Леберт Бенджамин

Pelikanų skrydis

Iš vokiečių kalbos vertė

Vilija Gerulaitienė

Ši istorija su meile skiriama Andreasui Lebertui

Kiekvienas mokymas yra plaustas, plukdantis į tolimą krantą, kuriame jį turite palikti, o ne vilkti paskui save.

Buda

Mano kalėjimo draugai dažnai manęs klausia: „Ar geras, ar geras jausmas būti laisvam?“

O aš jiems tada mįslingai atsakau: „Argi paukščiai neprirakinti grandinėmis prie dangaus kelių?“

Bobas Dilanas

Ballad in plain D

Naktimis Pelikanų saloje būdavo labai triukšminga. Stūgaudavo vėjas, vanduo plakdavosi į uolas. O daugelis vyrų vaitodavo ir kūkčiodavo.

Noriu papasakoti apie vieną vasarą, kurią praleidau kartu su keturiais amerikiečių gangsteriais. Du iš jų buvo broliai, kilę iš šalies pietų. Iš Raskino, Floridos, civilizacijos nepaliesto, miškingo krašto, kuriame tyko mokasininės gyvatės ir aligatoriai. Trečiasis buvo įtartinas vaikinas. Nepaprastai protingas. Sėdėjo jau daugelyje kalėjimų, bet iš daugumos pabėgo. Apie ketvirtąjį kai kas sakydavo, kad jis — visai ne žmogus. Klastingas padaras, kuriuo negalima nė sekundei patikėti.

Man ši vasara prasidėjo dar balandį, praėjus lygiai savaitei nuo mano dvidešimt ketvirtojo gimtadienio. Ankstų rytą, kai Eleanora iš naktinio gyvenimo grįžo į mūsų butą. Iš pradžių aš buvau kartu su ja. Pylimo rajone susitikome su keliais pažįstamais. Bet aš, kaip paprastai, anksti nusikaliau ir nuėjau namo. Mario kraujas ne toks karštas kaip jos ir negainioja manęs kiaurą naktį. Be to, kai laivo bare sėdėjome ant vienos iš tų rudų odinių kušečių, galvojau apie senąjį poną Lipmaną, kurį tą dieną lankiau pagal Carito programą. Pas jį niekuomet ilgai neužtrukdavau. Turėdavau jam įdėti akių lęšius. Jis kiekvieną kartą sakydavo: „Nesąmonė. Juk aš jau aklas.“ Bet jie vis tiek neišbraukė jo iš mano sąrašo. O aš, tiesą sakant, tuo džiaugiausi. Apsilankymai pas jį buvo man vieni mieliausių. Jis turėjo silpnybę sodams. Tai padėjo jam išsilaikyti. Klausėsi apie tai daug laidų. Garsiai pats sau kartojo įvairių augalų rūšių požymius. Gerai prisimenu, kaip kartą jis pasakojo man apie snaudalinę džiūgūnę. Jo manymu, tokia graži geltona gėlė neužsitarnavo tokio vardo.

Su žmona jis kadaise turėjo sodą. Dabar gyvena vienas pusantro kambario bute. Ir man kilo klausimas, ar tokie dvasiniai sodai gali žmogui padėti vakaro valandomis, ar jie tiesiog nugrimzta nakties vienatvėje. Suprantu, kad mintys apie poną Lipmaną ir panašius dalykus ne per geriausiai nuteikia, kai išsirengi pramogauti.

Tuo metu su Eleanora dalijomės vienu buto raktu. Antrąjį vasario viduryje ji atidavė vienai draugei, kurią pažinojo dar nuo mokyklos laikų ir kuri buvo atvažiavusi iš Fraiburgo į Hamburgą ieškoti savo tikrojo tėvo. Maloni būtybė šviesiomis garbanomis, klausos aparatų parinkimo specialistė. Nepraėjo nė savaitė, ir ji iš tikrųjų jį surado, tą savo tėvą. Elektronikos parduotuvėje Media Markt Vandsbeko rajone. Anaiptol nesijautė pakylėta. Po dviejų pirmųjų susitikimų verkdama sėdėjo mūsų virtuvėje:

— Aš taip stengiausi, man tai kainavo tiek daug jėgų — ir tik kad pamatyčiau, jog mano tėvas — sumautas bukaprotis.

Taip nusiteikusi ji netrukus ir vėl išvažiavo namo. Pylimo Vartų geležinkelio stotis, ketvirtas kelias, puikiai prisimenu. O su ja išvažiavo ir mūsų raktas.

Tą naktį grįžusi namo Eleanora mygė durų skambutį kaip per gaisrą. Užsimiegojęs išslinkau iš lovos. Koridoriuje buvo šalta it ledainėje. Vėjas ir vėl buvo atplėšęs orlaidę į galinį kiemą. Atidariau duris.

Šokiai, alkoholis ir dar balažin kas paliko savo pėdsakus. Juodas akių tušas nubėgęs po akimis. Trumpi plaukai prilipę prie kaktos. Skruostai liepsnote liepsnojo. Dėbtelėjau į išterliotą jos veidą. Ji nepratarė nė žodžio. Ją gaubė toji gili, mistiška eleanoriška ramybė, kuri man taip patiko, ir tada, kad ir ką tuo metu veikdavau, viską padėdavau į šalį ir tučtuojau nutildavau. Ji nežiūrėjo į mane. Ignoravo mane. Skubėdama ir šiek tiek svirduliuodama lakstė savo ilgomis, plonomis kojomis, aptemptomis juodomis suplyšusiomis pėdkelnėmis, po butą, rankiodama visokius daiktus. Prisimenu, kaip ji žvarbdama visą laiką stovėjo atsirėmusi į sieną priešais buto duris. Laukiau, kas bus toliau. Mūvėjau tik apatinėmis kelnaitėmis ir vilkėjau marškinėlius su Betmeno atvaizdu, vaikystėje gautus iš vaikų darželio auklėtojo. Tada jie man buvo pernelyg dideli, dabar buvo kaip tik. Betmenas visuomet buvo mano svajonių didvyris. Mat jame buvo tiek daug tamsių kertelių. Ir vis tiek jis buvo didvyris.

Tada ji priėjo prie manęs ir sušvebeldžiavo:

— Ar tu žinai, kad plekšnės, kol dar mažos, atrodo kaip visai normalios žuvys? Tik kai užaugą didesnės, pasidaro plokščios. O viena akis pasisuka aukštyn.

Atsakymo ji nelaukė.

Pasiėmė savo krepšį. Tarpduryje dar kartą atsigręžė.

— Man labai gaila.

Tik po trijų siaubingai ilgų dienų ir naktų, per kurias ji neparėjo ir aš negalėjau jai prisiskambinti, supratau, kad šitais žodžiais ji užbaigė visą mūsų istoriją.

Kažkas man buvo sakęs, ką reikia daryti, kai tave palieka moteris. Nereikia liūdėti! Reikia kuo greičiau atsisėsti, paimti į rankas nuostabiai gražų popieriaus lapą, Montblanc firmos parkerį ir surašyti sąrašą. Užrašyti viską, ką jau seniai norėjai padaryti ir dabar iš tikrųjų gali padaryti, nes tos moters nebėra. Tarkim, ten galima įrašyti važiavimą autostopu per Pietų Ameriką, kalnų dviračio pirkimą, vykimą į Čempionų lygos finalines varžybas. Žinoma, į sąrašą galima įtraukti ir moterų vardus. Na, bet užbėgsiu už akių: tai tikrai nebuvo pats geriausias patarimas, kurį kada nors buvau gavęs. Bet sąraše, kurį sudariau po dviejų savaičių, devintoje vietoje buvo įrašas: dėdė Džimis, blynai, Niujorkas.

Pas Džimį buvo ne tik blynų. Jo valgiaraštį sudarė per 150 patiekalų. Jame buvo tiesiog viskas, nuo karšto jautienos kepsnio su lydytu mocarelos sūriu iki didžiausių sumuštinių vegetarams. Su nuoroda: Breakfast all day, open seven days a tveek, free delivery. Visas puslapis buvo skirtas Jimmy’s Famous creations, patiekalai, pavyzdžiui, buvo pavadinti Curios George it Notorious Niek. Peržvelgęs šitą valgiaraštį, kuo tikriausiai galėjai tikėtis čia esant visą būrį padavėjų ir virėjų, besisukiojančių aplink su baltomis prijuostėmis. Tikrovė buvo kitokia. Jimmy’s Grill&Luncheonette 22-ojoje Manheteno gatvėje, tarp šeštosios ir septintosios aveniu, buvo viena vienintelė juodai baltomis plytelėmis išklota patalpa — daugių daugiausia 30 kvadratinių metrų, kuriuose buvo verdama, kepama, čirškinami kepsniai, valgoma, susimokama ir šnekučiuojamasi. Tiesa ta, kad čia buvo penkiolika kartų daugiau patiekalų nei sėdimų vietų. Lygiai dešimt baro kėdžių, išrikiuotų palei žemą, ilgą bufetą, nuo kurio, visiškai nesvarbu, kiek tuo metu buvo lankytojų, kiek blynelių užsakymų šūksniais perduodama tvankioje patalpoje ir kiek kepamų bulvių gulėjo ant apskrudusios kepsninės, visuomet dvelkė maloni ramybė. Blankus baro stalas, ant kurio stovėjo servetėlių stoveliai, plastikiniai kečupo ir garstyčių indeliai, tarsi sakė: „Prisėsk, suvalgyk savo kiaušinienę. Kas bus paskui, vis tiek turės įvykti.“ Baro kėdžių stovai buvo sidabro spalvos, sėdynės minkštos ir apvalios, aptrauktos juoda dirbtine oda. Kėdes galima buvo sukioti visais 360 laipsnių. Džimis jas labai vertino. Tą man kartą papasakojo senasis Frensis, vienas iš jo darbuotojų. Savo įspūdingu balsu, kurio klausydamasis galėjai pagalvoti, kad visą gyvenimą jam teko šūkauti siaučiant smarkiausiai audrai.

— Kodėl? — paklausiau aš.

— Tai suteikia truputėlį daugiau laisvės, ypač dieną leidžiant Niujorko centre.

Bet tos laisvės, atvirai šnekant, buvo ne kažin kiek Sėdėdamas prie baro negalėjai pakrutėti nė per milimetrą, neužkliudęs greta sėdinčio lankytojo kelio.

Užkandinėje beveik visuomet vyravo pasakiška sumaištis. Džimis ir jo vaikinai dirbo neįmanomu suvokti greičiu. Mano National Geographic kelionių vadove po Niujorką parašyta: „Greitis yra vienas iš svarbiausių įstatymų, kuriems Manhetene turi paklusti.“ Negaliu pasakyti, ar tai pasakytina apie visus Manheteno kampelius. Tačiau šiš siauras Čelsio ruožas šitą įstatymą buvo išsikabinęs kaip vėliavą, tas tai jau tikra teisybė. Žodžiai scrambled eggs dar būdavo nespėję išskristi iš lankytojo burnos, o kiaušiniai praktiškai jau turėjo kepti. Ir storulis ūsočius kolumbietis Žakas, antrasis Džimio darbuotojas, kepė, ką reikėjo, atsukęs lankytojams baltą nugarą. Frensis rūpinosi kava ir kitais gėrimais. Vienu ir tuo pat metu Džimis dėliojo maistą į paketus, padavinėjo juos klientams, laukiantiems gatvėje, atsiskaitinėjo su lankytojais prie įėjimo, prie kasos, su išeinančiais ir priiminėjo užsakymus telefonu. Telefonas nesiliovė skambėjęs. Paėmęs ragelį jis visuomet sakydavo tik: „Jimmy‘s, hold on!“ Ir vėl nutrenkdavo jį kur nors ant baro arba dar kur kitur, greitai suvyniodavo du paruoštus mėsainius su kumpiu ir kiaušiniais ir vėl tęsdavo pokalbį telefonu. Daugumą skambinančių jis pasveikindavo vardu:

— Hey Jerry, kuo galiu pasitarnauti?

Ir kol Džeris vardindavo, ko šį rytą įsigeidęs, Džimis riaumodavo Frensiui už nugaros:

— Tai ar tu jau padarei tą Frozen Coffee, ar dar ne?

Tada senis, kuris dar nebūdavo jos padaręs, sumišęs atnešdavo iš šaldiklio kubilėlį ledukų ir šaukštu sumesdavo ledo gabalėlius į 30 centimetrų aukščio kartoninę taurę. Džimis tik papurtydavo galvą.

— Na žinai, čia ne ta vieta, kur galėtum miegoti!

Ir kol telefonas iš naujo suskambėdavo, jis puldavo padėti Žakui, dviem rankų judesiais perpjaudavo bandeles ir užmesdavo jas ant kepsninės. Tuo pat metu šnekindavo lankytojus:

— Džimis: Hey, kaip einasi?

Lankytojas: Kol tu čia, man einasi gerai. O juk tu žinai, kad šiandien penktadienis.

Džimis: Taip, penktadienis (kiek padelsia). Bet juk greitai ir vėl pirmadienis.

Džimis kreipdavosi į lankytojus Hey Fellow, Kid, My friend.

Kiekvienam svečiui, prieš jam išeinant iš užkandinės, tarstelėdavo: Have a good one arba Take it easy.

Dėdė Džimis buvo keturiasdešimt devynerių metų. Maždaug metro aštuoniasdešimties ūgio, plačių pečių ir, priešingai nei Žakas ir Frensis, niekuomet nevilkėjo padavėjo aprangos: nei prijuostės ar ko nors panašaus, nei laivelio formos kepurėlės ant galvos. Jis visuomet nešiojo prigludusius vienspalvius marškinėlius, išryškinančius stiprias rankas. Oda buvo pietietiškai įrudusi. Veidas giedras, rimtos rudos akys, kurios kartais pajuokiamai sužybsėdavo. Ir vešlūs antakiai. Jie šiek tiek priminė į tikslą nukreiptus žaibus. Žiūrint į apatinę lūpą atrodė, kad jos kažkiek trūksta. Lygiai per vidurį, pačiame viršuje. Ant dešinio dilbio Džimis turėjo abstraktaus kompaso tatuiruotę, o ant kairiojo, lygiai toje pačioje vietoje, širdį su įrašu Elaine.

Ant mažojo dešinės rankos pirštelio nešiojo kuklų žiedelį. Jis mokėjo patikti moterims.

Nepaprastai daili azijietė klientė, kokių dvidešimt penkerių metų, pratarė dainingu balsu:

— Hi, Jim.

