti... man rodėsi, kad taip bus lengviau, — Trentonas pakavosi daiktus toliau.

— Išeiti? Lengviau? Aš kažko nepagaunu.

Ir tik tada Manis surišo visus galus. Bentlis, stovintis gatvėje, nepriklausė jokiam narkotikų prekeiviui. Jis priklausė reperiui. D. D. reiškė Dime Dog. Jis pajuto, kaip jo širdis plyšta nuo suvokimo, kad juo pasinaudojo ir pametė.

— Kaip, Trentonai, o mūsų šventė... Aš parsinešiau šampano, o čia tau, — jis švystelėjo į blizgų sidabrinį popierių suvyniotą dėžutę į Trentono pusę. Trentonas pakėlė dėžutę ir neatidaręs pastatė ją ant Manio staliuko. Tada Manis ir pamatė ant Trentono riešo platininį Rolex laikrodį deimantine apyranke.

Manis klestelėjo ant lovos, šalia supakuoto krepšio. Sustingusiu žvilgsniu įsispoksojo į sieną priešais. Kas būtų galėjęs pasakyti, kad pati geriausia jo gyvenimo diena pasibaigs šitaip?

— Aš tavęs paklausčiau, kas atsitiko, bet ir taip žinau atsakymą. Tu parsidavei. Tu parsidavei.

— Klausyk, seni, negalvok apie tai šitaip.

Trentonas užsegė užtrauktuką. Jis atsistojo priešais Manį, akivaizdžiai stengdamasis rasti žodį, kuris bent kiek sušvelnintų smūgį.

— Aš įsimylėjau. Dantė — toks yra jo tikrasis vardas — tiesiog pavergė mane. Mes mylime vienas kitą. Taip būna gyvenime, pats supranti.

Trentonas persimetė krepšį per petį ir žengė durų link.

— Neabejoju, kad tas laikrodis ir bentlis už durų prisidėjo prie tavo suminkštėjimo, — Manį apėmė įniršis. Kaip Trentonas gali taip savanaudiškai mesti jį pačią svarbiausią jo gyvenimo dieną?

— Aš žinau, kad tu pyksti, Mani, bet neabejoju, kad išgyvensi, — Trentonas pasuko durų link. Tarsi kažką prisiminęs, dar įkišo galvą atgal į miegamąjį:

— Beje, sveikinu tave su didžiuoju sandoriu. Tu šaunuolis! — Trentonas blykstelėjo savo baltais dantimis, kurie nuostabiai kontrastavo su jo odos rudumu, ir pradingo visam laikui.

Manis dar ilgam liko sėdėti ant lovos, laikydamas atšaldyto Dom butelį rankose. Galop jis atidarė šampaną, net krūptelėdamas nuo garsaus pokštelėjimo kamščiui iššovus. Šampanas nubėgo jam per ranką, ant kelnių, bet jis to nematė. Tik priglaudė butelį prie lūpų ir patraukė gerą gurkšnį. Gryni, tyri burbuliukai degino jam gerklę. Šis jausmas priminė, kad jis dar gyvas.

Jis siektelėjo telefono ir, ieškodamas paguodos, susuko geriausios draugės numerį. Bet greitai padėjo ragelį, prisiminęs, kad ji nenori su juo kalbėtis. Dieną prieš tai Maniui paskambino Edas ir pranešė, kad jis nepirks Alisijai buto. Jeigu ji skambintų, Manis neprivaląs nieko jai rodyti. Jis nieko neklausinėjo Edo, bet ir taip suprato, kad Loren bus sužinojusi apie jo neištikimybę. Matyt, dėl tos priežasties Loren ir neatsakinėjo į jo skambučius. Savo nelaimei, Manis vienu ypu bus praradęs du mylimiausius žmones.

Manis nuėjo prie naktinio staliuko, atidarė stalčių ir ištraukė iš jo plokščią dėžutę nuo papuošalų, kurioje slėpdavo žolę. Jis prisidegė cigaretę, kurią dar šįryt buvo susisukęs šventiškam vakarui. Tačiau gėrė ir rūkė vienui vienas, klausydamasis gatvės ir labai seno namo garsų. Šiandien jis pasiekė tai, apie ką svajojo dar būdamas mažas berniukas. Jis tapo milijonieriumi. Tik posakis „turtuoliai neturi draugų“ dar niekada neskambėjo taip teisingai, kaip šiandien. Iki pat šios akimirkos Manis nesuvokė, kokia skausminga gali būti vienatvė.

38

Sėdėdama viena prie baro ir atsainiai gliaudydama riešutus, Loren pasižiūrėjo į Franck Muller laikrodį, kurį jai buvo dovanojęs vyras. Manis atvyks už penkiolikos minučių. Vienas dalykas, kuriuo ji visada galėjo pasikliauti, buvo jo punktualumas. Loren į šį prabangų vakarėlį pas vieną gerbiamą meno kūrinių pardavėją atvyko anksčiau tam, kad galėtų įsitaisyti strategiškai patogioje vietoje, tiesiai prieš duris. Kaip visada, Manis nudžiugo, pakviestas praleisti vakarą įžymių žmonių draugijoje. Jis nė neįtarė, kad šis vakaras taps paskutiniu tarp Niujorko aukštuomenės. Loren norėjo pamatyti, kaip jis įžengs į vidų. Šįvakar ji mėgins iš naujo įsiskaityti į jo kūno kalbą, pažvelgti į jo sielą. Nepaisant to, kad pažinojo Manį ne vienerius metus, ji suvokė, kad iš tiesų visai nepažįsta šio žmogaus.

Gurkšnodama Petron tekilą su ledu, Loren mąstė apie klastingas Manio machinacijas ir griežė dantimis iš pasibjaurėjimo. Tik laimingo atsitiktinumo dėka ji sužinojo apie dar vieną jo išdavystę.

Kažkas padarė nedovanotiną klaidą, persiųsdamas jai visą Danos Trip bylą iš Stonemark Forum. Loren paskambino Danos teisininkui ir paprašė sutarties kopijų, tačiau jis buvo išvykęs kelioms dienoms verslo reikalais. Nenorėdama taip ilgai laukti, ji prisiskambino Danieliui Grehemui mobiliuoju telefonu. Tas buvo toks išsiblaškęs, kad sunkiai teprisiminė sutarties pasirašymą, jau nekalbant apie konkrečius dokumentus. Po šio pokalbio Loren nieko iš jo nebesitikėjo. Tačiau kai po poros dienų į jos butą atkeliavo visas aplankas su originaliais dokumentais, ji buvo mažų mažiausiai nustebusi. Tas kvailys atsiuntė jai visą Danos Trip bylą, net privataus seklio ataskaitas apie jos vyro nuotykius. Ir dar pridėjo neriboto atlygio sutartį tarp Manio ir Danos, pagal kurią Dana pažadėjo tariamai geriausiam Loren draugui komisinį atlygį — visą skirtumą virš sutartyje nurodytos kainos, tai yra trisdešimties milijonų dolerių. Pati sutartis nebūtų tokia jau bloga, jeigu ne Manis, įtikinęs ją, kad už keturiasdešimt milijonų Edas su Loren gauna puikų sandorį. Be to, Loren žinojo, kad tokio pobūdžio sutartys tarp pardavėjo ir brokerio Niujorko valstijoje buvo paskelbtos už įstatymo ribų. Manis pabandė būti apsukrus. Jis manė, kad juos apkvailins. Jis netgi mėgino apkvailinti Loren dukart. Ką gi, šįvakar gudruolis pats gaus patirti kvailio dalią.

Ji užsidegė gauti dokumentus, nes nutarė liautis savęs gailėjusi ir atitraukti mintis nuo savo rūpesčių. Jeigu nebūtų susekusi savo vyro apgaudinėjant, ji tikriausiai būtų laukusi dokumentų iš savo asmeninio teisininko. Tačiau po to, kai baigė filmą apie juodaodžius modelius, negalėjo rasti sau vietos. Montavimui pasibaigus, nelabai turėjo ką veikti, tada ją ir priveikė depresija. Turėdama marias laiko, ji daug galvojo apie savo santykius su Edu. Nuo tos dienos, kai jis išsikraustė iš miegamojo, jie beveik nesikalbėjo, nors Edas ir toliau nuolat atsiprašinėjo. Jis slampinėjo po namus visai nuliūdęs, tarsi apgautas ir išduotas būtų buvęs pats. Ironiška, tačiau dabar Edas netgi nėjo į darbą ir per pastarąsias savaites niekur nevažiavo iš miesto. Bet Loren nusprendė, kad tol, kol jis nebus visiškai atviras ir nesutiks apsilankyti pas šeimos psichologą, jos pokalbiai su Edu apsiribos tik būtiniausiomis frazėmis. Jo atsisakymas kapstyti giliau ir atskleisti visas niekingas savo gyvenimo smulkmenas, kurias Loren užsispyrė sužinoti, dar labiau gilino košmarą, kuriuo pavirto jos gyvenimas. Su liūdesiu ji buvo bepradedanti susitaikyti su Tendės teiginiu, jog flirtuojantys sutuoktiniai — neišskiriant ir josios vyro — tai greičiau norma nei išimtis.

Šiuo gyvenimo tarpsniu Loren itin pasinėrė į introspekciją. Ji ilgai ir įtemptai galvojo apie tai, ar tik pati negalėjo pastūmėti Edo į išdavystę. Gilinosi į save, kad išsiaiškintų, ko iš tiesų nori Loren Tomas. Ji suvokė, kad ilgiau negali gyventi taip, kaip iki šiol — visąlaik mėgindama įtikti savo motinai ar vyrui. Vieną dieną ji turėjo liautis reiškusi savo nepasitenkinimą tuo, ko iš jos nori kiti žmonės, ir pati nuspręsti, ko nori iš savęs.

Būdama štai tokios pakilios būsenos, pasiryžusi prisiimti visą atsakomybę už savo veiksmus, Loren ir atskleidė Manio apgavystę. Pradžioje ji jautė skausmą, kad ja ir vėl pasinaudojo. Bet kančia netruko pavirsti pykčiu, kai pagaliau įsisąmonino, kaip niekšiškai Manis pasielgė.

Loren pažvelgė į duris ir pamatė jį — tuščią, lėkštą ir niekingą, nepaisant puikios jo odos, dailios šukuosenos ir nepriekaištingos aprangos. Visą ginkluotę tesudarė išorinė maskuotė ir toji šaunuolio šypsena. Net ir iš priešingo kambario krašto galėjai matyti tik tuščią apgailėtinos žmogystos kiautą.

Manis prieštaringai vertino Loren skambutį, pakvietusį jį vakarienės. Jis spėjo, kad Loren sužinojo apie paslaugas, kurias jis teikė Alisijai. Jis gėdijosi pats savęs ir buvo pasiruošęs pulti prieš ją ant kelių. Jo manymu, turės praeiti šiek tiek laiko, kol jųdviejų draugystė vėl sugrįš į status quo. Galbūt ji supras, kad Manis stengėsi ją apsaugoti.