Dvi sekundes Džimis žvelgė į ją neatitraukdamas akių, o paskui pasisveikino nereikšmingu Wow. Ir pasisuko į žmogystą už lango.

Toks jo būdas išvesti moteris iš proto.

Be greičio, užkandinėje galiojo dar vienas, daug reikšmingesnis įstatymas, kuris siejosi su vienu vieninteliu žodeliu. Tas žodis buvo sure. Nesvarbu, kas užsakoma arba ko klientas pageidauja, atsakymas visuomet būdavo toks pat, ir ištartas jis turėdavo būti nieko nelaukiant: sure.

Dar vieną apelsinų sulčių! — Sure.

Daugiau sirupo! — Sure.

Gal kartais rastumėte man tušinuką? — Sure.

Net jeigu kuris nors svečias išsakydavo labai neįprastą, ypatingą nuomonę apie tai, kaip turėtų būti pagamintas mėsainis, mat jo brolis Floridoje juos gamina būtent tokiu vieninteliu būdu, išgirsdavo atsakymą: sure. Ir gaudavo mėsainį, patiektą lygiai taip, kaip pageidavo. Kartkartėmis ypatingi pageidavimai būdavo įtraukiami ir į valgiaraštį, ir taip jame atsirasdavo vis daugiau patiekalų.

Ant užkandinės sienų kabojo įvairių pažymėjimų, raštų ir liudijimų, kuriuos dėdė Džimis rinko visą gyvenimą. Tarp jų buvo aukštųjų mokyklų diplomų, gydytojų licencijų, beisbolo liudijimų ir vairuotojų pažymėjimų. Tenai, kabojo ir baigtų ekonomikos studijų pažymėjimas, kurį, būdamas dvidešimt ketverių metų, jis sufalsifikavo vienam savo draugui. Bet neatrodė, kad tasai su šiuo pažymėjimu būtų pradėjęs pergalingą žygį per tarptautinę ekonomikos areną.

Užkandinės sienos buvo nudažytos žydra spalva. Tokį spalvos pasirinkimą metų metus kritikavo jo pažįstami, o visų labiausiai — draugės. Jis visuomet atšaudavo:

— Kas jums nepatinka? Juk tai — kuo puikiausia spalva!

Baro gale, pristumti prie sienos, stovėjo du neišpasakytai dideli šaldytuvai su permatomomis slankiosiomis durelėmis, kimšte prikimšti iki pat viršaus. Pirmasis — Tropicana sulčių pakelių, antrasis — milžiniškų Ben&Jerrys ledo kubiliukų. Ant pirmojo šaldytuvo stovintis mažutėlis keturkampis televizorius su įkarščiu kažką vis šūkaliojo svečiams. Galima buvo pažiūrėti žinių laidų, laidų apie gamtą arba pamatyti storų, isteriškų padavėjų, dalyvaujančių pokalbių laidose. Pačiame užkandinės gale, dar toliau už šaldytuvų, stovėjo vienintelis apskritas stalelis su šviesiai pilku akmeniniu stalviršiu ir dviem kėdėm. Kadaise tai buvo Žako virtuvės baldai. Tačiau vos kelios dienos iki mano atvykimo į Niujorką jis tarė Džimiui:

— Kam man jie? Vis tiek aš niekada nesėdžiu virtuvėje. Negaliu pakęsti savo virtuvės, ji man visuomet primena Karminą. Užkandinėje tu geriau panaudosi šituos baldus. Pavyzdžiui, stalą, ar nori jį paimti?

— Sure, — atsakė Džimis, vieną trečiadienio vakarą savo autobusiuku atsigabeno stalą su dviem kėdėm ir pastatė užkandinėje. Bet per tą laiką, kurį praleidau Manhetene, nė vienas lankytojas nė karto nesibrovė tenai, už tų pagarbą keliančių šaldytuvų.

Alkatraso sala yra pačiame San Francisko įlankos viduryje, vos per du kilometrus nuo miesto uosto doko ir prie pat ketvirtojo dešimtmečio pradžioje pastatyto 2,7 kilometro ilgio Auksinių Vartų tilto, vieno iš įžymiausių tiltų visame pasaulyje.

Greta — Lobių ir Angelų salos.

Alkatrasas yra maždaug penkių hektarų (85 OCH) kvadratinių metrų) ploto sala iš smiltainio, iškilusio iš vandens aukštyn iki 41 metro.

Tūkstančius metų žmonės itin retai apsilankydavo šioje saloje. Tik ohlonės ir mivoko genčių indėnai atsiirdavo kanojomis iki Alkatraso rinkti paukščių kiaušinių ir žvejoti jo pakrantėse.

Dėdė Džimis iš tikrųjų visai nebuvo man dėdė. Net nebuvo man giminė. Viskas buvo šiek tiek kitaip. Jo tikrasis vardas buvo Chuanas Ignacijus Hernandesas. Jis buvo kilęs iš Gustavo A. N. Jadero, labai tankiai apgyvendinto Mechiko miesto dalies, iš ten, sulaukęs dešimties metų, kartu su savo storule, gyvenimo džiaugsmu trykštančia teta Marina ir abiem vyresniais, drūtesniais pusbroliais Andresu ir Liuisu išvažiavo perkaitusiu, tik keliais lagaminais ir vienu kitu skuduriniu krepšiu pakrautu, vaisiais kvepiančiu Volkstvageno autobusėliu Amerikos link. Jis sėdėjo ant galinės sėdynės tarp savo pusbrolių. Dėdė Džimis pasakojo, kad jo galvoje išliko tiesiog prisiminimų filmas apie tą kelionę. Jame matėsi, kaip visi trys vaikai piešė vienas kitam ant nugarų nematomus piešinius, o Marina, sėdėdama priekyje, susižavėjusi kalbėjo jiems apie Ameriką.

— Dabar man tai atrodo keistoka, — tarė Džimis, — mat teta Marina turėjo vieną trūkumą. Ji gana stipriai mikčiojo. Mažas aš iš jos dažnai slapta šaipydavausi. Bet visą tą kelionę, esu visiškai tikras, ji visą laiką kalbėjo neužsikirsdama.

Be to, jis man paaiškino, kad tokie autobusiukai jo gyvenime visuomet vaidino tam tikrą vaidmenį. Po Sovietų Sąjungos iširimo jis su tuometinių geriausiu draugu Marku ir aranžuojančiais pakeleiviais du mėnesius važinėjo po Rytų Europą žydru Volkstvagen T3 autobusiuku, tai buvo kelionė, kurią laikė viena iš svarbiausių savo gyvenime. O paskui tas pats Markas iš jo pasiskolino vieną iš vėliau įsigytų autobusiukų — tai buvo jau amerikietiškas modelis — savaitgalio išvykai su drauge į kaimą. O toji draugė naktį, taip ir liko neaišku dėl kokių priežasčių, Džimio autobuse jį nudūrė. Pirmasis miestas JAV, kuriame apsistojo Džimis, buvo San Diegas. Paskui jis gyveno Los Andžele, Ouklende, galiausiai Naujajame Džersyje, o paskui dar ir Manhetene, Niujorke.

Dalykas tas, kad nors Džimis ir nebuvo man dėdė, bet prieš daugelį metų, kol mano mama dar nebuvo sutikusi mano tėvo, jiedu turėjo kažkokių ryšių. Anuomet ji netgi buvo truputį jaunesnė nei aš dabar. Gal kokių dvidešimt dvejų metų. Visa tai buvo ne daugiau nei meilės romanas. Bet viena aišku: tas romanas buvo kažkuo ypatingas. Mat mano mama iki šiol pernelyg dažnai, kaip atrodo mano tėvui, randa progų pakalbėti apie Džimį.

Mano mama — žurnalistė. Anuomet ji atsisėdo prie kampo vieno nedidelio rašomojo stalo, kuris stovėjo viename dideliame San Diego biure. San Diego Union Tribūne turėjo keturiolika vietos reporterių. Visi susidomėjo jauna mergina iš Vokietijos, kuri per praktiką pas juos norėjo išmokti žurnalistikos. Bet mano mamai patiko kitas. Vyras su šauniais ūsais, su mėlyna, šiek tiek juokinga uniforma, mažoje plastikinėje būdelėje prie įėjimo savo tamsiomis meksikietiškomis akimis sergintis, kad joks pašalinis neįeitų į Union Tribune patalpas. Visi vadino jį Džimiu.

Mūsų namuose jo vaidmuo buvo savotiškas. Juk čia virė intelektualinis gyvenimas. Štai kaip viskas klostėsi: mano mama, iš pradžių vieno moterims skirto žurnalo redaktorė, bėgant metams įgijo, gerą vardą rašydama apie darbą ir karjerą. Ji publikavo knygas moterims pavadinimu „Įtikink save pačią, tada tavimi patikės“. Dalyvaudavo radijo laidose kaip ekspertė. Ir dar rašė straipsnius solidiems savaitraščiams. Mano tėvas Hansas anketų skiltyse apie profesiją įrašydavo žodį „muzikas“. Jis gana gerai skambino pianinu ir grojo saksofonu. Jaunystės metais buvo šiokia tokia Miuncheno smuklių įžymybė, bet nuo to laiko daugiausiai gyveno iš vilčių ir svajonių. Mūsų didelė virtuvė su baltu apskritu stalu buvo tam tikra svajonių, vilčių ir nesubrandintų projektų centrifūga. Čia susitikdavo bedarbiai kontrabosininkai ir rašytojai, redaktoriai, Jamaikos regio dainininkai. Nei mano jaunesnės sesers Inkos, nei manęs niekuomet nebaugino nakties tamsa ir tyla. Visuomet matydavome virtuvėje degančią šviesą. Girdėdavome juoką, tėvo balsą.

Pašalinis stebėtojas būtų galėjęs pasakyti, kad mama visuomet apie Džimį prabildavo tada, kai kalba pasisukdavo apie tai, ko mano tėvas visiškai neturėjo. Čia iš karto į galvą ateina tokie žodžiai kaip energingumas, ryžtingumas, akylumas, amatininko gūdžiai. Jos žvilgsnis tapdavo kažkoks romantiškas. Tarsi siektų toli toli, iki pat San Diego. Mano tėvas laikėsi narsiai. Ir kai tekdavo išklausyti žmonos patarimų apie karjerą: „muzikos pasaulyje galioja visiškai kitokie dėsniai!“, ir kai mama nušvisdavo prisiminusi meksikietį durininką. Tą vienintelį kartą, kai Džimis buvo Vokietijoje ir apsilankė pas mus, grįždamas iš kelionės po Ispaniją, tėvas žaidė su juo pokerį iki penkių. O kai mama per pusryčius pasiteiravo, kas laimėjo, Džimis atsakė:

— Tavasis pianistas!

Tomis dienomis, kai pas mus viešėjo, jis dažnai ištisas valandas gulėdavo ant grindų su mano seserimi ir manimi, žaisdamas mažais metaliniais žmogeliukais, kurie spirdavo dešine koją paspaudus mygtuką. Žaisti futbolą Tipp-Kick buvo didžioji mūsų aistra. Ji apėmė ir Džimį. Jis žaidė be galo rimtai, džiūgavo, kad vis labiau tobulėja, išmoko kelis vokiškus žodžius: vartai, kampas, juodas ir baltas, skaičius nuo vieno iki penkių ir „po paraliais“.

Atsisveikindamas dėdė Džimis iš mūsų, vaikų, išgavo pažadą: jeigu kada nors atvyksime pas jį į Valstijas, tai tik šituo Tipp-Kick žaidimu vežini. Mat, kaip jis sakė, Amerikoje buvo visko, tik šito— ne.

Kitą kartą Džimio balsą išgirdau po penkiolikos metų. Buvo sekmadienis, keturiasdešimt devintasis mamos gimtadienis. Po pietų gėrėme kavą ir valgėme pyragą kartu su senele ir seneliu, tėvų draugų pora ir jų trimis mažomis dukrelėmis, mano seserimi ir jos draugu Martinu, Eleanora ir, deja, su manimi. Praėjusią naktį mano tėvų namuose buvo kilusi nemaloni scena. Vos tik atvykau, Inka nusitempė mane į savo kambarį ir visa išblyškusi išklojo man viską, nė karto neįkvėpdama oro. Apie antrą valandą mama prižadino tėvą iš miegų. Ne todėl, kaip paprastai, kad jis siaubingai knarkė, o kad iš mano sesers kambario po visą butą sklido aistringos aimanos. Kol tėvas stengėsi susigaudyti, kokiame amžiuje ir kieno kūne atsidūrė, mama jam šnypštė:

— Daryk gi pagaliau ką nors! Nebegaliu to tverti!

Prieš du mėnesius šešiolikametė Inka metė mokyklą. Taip baigėsi virtinė nenusakomų sunkumų, nusivylimų, ašaringų diskusijų ir gelbėjimo pastangų, į kurias galiausiai buvo įtraukti ir du gydytojai, trys psichologai ir Aimsbiutelio jaunimo reikalų tarnyba. Ir nuo to laiko Inka trynėsi namuose, nesukdama sau galvos dėl esamos situacijos ir dar mažiau rūpindamasi dėl ateities, kaip sakė mano mama, kartu su savo trisdešimtmečiu draugu Martinu, kuris, beje, buvo bedarbis. Padėtis buvo mažumą įtempta. O tos naktinės aimanos jų namuose perdegino kai kuriuos saugiklius. Per gimtadienio vaišes ore vis dar tvyrojo svilėsių kvapas.

Priešingai nei mano tėvai, aš Martinui šiek tiek simpatizavau. Man jis atrodė patrauklus. Tai buvo baikštus, liesas, moteriško tipažo vyrukas, kuriame galėjai įžvelgti kažin kokio suktumo, ir matėsi, kad tokio pobūdžio sunkumai jo nejaudina, nes per savo gyvenimą jis dar ne to yra patyręs. Jo elementas, per tuos šešis besitęsiančių santykių mėnesius tapęs ir Inkos elementu, — tamsa. Abu nešiojo tik juodus skudurus, akis apvedžioję juodai, nusilakavę juodai nagus, muzika, kurios klausėsi, juoda kaip degutas, klubai, į kuriuos vaikščiojo, buvo tamsios lindynės, o nuo jų sklindantis kvapas vertė galvoti, kad dienas jie leido ne Inkos kambaryje, o kažkokiame urve. Beje, per gimtadienio vaišes Martinas sėdėjo šalia mano senelės. Abu pasidėję priešai save po gabalą vyšnių trupiniuočio pyrago. Šalia manęs sėdėjo Eleanora. Tą dieną jai siaubingai skaudėjo dantį. Šia proga, man regis, reikėtų dar paminėti štai ką: ji negalėjo pakęsti šeimyninių susibūrimų. Liusė, mamos draugė, pasakojo, kad važiuojant automobiliu iš Kaselio į Hamburgą buvo taip nepakenčiamai karšta šiuo metų laiku.

— Galvojau, kad užtrokšiu.

Jos draugas:

— Taip, bet aš dėl to nekaltas. Juk neleidi įjungti kondicionieriaus, nes galvoji, kad vaikai persišaldys.

Liusė:

— Aš ir nesakiau, kad tu kaltas.

Buvo svarstoma, ar paskui dar būtų galima ką nors kartu nuveikti.

Eiti pasivaikščioti?

Senelis:

— Aš negaliu taip daug vaikščioti.

Į muziejų?

Senelė:

— Tai per daug sudėtinga.

Liusė:

— Kodėl sudėtinga?

Senelė:

— Su automobiliais. Rasti, kur juos pastatyti.

Liusė:

— Juk galime važiuoti metro.

Senelė:

— Tai taip pat sudėtinga.

Martinas:

— Tai tada eikime į Rėperbaną!

Mama:

— Taip, žinoma.

Senelis:

— Vis tiek netrukus žadėjo lietų.

Senelė:

— Galvoji, kad lis?

Liusė:

— Būtų gerai!

Aštuonmetė Tanja:

— Kada žaisime arklių kvartetą?

Šituos pokalbius vis pertraukdavo telefono skambučiai. Dažniausiai aš atsistodavau ir nueidavau pakelti ragelio. Gera proga trumpam pranykti.

Jo balsą išsyk atpažinau. Jis skambėjo taip arti, lyg sklistų iš gretimo kambario. O Džimis kalbėjo taip, tarsi dar tik vakar būtume kartu žiūrėję televizorių. Prieš man pakviečiant mamą prie telefono, jis papasakojo apie savo restoraną Niujorke.

— Jeigu kada nors nebežinosi, kuo užsiimti, čia visuomet tavęs laukia lova. Ir darbas — kepti blynus. 22-ojoje gatvėje žmonės sukerta daug blynų.

Atsisėdau ir vėl šalia Eleanoros. Ji tai užfiksavo, metusi trumpą žvilgsnį į šalį, o jos šaltose žaliose akyse tebuvo vienintelis klausimas: kada gi mes pagaliau iš čia išeisime? Bent jau tą išskaičiau jos žvilgsnyje. Tikriausiai „mes“ tame klausime jau nebebuvo. Kad ir kaip ten buvo, po dviejų mėnesių išsiprašiau iš savo Carito seselių atostogų, kurios man, dėkui Dievui, buvo suteiktos, ir netrukus sėdėjau KLM oro linijų lėktuve, skrendančiame į Ameriką. Be Eleanoros.

Don Chuanas Manuelis de Ajala, karališkojo Ispanijos laivyno leitenantas, 1775 metais suteikė tai mažai salelei San Francisko įlankoje vardą. Mažu buriniu avangardo laivu San Carlos jis su savo įgula įplaukė į įlanką. Šie vyrai buvo gavę užduotį rasti vietą, kurioje karo laivai galėtų išmesti inkarus. Rugpjūčio 5-osios vakarą Ajala ir jo vairininkas nuo laivo relingo pamatė rausvoje vakaro saulės šviesoje salą, kurioje tankiai susispietę tupėjo dideli paukščiai — pelikanai. Tą uolą jis pavadino „Isla de los Alcatraces“— Pelikanų sala.

Lova, apie kurią kalbėjo Džimis, buvo visai ne lova, o tik didelis čiužinys. Jis buvo patiestas savotiškuose vieno kambario apartamentuose, į kuriuos buvo galima nusigauti tik plieniniais sraigtiniais laiptais iš Džimio svetainės. Jo butas buvo ketvirtame aukšte siauro, pilko namo su juodais evakuaciniais laiptais ir keturkampiais, tamsiai apvedžiotais langais kitapus gatvės, šiek tiek į šoną nuo užkandinės. Fasadas jau buvo šiek tiek apsilaupęs. Ant stogo stovėjo vandens bakas. Tiesiai priešais namą augo liaunas gluosnis su daugybe gražių lapų, meiliai nusvarinęs ilgas šakas ir šakeles į keturis balkonus.

Pastate, iš kairės prigludusiame prie šio namo, buvo įrengtas daugiaaukštis garažas. Dėl to tamsios medinės grindys kartais imdavo vibruoti. Tik ne savaitgaliais. Tuomet stovėjimo aikštelės virsdavo milžinišku blusų turgumi. Kambarys, kuriame aš gyvenau, anksčiau tikriausiai priklausė kitam butui. Tą liudijo negrabiai užmūrytos durys. Džimis jau tokį butą išsinuomojo ir prieš įsikeldamas nušveitė ir perdažė visus langus, duris ir sraigtinius laiptus. Visų, o pirmiausia tuometinės jo draugės Dorotės, pas jį visuomet likdavusios nakvoti antradieniais, trečiadieniais ir šeštadieniais, nuostabai — neutralia balta spalva. Atrakinęs buto duris — dvi spynos, dvi plieninės sklendės — atsidurdavai mažame koridoriuke, vedančiame tiesiai į svetainę. Koridoriuko dešinėje ant sienos kabojo keli paltai ir švarkai, po jais stovėjo Džimio batai. Ant priešingos sienos, tai yra kairėje, kabojo keturios įrėmintos fotografijos. Visos vienodo dydžio, maždaug 20 centimetrų pločio ir 30 centimetrų aukščio kiekviena. Keturios juodai baltos kalinių nuotraukos. Visi nufotografuoti vienodai. Iš priekio, su aiškiai įskaitomu kalinio numeriu. Trys pirmosios nuotraukos kabojo visiškai vienodu atstumu viena nuo kitos. Ketvirtoji, nors ir tokiame pačiame aukštyje, bet nuo kitų kabėjo tolėliau. Šituos keturis vyrus Džimis man pristatė vakare, pasibaigus pirmajai mano darbo dienai prie karštos kepsninės jo restorane. Į mane buvo graudu žiūrėti. Nuo stovėjimo ištisas valandas kojos buvo sutinusios, rankos nudegintos iki pūslių. Buvau taip pavargęs, kad vos galėjau žodį ištarti. O dėdės Džimio lūpose ėmė rastis vos pastebima šypsena. Likau jam be galo dėkingas, kad jis nė žodžio nepasakė apie tai, kaip atrodau. Tačiau, kai pasiekėme jo butą, tarė:

— Leisk supažindinti tave su keturiais draugaus, — jis mostelėjo dešine ranka į nuotraukas. — Įsidėmėk jų vardus! Klarensas Englinas, Džonas Englinas, Frenkas Li Morisas ir... — parodė į paskutinę nuotrauką, — Alenas Vestas.

1848 metais ispanai oficialiai perdavė Pelikanų salą Amerikos gubernatoriui Džonui K. Frymontui, ir ten suplevėsavo Kalifornijos vėliava su meška.

Nuo 1850 metų Alkatrasas pradėtas naudoti kaip karinė tvirtovė ir kalėjimas. Tame kalėjime per Amerikos pilietinį karą sėdėjo kareiviai, nuteisti už dezertyravimą, vagystes, prievartavimus arba žmogžudystes, taip pat ir civiliai, kaltinami valstybės išdavimu, ir visa konfederatų laivo įgula. Alkatrasą kariuomenė naudojo ir kaip hopių, apačių ir mordokų genčių internuotųjų indėnų, patekusių į nelaisvę per įvairius karus su indėnais nuo devynioliktojo amžiaus vidurio iki pabaigos, stovyklą, jame kalėjo ir Ispanijos— Amerikos karo belaisviai.

Kadangi Pilietinio karo metu karinė technika sparčiai tobulėjo, Alkatraso karinę bazę netrukus imta laikyti pasenusia, ir 1907 metais armija paliko tvirtovę ir kalėjimą.

Po daugelio metų pastatyto federalinio kalėjimo gyventojai su įkarščiu perpasakodavo vienas kitam gandą, esą karinės tvirtovės laikais kankintų ir nužudytų vyrų, visų pirma indėnų, dvasios siautėjančios šioje vietoje.

Antradienis, 1962 m. liepos 12-oji

Beriesos ežeras, Šiaurės Kalifornija

Keturiasdešimt septynerių metų kresnokas teksasietis Olinas Blekvelas, draugų ir kolegų vadinamas Blekiu, tą rytą, vos patekėjus saulei, sėdėjo kartu su savo mažuoju sūnėnu Džiulijenu irklinėje valtelėje, plūduriuojančioje viduryje didžiulio ežero, ir žvejojo. Penktą valandą, kaip ir ankstesnėmis dienomis, jis atsikėlė iš savo kiek per siauros, kaip jam atrodė, lovos vasarnamyje, stovinčiame Marklei Kovo poilsiavietėje, nuėjo į kitą kambarį, pažadino berniuką, pabučiavo dukterėčią į kaktą, stebėjo, kaip liesutis Džiulijenas žiovaudamas eina per tamsų kambarį prie didelės spintos, kurioje buvo pasidėjęs savo meškerę.

Tai buvo lygiai dvylikta Olino atostogų diena. Pirmos atostogos po daugiau nei pusantrų metų! Tiesą sakant, jis būtų mieliau atvykęs čionai vienas, bet jo sesuo Tabita iš Los Andželo prisispyrę jį lydėti ir dar pasiėmė drauge abu savo vaikus. Dar važiuojant iš San Francisko į poilsiavietę ji išūžė jam galvą, kad jis kasryt pasiimtų Džiulijeną į žvejybą. Ji specialiai nupirkusi jam meškerę.

Buvo jau po septynių. Olinas jau buvo ištraukęs gražų saulešerį, stambų laimikį. Berniukas dar nebuvo nieko sugavęs. Nei tą, nei ankstesnėmis dienomis.

Šitam berniukui, Olinas išsyk tą pastebėjo, daugelis dalykų ėjosi lėčiau. Ką padarysi. Reikėjo apsišarvuoti kantrybe!

Nepaprastai ramus vandens paviršius, traukiamų stambių ešerių žvilgesys ryto šviesoje, sugrįžimas, kai visi kiti žmonės tik pradeda repečkotis iš lovų, gaivinantis jausmas, visa tai Olinui Blekvelui buvo labai miela. Jam regėjosi, kad visame pasaulyje nėra nieko gražesnio.

Tačiau būtent tomis dienomis jis buvo pernelyg nervingas, mintys klaidžiojo kažkur kitur. Tiesą sakant, šiandien jis būtų pagavęs dar vieną žuvį, bet toji, kai atsargiai nuėmė ją nuo kabliuko, išsprūdo ir vėl nėrė į vandenį. To jau seniai jam nebuvo nutikę. Tikrų tikriausiai todėl, pagalvojo jis, kad pernelyg dažnai užsiima visiškai kuo kitu. Tai yra savo darbu.

Pastaruoju metu jis gavo išklausyti šiokios tokios kritikos. Prieš kelias dienas Olino biure pasirodė vienas federalinės žinybos atstovas ir tiesiai šviesiai išklojo, kad jo vadovavimo stilius jam atrodąs per mažai autoritarinis. Tai esą pernelyg pavojinga!

— Ne taip darai, — tarė Olinas mažajam sūnėnui, atsargiai atsistojo valtyje ir žengė žingsnį prie jo. — Laikyk ją įkypiau ir nesiliauk krutinęs, štai taip, pažiūrėk! Kitaip ir vėl nieko nepagausi!

— Nepyk, — pasakė truputį išsigandęs berniukas.

— Gerai jau, gerai, — atlaidžiai pratarė Olivenas vėl atsisėsdamas. — To reikia išmokti.

Pernelyg neautoritarinis vadovavimo stilius? Ir kur visa tai nuves? Olinui buvo mįslė, kodėl už tai, kad visą laiką stengiesi su žmonėmis elgtis nuoširdžiai ir žmogiškai ir net kartkartėmis suskelti kokį juokelį, išsyk gauni pylos. Kokiame pasaulyje mes gyvename?

Jau ilgiau nei metus jis buvo tos mažos salelės viršininkas, kurioje paprasčiausiai buvo pernelyg šalta ir visuomet pūtė vėjai. Tiksliau sakant, jau pusantrų metų. O jeigu visiškai tiksliai, tai jau pusantrų metų jaučiasi suvaržytas!

— Džiulijenai, — pagaliau tarė Olinas, — man regis, kad šiandien žvejybai netinkama diena. Ką manai, jeigu nusiirtume atgal ir nuvažiuotume kur nors, kur galėtume padoriai papusryčiauti? Užkirsti kiaušinių, lašinių ir dar ko nors tokio, ką apie tai galvoji?

— Būtų puiku!

Vyniodamas valą, nuimdamas mažą sidabrinį masalą, tą patį darydamas ir už berniuką, dėdamas masalus į tam skirtus skyrelius dailiame savo žvejojimo reikmenų lagaminėlyje, kurį nusipirko specialiai šioms atostogoms, pats sau galvojo:

Vieną rytą pabudę šitie žmonės pamatys, kad visu savo autoritetu nieko nepeši. Gyvenimu ir žmonėmis reikia pasitikėti! Mano vadovavimo stilius toks, koks ir turi būti! Anksčiau ar vėliau tai pamatysim.

Apie pusę devynių įžengęs į balto vasarnamio Marklei Kovo poilsiavietėje prieangį pasiimti automobilio raktelio, jis vos nesusidūrė su savo seserimi, išdygusią priešais su chalatu.

— Olinai, jau grįžote?

— Taip. O tu jau pabudusi? Kodėl?

Tabita kiek padelsė prieš atsakydama:

— Ką tik skambino kažkoks Artas Dolisonas.

Olinas giliai atsiduso.

— Man atostogos!

— Sakė, kad kuo greičiau jam paskambintum.

Olinas „Blekis“ Blekvelas pažvelgė didelėmis apvaliomis akimis į savo jaunesniąją seserį Tabitą.

— O gal jis sakė kodėl? — paklausė pagaliau.

— Vakar naktį pabėgo trys tavo kaliniai.