Dairydamasis į visas puses, jis nervingai yrėsi per tamsią publiką, kol pagaliau pamatė Loren prie baro. Kambaryje, kuris visas švytėjo šiltoje šviesoje, atkreipė dėmesį į keletą pažįstamų veidų. Žmonės šypsojosi, juokėsi, smaguriavo; žodžiu, mėgavosi visais Manhatano grietinėlei prieinamais malonumais. Žvelgdamas į šį kambarį, niekada nebūtumei pasakęs, kad šalies ekonomika išgyvena nuosmukį. Už vienų tik čia esančių Hermis rankinių ir Jimmy Choo batų kainą būtų galima nupirkti nedidelį namą Niudžersyje.

Priėjęs prie baro, Manis išsyk suprato, kad Loren supykusi ir įžeista. Vis tiek ji atrodė nuostabiai. Jos natūraliai besigarbiniuojantys plaukai šįsyk buvo ištiesinti ir laisvai krito jai ant pečių. Buvo pastebimai sublogusį, nors ir nesulysusi, tačiau labai liekna. Apsitaisiusi visa juodai: aptemptu sijonu kiek žemiau kelių ir tokia pat aptempta palaidine su viena petnešėle, paryškinančia jos švelnią odą ir pilnas krūtis. Pora juodų aukštakulnių basučių užbaigė šį nuosaikų ansamblį. Tokios gražios Manis jos dar niekada nebuvo matęs. Tik iki šiol senam draugui nematytas rūstus žvilgsnis bylojo, kad jo laukia nemalonumai. Manis visada mėgo lengvabūdišką, nerūpestingą Loren požiūrį į gyvenimą. Šį vakarą joje nebuvo nieko lengvabūdiška. Jos išvaizda, jos judesiai ir žioruojančios akys — visa kas joje buvo aštru tarsi skustuvo ašmenys.

Ji pasielgė ganėtinai gailestingai, pakštelėdama į skruostą kietai sučiauptomis lūpomis, šaltai palinkusi į priekį.

— Ką geriam? — kuo žvalesne gaida bandė užmegzti pokalbį Manis.

Loren įsmeigė į jį akis.

— Tekilą su ledu.

— Ką gi, puiku. Tuomet aš užsisakysiu Black Label.

Kai Manio gėrimas atkeliavo, jis pakėlė akis ir pamatė savo seną keršytoją Glo, įkrypuojančią į vakarėlį, lydimą stebėtinai išvaizdaus kavalieriaus. Kol jis mąstė apie Glo ir jos draugą, Loren balsas prasiveržė pro jo mintis.

— Kodėl tu taip padarei, Mani?

Manis mėgino pažvelgti jai į veidą, užsikvempdamas ant baro, bet buvo įstrigęs tarp Loren ir sunkiasvorio vyro, kuris nepaliko jam itin daug vietos. Jis jautėsi nepatogiai ir būtų mieliau prisėdęs šiam pokalbiui.

— Kodėl, Mani? — pakartojo ji.

Manis gurkštelėjo gėrimo. Viskis nutvilkė jam gerklę. Jis ieškojo bent krislelio užuojautos Loren akyse.

— Aš... aš... — pradėjo jis, — Edas atėjo pas mane. Jis sakė, jog tu žinojai, su kuo susidedi, ištekėdama už jo. Jis patikino, kad tas pirkinys neturi nieko bendra su jo meile tau.

Jos žvilgsnis išliko nepalenkiamas.

— Aš neklausiu, kodėl Edas padarė tai, ką padarė. Aš klausiu, kodėl taip pasielgei fu? — ji siurbtelėjo iš beveik tuščio stiklo.

— Kaip tik rengiausi tai paaiškinti. Aš pasakiau jam, kad nenoriu to daryti. Bet jis atsakė, kad tokiu atveju paims kitą brokerį. Nors galbūt dabar tai skamba kvailai, tąsyk pamaniau, kad aš bent jau sugebėsiu neleisti sklisti jokiems gandams. Aš netgi galvojau, kad man pavyks juos išskirti.

— Hm, — Loren atkreipė barmeno dėmesį ir užsisakė dar vieną stiklą.

— Aš pasakiau Edui, aš pasakiau jam, kad man nereikia jokių pinigų. Aš atsisakiau komisinių. Patikėsi manimi, ar ne, visas tas reikalas man buvo šlykštus. Aš jaučiausi siaubingai, tau meluodamas.

— Šit kaip, — Loren įdėmiai pažvelgė į Manį. Rodėsi, kad ji kažko ieško. Ji buvo šalta. Kaip ledas. Jis stengėsi ją pralaužti, bet ji išliko neįveikiama.

— Tu atsisakei komisinių?

— Taip. Aš niekada nepriimčiau pinigų tokiomis sąlygomis.

— O, bet tu paimtum pinigus — net ir tuos, kurie tau nepriklauso — kitais būdais.

Manis staiga užsikirto. Jis nužvelgė ją atidžiai.

— Nesuprantu, apie ką tu kalbi.

— Tikrai? — Loren pakėlė antakius. — O kaip dėl kuklaus uždarbio už Sugar Hill Building pardavimą? Būdas, kaip užsidirbai komisinius už šį pastatą, pasirodė tau priimtinas?

— Aš vis dar nesuprantu, ką nori tuo pasakyti, Loren, — Manio delnai sudrėko, širdis pradėjo plakti sparčiau, o mintys susijaukė. Juk ji negalėjo žinoti.

— O ne, tu viską supranti, prakeiktas melagi, — tai ji ištarė greitai ir kietai, pernelyg nekeldama balso.

— Loren, aš...

— Užsičiaupk! Aš žinau apie tavo neriboto atlygio sutartį su Dana Trip. Tiesą sakant, aš netgi turiu tos sutarties kopiją.

Dar ne viskas prarasta, drąsinosi jis.

— Na, gerai. Toji sutartis yra privatus dokumentas, pasirašytas tarp manęs ir pardavėjo. Nežinau, kokiu būdu tu ją gavai, bet tai yra konfidenciali medžiaga. Tokie susitarimai yra įprastas dalykas.

Nenuleisdama akių nuo Manio, Loren vos šyptelėjo ir palingavo galvą. Ji dar gurkštelėjo gėrimo.

— Tai nebūtų taip jau blogai, jeigu nebūtum mūsų patikinęs, kad už keturiasdešimt milijonų mes su Edu gauname puikų sandorį. Mes patikėjome tavo žodžiu. Pasirodo, tu mums melavai. Mes manėme, jog esame tavo draugai, o tiesa buvo tokia, kad mumyse tu tematei viso labo didelius, išsipūtusius pinigų maišus.

— Ne. Tai netiesa. Aš myliu tave, Loren. Bet tai buvo verslas. Tai nebuvo asmeniška.

— Bet, Mani, ar tavo verslas teisėtas?

Loren kiaurai vėrė Manį savo akimis, o šis, savo ruožtu, žvelgė į ją. Baimė ėmė smelktis į Manio kūną. Jo karjera potencialiai pakibo ant plauko.

— Ką?

— Klausyk, mes abudu puikiai žinome, kad toji tavo medžiaga kvepia gan įtartinai. Vien tik šio dokumento visiškai pakaktų bent jau tavo licencijai panaikinti. Na, ir kvailys gi tu esi. Nejaugi manei, kad kartu su Dana būsite vieninteliai, kurie skaitysite sutartį? Ji gauna savo pinigus. Ji patenkinta. O tu gauni savo.

Manis neįstengė stovėti, kojos jam ėmė linkti.

— Mani, tu atrodai truputėlį išblyškęs. Gal norėtum pakvėpuoti grynu oru? Bent jau man tai tikrai būtų ne pro šalį. Išeikime į terasą.

Su gėrimais rankose Loren su Maniu vargais negalais ištrūko iš barą apgulusios minios ir nuėjo prie terasos, iš kurios vėrėsi nuostabus naktinio Niujorko vaizdas.

Atsigręžusi į Manį, Loren tęsė:

— O tu žinai, aš labai branginau tave. Galvojau, kad esi sumanus. Maniau, kad esi ambicingas. Deja, šią akimirką prieš save tematau tik silpną, niekingą padarą. Nejaugi tu turėjai iliuzijų ką nors pasiekti, vedžiodamas už nosies žmones, kurie patys pirmieji ištiesė tau pagalbos ranką?

— Palauk. Sustok. Leisk man paaiškinti. Aš niekada nebūčiau padaręs to. Kai kas mane įtikino, kad šitaip sukonstravus mūsų sandorį, tai yra tavo sandorį, niekas nenukentės, — vieną po kito bėrė žodžius Manis, sekdamas Loren iš paskos iki cementinio ir geležinio turėklo, saugančio terasą nuo betoninių gatvių apačioje.

— Mani, sėdėti čia ir kaltinti kažkokį pramanytą žmogų tuo, ką pats padarei, pernelyg žema. Tau pačiam reikia prisiimti atsakomybę už savo veiksmus.

— Taip, Loren. Bet tu turi žinoti tiesą. Tendė supažindino mane su Dana Trip. Ji...

— Tendė? O, tu dar painioji ir Tendę? Dar vieną žmogų, kuris tave globojo? Kaip tu drįsti, šlykštus padare! — Loren palinko virš turėklo ir taip stipriai suspaudė savo stiklą, kad jos krumpliai net pabalo.

Bet Manis tęsė:

— Paklausyk manęs. Tu gali manęs nekęsti ir tikrai bus už ką, tačiau turi žinoti visą teisybę. Tendė supažindino mane su Dana. Ji pasakė man galinti įtikinti tave imtis muziejaus. Ji tikėjo, kad Edas palaikys tavo norą padėti muziejui. Tai ji sugalvojo tą neriboto atlygio sandorį su Dana. Aš jai pasakiau, kad tokio pobūdžio susitarimai neteisėti. Po velnių, aš juk nenorėjau prarasti savo licencijos. Bet ji primygtinai tvirtino, kad Dana to nežinos arba visiškai dėl to nesijaudins. Dana tenorėjo savo trisdešimties milijonų. Ir Tendė neklydo, — Manis stabtelėjo, norėdamas įsitikinti, jog Loren jį supranta. — Tendė man pasakė, kad ji įsodino tą keturiasdešimties milijonų dolerių sumą tavo galvoje. Suprask ją. Tendei šiuo metu labai trūksta pinigų. Filas paliko ją visiškame bankrote. Ji apimta nevilties. Mes pasidalijome pinigus perpus. Aš persiunčiau josios dalį į Kaimanų salas, — Manis nudūrė akis. — Aš apgailėtinas. Žinau, kad tai skamba neįtikinamai, bet aš labai gailiuosi...