Tą vasarą pirmą kartą buvau Niujorke. Bet mano Niujorkas buvo tik daugių daugiausia vienuolika namų kvartalų. Nuo Rubino meno muziejaus 22-ojoje iki Manheteno prekybos centro 33-iojoje gatvėje. Viskas, ką patyriau, vyko ten. Ten sužinojau, kokiu momentu geriausia nuimti mėsainį nuo kepsninės. Ir ten man buvo papasakota viena istorija. Apie Pelikanų salą, aplink kurią siautė audra. Nebūčiau galėjęs nieko patarti, jei kas būtų paklausęs, į kokį teatrą nueiti, bet jei kas nors būtų pasidomėjęs, tam kuo smulkiausiai būčiau galėjęs nupasakoti, kaip atrodė mėlyna sudedamoji kėdutė, ant kurios kas rytą pusę devynių prie savo krautuvės įsitaisydavo kokių penkiasdešimties metų vyras — siaurų pečių, geraširdiško veido ir lūkestingų akių. Jo krautuvė buvo pirmajame smėlio raudonumo mažutėlaičio namo aukšte, pačiame tos gatvės, kurioje gyveno Džimis, ir šeštosios aveniu kampe. Virš durų — geltona markizė, ant kurios didelėmis raidėmis buvo užrašyta: Bills Bagsand Suitcases, Industries. Taigi tam tikroje savo gyvenimo kelio atkarpoje Bilis apsisprendė užsiimti lagaminais ir krepšiais. Galbūt kartą jo draugas Tomas per vakarienę jam pasakė: „Tegu tie visi subingalviai papučia tau į uodegą. Jau visai baigi nusiplūkti! Aš tau sakau, išeitis — lagaminai! Juos visi graibstyte graibstys.“ O gal ta krautuvė jau priklausė jo uošviui. Ir energingai remiamas dukters, jis maldavo perimti tą krautuvę. Mat kalbama ne apie ką kita kaip apie jo viso gyvenimo darbą. Ir įtikino Bilį, kuris, tiesą sakant, turėjo visai kitokių planų: „Na gerai. Bet jeigu jau taip, tai nuo dabar bus pakeistas pavadinimas, bus nebe Johris, o Bilis bags. Ir išplėstas asortimentas.“ Kad ir kaip ten buvo, krautuvė sprogte sprogo nuo krepšių ir lagaminų. Čia buvo visko, kas bent mažumėlę siejosi su šia sritimi: piniginių, kuprinių, rankinių ir milžiniškų lagaminų, kurių prisireikia, jeigu turėdamas visko per akis akimirksniu nusprendi vykti į kelionę aplink pasaulį. Tikras stebuklas, kad šios mažos krautuvėlės langai neišbyrėjo. Kas rytą, prieš atsisėsdamas ant sudedamosios kėdutės, Bilis ištraukdavo į gatvę kelis lagaminus ir krepšius, kruopščiai išdėliodavo juos ant šaligatvio vieną šalia arba viršum kito, o mažesnius egzempliorius sukabindavo ant kabliukų prie langų taip, kad pro juos negalėjai įžiūrėti krautuvės vidaus. Visą vasarą Niujorke Bilis buvo vienas iš mano artimiausios aplinkos simbolių. Diena po dienos matydavau jį sėdintį prie savo krautuvės. Ramiai, kantriai. Visai nesvarbu, ar tvyrojo nenusakomas karštis, ar lijo lietus. Tada jis sėdėdavo po išskleistu skėčiu nuo saulės. Kartais su sumuštiniu rankoje, kartais siurbčiodamas iš pakelio apelsinų sultis, kartais sklaidydamas žurnalą apie burlaivius. Bet svarbiausia, kad visą tą laiką nemačiau nė vieno žmogaus, kuris būtų nors kiek kuo nors susidomėjęs. Paklausęs apie lagaminus ar panašiai. Man regis, Bilio niekas net nepasiteiravo kelio.

Toji gatvės atkarpa, kurioje gyveno Džimis, buvo palyginti rami. Retai galėjai pamatyti kur nors skubančius praeivius, o ir pro šalį pravažiuojančių taksi buvo ne per daugiausiai. Augo keli medžiai, kuriantys ramią aplinką, teikiantys pavėsį, ir saulės spinduliai pro juos gražiai išmargindavo namų sienas ir gatvės asfaltą. Ten tvyrojo keista nuotaika. Be Manhetenui būdingos įtampos ir bruzdesio. Nepaisant to, susidarydavo įspūdis, kad už šitų jau kiek įtrūkusių, kai kur grafičiais apipurkštų, labai skirtingo aukščio, bet tankiai susigrūdusių namų sienų buvo puoselėjamos įdomios, kartais gal ir neaiškios idėjos ir svajonės. Atrodė, kad žmogus, leidžiantis valandas šioje gatvės atkarpoje, dėjo visas pastangas, kažką kurdamas iš nieko arba vargais negalais išlaikydamas, ką jau buvo sukūręs. Ir tai vyko be žodžių, nekeliant didelio šurmulio, ir joks prašalaitis, užklydęs čia pasivaikščioti, nieko apie tai net nenutuokdavo.

Džimio gatvės atkarpoje buvo įsikūrusi daugybė nieko man nesakančių įstaigų. Aukštai viršuje prie kai kurių namų sienų plaikstėsi jų vėliavos. Kartais prie kurio nors namo sustodavo furgonas, ir į jį būdavo sunešami stiroporu apvynioti daiktai. Dažnai matydavai šaligatviu slampinėjančius žmones, kurie kiek įtemptais veidais kažko, regis, laukdavo. Viršutiniuose aukštuose už veidrodinių stiklų daugių daugiausia galėdavai įžiūrėti vyrišką siluetą. Tik kartais, kai žvilgsnis nuslysdavo per langų fasadus, atrodydavo, kad žvelgi į tamsų sandėlį.

Kai eidamas iš septintosios aveniu pėsčiomis įsukdavai į tą gatvės atkarpą, pirmiausia dešinėje iškildavo juoda aukšta namų siena, apkabinta daugybe išblukusių plakatų.

Bob Dylan, New Album

Ultra Trance, Best Trance Remixes

Style.com, Shape of things to come

Iyengar Yoga, Institute of New York, Rethink how you univind

Eidavai toliau pro daugybę mažų krautuvėlių, viena nuo kitos vos per kelis žingsnius, visos su margaspalviais markizių gaubtais virš ėjimo, išsipūtusiais, lyg kuo didžiuotųsi:

Stephan Ray, Hair saloon, žalia markizė.

Susy’s Restaurant, Caterings for alloccasions, tamsiai raudona markizė.

Flash Inc, Professionall ighting systems (vitrinoje milžiniški kino ir fotoaparatų prožektoriai), juoda markizė.

U and me— Lounge/Restaurant, be markizių.

Toliau — siauras, futuristiškai atrodantis pastatas su gerai nusiteikusiu uniformuotu pakistaniečiu prie įėjimo, kuris kiekvieną įeinantį pasitikdavo tardamas „Hey how are you?“ — Šeratono viešbutis.

Paskui ir vėl kelios parduotuvės:

Alpha., Vitrinų apipavidalinimas, Our work has Quality!, įėjimas uždarytas grotomis (gal bankrutavo).

Digital Conventional Photo, fotografijos reikmenų parduotuvė, nuotraukos, nuotraukų rėmeliai, Passport Portraits, acellent Close-ups!, ryškiai geltona markizė.

Liberty Display, parduotuvė, kurioje galėjai nusipirkti vitrinų manekenų. Torsų, rankų, perukų, žalia markizė.

New York Wood Flooring, medinių grindų klojimas, Renovations, paintings!, šviesiai geltona markizė.

Varietal, baras, kuriame viskas balta, su baltomis baro kėdėmis, balta markizė.

JP Metai America Inc., namų remonto prekės, juodas, atstumiantis įėjimas, be markizės.

On-the-go-Cafė, kaip senamadiška smulkių prekių krautuvėlė įrengta kavinukė, be markizės, užtat prie įėjimo raudona vėliava.

Palengva priartėji prie šeštosios aveniu.

Siegel&Stockman, ir vėl parduotuvė, kurioje pardavinėjami vitrinų manekenai. Tamsesnė, šiuolaikiškesnė už pirmąją, juoda markizė.

Paskui:

Jimmys Grill&Luncheonette, žalia markizė. Nedidelis pastatomas sidabriškai apkraštuotas stendas, kuriame surašomi Jimmys Recommendations. Įėjimas nudažytas juodai. Durys, virš kurių kabojo ventiliacijos dėžė, stiklinės.

This‘n that, Anita Steins Jetvelry & Collectable, ganėtinai kičinė papuošalų parduotuvė, panaši į indišką, ryškiai rausvos spalvos markizė.

Tiesiai priešais ją kitoje gatvės pusėje stovėjo daugiaaukštis garažas. Jis buvo mažokas kaip garažas, tik dviejų aukštų. Degtų plytų pastatas. Apatinė dalis nudažyta baltai. Ant namo sienos kabojo mėlyna iškaba: Open 24 hours. If the doors are closed, please sound horn! Vieno iš dviejų užvažiavimų, kurių kraštai buvo nudažyti mėlynai, dešinėje stovėjo didelis, nerangus prižiūrėtojas, nugara prisispaudęs prie sienos. Su mechaniko kelnėmis ir marškinėliais. Jis buvo tamsiaodis. Visuomet ant veido užsitraukęs kepuraitę su snapeliu ir New York Knicks komandos emblema, bet kone kasdien būdavo užsidėjęs vis kitą. Turėjo jų, matyt, kelias dešimtis. To vyro vardas buvo Arturas Margolinas, bet visi vadindavo jį Petu. Jiedu su Džimiu buvo pažįstami. Ant pastatomo skydo buvo reklamuojama ypatinga pusės valandos automobilio stovėjimo kaina: 6,75 dolerio. Tačiau bent jau tuo metu, kurį praleidau Niujorke, ta kaina nė karto nebuvo pasikeitusi, iš to sprendžiau, kad formuluotė „ypatingas pasiūlymas“ čia visai nederėjo.

Šitoje gatvės pusėje, kiek tolėliau kairėje, prie šeštosios aveniu kampo buvo galima apsilankyti Bilis Bags and Suitcases, Industries krautuvėje. Arba užsukti pas kitą Džimio pažįstamą, sakyčiau, netgi draugą. Pas senąjį Česterį su žydriausiomis akimis, kokias kada nors esu matęs. Apačioje, dėdės Džimio name, jis turėjo antikvarinių prekių parduotuvę.

Ir Česteris, ir Petas kartais apsilankydavo Džimio bute. Pas Džimį apskritai, daug kas užeidavo. Visai nesvarbu, ar jis būdavo namie, ar ne. Tie žmonės paprasčiausiai įeidavo pro duris ir tiek. Dažnai, kai vakarais arba laisvomis popietėmis būdavau jo bute ir skaitydavau gulėdamas ant kušetės, mane išgąsdindavo kas nors, staiga išdygęs priešais. Niekada nesužinojau, kaip tai vyko. Ar jie visi turėjo savo raktus, ar prireikus Džimis skolino jiems savąjį. Žmonės, būdavo, ateina ir išeina. Pabūna tai trumpiau, tai ilgiau. Pavyzdžiui, pasiima kokią nors dėžę arba atsisėda svetainėje prie stiklinio stalo, ant kurio stovėjo abu kompiuteriai, ir naršo sau ramiai internete arba kartais, regis, kažką dirba. Jeigu Džimis būdavo namie, susėda prie ilgo valgomojo stalo ir geria alų. Kai kurie lankytojai atrodė kaip jo verslo partneriai, nors niekada nežinojai, kokie tai galėtų būti reikalai. Dažniausiai ateidavo mažas storas kinas, išsiaiškinau, kad jis gyveno tame pačiame name vienu aukštu aukščiau už mano dėdę meksikietį ir turėjo programinės įrangos įmonę.

JAV teisingumo ministras Homeras Kumingsas, kalbėdamas per radiją 1933 metais, didžiosios depresijos laikais, paskelbė, kad jau senokai nori įkurti kalėjimą pavojingiausiems ir nepaklusniausiems Amerikos nusikaltėliams. Ir kad pagaliau buvo rasta tokia vieta. Per derybas su gynybos ministerija jam buvusi perleista senoji Alkatraso salos San Francisko įlankoje karinė tvirtovė. Jis pasakė: „Nors sala nuo sausumos nutolusi vos per kelis kilometrus, bet vanduo ledinis ir pilnas klastingų sūkurių. Srovė srauni ir pabėgti praktiškai neįmanoma. Tenai galima izoliuoti piktybinius ir nepataisomus nusikaltėlius, kad nedarytų pragaištingos įtakos kitiems, gebantiems resocializuotis kaliniams. “

1933 metų spalio mėnesį saloje buvo pradėti darbai. Šešiose vietose pastatyti sargybos bokštai, iš jų matėsi kiekvienas salos kampelis. 3,80 metrų aukščio vielinė tvora su spygliuota viela viršuje juosė suremontuotą kamerų pastatą. Buvo pastatytos metalinės pinučių tvoros, įrengti metalo detektoriai. Spygliuotos vielos užkardos tęsėsi palei krantą. Buvo užsandarinti nutekamieji kanalai ir vamzdynai, nutiesti iki įlankos.

1934-metų gegužės 22-ąją iš Atlantos ir Lyvenvorto sunkiųjų darbų kalėjimų į salą buvo atgabenti pirmieji 53 kaliniai. Per visus 29 jo egzistavimo metus nė vienas teisėjas jokio nusikaltėlio negalėjo pasiųsti tiesiai į Alkatraso kalėjimą. Jis buvo numatytas tik sunkiausiesiems. Tokiems, kurie pažeidinėjo taisykles, mėgino pabėgti iš kitų kalėjimų, maištavo. Buvo sakoma: jeigu laisvėje nesilaikai taisyklių, pateksi į cypę. Jeigu cypėje nesilaikysi taisyklių, pateksi į Alkatrasą.

Prireikė praleisti nedaug dienų Niujorke, pagaminti ne itin daug didžiųjų mėsainių su sūriu ir kumpiu, iškepti nedaug Fermerio omletų ar blynelių su mėlynėmis, kad šiek tiek susipažinčiau su trimis Džimio užkandinės darbuotojais ir susidaryčiau vaizdą, kaip jie žengia gyvenimo keliu. Visi trys atvirai atsakinėjo į klausimus. Atrodė, kad kiekvienas net labai mielai pasakoja apie save. Dar mieliau pasakodavo apie kurį nors bendradarbį, kai jo nebūdavo šalia arba būtent tada, kai jis buvo greta, kad patrauktų per dantį. Džimis daug rečiau suteikdavo man žinių apie savo darbuotojus. Jis nedažnai ir visai ne su pasimėgavimu kalbėdavo apie savo aplinkos žmones. Buvau tikras, kad kai kurie jo pažįstami klausinėjo, kas tas jaunas vokietis, taip netikėtai pas jį apsigyvenęs, ir lygiai taip pat buvau tikras, kad jis jiems apie tai beveik nieko nepasakojo. Jeigu tekdavo nugirsti dialogą tarp jo ir kokio nors darbuotojo, pagaudavau vieną kitą sakinį, kurie man šį tą apie jį atskleisdavo. Kol galiausiai palaipsniui mano galvoje susidėliojo vaizdas apie kiekvieną mažosios užkandinės barkaso irklininką.