Neužkibusi ant Tendės jauko, Loren įsistebeilijo į Manį:

— Tu teisus dėl vieno dalyko. Tu iš tiesų esi apgailėtinas močkrušys, kokių reta. Leisk man tau kai ką paaiškinti. Niujorkas — ne vieta tokiems kaip tu. Šis miestas labai mažas. Ir nepaisant milijonų žmonių, gyvenančių šioje saloje, kai neturi draugų, kai nebėra kas tau padeda, kai sudegini paskutinį tiltą, išeikvoji paskutinę paslaugą, tau čia nelieka daugiau kas veikti. Ir patikėk manimi: Manhatane tu neturi daugiau draugų. Nuo šiol tu niekada daugiau nedirbsi prie jokio nekilnojamojo turto projekto. Mano sparnai dar tiek pasiekia.

Manis negalėjo pratarti nė žodžio. Jis vos tvardėsi, kad ašaros nepabirtų jam iš akių, ir tylomis spoksojo į salą, imdamas pamažu suvokti, kad nuo šiol jis — jau nebe dalis to Niujorko galingųjų pasaulio, kurį buvo taip pamilęs.

— Aš patariu tau tučtuojau susikrauti savo mantą. Grąžink man mano pinigus ir dink iš miesto. Jeigu vis dėlto nuspręstum pasilikti čia, spėju, kad be didelių sunkumų susirastum sau darbą, pavyzdžiui, kad ir sandėlininko vietą kaimynystėje esančiame Food Emporium, — Loren pastebimai drebėjo. — Žinai, tau reikėtų kur nors išvažiuoti ir pasaugoti bent likučius to, kas liko iš tavo sielos.

Atsitraukusi nuo terasos krašto, Loren žengtelėjo atgal į vidų.

— Mani, tikiuosi, kad pasivažinėjimas tau buvo smagus, — ir, prisiartinusi taip arti Manio, kad tik jis vienas galėtų girdėti, pribaigė jį: — Ir dar. Jeigu to negrąžinsi to, kas man priklauso, iki paskutinio cento ir neišnyksi, aš ne tik apjuodinsiu tave, pagarsindama, koks klastingas melagis ir pasalūnas esi, bet ir pasirūpinsiu, kad apskritai negalėtumei normaliai dirbti ir būtumei pasodintas į federalinį kalėjimą. Aišku?

Manis pažvelgė Loren į akis ir išvydo jau ne tą nerūpestingą merginą, o stiprią, ugningą ir galingą moterį. Ir su liūdesiu pripažino, kad ne kas kitas, o jis pats prisidėjo prie jos pasikeitimo. Kai Loren grįžo į sausakimšą svetainę, palikdama Manį vieną terasoje, prie jos išsyk priskreto Glo. Jis dar spėjo pamatyti, kaip Loren iš pradžių suraukė antakius, tačiau tuoj pat atsipalaidavo ir tarstelėjo keletą žodžių. Na, o jo gyvenimas Niujorke iš tiesų pasibaigė. Ir galbūt Loren buvo teisi. Iš tiesų, šioks toks sąžinės perkratymas šioje situacijoje būtų visai ne pro šalį.

39

Loren paskambino Tendei ir pakvietė ją į šeštadienio vakarą Greisės rengiamą iškilmingą labdaros koncertą Konektikute. Tendė pažinojo daugumą Vestčesterio ir Ferfildo apygardose gyvenančių afroamerikiečių, kurie turėjo dalyvauti renginyje. Mirus Filui, ji nedalyvavo nė vienoje už miesto ribų rengiamoje labdaros akcijoje. Atvykdama kaip Loren svečias, ji turės nuostabią galimybę sugrįžti atgal į ją primiršusį pasaulį ir gerą progą pasiteirauti — suprantama, labai apdairiai — apie tai, į kurią pusę krypsta Loren planai dėl muziejaus vaikų korpuso.

Prie Hyatt viešbučio Grinviče Tendę privežė vairuotojas, nes Loren įkalbėjo ją grįžti atgal į miestą drauge. Loren tvirtino, kad neturi užtektinai galimybių pasimėgauti savo Porsche, ir šįvakar norėjo truputėlį pasirodyti prieš Tendę.

Kai Tendė atvyko į Hyatt, Loren niekur nebuvo matyti. Tendė prisiregistravo. Ji atsidūrė tarp žmonių, su kuriais buvo nesimačiusi keletą metų. Jie visi žavėjosi, kaip nuostabiai ji atrodanti, geriau nei bet kada. Ir niekas šį vakarą dar nebuvo matęs Loren.

Renginio organizatoriai meldė žmonių užimti savo vietas. Netrukus prasidės skausmingai ilga ir tikrai nuobodi pernelyg susireikšminusios moters, liaupsinančios savo labdaringas aukas likimo nuskriaustiesiems, programa. Vis dar nėra Loren. Tendė užėmė savo vietą prie staliuko, pastatyto pačiame salės gale. Dar šiek tiek toliau, ir ji jau sėdėtų vestibiulyje. Kam, po galais, galėjo kilti mintis pasodinti ją su Loren tokiame užkampyje? Jos stalo kaimynės dėvėjo pigius drabužius, dirbtinius papuošalus ir buvo pernelyg išsidažiusios. Tokiais atvejais Tendė nutaisydavo mandagų veidą, bent jau tam, kad įkūnytų savo klasės svarbą, tačiau šį vakarą ji net ir to neįstengė. Ji tik iš paskutiniųjų susitvardė nepaklaususi šių žmonių, ar jų vieta iš tiesų šiame renginyje. Suraukusi nosį, ji sėdėjo ant kėdės, ant kurios buvo užrašytas jos vardas, ir visiškai ignoravo kitus svečius, vengdama net jų žvilgsnių. Visą laiką, kol vyko programa, Tendė taip ir liko bejausmė. Organizacijos prezidentė, pripažinta mokslų daktarė visuomenės raidos srityje, jau gerą valandą mykė apie tai, kaip yra svarbu grąžinti duoklę bendruomenei, ypač — per jų klubą.

Siurbčiodama raudonąjį vyną, Tendė prisiminė savo pokalbį su Loren. Ji buvo tikra, kad išgirdo gerai: Loren būsianti čia ir jos abidvi grįšiančios atgal į miestą jos sportiniu automobiliu. Tendė pasitikrino savo mobilųjį telefoną: jokių žinučių. Kaip nemandagu. Net jeigu ir atsitiko kokia nors nelaimė, Loren jau seniai turėjo paskambinti ir pranešti, kad Tendė būsianti palikta viena prie šio staliuko. Nebent ji būtų mirusi ar praradusi sąmonę. Tačiau nepanašu, kad Greisė, šio vakaro iškilmių organizatorė, labai išgyventų dėl savo dukters neatvykimo. Ji tik šypsojosi salės priekyje ir ėjo nuo vieno pranešėjo prie kito, įteikinėdama apdovanojimus tiems, kurie paaukojo pinigų Links organizacijai.

Vos tik oficialioji vakaro dalis pasibaigė, Tendė nieko nelaukdama pasuko durų link. Jai reikėjo išsikviesti vairuotoją. Praeis mažiausiai valanda, kol automobilis atvyks į šitą užkampį. Velniop tą Loren. Tokia nepeiktina, tokia kultūringa moteris, augusi kone dvare, šį vakarą pademonstravo rimtą etiketo stoką. Tendei dar kartą teks paauklėti tą pasigailėjimo nevertą kūdikį.

— O, Tende, štai kur tu, — staiga nutraukė Tendės mintis Loren, nejučia prisėlinusi jai iš nugaros.

— Loren, aš jau buvau pradėjusi galvoti, kad visai nepasirodysi. Aš jau rengiausi išsikviesti automobilį, kad parvežtų mane namo, — prašneko Tendė nerūpestingai, laukdama Loren pasiaiškinimo.

— Tu juk žinai, kaip būna. Visko pasitaiko. Aš skubėjau kaip įmanydama, — štai ir visas pasiteisinimas. Loren, vilkinti juodą kostiumėlį su kelnėmis, atrodė gana įmantriai. — Vadinasi, esi pasiruošusi grįžti atgal į miestą? Aš tuo tarpu jau spėjau su visais pasisveikinti ir atsisveikinti.

Kaip keista, pagalvojo Tendė. Juk Loren nebuvo praleidusi šiame vakarėlyje nė dešimties minučių. Tikriausiai jos psichinė būklė po Edo išdavystės tebebuvo nestabili. Greičiausiai taip ir bus. Moterys, kurios leido savo šeimyninėms problemoms paveikti jų nuovoką ir elgesį, Tendei buvo tiesiog atgrasios. Bet tiek to, kadangi šiąnakt Loren ją veža namo, ji nutaisys draugišką veidą ir bus jai maloni.

— Taip, aš jau pasiruošusi, — nusišypsojo Tendė ir prisigretino prie Loren, kuri nieko nelaukusi jau žingsniavo į stovėjimo aikštelę, kurioje laukė tamsiai mėlynos spalvos Porsche raudona oda aptrauktomis sėdynėmis. Tendei su vakarine suknele mašina pasirodė nepatogi, bet ji apsimetė esanti patenkinta. Ji atsilošė ir nusiteikė netrumpai kelionei.

— Prisirišk! — sušuko Loren, perrėkdama motoro gaudesį, ir išvairavo automobilį iš aikštelės.

Vingiuoti, neapšviesti Konektikuto keliai prieš vidurnaktį atrodė juodi it derva. Tačiau šiose apylinkėse augusiai Loren, nuolat lenktyniaudavusiai čia su draugais, net ir patys slapčiausi šių apylinkių šunkeliai buvo giliai įsirėžę atmintyje. Ji kirto kelio vingius ir įveikinėjo posūkius tarsi kompiuteriniame žaidime.

— Ei! O tu šiame labirinte neblogai orientuojiesi, — pakomentavo Tendė ir nervingai susijuokė.

Loren pastebėjo, kad Tendė laikosi įsikibusi kėdės kraštų.

— Tik nesakyk, kad bijai. Mes dar neišvažiavome į Merito greitkelį. Štai ten aš kaip reikiant įsismaginu.

— Nekantrauju tai patirti! — atsiliepė Tendė santūriai.

Dabar ji jau neatrodo tokia kieta ir savimi pasitikinti, pamanė Loren. Ir tada ji pradėjo savo vaidinimo Pirmąjį Veiksmą.

— Nori išgirsti priežastį, kodėl aš atvykau taip vėlai? Aš esu tokia nusiminusi, kad nenoriu net matyti savo motinos draugų.

— Tiek aš dar suprantu. Bet, Loren, tu negali sau leisti, kad šeimyninės problemos imtų veikti tavo visuomeninį įvaizdį. Žmonės norėtų tavimi pasitikėti. Aš norėčiau tavimi pasitikėti, — asmeninės Loren linksmintojos vaidmuo jau ėmė įsipykti. Jeigu Tendei nebūtų jos reikėję, ji niekada nebūtų ėmusis šio vaidmens. Po šios nakties jos bendravimas su Loren apsiribos tik muziejaus reikalų aptarimu. Tendei reikėjo pailsėti nuo šios vargšės mergaitės.