Apie Frensį sužinojau, kad jam — šešiasdešimt devyneri. Jis gimė Brukline. Jo tėvai kilę iš Italijos. Iš Milano. Iš tikrųjų jo vardas buvo Frančeskas. Prieš įsidarbindamas užkandinėje jis daugelį metų dirbo fabrike kažkur prie Niujorko, o ten buvo gaminami krautuvai. Kartą jis man tarė:

— Keista, kokie dalykai įvairių žmonių gyvenime staiga įgauna didžiulės reikšmės, ir niekada nesuprasi kodėl. Pavyzdžiui, mano gyvenime daugiau nei keturiasdešimt metų svarbų vaidmenį vaidino savotiška važiavimo priemonė, vadinama automatiniu krautuvu.

Iš kelių sakinių, kuriuos Frensis pratarė apie anuometinį savo darbą, susidariau vaizdą apie baisų, jėgas atimantį darbą. Bet jis tą matė kitaip. Jis tarė:

— Man tas darbas visai patiko. Man dar visai gerai pasisekė. Bent jau turėjau darbą. Daugelis mano draugų neturėjo jokio. O jie visi turėjo šeimas, kaip ir aš. Tai buvo įtemptas darbas, žinoma, bet kūnui į naudą. Be to, reikėjo išmokti sutelkti dėmesį. Prie tų didelių mašinų turėjai dirbti tiksliai. Visų pirma turėjai išlikti ramus, o juk tokiame fabrike be galo karšta ir triukšminga. Net negali įsivaizduoti. Kad ir kaip būtų, man regis, išlikti ramiam yra svarbiausia gyvenime.

Čia įsiterpė Žakas:

— Taigi būtent todėl tu ir užmiegi, kai reikia paduoti apelsinų sulčių. Ei, Toni, taip tikrai yra nutikę.

Frensis atsikirto:

— Geriau jau užmigti prie apelsinų sulčių, negu tapti tokiam kaip tu, amžinai stresuoti ir vėliausiai po penkerių metų gauti infarktą.

Kelis kartus senasis Frensis man pasakojo, kaip išeinant į pensiją jam buvo įteiktas mažas auksinis krautuvas, Caterpillar modelis po stikliniu gaubtu.

— Kai pas mane ateisi, parodysiu tau.

— Atsinešk kada nors čionai, — paprašiau jo.

— Ne, — tarė jis, — geriau nereikia.

Vėliau sužinojau, kad kartą, kai tik įsidarbino pas Džimį, buvo jį atsinešęs į užkandinę. Bet, jo manymu, žavėtasi modeliuku mažokai, todėl daugiau nerizikavo to daryti. Visa kita, ką sužinojau apie Frensio gyvenimą, papasakojo man ne jis pats. Kad vienas iš trijų jo vaikų, jauniausias, mergaitė, vardu Laura, būdama penkerių metų, tik už keleto kvartalų nuo namų išbėgo į gatvę ir pateko tiesiai po automobilio ratais. Mergaitė mirė po kelių valandų ligoninėje.

Kad vienas iš dviejų Frensio sūnų, Ciras, jaunesnysis, tas, kuris gyveno Niujorke ir jau buvo tapęs fizioterapeutu, — antrasis, Renatas, taisė lėktuvus ir keliavo po visą pasaulį — jau ilgą laiką, kol dar Frensis jo nepažinojo, draugavo su Džimiu. Ir Ciras paprašė Džimį priimti tėvą į darbą. Mat kai išėjo į pensiją ir mirė žmona, Ciro tėvas, regis, visas persimainė. Atrodė, kad dienoms plaukiant pro šalį, jis vis labiau ir labiau vėrė savo duris gyvenimui ir jas užsklendė. Iš buto išeidavo labai retai. O jeigu išeidavo, tai žmonės su juo pasijusdavo nejaukiai, nes jis kartais be jokios priežasties juos užkalbindavo arba užduodavo keistus klausimus. Kartą net buvo iškviestas policijos karininkas, kuris parlydėjo jį pėsčiomis namo. Į Ciro prašymą įdarbinti jo tėvą Džimis atsakęs:

— Man nereikia daugiau darbuotojų. Mano užkandinė ir dabar nėra milžiniška. Visąlaik tenka stovėti ant kojų ir šiaip būti paslankiam. Tavo tėvas viską užvilkintų. O ir patirties gastronomijos srityje jis neturi, ar ne? — kiek padvejojęs, pridūrė: — Na gerai, atsiųsk jį pas mane!

Nuo to pokalbio praėjo dveji metai, ir Frensis tapo sudėtine užkandinės dalimi. Dėdė Džimis tik santūriai kreipdavosi į jį, kai reikėdavo serviruoti gėrimus. Jei kalbėtume apie gėrimus, tai užkandinei kartais trūko įprasto greitumo, sakytum, greitaeigis motociklas nei iš šio nei iš to imtų važiuoti vis lėčiau, nes variklis ėmė skleisti keistus garsus. Džimio smakre susiklostydavo mažos raukšlelės, jo antakiai prisitraukdavo arčiau vienas kito, kai jis žvelgdavo į Frensį ir į dvi taures arbatos su ledu ir citrina ant baro stalo. Visi iš Džimio komandos žinojo, kad Frensio moto „Gyvenime reikia išlaikyti ramybę“, kuriuo jis vadovavosi, buvo ir šioks toks pasiteisinimas, kodėl jis sukasi lėčiau už kitus darbuotojus. Tačiau reikia pasakyti, kad su pilvą juosiančia visuomet dėmėta prijuoste, su virėjo kepuraite ant galvos, gilių raukšlių išvagotu veidu ir didelėmis, senomis rankomis jis atrodė solidžiau už bet kurį kitą. Galėjai pagalvoti, kad jis jau nuo mažens stovėjo už tokio baro stalo. Dar žinojau, kad jis visuomet jautė aistrą vandeniui. Vandenynui, plačioms upėms ir jūroms. Buvo kalbama, kad vakarais jis mėgdavo stovėti ant Bruklino tilto ir dairydavosi į tolį, bet ne į dangoraižių, o į Rytinės pakrantės pusę. Tai buvo vienas pomėgis, kurį apleido išėjęs į pensiją ir vėl prisiminė padirbėjęs keletą mėnesių užkandinėje.

Jeigu vyresniojo Žako kolegos moto skelbė, kad gyvenime svarbu išlikti ramiam, tai jo paties moto, nors niekada garsiai ir neištartas, be abejonės, skelbtų: „Kiekvieną situaciją, kad ir kokia ji būtų, priimk kuo didžiausiai susijaudinęs“. Galbūt per daugelį metų Žakas patyrė, kad taip geriausiai gali pasirengti visoms įmanomoms katastrofoms, kurias tikėjosi patirsiąs artimiausioje ateityje. Jis kažkuo priminė mažo, nuošalaus, seniai praėjusių laikų kaimelio gyventoją, kuris gaudydamas kvapą atbėga iš miško pas saviškius šaukdamas: „Mus puola!“. Kita vertus, visai galėjo būti, kad jis buvo toks susijaudinęs ne dėl blogų nutikimų, o todėl, kad giliausioje širdies kertelėje, gal to nė neįsisąmonindamas, buvo įsitikinęs, kad nuolatinis nerimas yra vienintelė tinkama reakcija į gyvenimą, jo misterijas ir stebuklus. Kad ir kaip ten buvo, Žakas visuomet atrodė persitempęs ir neišmiegojęs ir visuomet elgėsi taip, tarsi be galo skubėtų. Ir leisdavo visiems suprasti, kad viskas bus prarasta, jeigu jis susivėlins bent vieną minutę.

Žakui buvo trisdešimt devyneri. Tikrasis jo vardas buvo Achitas Zuluaga. Jis gimė mažame Kolumbijos mieste Pešte. Apie Pešto gyventojus, kaip jis man kartą papasakojo, Kolumbijoje nuolat pasakojami anekdotai, esą jie šiek tiek atsilikę. Bet tai, žinoma, nesąmonė.

— Na, šiek tiek teisybės tame yra, — šypsodamasis tarė Džimis.

Tai, kaip Žakas, būdamas mažas berniukas, su savo tėvu ir keturiais broliais ir seserimis galiausiai apsistojo Niujorke, patikino mane Frensis, esanti tikrų tikriausia nuotykių istorija su viskuo, kas būdinga nuotykių istorijai.

— Jeigu nori, kad jis tau ją visą papasakotų, turėtum čia dar porą metelių padirbėti, — tarė jis.

Deja, pasakojimas apie tą kelionę vis būdavo nukeliamas, ir galiausiai aš taip nieko ir nesužinojau apie tą nuotykį. Iš žodžių, kuriuos Žakas pratardavo apie savo vaikystę Niujorke, man atsiskleidė vaizdai tamsių, apleistų Bronkso galukiemių, kuriose susikibdavo įvairios konkuruojančios jaunuolių grupės iš įvairiausių šalių ir bet kada galėjai įsivelti į muštynes su peiliais. Būdamas šešiolikos, Žakas siekė boksininko karjeros.

— Už kelių kvartalų nuo mūsų buvo bokso salė, — papasakojo jis man. — Kažkas mus į ją anuomet nuvedė. Mes beveik visi ten nuėjome. Kiekvienas galvojo, kad turi ką parodyti. Tokie jau mes buvome. Bet tik man jie pasakė, kad aš turiu tikrą talentą.

Tačiau per pirmąją tikrą dvikovą, kaip Žakas man papasakojo, jis smarkiai susižeidė ir tėvo reikalavimu turėjo palikti boksą. Jis dar pridūrė:

— Bet beveik tuo pat metu vis tiek pasireiškė kita, daug didesnė aistra, kuri būtų užkirtusi kelią man tapti pasaulio čempionu, — valgymas...

Tai sakydamas jis pliaukštelėjo sau per apvalų pilvą.

— Man regis, kad daugiau teisybės, — mestelėjo man Merdokas, berniukas, dirbantis pas Džimį išvežiotoju, — jog tikroji priežastis, kodėl Žakas metė boksą, paprasčiausiai tokia: toje dvikovoje jį taip aptalžė, kad jis niekada nebesiryžo kelti kojos į ringą.

Koks skirtumas, pamirškime tai. Žakui reikėjo pasirinkti naują kelią. Po kurio laiko jis įgijo palankumą vieno kinų verslininko, kuriam iš pradžių atlikdavo tokias užduotis, apie kurias man nieko neprasitarė. Galiausiai pradėjo dirbti vienoje iš jo krautuvių Manhetene. Didelėje žuvų parduotuvėje kinų kvartale. Šaldytuvų patalpoje su kitais dviem vyrais turėjo darinėti žuvis. Paskui nemažai metų dirbo dar trijose panašiose parduotuvėse ir kinų restorano virtuvėje Elžbietos gatvėje. Kol 1997 metais gatvės šventėje kažkur kinų kvartale susitiko su mano dėde Džimiu ir jiedu, pajutę vienas kitam simpatiją, prie kioskelio išlenkė du ar tris degtinės stikliukus. Po metų buvo atidaryta užkandinė, kurioje jis nuo to laiko nepertraukiamai dirbo.

Be to, Žakas vedė didžiąją savo meilę Karminą, kuri su dviem seserimis ir broliu užaugo tame pačiame name Bronkse kaip ir jis. Jiems gimė sūnus, Ramonas, kuriam dabar buvo sukakę dvidešimt metų, ir jis dirbo viename Atlantik sičio viešbutyje. Pastaruoju metu Žakas su Karmina gyveno mažame butelyje Harleme, bet tik kelios savaitės iki man atvykstant į Niujorką ji išsikraustė.

— Priežastys — kaip ant delno, — pasakė man Frensis.

O buvo taip, kad beveik visą atlyginimą Žakas pralošdavo naktimis žaisdamas internetu pokerį. Išsiskyrimas su žmona, kuri jam jau buvo gerokai įkyrėjusi, baigėsi tuo, kad jis, kaip tvirtino Frensis, dar daugiau nei anksčiau sėdėjo prie kompiuterio, atrodė dar mažiau miegojęs ir jo nerimas dar labiau padidėjo. Aš, žinoma, apie tai nieko negalėjau pasakyti. Bet kartą mačiau, kaip jis išdrėbė lėkštę su dviem keptais kiaušiniais ir keptomis bulvėmis, o vos po dienos kalnas blynų, kurį jis pernelyg greitai norėjo permesti ant lėkštės, plestelėjo ant žemės. Tada Džimis klientui, kuris buvo užsisakęs blynų, tarė:

— Ko tu norėjai? Mėlynių kekso, ar ne?

Iš Merdoko sužinojau, kad Žakas kartą vėlią naktį skambino Džimiui ir maldavo jam paskolinti gana didelę pinigų sumą. Džimis, esą, atsakęs:

— Ne. Aš esu tavo draugas. Ir būtent todėl neduosiu tau pinigų. Ateik ryt rytą į darbą ir kartu pagalvosime, iš kur tau gauti pinigą. Bet iš manęs tu jų negausi.

Istorija baigėsi tuo, kad jis, aišku, pinigų davė. Tik viską taip susuko, kad atrodytų, jog pinigus Žakui davė Dorotė. Bet visi žinojo, kieno jie iš tikrųjų.

Pirmosios mano darbo dienos užkandinėje rytą mano dėdė meksikietis, prieš mums išeinant iš jo buto, man tarė:

— Žakas — tai tas mažas storulis su ūsais, tam niekada neskolink pinigų!

Tai buvo vienas iš tų retų sakinių, kuriuos man Džimis pasakė apie savo darbuotojus. Atsimenu, kad linktelėjęs tariau:

— Okei.

Šiek tiek baiminausi lipdamas laiptais žemyn. Bet Žakas niekada neprašė manęs pinigų.