— Aš žinau, tu teisi, — Loren kaip tik suko dvivietį monstrą į tamsų Merito greitkelį, besirangantį Manhatano linkui. Šiuo keliu ji važinėjo į Niujorką ir atgal penkiolika metų. Dar paauglystėje Loren žavėdavo draugus savo sugebėjimais lėkti šio kelio vingiais pašėlusiu greičiu ir tuo pat metu traukti per radiją grojamą dainą. Visi be išimčių jos keleiviai būdavo persigandę, bet Loren visą laiką vairuodavo tvirtai. Ji mėgo vairuoti ir darė tai nepriekaištingai.

Palengva įsukusi į greitkelį, netikėtai perjungė pavarą ir Carrera 2 akimirksniu trūktelėjo iki šimto dvidešimties. Juk iš tiesų tai veidmainei nusispjaut į Loren visuomeninius įsipareigojimus. Loren patogiau įsitaisė kėdėje, jausdama, kaip automobilis klauso menkiausio jos krustelėjimo.

— Tiesiog man darosi per sunku bendrauti, nes aš daugiau nebežinau, kuo tikėti, Tende. Visi man meluoja. Tu žinai, ką aš turiu galvoje. — Tendė neatsakė. — Tu juk žinai, ką aš turiu galvoje, ar ne, Tende?

— Na, Loren, aš jau anksčiau tau sakiau, kad reikia būti atsargiai, pasirenkant žmones, kuriems atveri savo vidų. Negalima bet ko įsileisti į savo širdį. Aš žinau, ką tu turi galvoje, ir tu esi visiškai teisi. Negalima visais aklai pasitikėti, — Tendė nekantravo dingti iš šios mašinos, kuo toliau nuo Loren beatodairiško vairavimo. Mergina vairavo tarsi maniakas, įveikdama posūkius milžinišku greičiu.

— Bet, Tende, mane apvylė net geriausi draugai. Ar Manis pasakojo tau apie mūsų diskusiją?

Tendė nesikalbėjo su Maniu jau keletą savaičių. Ji nusprendė, kad jiems abiem vertėtų porą mėnesių laikytis atokiai, kol pastato pardavimo Harleme atgarsiai atslūgs. Be to, ji ir taip buvo pavargusi nuo Manio. Jis tebuvo menka žuvelė, bandanti tapti stambiu rykliu. Bet jis niekada netaps svarbia persona. Kad ir ką ji buvo jam prišnekėjusi, Tendė žinojo, kad Manis, kaip buvo, taip ir liks tik išliaupsintas pardavėjas. Kad ir kiek pinigų Manis uždirbtų, gėjui Niujorko aukštuomenė, įskaitant ir Tendę, neleis žengti nė žingsnio toliau.

— Ne, mieloji. Aš jau senokai nesikalbu su Maniu. Bet tu man minėjai, kad jis susidėjo su Alisija. Aš juk patariau tau pamiršti jį.

— Negaliu. Nes tai dar ne viskas. Jis mane apvogė.

O, šūdas, pagalvojo Tendė. Keistas Loren elgesys visą vakarą, o dabar dar ir tas laukinis vairavimas... Ar tik Loren nebus išsikrausčiusi iš proto, toptelėjo Tendei. Bet galbūt yra dar kas nors. Galbūt Loren žinojo apie tai, ką Manis su Tende padarė. Jeigu Loren išsiaiškino vieną Manio išdavystę su Alisija, kodėl ji negalėtų sužinoti ir apie kitą? Priremtas prie sienos, Manis išsižadėtų Tendės nė nemirktelėjęs. Kad ir ką, Loren manymu, ji žinojo, Tendė viską neigs, neigs, neigs.

— Negaliu tuo patikėti, Loren. Maniui galima prikišti daugelį dalykų, bet kad jis — vagis?

Palauk, pamanė Loren pati sau. Ginti Manį Tendei nebuvo būdinga.

— Patikėk, Tende. Manis man viską papasakojo. Jis papasakojo, kaip pasiūlė Danai Trip pasirašyti neriboto atlygio sutartį su jo firma, kaip ji norėjo tik savo trisdešimties milijonų už pastatą. O mums pateikė viską taip, tarsi mes būtume laimės kūdikiai, įsigydami pastatą už keturiasdešimt milijonų, — Loren pradėjo verkti. Ji nesitikėjo tokio emocijų proveržio. Ji norėjo išlikti rami ir parodyti Tendei, kokia yra stipri. O dabar ji verkė. Ašaros riedėjo jos skruostais, kelias prieš akis liejosi.

— Jis tvirtino esąs mano bičiulis, o man už nugaros ieškojo rūmų mano vyro meilužei ir, to negana, dar pavogė iš manęs dešimt milijonų dolerių! Tad aš buvau paprasčiausia kvailė, tikėdama tuo, kad jis tiesiog nori būti mano draugu. Kodėl kiekvienas mato tik tokią perspektyvą?

Tendė sėdėjo ir tylėjo kaip elnias, gaudantis net menkiausią medžiotojo garsą. Tuo tarpu Porsche raitė vieną posūkį po kito, blaškydamas Tendės kūną tai į vieną, tai į kitą pusę. Tendė spėjo, kad Loren nieko nemato pro ašaras. Bet Loren tik didino greitį. Pro didžiulį Ford Excursion Loren prazvimbė kone paliesdama cementinį barjerą.

— O-o-o... — nevalingai išsiveržė Tendei.

— Ir tu žinai, kokia blogiausia Manio išpažinties dalis, Tende? Ar žinai? — Loren nusuko akis nuo kelio ir pažvelgė į siaubo apimtą Tendę. Ji buvo visomis jėgomis įsistvėrusi į sėdynę, jos veidą mušė šaltas prakaitas. Loren žvilgtelėjo į kelią pačiu laiku, vos išvengusi susidūrimo su priešais ją pristabdžiusia mašina. Tendė tylėjo.

— Blogiausia dalis ta, kad jis pasakė, jog visą šią schemą sukūrei tu. Jis pasakė, kad tai tu iškasei Daną Trip. Aš negalėjau patikėti. Juk Tendė — mano geriausia draugė. Aš lygiavausi į Tendę visą sumautą gyvenimą. Aš pati norėjau būti Tende. Ji negalėtų smeigti peiliu man į nugarą. Bet tada susimąsčiau ir supratau, kad vienintelis kelias, kaip Manis galėjo surasti Daną, buvo per tave. Ir kaip tik tada tu išrėži tą kalbą golfo aikštyne, kaip man reikalingas tramplinas ir kaip aš galėčiau pasitarnauti vargšams spalvotiems Harlemo vaikams, sumokėdama keturiasdešimt milijonų dolerių už Sugar Hill Building. Tu viską iš anksto suplanavai. O vienintelis dalykas, kuriam pasitarnavau aš, buvo tavo pačios užpakalis!

Pagaliau Tendės balso stygos atsiklijavo.

— Aš nežinau, ką tau Manis papasakojo. Taip, aš rekomendavau jį Danai Trip. Tačiau maža ką esu jam rekomendavusi. Tai nereiškia, kad tave apvogiau.

Loren jau neverkė.

— Tiesa. Tai tiesa. Lygiai tą patį aš pasakiau Maniui. Bet tada jis man parodė, kaip paskirstė pinigus. Savo penkis milijonus Manis pasidėjo į tris skirtingas sąskaitas. Jis man parodė operacijų kvitus. Galop jis parodė man paskutinį išrašą — patvirtinimą apie pinigų pervedimą į sąskaitą Kaimanuose, kurią atsidarei tam, kad galėtum gauti pusę mano pinigų.

— Tai absurdiška. Aš niekada gyvenime nesu paėmusi nieko, kas man nepriklauso, — Tendė įniršo. — Po visko, ką aš patyriau, tu dar drįsti mane kaltinti nebūtais dalykais! Tu nieko nežinai apie gyvenimą!

— Galbūt, užtat vieną dalyką žinau tvirtai: gyvenimas duotas ne tam, kad apgaudinėtum tave mylinčius žmones, siekdamas savanaudiškų tikslią, — šaukė Loren.

— Mylinčius? Ką meilė apskritai turi su kuo nors bendra? Arba išgyveni, arba ne.

— Nedrįsk postringauti ir man meluoti, Tende! — iškošė Loren. — Aš puikiai žinau, ką tu padarei. Manis man prisiekė, kad liudys prieš tave, jeigu aš sugalvočiau pateikti tau kaltinimus. Tu neturi nieko, — Loren kirto Konektikuto sieną ir, įvažiavusi į Vestčesterio apygardą Niujorko valstijoje, jau skriejo Hačinson Riverio greitkeliu.

— Loren, man jau gana tavo verkšlenimo. Kartais iš gyvenimo reikia imti tai, kas geriausia pagal susiklosčiusias aplinkybes. Mane vyras paliko visiškame skurde ir aš esu priversta kovoti, kad galėčiau sudurti galą su galu. Bet tu juk nieko apie tai neišmanai. Tu iš savo mamytės įsčių patekai tiesiai į savo vyro glėbį, kuris tapo antruoju tavo tėvu. Kada gi tu pagaliau suaugsi ir nustosi verkšlenusi, kaip tave visi skriaudžia! — Tendė nesitvėrė pykčiu. — Tai tikrovė. Šitaip žmonės išgyvena. Įsikirsk tai, ir pradėk mokytis. Jeigu nori patekti į aukščiausią lygmenį, tau teks išmokti žaidimo taisykles.

Loren iš penktos pavaros perjungė į ketvirtą, kad mašina galėtų įsibėgėti su didesniu pagreičiu. Spidometras rodė jau šimtą penkiasdešimt, o ji vis didino greitį.

— Jeigu tavo žaidimai yra, kaip tu sakai, vienintelis būdas išgyventi, tada galbūt aš visai nenoriu daugiau gyventi šiame pasaulyje. Ko vertas toks gyvenimas, kai tu visą laiką vedžioji už nosies savo draugus ir mylimuosius. Kai negali niekuo pasitikėti? — Greitis pasiekė šimtą šešiasdešimt, ir tada Loren staigiai pasuko vairą, švystelėdama Tendę į keleivio dureles.

Mašina šoktelėjo į kelkraštį, užkabindama šalimais augančių medžių šakas.

Tendei galop įkyrėjo ši mergytė, įsijautusi į lenktynininkės vaidmenį.

— GANA! TU KVAILA, IŠLEPINTA KALE! Gyvenimas sunkus. Įsikirsk tai. Jeigu nori nusižudyti, prašau, aš netrukdysiu, bet pirmiau išleisk mane. Mano rankose tavo pinigams bus saugiau. Tu nežinai, kaip reikia gyventi, — apimta paniškos baimės, Tendė pati nepajuto, kaip išsidavė. Jai daugiau nerūpėjo, ką Loren žinojo; jai tik norėjosi lipti lauk iš šios mašinos, kol Loren jų abiejų neužmušė.

Porsche sulėtino greitį iki šimto, tai atrodė kaip keturiasdešimt. Tendė nusiramino ir bandė sušvelninti padėtį, į kurią pati save įstūmė prisipažinusi.

— Atleisk. Aš neturėjau kito pasirinkimo, — tepasakė ji.

— Tu neturėjai kito pasirinkimo? Ji neturėjo kito pasirinkimo... Tiesa, kad aš būčiau tau padėjusi. Aš būčiau bet ką dėl tavęs padariusi. Tačiau tu taip buvai save įsimylėjusi, kad aš tau niekada nerūpėjau. Tu rūpinaisi tik savimi. Kai aš atėjau pas tave pasiguosti dėl Edo, tu juk neguodei manęs. Tu tik darei viską, kad išauštų tavo atpildo diena. Argi tu ne šlykšti? Ką jau begalvoti apie visus tuos metus, kuriuos aš praradau, tave idealizuodama, — Loren nerėkė. Ir nelėkė kaip maniakas. Ji buvo stebėtinai rami.

Tendė lengvai susijuokė.

— Ar tai aš esu šlykšti? Leisk man papasakoti kai ką apie tave. Taip, aš nerimavau dėl sandorio, tačiau tai, ką pasakiau apie Edą, buvo gryna teisybė. Visi vyrai apgaudinėja. Visi vyrai yra šunys. Tik kai kurie iš jų — geri šunys. Žinoma, kad Edas turės kitų moterų. Juk tu — dar net ne moteris. Jam reikia žmogaus, turinčio tvirtą charakterį. Jam reikia žmogaus, turinčio savo viziją. Jis turi būti tikras, kad jo žmona tvirtai laikys namus ir jo įvaizdį, kol jis bus ten, tiesdamas kitiems kelius ir perrašinėdamas istoriją. Užuot tai dariusi, tu tik inkšti, kaip niekas tau neleidžia daryti karjeros, kaip tave slegia tie visi kitų lūkesčiai. Tu, mano brangioji, niekada nebūsi verta jo, jeigu tuoj pat nesuaugsi. Ir patikėk manimi, aš tai sakau tau, nenorėdama nieko iš tavęs gauti. Aš tiesiog kalbu teisybę.

— Tau galbūt tai ir teisybė, Tende, — iš greitkelio Loren pasuko Mobil degalinės link. — Mes su Edu daug kalbėjomės nuo to laiko, kai aš aplankiau tave. Mes kalbėjomės apie Alisiją ir jo ankstesniuosius paklydimus. Jis dažnai apgaudinėdavo Klaudiją. Jis nenori daugiau būti tokiu vyru, kuris gyvena dvilypį gyvenimą. Jis nori sąžiningumo. Jis ilgisi aiškumo ir tikros meilės. Ir aš ketinu suteikti jam dar vieną šansą.

Tendė ir vėl susijuokė.

— Ir dabar Edas nori tikros meilės, cha?

— O tau tai atrodo juokinga, ar ne? — Loren sustabdė automobilį prie parduotuvėlės.

— Tikrai taip. Aš pažįstu Edą nuo tada, kai tu dar nebuvai gimusi. Šuo nekeičia savo įpročių.

— O. Tu tikriausiai kalbi apie tą romaniuką, kurį buvai užmezgusi su Edu? — Loren atrodė santūri ir rami. Neoninėje degalinės reklamos šviesoje ji atrodė gerokai vyresnė.

— Ką? Aš nežin...

Iškėlusi ranką, tarsi duodama Tendei suprasti, kad neverta gaišti laiko, bandant nuneigti dar vieną tikrą faktą, Loren pasakė:

— Edas papasakojo man apie judviejų nuotykius, kai jis dar nebuvo išsiskyręs su Klaudija. Jis užsiminė man apie dienas, kurias jūs leidote Harbor View viešbutyje, jo žmonai manant, kad jis žaidžia golfą.

Tendės žandikaulis atvipo.

— Dar jis man papasakojo, kokia beviltiškai apgailėtina tu buvai lovoje. Kaip jam kaskart reikėdavo išgerti po keletą kokteilių, kad galėtų susidoroti su užduotimi. Šiaip ar taip, jis labai gailėjosi tokio savo poelgio, nes jautėsi kaltas prieš Filą. Kaip ten Edas pasakė? Jis pasakė, kad tu esi tik akmenėlis pakrantės smėlyje, — Loren mėgavosi rūgščia mina Tendės veide. — O dabar klausykis manęs labai atidžiai, — tęsė ji. — Turiu omenyje mūsų pinigus. Aš noriu, kad grąžintum mums viską iki paskutinio cento. Ir jeigu mes neatgausime bent vieno cento, kuris mums priklauso, aš pateiksiu kaltinimus ir, patikėk manimi, surinksiu daugiau nei reikia įrodymų, kad būtumei pelnytai nuteista. Mes su Edu nusprendėme duoti tau penkiolika dienų pinigams grąžinti. Be to, mes tikimės, kad tu apskritai išnyksi iš mūsų akiračio. Mes nenorime, kad ateityje apgautumei ir ką nors iš mūsų draugų. Atvirai kalbant, aš manau, kad tau iš viso derėtų palikti Niujorką ir važiuoti kur nors į vakarus, pavyzdžiui, į Santa Fe, kur pragyvenimas pigus ir oras visada gražus. Arba dar geriau: kodėl tau nepersikrausčius gyventi arčiau savo dukters? Išmok mylėti. Duok jai ką nors daugiau nei savo šaltumą, idant ji nepavirstų tokia pat išgama, kaip ir tu. Bet kuriuo atveju, mes nenorime matyti tavo vardo ant jokio pakvietimo, nei tavo veido jokiame renginyje. Nes jeigu pamatysime, aš prisiekiu, kad papasakosiu kiekvienam, kokia veidmainė ir niekinga apgavikė tu esi. Ar mes supratome viena kitą?

Tendė buvo šokiruota.

— Bet ką man daryti, jeigu aš negaliu sau leisti persikraustyti ar parduoti savo butą? — ji buvo kaip niekada iki tol prasiskolinusi. Loren sakė, kad Edas žino. Edas ją palaimino. Edas pats liepė įteikti šį ultimatumą. Jos gyvenimas iš tiesų pasibaigė.

— Tai, ką tu gali ir ko negali sau leisti, daugiau manęs nejaudina. Aš būčiau tau padėjusi, kol tu manęs neapvogei. Dabar verskis, kaip išmanai.

Tendė spoksojo į tamsią, apleistą degalinę. Vyras dirbo už neperšaunamo stiklo parduotuvės viduje. Tada jai toptelėjo. Kodėl Loren sustojo?

— O dabar gali ir išlipti.

Nejaugi ji rimtai? Loren nepaliks jos vienos šiame užkampyje vidury nakties ir dar su vakarine suknele.

— Nagi. Lipk lauk, — užsispyrė Loren.

— Tu nori, kad aš išlipčiau čia? Viena? Bet kaip aš parsigausiu namo? — Tendė maldaujamai pažvelgė į Loren, vildamasi užuojautos, bet užuojautos nebuvo.

— Kartoju: tai ne mano reikalas. O dabar nešdinkis po velnių iš mano mašinos!

Tendė tarsi pamišusi puolė raustis mobiliojo telefono ir, susipančiojusi suknelės šleife, vargais negalais išsikepurnėjo iš automobilio lauk. Vos tik ji uždarė duris, Porsche nurūko, palikdamas Tendę vienui vieną. Staiga jai dingtelėjo, kad geriau jau jos abi su Loren būtų užsimušusios į apsauginį barjerą.

Loren net neatsigręžė atgal. Automobilis akimirksniu įsibėgėjo ir nušvilpė greitkeliu. Vairuodama Loren visada pasijusdavo galinga: kontroliuojanti situaciją, valdanti kiekvieną judesį, numatanti eismo srautus, įveikianti sunkumus — visos šios savybės buvo svarbiausios ir gyvenime.

40

Manis paprašė juodo Lincoln Town Car vairuotoją, kad šis į Niuarko oro uostą pasuktų vaizdingu keliu. Iki lėktuvo buvo dar marios laiko ir, nors rytas ir niaurus, jam norėjosi paskutinį sykį pravažiuoti miesto gatvėmis. Žiūrėdamas į savo atvaizdą veidrodyje, susierzino dėl daugybės raudonų spuogelių, išbėrusių jo kadaise bronzinį, o dabar gelsvą atspalvį įgavusį veidą. Tamsūs ratilai aplink akis bylojo apie per pastaruosius šešis mėnesius išgyventas kančias. Jis negalėjo susitaikyti su tuo, koks išsekęs atrodė.

Loren dalies pinigų grąžinimas ilgai neužtruko. Jis ir neturėjo kada juos išleisti. Kai nunešė čekį į namus, vildamasis ją pamatyti, buvo pasirengęs pulti ant kelių. Deja, voką teko perduoti misteriui Frensiui; Loren atsisakė su juo susitikti. Mėgindamas įtikinti Loren, kad išvarymas iš Niujorko — pernelyg griežta bausmė, Manis nuolat siuntinėjo jai žinutes, atsiprašinėdamas už savanaudišką elgesį. Jis suprantąs, kad pasielgė labai blogai, bet nubraukti septyniolika metų sunkaus darbo? Jis tikėjosi, kad Loren supras, kaip jis nuoširdžiai gailisi, ir galbūt bent mažumėlę atleis jam, pykčiui atlėgus. Bet ji liko nepalenkiama. Po šešių mėnesių keliaklupsčiavimo ir vilkinimo (neva namo pardavimas užtrukęs), Manis kaktomuša susidūrė su Loren prie naujojo Harlemo muziejaus. Ji patikino paduosianti jį į teismą, jeigu jis nepaliksiąs Niujorko iki metų pabaigos.

Manis rimtai galvojo apie tai, ar ji iš tiesų galėtų jį apkaltinti, nes jis juk grąžino pinigus. Deja, turėjo pripažinti, kad, nepriklausomai nuo to, ar jį nuteistų (veikiausiai taip ir atsitiktų, nes Edas su prokuroru buvo geri draugai), ar ne, jo karjerai Niujorke vis tiek galas. Net jeigu Loren jam ir atleistų, Manis susidurtų su rimtu rekomendacijų stygiumi. Derilas ir Kofi Rėjai buvo paskutinieji jo klientai. Glo viešai paskelbus jį persona non grata, jis dar spėjo užbaigti su Rėjais, tačiau padaryta žala buvo akivaizdi. Glo pacitavo Loren žodžius savo skiltyje: „Nuo šiol, kai man reikės nekilnojamojo turto brokerio, Manio Markso kandidatūra net nebus svarstoma.“ Glo dar pridėjo savo išvedžiojimų, esą nors ji tiksliai ir nežino, kas atsitikę, panašu, kad Manis Marksas bus išdavęs ne tik klientę, bet ir vieną geriausių savo draugių. O jeigu draugas nepatikimas, tai, be jokios abejonės, negali jam patikėti ir savo verslo reikalų, reziumavo ji. Ir tai buvo Marks Realty Manhatane galas. Loren buvo teisi dėl vieno dalyko: jam neliko vietos šiame mieste. Priėjęs prie tokios išvados, jis vos nepalūžo. Ką gi, jam teks sugalvoti naują planą kaip išgyventi.