Dar lieka Patrikas Merdokas, dirbantis pas Džimį išvežiotoju. Jam buvo šešiolika metų, ir visi jį Vadino tiesiog Merdoku. Kodėl, nežinau. Apskritai aš ne itin daug žinojau apie tą nutrūktgalvį amerikietį vaikinuką, diena iš dienos zujantį su ryškiai raudonu mopedu po Manheteno gatvių pragarą. Ant mopedo buvo užklijuotas baltas įžambiai iš apačios į viršų skaitomas užrašas Jimmy’s Grill&Luncheonette, ant bagažinės įtaisyta pilka keturkampė dėžė su kiaušiniene arba omletu, kuriuos jis turėdavo nuvežti užsakovams. Tačiau vienas dalykas išsyk krisdavo į akis: visai nesvarbu, kokia būdavo savaitės diena, ar pildavo kaip iš kibiro, ar būdavo taip tvanku, kad baimindavaisi, jog vėliausiai vidurdienį neteksi sąmonės, visai nesvarbu, ar jo New York Knicks krepšinio komanda laimėjo, ar pralaimėjo: Merdokas visuomet būdavo kuo puikiausiai nusiteikęs. Galbūt dėl tos priežasties kiti užkandinės darbuotojai, šiaip jau jį mėgstantys, visuomet kalbėdavo su juo — o ypač apie jį — apmaudžiu tonu. Dažnai girdėdavai: „Ak, vėl tas Merdokas!“ arba „Na žinoma, Merdokas!“ arba „Žinau, Merdokas taip sakė, bet ar tai teisybė— kitas klausimas!“ O jeigu reikdavo atlikti patį bjauriausią darbą, pavyzdžiui, sutaisyti plaktuvę, arba jeigu sandėlyje praplyšdavo du šiukšlių prigrūsti maišai ir šiukšlės su visomis maisto atliekomis išsibarstydavo po visas grindis, šimtu procentų galėdavai būti tikras, kad išgirsi: „Merdokas vėliau sutvarkys!“ Gavęs pavedimą ką nors atlikti jis visuomet neniurzgėdamas kibdavo į darbą. Galbūt pyktis ant Džimio išvežiotojo kildavo todėl, kad po penkių valandų, prastovėtų užkandinėje prie kepsninės, atrodė, kad turi būti velniškai malonus jausmas skrajoti per miestą raudonu mopedu gaiviam vėjeliui pučiant.

— Nori sužinoti, kaip gavau šį darbą? — paklausė manęs Merdokas. — Visai paprastai. Mano tėvas dėl to kaltas. Jis įsivaizduoja, kad kol esi jaunas, būtinai turi dirbti tokius tvarius, pastovius darbus. Vėlesniame gyvenime tai turį duoti daug naudos. Žinai, mano tėvas visuomet pusryčiaudavo Džimio užkandinėje. Dar ir dabar pusryčiauja. Jis mėgsta šią užeigą. O kai sužinojo, kad reikia išvežiotojo, bemat mane ir įkišo.

Visą likusį laiką — tą laiką, kurio neišnaudodavo išvežiodamas kiaušinienes, — jis dirbo modeliu. Tai buvo jo aistra ir kartu didžioji ateities svajonė. Jis ir atrodė atitinkamai. Į jį žiūrėdamas turėjai kur akis paganyti. Labai aukštas, raumeningas. Išraiškingas, nepaisant jauno amžiaus, labai vyriškas veidas. Akys mėlynos kaip plaukymo baseinas. Dėl modelio darbo iš Džimio jam nuolat tekdavo išgirsti paniekinamų užuominų, nes šiam atrodė, kad modelio darbas — vienas iš pačių blogiausių užsiėmimų.

— Taip, — kartą man tarė Merdokas, — Džimis teisus. Tai tikrai siaubingas užsiėmimas. Tampi įžymus, uždirbi krūvas pinigų, skraidai po gražiausius žemės kampelius, na, tiesiog baisu, tikrai bjauru. Žinai, kai kada nors išeisiu į žmones, vieną dieną privažiuosiu Maybacbu prie jo užkandinės, užeisiu ir užsisakysiu sumuštinį su sūriu ir aitriąja paprika. Ir vargas jiems, jeigu tos paprikos bent trupinėliu bus per daug. Va tada tai jis išplės akis, tasai Džimis.

Kita didžioji Patriko Merdoko aistra buvo lesbiečių roko duetas iš Los Andželo, dažniausiai koncertuojantis gyvai ir susidedantis iš dviejų damų: vienos laibos ir vienos mažutės raumeningos. Beveik kasdien, net jeigu ir labai trumpai pasimatydavome, Merdrokas man susižavėjęs pasakodavo apie šitą grupę. Jis sakydavo:

— Johanna ant the Tits — tai geriausia grupė, kurią kada nors mačiau. Pasakysiu tau, kai jos ir vėl atvyks į Niujorką. Tada būtinai kartu nueisime.

Kol buvau pas dėdę Džimį, į Niujorką labai daug kas atkeliavo. Pavyzdžiui, miestą užgriebė uragano Kerio atšaka ir užliejo jį į potvynį panašiu lietumi. Tikras stebuklas, kad mes nepaskendome. Beje, vienas taksistas man pasakė:

— Žmogau, tai Niujorkas. Dėl to niekas nesuka sau galvos!

Į miestą atvyko ir negrų sutuoktinių pora, kurie kartu svėrė 350 kilogramų. Jis buvo kontrabosininkas, o ji — bigbendo dainininkė. Mačiau, kaip jie atvyko į Šeratono viešbutį ir su visais lagaminais ir skrybėlių dėželėmis išvirto iš taksi. Kai nusijuokiau, tasai atvykėlis taip pat juokdamasis paklausė:

— Iš ko juokiesi?

Turėjau paprasčiausiai pasakyti teisybę:

— Dar niekada nebuvau matęs vienoje krūvoje tiek daug gerai nusiteikusios ir patrauklios mėsos.

Po valandos visi trys sėdėjome Šeratono kokteilių bare ir siurbčiojome Kosmopolitam kokteilius. Paskui vis sutikdavau juodu visą vasarą, kol buvau Niujorke. Bet Johanna and the Tits, dėkui Dievui, niekada taip ir neatvažiavo.

Naujai atvykusieji į Alkatrasą turėdavo iš karto pajusti jo skonį. Tuo pasirūpindavo prižiūrėtojai. Iki kameros per ilgąjį koridorių reikėdavo eiti nuogam. Stūgaujant ir riaumojant visiems kaliniams, kurie alaviniai puodeliais braukydavo pergrotų virbus. Sveikas atvykęs ant uolos!

Niujorke jau buvau praleidęs daugiau kaip savaitę, kai Džimis pirmą kartą prakalbo apie Alkatrasą. Buvo ketvirtadienis, šiek dek po vidurnakčio. Tą gerai žinau, nes kiekvieno ketvirtadienio vakarą Džimis praleisdavo tokioje vietoje, kurią vadino klubu. Kažkokia knaipė Aukštutiniame Istsaide, netoli Parko aveniu, kurioje susitikdavo meksikiečiai ir rengdavo kažką panašaus į tautinius vakarėlius. Nežinau, ką ten tie meksikiečiai gerdavo, bet Džimis jau buvo gerokai prisisiurbęs tą naktį, kai užšnopavo aukštyn ir išdygo priešais mano miegamajame. Truputį išsigandęs padėjau knygą į šalį. Jis pakišo man savo rankinį laikrodį po nosim.

— Kelios minutės po vidurnakčio, — tarė iškilmingu tonu. — Tokiu metu visada galvoju apie savo vyrukus. Dabar jie jau buvo vandeny.

Ne iš karto supratau, apie ką jis kalba. Tik kai išgirdau žodžius „San Francisko įlanka“ ir „kalėjimo prižiūrėtojai“, suvokiau, kad turi galvoje tuos keturis draugelius, kurie apačioje puošia jo priebutį.

— Ledinis Ramiojo vandenyno vanduo, šlapios drapanos, vandens prisisiurbę batai. Ir žinai, srovė ten labai pavojinga, ji viską nusineša su savimi. — Akimirką jis nutilo, jo akys prisimerkė, lyg būtų pajutęs ant skruostų vėjo gūsį. Tada garsiai tarė: — Bet jiems vis tiek pavyko.

Jis įkalbėjo mane nulipti su juo kartu žemyn, įpylė mums abiem brendžio. Nuėjome į koridorių, atsistojome priešais tas keturias fotografijas ir iš eilės susidaužėme į kiekvieno iš keturių sveikatą. Džimis mūvėjo juodus džinsus, vilkėjo baltus marškinius ir pilką švarkelį. Apsiavęs buvo smailiais pusbačiais. Buvo pasipuošęs. Kaip ir visuomet tais vakarais, kai eidavo į savo meksikiečių klubą.

— Dar ir šiandien jie įrašyti į labiausiai ieškomų Amerikos nusikaltėlių sąrašą, — tarė jis rimtai, o juodose jo akyse švystelėjo ugnelės.

Šiame koridoriuje, kai abu stovėjome su brendžio taure rankoje, Džimis pradėjo man pasakoti apie savo vaikinus. Ir tai tapo didžiąja mūsų tema. Nebuvo nė dienos, kad mes apie juos nekalbėtume. Virš Niujorko kvartalo užsitraukė San Francisko įlankos dangus. Kartais man net atrodydavo, kad girdžiu pelikanų sparnų plakimą.

Buvęs Alkatraso kalinys Klarensas Kamsas, kalinio numeris 714, kuris būdamas jaunas vyras pats buvo įsipainiojęs į nepavykusį bandymą pabėgti iš kalėjimo saloje, vėliau taip sakė apie pabėgimą iš kalėjimo: „Kai esi izoliuotas, išmoksti susidoroti su vienatve. Bet tai įmanoma padaryti tik vieninteliu būdu, tik apmąstant įvairias galimybes pabėgti. Vien mintis apie pabėgimą — tai jau laisvė.“

Paklaustas apie ant tos uolos praleistą laiką devintajame dešimtmetyje vienas buvęs Alkatraso kalinys atsakė: „Anksčiau buvau Atlantos federalinio kalėjimo kalinys. Ten tik per vieną kamerą nuo manęs sėdėjo vyrukas, kuris, kaip žinojau, Alkatrase jau buvo sėdėjęs kelis mėnesius. Kai sužinojau, kad mane ten perkels, paklausiau jo: „Kaip ten?“ Jis niūriai į mane dėbtelėjo ir pratarė: „Alkatrasas yra Alkatrasas.“ Vėliau, per visus ant tos uolos praleistus metus tiek daug ko ten patyręs, visus tuos baisius dalykus, dažnai prisimindavau tuos jo žodžius. Nežinau. Man regis, šioje žemėje visuomet buvo tokių vietų, kurių paprasčiausiai neįmanoma aprašyti.“

„Reikia tą įsivaizduoti, pajausti“, — tarė dėdė Džimis vieną sekmadienio priešpietę, kurią leidome kartu jo bute, ir pasikišęs po pažastimi atvilko baltą kartoninę dėžę, uždengtą pilku dangčiu. Džimis sekmadieniais pasiimdavo laisvadienį, o aš dirbdavau priklausomai nuo to, kiek apačioje būdavo klientų. Tą rytą Frensis šypsodamasis man tarė:

— Eik, šiek tiek prasiblaškyk!

Nors ir buvo puiku kurį laiką priklausyti Džimio komandai — negalėčiau tvirtinti, kad buvau nelaimingas, po šešių pilnų darbo dienų išgirdęs tokius žodžius. Man regis, tai buvo pirma visiškai laisva mano diena Niujorke. Lauke spindėjo saulė. Buvau numatęs keletą dalykų, pavyzdžiui, norėjau tiesiog šiaip sau pasidairyti Barnes&Nobles knygyne šeštojoje aveniu. Žinoma, visai negalvodamas apie galimybę gal ir vėl pamatyti tą blondinę gražuolę su akiniais juodais rėmeliais, kuri kartais sėdėdavo prie kasos jaunimo skyriuje ir atrodė truputį užsisvajojusi. Bet kai virtuvėje sutikau Džimį ir jis pervėrė mane ypatingu žvilgsniu, supratau, kad šios dienos programoje numatyta kažkas kita. Jis ką tik buvo grįžęs su trim dideliais žaliais krepšiais iš sveiko maisto prekybos centro ir krovė produktus į lentynas ir šaldytuvą. Džimis buvo vienintelis mano pažįstamas vienišius vyras, kurio šaldytuvas visuomet buvo grūste prigrūstas gerų, gardžių valgių. Jis ypač mėgo padažus ir pagardus. Jo šaldytuvo durelėse vienas prie kito rikiavosi stiklainiukai su abrikosų ir garstyčių padažu, aštriu gražgarsčių pešto padažu ir kitais gardumynais.

Dėdė Džimis padėjo baltąją dėžę ant ilgo tamsaus medžio stalo, pastatyto tarp virtuvės ir langelio valgiams paduoti. Jis nuėmė dangtį ir dėžės turinį tvarkingai daiktas po daikto išdėliojo ant stalviršio. Tai buvo knygos, suglamžyti rašteliai, nukopijuotos fotografijos — iš vienos jų šelmiškai žvelgė vienas iš ypatingų jo draugų, Džonas Englinas, vadinamas Džeidabu, — žemėlapiai, brošiūros ir atvirukai. Dėdės Džimio surinkta informacinė medžiaga Alkatraso tema. Žinau, kad pagarbiai ir truputį sutrikęs žiūrėjau į visus tuos daiktus, kurie pirmiausiai sudarė įspūdį, tarsi tai — San Francisko miesto plano dokumentai, neišskiriant nė uosto rajono su Auksinių Vartų tiltu.

— Na štai, pasižiūrėk! — tarė jis.

Nedrąsiai paėmiau į rankas nediduką, oda įrištą nuotraukų albumą su ant pirmojo lapo pritvirtinta gumos juostele. Tikriausiai šitas albumas mane sudomino todėl, kad tarp visų tų popierių atrodė asmeniškiausiai. Nuėmiau guminę juostelę ir ėmiau jį vartyti. Albumas buvo rūpestingai apipavidalintas. Su įklijuotais straipsniais, techniniais brėžiniais, įvairiausio pobūdžio sąrašais, juodai baltomis nuotraukomis. Ar Džimis pats tai padarė? Prisimenu, kad nusišypsojau pagalvojęs, kaip Džimis, apsiginklavęs žirklėmis ir Uhu klijais, knebinėjasi prie albumo.

Dabar, lietingą vakarą Hamburge, kai mano vasara Niujorke jau praėjo ir jos melodiją girdžiu iš tolumos, vėl atsiverčiu tą albumą. Pirmame puslapyje įrašytos dvi citatos:

„Jaučiuosi taip, tarsi Alkatrasas būtų įspaudęs man savo drėgną bučinį“.