Manis nenorėjo palikti Niujorko. Kiekvieną kartą išėjęs iš savo namų, jis išsyk pažvalėdavo nuo miesto pulso ir susijaudindavo nuo minties, ką jam žada ši diena. Niekam nežinomas asmuo Manis Marksas, atvykęs iš pietų vos su pora dolerių kišenėje, sugebėjo tapti gerbiamu žmogumi Niujorke, teikiančiu svarbias paslaugas aukščiausiems visuomenės sluoksniams. Sėkmės viršūnė jau buvo ranka pasiekiama, kai jo gyvenimas staiga tapo nevaldomas. Narpliodamas priežastis, kodėl jo gyvenimas taip beviltiškai susipainiojo, jis turėjo apsvarstyti, kas dėl to buvo kaltas.

Manis pažiūrėjo pro langą. Dar prieš daugumai žmonių pabundant ir išsiruošiant į darbą, automobilis važiavo pro Lincoln Center. Jis keletą kartų lankėsi šiame prestižiniame teatre pasiklausyti Vintono Marsalio, pažiūrėti konkursinių Niujorko filmų festivalio juostų, vieno kito Alvino Eilio ar Niujorko miesto baleto pasirodymo. Tačiau Manį traukė ne patys renginiai. Pati svarbiausia, pati įdomiausia pasirodymo dalis jam visada būdavo žiūrovai. Manis tik dabar ėmė pamažu suvokti, kad bus padaręs baisią klaidą. Jis visą laiką manė, kad visi tie gražūs, turtingi ponai žino daugiau už jį. Jam rodėsi, kad reikia sekti jų pavyzdžiu. Ir tik dabar suprato esąs ne mažiau sumanus ir gabus už juos. Juk ne klientas Edas Tomasas atnešė jam sėkmę. Ir ne Tendės Bruks rekomendacijos padėjo jam išgyventi. Jam puikiausiai sekėsi jau tada, kai jų dar nė kvapo nebuvo jo gyvenime. Tai jie įtikino Manį esą jam reikalingi, o iš tiesų buvo priešingai: jis pats buvo jiems reikalingas. Nuodugniau apsvarstęs šią mintį, Manis priėjo išvadą, kad atsakomybė už jo patirtą žalą pirmiausia tenka jam pačiam. Sykiu jis suprato, kad dalį atsakomybės turėtų prisiimti ir jie. Ne jis sukūrė šį žaidimą. Ir skirtumas tarp to, kas išgyvena Niujorke, o kas ne, slypėjo milijarduose dolerių. Jeigu Manis turėtų Loren ir Edo pinigus, jis niekur nevažiuotų.

Pyktis ir liūdesys tuo pat metu apėmė jį. Gyvenimas Niujorke jam tikrai pasibaigė, nes jo taip sunkiai pelnyta reputacija buvo sugriauta. Vis dėlto jis prisiminė ir teigiamus padėties aspektus. Jis vis dar turėjo nekilnojamojo turto brokerio licenciją, apie du šimtus penkiasdešimt tūkstančių dolerių kišenėje ir sugebėjimą laimėti žmonių prielankumą vieninteliu šypsniu. Jis palieka Niujorką, turėdamas daugiau žinių ir patirties, negu bet kokie pinigai galėtų nupirkti. Taip, jis bendravo su svarbiais žmonėmis ir visiems laikams išliks archyvuose. Bet svarbiausia, kad jis išmoko žaisti gyvenimo žaidimą su geriausiais iš jų.

Kraustymasis į kitą vietą bus nelengvas. Tačiau kadaise sugebėjęs sukurti save iš nieko Niujorke, jis bet kurioje vietoje pasieks ir dar daugiau, turėdamas truputį pinigų ir septyniolikos metų patirtį kiečiausiame pasaulio mieste. Jis nusprendė važiuoti į San Franciską, tikriau, į Oklendą. Maniui norėjosi šilto gyvenimo: daugiau jokių šaltų, atšiaurių žiemų, šaltų, atšiaurių žmonių. Oklendas — tai vieta, kur gyvena visi žaviausi vaikinai. Jie visi bus diletantai, palyginti su Trentonu, kuris pasirodė esąs gerokai protingesnis, nei Maniui atrodė. Jo buvęs draugužis prasimušė iki pavydėtino atstovo ryšiams su visuomene posto Dime Dog’o kompanijoje. Jis pristatinėjo visus be išimties bendrovės produktus — nuo odekolono iki dizainerių sukurtų akinių. Iš tiesų, Manis atgaivins savo sielą naujuose namuose. Niekam vakarų pakrantėje nerūpės, kas įvyko Niujorke — kitoje planetoje, žvelgiant jų akimis. Jis nuvyks į San Franciską, gaus Kalifornijos valstijos licenciją ir ilgainiui taps nekilnojamojo turto karaliumi antroje pagal dydį šalies rinkoje.

Jis dar kartą sukurs save iš nieko, tik šį kartą nedarys tų pačių klaidų. Manis daugiau niekam neleis pasinaudoti juo savanaudiškais, niekšingais tikslais. Jis visada liks ištikimas savo įsitikinimams, nors ir kokie neįprasti kitiems jie atrodytų.

Automobilis dabar jau riedėjo Devintąja aveniu per Čelsį — rajoną, kuris, kaip ir Manis, stipriai išaugo ir pasikeitė per pastaruosius keliolika metų. Jis pajuto užliejusią melancholijos bangą. Jis išmoko mylėti Niujorką už jo energiją, jo atmosferą, jo įvairovę, jo atvirumą daugeliui dalykų, jo sugebėjimą priversti žmones svajoti. Bet Manis nejautė sentimentų dėl savo sudaužytos širdies. Dalis jo esybės negrįžtamai pasikeitė. Juk gali būti, kad kitą kartą įkels koją į šią salą jau tik senatvėje.

Mažne visi jo lūkesčiai, kuriuos jis dar atvykdamas siejo su šiuo miestu, išsipildė. Antra vertus, čia jis perprato dvi tiesas, kurios turės neįkainojamos vertės jam, nesvarbu, kur nuvyktų.

Pirmoji: įtikink žmones, kad jie negali išgyventi be tavęs ir yra skolingi tau už visa, ką yra pasiekę. Tendė išmokė jį šios tiesos. Ji didžiai jį nuvylė. Manis iš pat pradžių turėjo suprasti, kad iš jos nebus nieko gera — iš to, kaip ji apgavo Loren, kokia draugiška buvo jos draugijoje ir kokia klastinga jai už nugaros. Kai galiausiai teikėsi „pasikalbėti“ su Maniu sandoriui sužlugus, išliejo ant jo visą savo pagiežą. Dar niekada Maniui nebuvo tekę patirti tokios baisios neapykantos. Visą kaltę dėl į orą išlėkusio plano ji suvertė Maniui. Manis sugriovęs jos gyvenimą, jis esąs tuščia vieta, nevertas net gatvės valkatos draugystės. Ji elgėsi itin žiauriai, išvadino visokiausiais vardais nuo „kaimiečio“ iki „pederasto“. Rodėsi, kad jos įžeidinėjimams nebus galo. Jeigu ne jinai, pasakė Tendė, jis apskritai būtų niekas Niujorke.

Tendė klydo. Manio verslas klestėjo dar prieš tai, kai jis pirmąkart sutiko Tendę. Tiesą sakant, Loren juos ir supažindino. Bet gyvenimas pats pasirūpino Tende. Buvo kalbama, kad ji galų gale pardavė savo butą ir su paskutiniais savo turto likučiais išvyko aplankyti draugų, gyvenančių Londone. Laimingos kelionės, palinkėjo Manis, o pats tuo metu jau važiavo Septintąja aveniu per Vilidžą, pro Two Boots piceriją, kuri priminė jam Tomį ir senus gerus laikus.

Jis užmetė akį į kino afišą, kurioje buvo reklamuojamas naujausias garsaus, Oskaru apdovanoto aktoriaus filmas. Manis šyptelėjo. Jis buvo girdėjęs gandus, kad Alisija, vis dar šokanti City Dance Company, užmezgusi itin audringą romaną su šiuo vedusiu vyriškiu; Užmiršti Edą, pasirodo, nebuvo taip jau sunku.

Artėdamas prie Olandijos tunelio, Manis pajuto gerklėje kylantį gniužulą. Jo viešpatavimui tikrai atėjo galas. Niujorkas greitai nyko jam iš akių. Jo draugystė su Loren pamažu grimzdo į užmarštį. Jis manė, kad Loren buvo tikra draugė, kuriai, išskyrus jo draugiją, nieko daugiau iš jo nereikėjo. Bet įžeisti jausmai leido jam manyti, kad jis klydo. Mėgindamas nuraminti sąžinės priekaištus, jis tarė sau, kad tai jis buvo Loren išnaudojamas. Tikras draugas rastų širdyje vietos užuojautai ir atleidimui. Antrąją tiesą jis išmoko iš Loren: niekam neatskleisk tikrųjų savo gyvenimo troškimų.

Cinikas, tūnojęs Manio viduje, tikėjo, kad Loren visą laiką dėjosi tarsi nepastebinti aplinkinio pasaulio, idant susilauktų kuo daugiau draugų ir aplinkinių dėmesio. Kai Tendė bandė kritikuoti Loren, esą ši paauglė nesugebanti pasinaudoti viešaisiais ryšiais publikos akims dumti, pastaroji kuo puikiausiai tai darė ir be jos pagalbos. Ši miela, nekalta mergelė nebuvo tokia jau naivi. Loren buvo protinga. Regis, ji puikiai suvokė, kad aplinkinių pataikavimas ir pinigai buvo visų svarbiausi išgyvenimo Niujorke komponentai. Suvokė tai ir Tendė, tik ji neturėjo užtektinai pinigų. O Loren nutvėrė pinigų maišą, tiesiog ištekėdama už jo. Ir nors šis viešai ją pažemino, ji pajėgė atsigauti ir nepalikti jo. Ji neišmes Edo Tomaso iš savo gyvenimo, nes jai juk reikia jo ir viso jo turto. Ji nuolat kalė Maniui į galvą savo pasakėles, mėgindama jį įtikinti, kaip ji mylinti Edą ir kokia toji meilė esanti jai svarbi, o pati visur tematė tik dolerio ženklus. Kokia dar kita jėga galėtų priversti ją nepalikti neištikimo vyro? Apimtas pykčio, Manis pasmerkė Loren dviveidiškumą. Ji pasiliks su Edu ir atleis jam, o Manį išmes iš savo gyvenimo, nė sekundei nesusimąstydama. Edas ir toliau ją apgaudinės, Manis tuo neabejojo. O Loren tai toleruos. Niršdamas dėl tokios dviveidystės, jis leido sau akimirką pasimėgauti tuo širdies skausmu, kurį Loren bus priversta kęsti visą gyvenimą. Sykiu jį apėmė gėdos jausmas. Jis turėjo pripažinti, kad paniekino jųdviejų draugystę, ir ji galėjo su juo pasielgti daug blogiau. Panorėjusi ji galėjo gerokai patampyti jį po teismus.