ALKAPONĖ

ir

„Dabar galime panardinti rankas iki alkūnių į tai, ką vadiname nuotykiu.“ „

MIGELIS DE SERVANTESAS

Toliau — per daugelį puslapių laikraščio iškarpa iš Los Angeles Times. The great escape of 1962, didysis 1962-ųjų pabėgimas, Keturi vyrai kartu įveikia uolą. Paskui: Frenkas Li Morisas, būdamas 35 metų, pabėgo iš federalinio Alkatraso kalėjimo netoli San Francisko ir nuo to laiko niekas jo nematė. Pirštų atspaudai, nuotraukos: neįtikėtinai piktai žvelgiantis berniukas įvairiuose jaunimo kalėjimuose. Vienoje nuotraukoje — keturiolikos, kitoje — septyniolikos metų. Maždaug 1955 metais Angolos valstybiniame griežtojo režimo pataisos darbų kalėjime, 1956-aisiais federaliniame Atlantos kalėjime, kūnas atrodo skriauznas, bet toks, lyg iš jo sklistų grėsminga tamsa.

1957-aisiais trumpam laisvėje, viename Naujojo Orleano bare, žvilgsnis šiek tiek iššaukiantis ir arogantiškas. 1960-aisiais Alkatrase. Akys: be jokios išraiškos.

Asmeniniai duomenys:

Plaukų spalva: tamsiai rudi.

Akių spalva: šviesiai pilka.

Ūgis: 1,70 m.

Anksčiau gyveno: 902 Hovardo aveniu, Naujasis Orleanas, Vašingtono apygarda.

Turėtos profesijos: mašinų gamybos braižytojas, dažytojas, automobilių pardavėjas, padienis darbininkas, boksininkas, įvairūs keisti darbai.

Tatuiruotės: Velnio galva ant dešinio žasto (...)„ 13“ ant išorinės kairiojo smiliaus dalies (...) „N. T. S. B.“ arba „N. B.“ ant kairiojo žasto. Žvaigždė kaktos viduryje (pašalinta).

Giminės: neįrašyta jokių giminių.

Anksčiau, kai kalėjo 1950 metais, užrašyti tokie duomenys: tėvai mirė, kai jam buvo vienuolika metų. Tėvas buvo vardu Frenkas Viljamas Lajonsas, o motina, jo manymu, buvo vardu Merė.

1945 metais jis sakė: vienintelė gyva giminaitė — teta Edita Vilson, gyvenanti Elizabetsityje, Šiaurės Karolinoje. Policijos pastangos rasti tą tetą buvo bevaisės.

1955 metais nustatant asmenybę Vašingtono miesto dokumentuose duomenys apie Moriso tėvus įrašyti taip: tėvas Edvardas Fredas Morisas, kūdikio gimimo laiku 35 metų amžiaus, statybų inžinierius, motina Teima Marija Filips, 16 metų, namų šeimininkė.

Frenkas Li Morisas, Džimio mylimiausias. Ir ko mes neprikalbėjome aną vasarą apie tą vyrą! Ir ko tik Džimis man apie jį neišklojo!

Verčiu toliau.

Broliai Englinai.

Pirmiausia Džonas Viljamas: 32 metų pabėgo iš Alkatraso. Asmeniniai duomenys:

Ūgis: 1.82 m.

Plaukų spalva: šviesūs.

Akių spalva: mėlyna.

Turi dvylika brolių ir seserų, penkis brolius (tarp jų Klarensas, su kuriuo kartu pabėgo) ir septynias seseris. —

Turėtos profesijos: fermeris, padienis darbininkas.

Nuotraukos:

1955-ųjų birželis, namuose Raskine, Floridoje.

Taip pat 1955-aisiais prie automobilio su gremėzdišku chromuotu priekiu. Kairę koją atsainiai uždėjęs ant bamperio. Vilki baltu švarku, ryši dryžuotą kaklaraištį. Atrodo labai linksmas ir net ištroškęs gyvenimo.

1956-aisiais kartu su drauge Širle, apkabinęs ją per juosmenį, dar linksmesnis.

1958-aisiais Adantos kalėjime, nebe toks linksmas.

1959-aisiais Liuisburgo kalėjime, Pensilvanijoje.

1960-aisiais Alkatrase, akys dabar agresyvios, šiek tiek sutrikusios.

Kiti puslapiai skirti jo broliui Klarensui.

Amžius pabėgimo metu: 31 metai.

Ūgis: 1, 80m.

Plaukų spalva: tamsiai rudi.

Akių spalva: mėlyna, su rudomis dėmelėmis.

Randai: lyg iš atskirų taškelių sudėliotas randas tarpuakyje.

Turėtos profesijos: stalius, padienis darbininkas, fermeris.

Nuotraukos:

1948-aisiais vaikystėje, kartu su broliu Džonu, abu ant dviračių, abu basom kojom, nuotrauka kaip iš senoviškos šokolado reklamos.

1950-aisiais Džonas ir Klarensas kartu iškėlę aukštyn gyvą, ne tokį jau ir mažą krokodilą. Džeidabas laiko jį priekyje, prie nasrų, o Klarensas gale, prie uodegos. Abiejų veidai triumfuojantys, spinduliuoja laime.

1955-aisiais nuotrauka prie didžiulio vandens ploto. Nuotraukos šone pritraukęs kojas, galva žemyn, lyg būtų iššautas iš patrankos, jis kabo ore. Apsivilkęs vyrišku maudymosi kostiumu, tokiu, kokie anuomet buvo madingi.

Maždaug 1955-aisiais, tuo laiku, kai buvo pabėgęs iš Forto Mejerso kalėjimo Floridoje. Visai neatrodo kaip pabėgėlis, veikiau patyręs svaiginantį nuotykį, plačiai išžergtomis kojomis, pašaipiai tūnantis prieblandoje, labai glotniai sušukuotais plaukais, vilki tamsius sportinius marškinėlius balta apykakle.

1958-aisiais Klarensas laiko rankose savo draugės nuotrauką, vos kelios dienos iki banko apiplėšimo. Toje nuotraukoje atrodo, lyg jis iš jos šiek tiek šaipytųsi.

1958-aisiais Adantos kalėjime.

1961-aisiais Alkatrase. Toje nuotraukoje jis užsimerkęs.

Kituose puslapiuose:

Alenas Kleitonas Vestas.

Viena vienintelė nuotrauka. Fotografuota stambiu planu. Trumpai kirpta galva. Siauras, gražus, lygus veidas. Bet akyse aiškiai matyti klastingas, pakvaišęs neramus žvilgsnis.

Įklijuotas tekstas:

Alenas Vestas buvo vadinamo „didžiojo pabėgimo“ iš federalinio Alkatraso kalėjimo sumanytojas. Lemiamą naktį iš birželio vienuoliktos į dvyliktą pavyko...

Priešais save dar vis matau Džimį, kaip aną sekmadienio popietę jis sėdasi prie ilgo stalo, ant kurio paskleisti visi jo turtai, atsilošia kėdėje, sukryžiuoja rankas už galvos ir taria:

— Žinai, tas kalėjimas iš pradžių buvo tik uola jūroje. Dievo pasmerkta, paukščių apdergta uola...

Tą dieną nebenuėjau į Barnes&Nobles knygyną. Mes nebeišėjome iš jo buto. Vėlai vakare, kai jau sutemo, jis iškepė mums abiem aštrų totorišką kepsnį. Su kapariais, žaliais kiaušiniais, garstyčiomis, tabasko ir vorčesterio padažu, svogūnais. Mes jį ryte prarijome.

— Kodėl tokio nėra tavo restorane? — paklausiau jo.

Įmetęs prijuostę į plautuvę jis atsakė:

— Kelis kartus buvau įrašęs į valgiaraštį. Niekas neužsisakė. Tai prancūziškas patiekalas.

1941 metų balandžio 11 d.

Ketvirtadienis, Savana, Džordžija.

Ankstų rytą, apie 7.20, kai pilka tuštuma lėtai kilo iš dar didesnės juodos, vyras, atrodantis visai nukamuotas, iškėblino vilkėdamas sulamdytą paltą pro balto namo Vincento gatvėje duris. Tai buvo 43 metų skalbyklos savininkas Seimūras Makgregoras. Tą rytą jį slėgė visa šūsnis problemų. Reikalas, tiesą sakant, buvo palyginti paprastas: namas, iš kurio jis išėjo, buvo ne jo. Tai buvo namas moters, su kuria jis praleido naktį. Ir jis turėjo skubiai sugalvoti ką nors įtikinamo, kad galėtų paaiškinti savajai Zuzei, kur buvo pradingęs pastarąsias dvylika valandų. Jo verslo reikalai klostėsi anaiptol ne geriausiai, ir praeitą vakarą Zuzę vėl buvo apėmęs slogulys. Ji sakėsi esanti nelaiminga. Bijanti atsidurti gatvėje. Pravirko. Pasakė, kad jam reikia ko nors imtis. Ko nors. Pavyzdžiui, apmokėti skolas smulkių prekių krautuvėlėje. Tad jis ir išvažiavo su tais paskutiniais keliais doleriais, be kurių galėjo išsiversti. Na taip. Kaip paprastai būna. Pakeliui jam atėjo mintis, kad galėtų užsukti į Tigro klubą prie greitkelio. Kitaip paprasčiausiai neįmanoma visko pakelti. Ten jis ir susipažino su ta šliundrele. Tą rytą įstengė prisiminti tik tiek, kad ji gėrė vieną daikirį po kito. Ir jis, deja, taip pat. Ir visa tai — už tuos pinigus, kurie, tiesą sakant, buvo skirti apmokėti Paulio krautuvėlės sąskaitoms.

Taip liūdnai nusiteikęs Seimūras artinosi prie savo barškančio Fordo, kurio galinė ašis pastaruoju metu posūkiuose skleidė įtartinus garsus. Reikės tuo pasirūpinti. Ant šoninių durelių jis pats, tada dar kupinas entuziazmo, pasitelkęs šablonus, buvo baltai užrašęs: Snou) White Laundry Seymour McGregor, phone. 444402,24 hours Service. Jis norėjo atidaryti automobilio dureles, bet tik po kurio laiko suprato, kad jos užrakintos iš vidaus. Tada dirstelėjo pro langą. Į uždegimo spynelę, kurioje tebekyšojo raktelis, paskui į priekinę sėdynę. Tuo momentu Makgregoras suvokė, kad jo automobilyje nakvojo kažkoks vyras. Arba, tiksliau pasakius, kažkokia būtybė, kurios tesimatė ruda suvelta ševeliūra ir dvi kojos su batų raišteliais. Ir kažkas panašaus į vilnonį paltą, į kurį ta būtybė buvo susisukusi.

Po penkiolikos minučių drūtasis šerifas Hestertonas išgabeno tą būtybę, kuri, kaip paaiškėjo, buvo dvylikametis berniukas. O Makgregoras pasuko namo, į savo ramų gyvenimą. Per kitas dienas jis vis užves kalbą apie tai, kad pasigailėjo, pakvietęs policiją. Tą vis kartos vaikinams Tigro klube prie greitkelio. Sakys, kad tą rytą paprasčiausiai nekaip jautėsi. Ir negalėjo blaiviai galvoti. O tas berniukas juk norėjo tik pernakvoti. Jis, vargšelis, buvo pabėgęs iš namų. Nuo tėvo, kuris jį ir visą šeimą nuolat lupdavo. Bet tas storulis Hestertonas, su ant antakių prikibusiais prakaito lašais, jį vis tiek išsivežė. Jis pasakė:

— Tai buvo pirmasis tavo įsilaužimas. Dabar pamąstysi, ar toliau eisi šiuo keliu.

Seimūras dar dažnai prabildavo apie tą berniuką. Kuris atrodė toks sutrikęs. Ir pasakė šerifui, kad jo galvoje visą laiką girdisi kažkoks balsas, kuriam jis paklūsta. Seimūras Makgregoras negalėjo anuomet žinoti, o ir vėliau niekuomet nesužinojo, kad tas berniukas, vardu Alenas Vestas, dėl to, ką padarė pirmą kartą aną balandžio naktį, išgarsės visame pasaulyje: pabėgs.

Kameros: 1,50 m pločio, 2,70 m ilgio ir 2,70 m aukščio. Jose buvo kietas gultas, praustuvė, tualetas, mažutėlaitė kėdė ir atlenkiamas stalas. Ir viskas. Virs grotuotų durų prie kiekvienos kameros buvo užrašytas numeris.

Ant sienos nebuvo leidžiama nieko kabinti. Pirmą kartą atėjęs į savo kamerą suimtasis rasdavo ant gulto sąsiuvinį su oficialiomis taisyklėmis ir nurodymais: Kameroje laikytis švaros! Rankšluostį ant pakabos kabinti sulankstytą! Rūkyti leidžiama kameroje, bibliotekoje ir bloke A Kamerą bet kada gali apžiūrėti kalėjimo darbuotojai! Ir taip toliau.

Daugelis Alkatraso kalinių vėliau pasakojo, kaip gerai jie buvo ištyrinėję savo kameras ir kiekvieną jų kampelį. Kai jose būdavo, kartais pasijusdavo tos kameros dalimi. Vienas kalinys taip sakė:“ Tie keli metrai buvo viskas, ką turėjai, vienintelė vieta, kurioje galėjai pabūti menas, nors apskritai ant tos uolos negalėjo būti kalbos apie buvimą vienam. Kartais gulėdavau ant gulto sukryžiavęs rankas po galva, užsimerkdavau ir bandydavau sau pasakyti: Aš esu namuose. Tai man šiek tiek padėdavo.

Mano kambarys Niujorke buvo maždaug 15 kvadratinių metrų dydžio, su aukštomis sienomis, jame nebuvo nieko, be plataus čiužinio, ochros spalvos, tikriausiai užpraėjusio šimtmečio kanapos ant keturių plonyčių medinių kojelių, žemos ochros spalvos komodos, o prie kairiosios sienos buvo viena ant kitos sukrauta nenusakoma daugybė mažų keturkampių dėželių. Ant kiekvienos užklijuota balta etiketė su šešiaženkliu serijos numeriu: 883488. Be to, prie čiužinio ant tamsių medinių grindų stovėjo dulkių sluoksniu padengtas televizorius, jis buvo siaubingai garsiai nustatytas, bet nuotolinio valdymo pultelis, kuriuo būtum galėjęs pareguliuoti garso stiprumą, nebeveikė. Mano čiužinio kojūgalyje, taip pat ant grindų, stovėjo grotuvas Ghetto blaster, per jį vakarais kartais klausydavausi radijo.