Pastaruoju metu Loren su pasimėgavimu puolė į publikos glėbį. Ji nuolat būdavo dėmesio centre. Manis matė jos nuotraukas visur — vietos laikraščiuose ir šalies žurnaluose, ypač liaupsinančiuose jos darbą su Harlemo vaikais. Viename madų žurnale Loren pasirodė apsupta vaikų. Visi jie iki ausų buvo išsiterlioję moliu, tačiau visi be galo linksmi: net Loren, atmetusi galvą atgal, spinduliavo džiaugsmu, padėdama jiems lipdyti molinius puodus. Antraštė sakė: Loren Tomas aukoja savo laisvalaikį meniniam projektui su Harlemo vaikais. Ji buvo profesionalė. Ji nepražus.

Jau sėdėdamas lėktuve Manis dar sykį pažvelgė pro langą. Lėktuvui pakilus virš debesų, jis neatitraukdamas akių žiūrėjo į tirpstančią salą. Jam atrodė, kad vis dar gali matyti žmones, siuvančius gatvių plyšiais ir įtrūkiais tarytum skruzdėlyne, besirūpinančius savais gyvenimais, puoselėjančius konkrečius tikslus: tapti kuo nors svarbiu. Kai Manhatanas pagaliau išnyko iš akių, jo liūdesys mažumą atslūgo. Patogiai atsilošęs kėdėje, jis užsimerkė, įsivaizduodamas turiningą ir saulėtą gyvenimą, kuris laukė ateityje. Galbūt palikti pasaulį, kuriame žmonės meluoja ir apgaudinėja savo artimiausius draugus, išeis į gera jo sielai. Paprastesnis ir ramesnis gyvenimas, kur žmonės remiasi patikrintomis, senamadiškomis vertybėmis, kokias stengėsi įskiepyti jam mama. Kur svarbiausia — padėti kaimynui. Kur kiekvienas vairuoja pats savo mašiną. Durininkai ir liokajai neegzistuoja. Priešpiečiai už šimtą dolerių vyksta tik ypatingomis progomis. Dizainerių sukurti kostiumai perkami specializuotose parduotuvėse, o įžymybės esti išties žavios. Užsisvajojęs apie tokį nerūpestingą gyvenimą, Manis nejučia žvilgtelėjo į auksinį Rolex laikrodį ant savo rankos, besiilsinčios ant verslo klasės sėdynės ranktūrio. Giliai širdyje Manis žinojo, kad jis niekada nepasitenkins tuo, kas „paprasta“. Maniui reikėjo energijos, elegancijos, dramos. Kitame gyvenimo etape, pažadėjo jis sau, apsišarvavęs naujomis žiniomis, jis bus didesnis, geresnis, turtingesnis, bet svarbiausia — sumanesnis.

Epilogas

Loren traukė į save šaltą, drėgną vandenyno orą. Vakaro vėsa leidosi ant kranto. Nors ir buvo liepos vidurys, naktis Martas Vinjarde pasitaikė šalta ir vėjuota. Loren spoksojo į žvejų laivelius, motorines valtis ir jachtas, kurios, tarsi plazdančių baltų vėliavų kolekcija, ritmingai suposi ant bangų ir palengva lingavo į visas puses. Jų vienodas sūpavimas ramino jos sužeistą sielą.

Tai buvo metai, kai Loren teko kapstytis iš paties pragaro. Dabar ji ir pati stebėjosi savo pažanga. Atsiribojusi nuo visų žmonių, kurie ją išdavė, porą savaičių buvo emociškai išsekusi ir bejėgė. Iš pradžių pasakė tėvams, kad sunkiai susirgo, bet galiausiai išsipasakojo apie Manio ir Tendės išdavystes. Loren nuostabai, jos motinos visiškai nešokiravo Tendės veiksmai. Greisė visą laiką žinojo, kaip Tendė nekentė Filo. Ji taip pat žinojo, kad Tendė nebuvo ištikima žmona, tačiau neužsiminė Loren girdėjusi apie jos romaną su Edu. Loren irgi apie jį neužsiminė. Dažnai kalbėdamasi su mama apie Tendę, Loren daug ką apie ją sužinojo. Kaip sužinojo ir apie daugybę kitų skandalų, lydėjusių jos motinos drauges. Šie pokalbiai pakišo Loren mintį, kad galbūt jai nuo pat pradžių vertėjo paklausyti mamos patarimų.

Tačiau net ir po šių pokalbių, Loren vengė sakyti savo tėvams apie Edo neištikimybę, bijodama išgirsti tą nelemtą: „aš tau sakiau“. Nors, laikui bėgant, Loren susivokė, kad motina bandė ją įspėti apie Edo elgesį iš susirūpinimo, ne iš polinkio viską neigti, kaip iš pradžių jai atrodė.

Atvykusi į savo namą Ist Čope, Loren galbūt ir nerado dvasinės atgaivos, tačiau čia ją nuolat supo ramybė ir bekraščiai Atlanto vandenyno vaizdai. Kažkas šioje saloje visąlaik leido jai jaustis saugiai. Galbūt tai, kad čia nebuvo tų aukštų gelžbetonio sienų, o gal tai buvo tiesiog grynas oras. Arba galbūt, galbūt tai lėmė tiesiog buvimas vietoje, kurioje ji pirmąkart sutiko Edą tada, kai dar galėjo tikėti pažado tikrumu.

Net ir tokiomis magiškomis valandėlėmis, kaip šis nuostabus vakaras, praleistas Menemšos paplūdimyje, praeitis niekada nebuvo nutolusi. Nepaisant nuolatinių Edo pastangų susitaikyti, atleisti ir užmiršti buvo labai skirtingi dalykai.

— Geresnio vakaro stebėti saulėlydžiui negalėjome net tikėtis, — ištarė Edas, lūpomis paliesdamas bronzinį Loren petį. — Džiaugiuosi, kad mus visus čionai sukvietei.

Atsigręžusi Loren pažvelgė į keturias poras, išsibarsčiusias ant rankomis austų meksikietiškų patiesalų, nukrautų vynais, sūriais, jūros gėrybėmis ir salotomis tiesiai iš Homeport restorano. Saulėlydis Vinjarde visada būdavo gera proga draugams susibėgti. Loren pakvietė savo draugę Rondą Viljams, anksčiau dirbusią Style Channel, bet neseniai pakeitusią darbą į rimtesnį Buena Vista Films kompanijoje, irgi verslo plėtros departamente, su savo vyru Klarensu. Loren pakvietė ir kitą jauną porą — Riką Belserį su žmona Pat. Dar Loren nusprendė susisiekti su advokate Ela Džonson, kuri pastaruoju metu tvarkė visus savo vyro Koulzo, džiazo muzikanto, karjeros reikalus. Kai nekeliaudavo aplink pasaulį koncertuodami, jie gyveno Naujajame Orleane, taip pat turėjo vasarnamį Martas Vinjarde. Tai buvo laimingi žmonės, spinduliavę teigiamą energiją. Jų draugijoje Loren nuolat juokdavosi ir jausdavosi linksmai. Dar viena pora, Roza Sanderson su vyru Miltonu, gyveno Kembridže, šalia Bostono. Jis dėstė afroamerikiečių kultūrą, o ji vykdė biotechnologinius tyrimus Masačūsetso technologijos institute. Tiek su Džonsonais, tiek ir su Sandersonais Loren suartėjo Vinjarde per keletą pastarųjų metų. Jie nuolat susidurdavo tai paplūdimyje, tai restorane, tai bendrų pažįstamų vasarnamiuose. Tačiau šiemet tai buvo pirmas kartas, kai Loren išdrįso susitikti su naujais žmonėmis. Jos sielai buvo atlyginta: ji mėgavosi bendravimu su kitais inteligentiškais, laisvos sielos žmonėmis. Buvo gera vėl atsiverti žmonėms. Ji iš naujo mokėsi pasitikėti kitų motyvais ir savo pačios nuovoka.

— Ačiū tau, Loren. Jau nežinia kiek laiko mes kalbame apie tai, kad reikia susibėgti. Šaunuolė, kad sugebėjai tai įgyvendinti, — džiaugėsi Ronda.

— Man taip pat smagu matyti visus jus čia susirinkusius, — pasakė Loren draugams. Ji buvo patenkinta, kad visi priėmė josios ganėtinai spontanišką kvietimą. Toliau ji matė minias kitų žmonių, susėdusių ant sulankstomų kėdučių ir patiesalų, kartu susirinkusių stebėti vieno iš pačių didingiausių reginių — saulėlydžio bekraščiame vandenyno horizonte.

— Ponios, ar eisite į akmenėlių mėtymo pamoką, kurią žadėjau, — paklausė Rikas, išlenkęs paskutinį alaus butelį. Anksčiau jis buvo įtakingas teisininkas Klintono administracijoje, o dabar jo neoficialus darbas buvo lėšų rinkimas politinėms kampanijoms. Prieš tris vasaras Loren jį kartu su Pat sutiko viename vakarėlyje Ouk Blafe ir jie pasirodė jai labai įdomūs. Ją itin intrigavo šios poros filantropijos mastai — aistra skurstantiems vaikams ir neturtingiems menininkams.

— Ar man pačiai pasiimti akmenį, ar tu mane pamokysi, kaip tai daryti? — paerzino jį Loren. Tarp jos ir Riko greitai užsimezgė artimas brolio ir sesers ryšys.

— Tiesiog išsirink tokį, kuris būtų plokščias ir glotnus, — atsakė Rikas, sukdamas vandens link. — Ar dar bus norinčių išmokti šį tą naujo?

— Aš prisijungsiu prie jūsų, — Ronda pakėlė savo kiek sunkiasvorę sėdynę nuo patiesalo ir nusekė iš paskos.

Jie nuvairavo prie kranto, žengdami pro būrius gitaristų ir sviedinius gainiojančių vaikų. Nedidelis mėlynas kamuoliukas nukrito tiesiai prie Loren kojų, vos tik ji pasiekė vandens pakraštį. Netrukus ji pastebėjo berniūkštį, visu greičiu skuodžiantį jos link, nejuokais susirūpinusį, kad tik ši nepavogtų jo žaislo.

— Čia tavo? — paklausė Loren, pakeldama kamuolį ir įteikdama sunerimusiam vaikui.

— Taip, mano. Mano tėtis žaidžia su manimi, — įsijautęs tarė jai kokių trejų metų bamblys, vis dar truputėlį prisibijodamas, kad ši nepažįstama teta nesugalvotų pabėgti su visu kamuoliu.

— Ką gi, linkiu tau ir tavo tėčiui puikiai praleisti laiką, — palinkėjo mažam žmogučiui Loren, slėpdama šypseną.

Jis nužygiavo atgal, lyg grįžtų į oficialias savo pareigas. Jo mažos, putlios rankytės godžiai nešėsi apglėbusios kamuolį. Tipendamas atgal, dar keletą kartų atsigręžė į Loren, kad jai neliktų jokių abejonių, kas čia vadovauja.

Stebėdama berniuką, dabar jau saugiai mėtantį kamuolį su tėvais, Loren prisiminė paskutinį Edo pasiūlymą, dėl kurio ji vėlgi neturėjo aiškios nuostatos. Neseniai jis pareiškė norįs pradėti šeimą, taip atsiimdamas savo ankstesnį pareiškimą. Dabar jis teigė trokštąs pratęsti savo liniją per ją, atiduodamas duoklę jųdviejų sąjungai. Ši situacija jai pasirodė ironiška. Vienu metu ji manė turėsianti įtikinėti jį persigalvoti. O dabar ji pati nebuvo tikra tuo, jog norėtų turėti vaiką tokioje šeimoje, kurioje tėvų tarpusavio santykiai nėra grindžiami abipusiu pasitikėjimu. Ji nenorėjo, kad jos vaikai kentėtų nuo neapgalvotų savo tėvo poelgių. Ji pati nenorėjo kentėti nuo Edo neapgalvotų poelgių. Ar apskritai kada nors ji galės patikėti?

Bet Loren buvo nusiteikusi veržtis tolyn į priekį, pasišviesdama kelią tiesa. Ji atsisakė leisti Edo neištikimybei, melui ir sugedimui tapti jųdviejų santykių norma — jai tai būtų nepakeliama. Ji neketino susitaikyti ir su vidutiniška santuoka, dėl ko su Edu lankėsi pas profesionalą, kad šis padėtų jiems išspręsti neraminančius klausimus. Giliai širdyje Loren tikėjo, kad Edas pajėgus tapti geresniu vyru — viso gyvenimo melo ir apgavysčių būtų per daug. Reabilitacijos proceso metu Loren suvokė, koks sudėtingas dalykas vis dėlto santuoka. Ir anksčiau ji buvo girdėjusi moteris taip kalbant. Su apgailestavimu pagaliau suprato, ką jos iš tikrųjų turėjo omenyje. Labiau už viską jai norėjosi tikėti, kad Edas daugiau niekada neapgaudinės, ir toji mintis teikė vilties, bet faktas liko nepamainomas — jis ją išdavė. Galimybė, kad jis tai padarys dar kartą, kabojo ore tarsi nesisklaidantys cigaro dūmai.

— Ei, Loren, rizikuoji praleisti mano užpatentuotą judesį. Žiūrėk ir užsirašinėk! — sušuko Rikas, sulenkdamas ranką ir švystelėdamas akmenėlį virš nedidelės bangos keteros. Po nepavykusio bandymo pakartoti jo judesį, Loren nusprendė grįžti atgal prie savo svečių ir daugiau savęs negėdinti.

Kai Loren grįžo į savo vietą, Edas akimirksniu atsidūrė šalia su šardonė stiklu. Jai taip norėjosi įvertinti šį naujai atgimusį vyro dėmesingumą, bet tai buvo sunku, kartais net pernelyg sunku. Ji svarstė, ar jo elgesys nuoširdus; o gal tai buvo tiesiog veiksmai vyro, siekiančio žūtbūt ištrūkti iš žmonos nemalonės? Ar jis visada sugebės ją branginti, ar jo akys ir vėl ims klaidžioti, vos tik kokia nors jauna ir karšta mergina patrauks jo dėmesį? Loren uždavė sau šį klausimą daugybę kartų. Galop nusprendė, kad neverta varyti save iš proto, nuolat sukant galvą, ką Edas galėtų ir ko negalėtų padaryti jai nesant šalia. Ji negali visą laiką vien tik apie tai galvoti. Ji turi ir savų tikslų, pavyzdžiui, susirasti darbą, kuris teiktų jai asmeninio pasitenkinimo — nesvarbu, pritartų jis tokiam jos pasirinkimu ar ne. Nors ji ir Edo Tomaso žmona, nesileis jo ribojama ar palaužiama.

Norėdama išsikapstyti iš depresijos, Loren dirbo kiekvieną dieną. Neapleido ir savo darbų. Ji pradėjo filmą apie kalėjimuose gimdančias moteris, kurį finansavo jos ir Edo įkurtas fondas. Po darbo Style Channel jai nekilo jokio vargo surinkti darbuotojų komandą ir gauti techniką. Ronda patikino Loren, kad vos tik filmas bus baigtas, pristatys jį potencialiems platintojams ar pasirūpins filmo įtraukimu į festivalių programas.

— Loren, kaip sekasi filmas? — paklausė Miltonas.

— Kol kas neblogai, bet mūsų dar laukia daugybė darbo, — atsakė Loren.

— Aš jau mačiau dalį medžiagos ir turiu pasakyti, kad ji velniškai gera. Jai pavyksta užfiksuoti itin jaudinančių momentų, — pastebėjo Edas.

Loren nusišypsojo, nors vis dar jautėsi netikra dėl tų susižavėjimo kupinų pastabų. Jos skambėjo kiek savanaudiškai, tarytum panašiais komplimentais jis mėgintų įrodyti savo meilę. Kol ji taip dvejojo jo nuoširdumu, Edas pasilenkė ir sušnibždėjo į ausį:

— Aš tave labai myliu.

Loren iki skausmo norėjo priimti jo meilę, bet širdis priešinosi. Ji tikėjo, jog laikui bėgant jai rasis vis mažiau abejonių dėl rodomos jo meilės. Tačiau svarbiausia bus vėl išmokti mylėti save. Po tiekos išdavysčių Loren prisispyrę paklausti savęs, kas gi joje galėjo sukelti tokią panieką savo asmeniui. Ištisus kelis mėnesius, atsiskyrusi nuo viso pasaulio, ji plakė save, priekaištaudama, kokia ji bjauri, kvaila, naivi ir neverta meilės. Pakapsčiusi giliau, liovėsi savęs gailėjusi.

— O tu ar manęs nemyli? — paklausė Edas, vėl palinkęs jai prie ausies. Loren neatsakė. Ji tik žiūrėjo į savo rankas. — Aš suprantu tave, bet žinau, kad myli, — tęsė Edas viltingai. Jis buvo bent jau atkaklus.

Bet Edas nesuprato, kad Loren pirmiau norėjo būti tikra, jog myli save. Tik tuomet ji galės pripažinti mylinti ką nors kitą. Ir dirbo, stengdamasi pažinti save ir išmokti pasitikėti savimi.

— Jau virš horizonto! — karštai sušuko vienas jos svečių. Visi sužiuro į vandenyno pusę.

Didžiulis apvalus ugnies kamuolys, tarsi ištisus mėnesius tapytas dailininko, pakibo virš vandens. Stebėdami saulę, sparčiai artėjančią tiesios linijos link, iškylautojai atrodė nelyginant iškilaus tapytojo darbu besigrožintys praeiviai. Loren prisiminė visas savo vasaras, kurias ji ateidavo į tą patį paplūdimį, būdama maža mergaitė, paauglė, o dabar jau moteris — žmona. Saulė visada surengdavo įspūdingą pasirodymą, nebent pasitaikydavo debesuota naktis. Bet galiausiai ji ir vėl pasirodydavo — skaisti ir spindinti.

Kaip ir saulė, Loren pamažu grįžo į pasaulį po tamsaus, debesuoto savo gyvenimo periodo. Ji, kaip ir saulė, palengva artėjo prie bekraščio horizonto, kuris žadėjo jai ilgą ir turiningą gyvenimą.

Išnašos

Pranc. išmanymas, susigaudymas.

Martha‘s Vineyard - turtingų poilsiautojų itin mėgstama sala Atlanto vandenyne, į pietus nuo Kodo kyšulio.

Konservatyvių, klasikinio stiliaus drabužių gamintojas.

Angl. Viliūge - kaimas.

JD (Jurum Doctor) - teisės mokslų daktaras; MBA (Master of Business Administration) - verslo administravimo magistras.

Kitaip - pavasarinės salotos; įvairių labai jaunų salotų ūglių rinkinys (pranc.).

Westchester County - viena Niujorko valstijos apygardų, tačiau faktiškai - šiauriniai Niujorko priemiesčiai pasiturintiems ir turtingiems.

Wharton - viena prestižiškiausių JAV aukštųjų verslo mokyklų.

Niujorko madų savaitė.

Young Women‘s Christian Association - Krikščioniškoji moterų jaunimo sąjunga.

Naujieji turtuoliai, nuvorišai.

Laikai keičiasi - eilutė iš septintajame dešimtmetyje populiarios Bobo Dylano to paties pavadinimo dainos.

Pensijų fondas.

Parent-Teacher Association - tėvų, aktyviai dalyvaujančių užklasinėje mokinių veikloje, asociacija.

Žąsienos kepenėlės (pranc.).

Kiniečių filosofijoje - visoje materijoje cirkuliuojanti gyvenimo energija.

Svorio / tūrio vienetas.

Moteriškasis pradas kinų filosofijoje.

Vieni pirmųjų kompiuterinių žaidimų.

Oralinis seksas.

Gordon Parks - pirmasis plataus pripažinimo Jungtinėse Amerikos Valstijose sulaukęs juodaodis fotografas.

Ed Bradley - ilgametis CBS kanalo vakaro žinių pranešėjas.

W. H. Johnson - vienas įtakingiausių XX a. JAV juodaodžių tapytojų.

Jacob Lawrence - vienas garsiausių XX amžiaus afroamerikiečių tapytojų, pirmasis juodaodis, kurio darbai prasibrovė į garsiausias meno galerijas ir didžiuosius muziejus. Išskirtinis jo, kaip ekspresionisto, tapybos bruožas - ryškios ir drąsios spalvos, plokščia kompozicija.

Holivudo filmas, pastatytas pagal Bernardo Šo pjesę Pigmalionas.

Angl. eat - valgyti, praryti.

Pribaigiamasis smūgis (pranc.).

Žodžių žaismas; angl. drug dealer, sutrumpinus D. D. - narkotikų prekeivis.

Content

Lee Tonya Lewis, et al Niujorkiečių dienoraščiai