Visuomet paleisdavau Radio Country stotį, jie grodavo melancholiškas meilės dainas, kurios skambėjo taip, tarsi aidėtų po amžinųjų prerijų tolius. Tai buvo keistas, bet gražus kontrastas Manheteno triukšmui už lango. Be to, kartais vėlų vakarą klausydavausi laidos, kurioje kažkoks Entonis Džesteris, iš balso šiek tiek primenantis seną Garį Kuperį filme Lygiai vidurdienį, plepėdavo su paskambinusiais į studiją. Apie gyvenimo iššūkius.

Vienoje vietoje, aukštai virš mano pagalvės, ant sienos kabojo vienas vienintelis paveikslas, įrėmintas piešinys tušu. Jame matėsi vienas su kitu susikibę boksininkai. Jį nupiešė Džimio gyvenimo draugė Dorotė. Man tas piešinys patiko. Iš abiejų plačių, įtemptų nugarų sklido vienatvė ir orumas.

Langas išėjo į 22-ąją gatvę. Visuomet laikiau jį pravertą. Kiekvieną vakarą iš gatvių į mano kambarį atskambėdavo balsai. Girdėjau riedančius automobilius šeštojoje ir septintojoje aveniu. Ir kaukiančias įžymiąsias Niujorko policijos sirenas.

Kai būdavau savo kambaryje, panėšėdavau sau į pasislėpusį nuo viso pasaulio. Lyg būčiau įsipainiojęs į kažkokį kvailą reikalą ir dabar baimingai įsispraudęs į kampą laukčiau, kol užgrius žudikai. Todėl kartais pasijusdavau kaip didvyris, užplūsdavo romantiški jausmai, bet būdavo akimirkų, kai įsibaimindavau. Tokiomis akimirkomis stengdavausi įsivaizduoti, kad dėdė Džimis kažkur po manimi guli ant kušetės, ir tai padėdavo.

Kas rytą praustis po dušu tekdavo nusileisti apačion į Džimio butą. Visą vasarą praustis po dušu man buvo šiek tiek keblus dalykas. Mat prieš tai reikėdavo į reikiamą padėtį pasukti dvi mažas vandens šildytuvo rankenėles. Džimis man du ar tris kartus aiškino, kaip tą daryti. Tai nebuvo itin sunku, bet aš vis tiek taip ir neišmokau jų reikiamai nustatyti. Arba vanduo, ištryškęs iš dušo galvutės, nuplikydavo man odą, arba būdavo ledinis, arba iš vandens čiaupo staiga šnypšdami pasileisdavo garai, ir Džimio vonios kambarys paskęsdavo rūke. Baigdavosi tuo, kad dažnai aš geriau eidavau dirbti dvokiantis.

Kas tose mažose dėžutėse, kurios stovėjo mano kambaryje, kartą man papasakojo Dorotė. Jose buvo lygiai 1500 vienetų žaislinių mažojo pirštelio dydžio bičių, kurias kažkaip gale buvo galima prisukti ir tada jos šiek tiek pasklęsdavo oru. Su dviem draugais prieš daugelį metų Džimis sugalvojo šitą verslo idėją. Man regis, jie norėjo tuos žaisliukus pardavinėti gatvėje. Vien tas faktas, kad 1500 bičių dabar buvo sandėliuojamos šitame kambaryje, kalbėjo apie tai, kad skaičiavimai — kaip ir kai kurie kiti Džimio gyvenime, galima būtų šioje vietoje pridurti, — iki galo nepasiteisino.

Nežinau kodėl, bet Niujorke niekada gerai nemiegojau. Naktimis mane kankino vidinis nerimas. Tarsi nuolat krėstų silpna elektros srovė. Įtūžęs vartydavausi ant čiužinio, sklaidydamas ploną antklodę, kurią buvo paklojęs mano meksikietis šeimininkas ir kurią pačiupinėjęs galėjai pagalvoti, kad ji ištvėrė kelionę Volkstvageno mikroautobusu nuo Mechiko miesto iki Amerikos. Mano įkaitusioje smegeninėje sukosi vaizdai. Džimis, Alkatrasas, Eleanora, bilietų kioskelis prie metro 23-iojoje gatvėje, Barnes&Nobles, San Francisko Fišermano Vorfo rajonas, Carito atstovybė Barenfelderio gatvėje Hamburge. Į tuos vaizdus įsiterpdavo ir tokie, kuriuos Džimis buvo ištraukęs iš savo dokumentų krūvos. Apie keturis pabėgėlius, jų biografijos, jų vaikystė.

Bet tą naktį iš trečiadienio į ketvirtadienį miegojau labai gerai, tiesiog puikiai, tą gerai atsimenu. Išvakarėse dėdė Džimis su Dorote išėjo į kiną, ir aš bemat pasinaudojau tuo šansu: pagaliau galėjau pavakarieniauti pomidorų patiekalų restorane už kampo, kuriame buvo ne tik mėsainių, bet ir daug žuvų patiekalų. To restorano savitumas buvo tas, kad visi patiekalai būdavo įvairiai pagardinami pomidorais arba su jais patiekiami. Kadangi pomidorai man buvo labai skanūs, o tas restoranas iš lauko atrodė labai solidžiai ir patraukliai, jau senokai norėjau ten kada nors nueiti, bet dėdė Džimis be galo rimtu veidu du kartus man pasakė:

— Neapsimoka! Du kartus išbandžiau ir nusivyliau.

Dėl Džimio taip ir neapsilankiau ten iki to laiko.

Tačiau tą vakarą galų gale nuėjau. Pavalgęs tikrai gardžių salotų su krevetėmis ir pomidorais išgėriau taurelę degtinės ir patenkintas lengvu žingsniu nužingsniavau per tvankų vakarą namo. Kai rakinau buto duris, akys jau merkte merkėsi.

Nežinau, kelintą valandą, bet jau tikrai buvo gili naktis, kai atsidarė mano kambario durys ir įsižiebė šviesa.

Išsigandęs ir apdujęs pašokau iš lovos. „Va dabar tai jau užgriuvo tie galvažudžiai!“ — bemat pagalvojau. Tačiau prie čiužinio stovėjo dėdė Džimis. Jis buvo apsirengęs, mūvėjo džinsus ir vilkėjo juodą odinį švarką. Kelis kartus energingai pliaukštelėjo rankomis kaip futbolo treneris, kad pakeltų savo komandos dvasią.

— Greičiau kelkis! — sušuko jis. — Reikia šį bei tą nuveikti!

Atsimenu, kad širdyje nusiminęs sudejavau: žinau, žinau, blynai, Niujorkas. Juk leidausi į tikrą poilsinę kelionę.

Po dešimties minučių mes abu — Džimis atrodė kuo žvaliausiai ir puikiai nusiteikęs prie vairo, aš — sumuręs ir tirtantis iš šalčio greta — sėdėjome sidabro spalvos Mercedes-Benz transporteryje ir važiavome Ruzvelto keliu į šiaurę. Pradėjo lyti. Ir gana smarkiai. Lašai barškeno į skardinį stogą ir tekėjo per stiklą— vandens srovelėse ryškios reklamų ir automobilių šviesų spalvos naktyje išskydo ir iškorėjo.

Matėsi, kad Džimis negalėjo atsidžiaugti mūsų išvyka. Ryžtingu ir žvaliu žvilgsniu jis žvelgė į lietų pro priekinį stiklą, tarsi už jo vingiuotų ne purvinas kelių juostų kelias, o plytėtų saulės nutviekstas gėlių laukas, kalbėjo be atvangos ir gestikuliavo dešine ranka, atsainiai prilaikydamas didžiulį vairą kairės rankos nykščiu ir smiliumi. Turiu prisipažinti, kad tuo metu ne itin domėjausi tuo, ką jis sako. Mano galvoje sukosi visokios mintys. Tačiau vis dėlto išsyk sužinojau, kur vykstame: į Bronksą, Hants Pointą, naująjį Niujorko žuvų turgų.

Džimis tarė:

— Kai atvyksti į Niujorką, būtina pamatyti ir žuvų turgų. Tai tiesiog privaloma.

— Taip ir matau, — suniurzgėjau aš.

— Taigi, — tarė jis, — ten nuostabi atmosfera. Daugybė vyrų, kurie ištisom naktim darbuojasi prie tūkstančių statinių, pilnų žuvų. Iš viso pasaulio jūrų. Pjausto jas, darinėja ir paruošia taip, kad galėtų iš karto parduoti restoranams, žuvų parduotuvėms ir didiesiems koncernams. Pamatysi, kaip tai įspūdinga. Anksčiau Manhetene šimtmečius gyvavo didysis Fultono žuvų turgus. Prie Pietų kelio jūrų uosto. Tai buvo Manheteno simbolis. Mėgiamas turistų. Bet prieš keletą metų jis persikėlė į Bronksą. Kadangi darbo sąlygos prie pirso buvo ne pačios geriausios. Žiemą po plynu dangumi nušaldavai šikną, o vasarą saulė plieskė ant žuvies. Dabar Bronkse jie dirba viduje, fabriko patalpose. Niujorkiečiai apie šitą persikėlimą šnekėjo iki nukritimo. Daugelio manymu, jie gedi savojo miesto. Niujorkas nebe toks, koks buvo anksčiau. Viskas keičiasi, ir, deja, viskas eina tik blogyn, sako jie. Galėtų sėstis į automobilį arba kad ir į metro ir paprasčiausiai išvažiuoti. Nėra juk taip jau blogai. Kad tas turgus persikėlė, man anuomet buvo gaila dėl Styvo. Vieno bendradarbio. Jis turėjo prie pirso nediduką vežimaitį, iš kurio pardavinėdavo kavą. Jo kava darbininkus naktį palaikydavo budrius. Bet man regis, kad ir dabar jam neblogai klojasi. Iš pradžių jis kiek paniuro, bet paskui nutarė paprasčiausiai persikelti kartu su turgumi. Juk galų gale jis turi du sūnus, kurie ketina studijuoti. Turgaus salėje jam neleidžiama pasistatyti vežimaičio, pašaliečiams neleidžiama į ją nė kojos įkelti. Bet jis rado gerą vietelę. Lauke, tiesiai priešais įėjimą. Sako, kad jam vis tiek pavyksta gerai užsidirbti.

— Neleidžiama eiti į turgaus salę? — atkartojau aš.

Džimis grįžtelėjo į mane ir nusijuokė.

— Nesirūpink! Mums jie padarys išimtį.

Važiavome dar maždaug pusę valandos. Spėjau perskaityti gatvių pavadinimus: Bruknerio bulvaras, Legetas ir Rendalo aveniu. Šiaip jau atrodė, kad visas pasaulis čia — vien vanduo ir nykstanti, išplaukusi gatvės žibintų šviesa. Langų valytuvai vargais negalais švytavo. Galiausiai mes dar pasiklydome, nes Džimio navigacinė sistema su ispaniškai kalbančios moters balsu prieš pat galą nusibaigė.

Ką galėčiau pasakyti? Turgus manęs taip, kaip įsivaizdavo dėdė, vis dėlto nesužavėjo. Didžiulis fabriko cechas, kuriame jis vyko, buvo niūrus, keliantis slogų įspūdį pastatas, stovintis lyg izoliuotoje milžiniško pramoninio rajono teritorijoje. Išsyk užvaldė jausmas, kad čionai galioja savi, negailestingi įstatymai. Salę supo galybė keistų, nuskurusių, grafičiais apipurkštų pašiūrių, užrakintų būdelių ir nameliūkščių. Ant išorinės turgaus salės sienos buvo pritvirtinta daugybė prožektorių, atsuktų į dangų. Į viršų per nakties dangų nuo jų kilo ilgos, šviesios kolonos, platėjančios į viršų, o jose matėsi besiblaškantys lietaus šuorai. Džimis bemat įėjo į salę pasišnekučiuoti su visais ir palaidyti sąmojų. Aš likau lauke, mat baiminausi, jog čia, Bronkse, naktį mane gali suimti policija. Tik užmečiau akį vidun ir prie pat įėjimo pamačiau stirtą ganėtinai didelių žuvų tamsiai rudomis nugaromis. Kruvinos jų žiaunos vis dar beviltiškai kvėpavo. Man to pakako. Išgėriau gal dešimtį puodelių kavos pas Styvą, kurio matėsi tik siauras įraudusio veido keturkampis, žili barzdos šeriai ir pora šviesiai rudų, šiltų akių, visas kitas mažas kresnas kūnas buvo įsuptas į lietaus apsiaustą. Jis bene visą laiką abiem rankom buvo įsikibęs į vežimaitis prie kurio stirksojo geltona vėliavėlė su užrašu Snacks and Coffee. Jis kažkuo priminė jūreivį, kuris vienas kaip pirštas plūduriuoja mažutėje valtelėje plačiame, bangų šiaušiamame vandenyne. Kavos vežimaitis buvo jo valtis.

— Ateis geresni laikai, ar ne, mažiuk? — sušuko jis man.

Kartkartėmis išlindęs iš salės prie mūsų spyruokliuojančiu žingsniu vis prieidavo Džimis ir tarstelėdavo, pavyzdžiui, iš ko atpažinti, ar žuvis šviežia. Jo manymu, tą kažkaip galima įžiūrėti iš akių. Bet mano domėjimasis šituo metodu nesiveržė per kraštus. Ir tikėjausi, kad būsimame mano gyvenime to man ne itin dažnai prireiks. Mes dar kiek beprasmiškai lauke pamindžiukavome. Abu kumščius įbrukęs į kelnių kišenes Džimis ir vėl kalbėjo apie tai, ką labiausiai mėgo ir beveik visuomet kalbėdavo, nesvarbu, kaip būdavo nusiteikęs, ir ar lydavo, ar ne. Jis tarė:

— Jau pasakojau tau, kaip sunku pabėgti iš tokio kalėjimo kaip Alkatrasas. Bet žinai, kai ką tau pasakysiu. Man regis, yra dar vienas, daug, daug sunkesnis dalykas. O būtent tai, kad, kai jau pavyksta pabėgti, beveik penkiasdešimt metų su niekuo, su jokia gyva dūšia negali apie tai pasikalbėti. Negali pasipasakoti, ką pavyko padaryti. Tik įsivaizduok. Visą tą istoriją užrakinti po devyniais užraktais ir gyventi toliau, man tai tikras didvyriškumas.

Jis stabtelėjo, pažvelgė į dangų, lietaus lašai krito tiesiai jam į veidą. Atsisukau į jį. Toks tvirtas, plačiai išsižergęs stovėjo jis tamsoje, šlapioje nykumoje, kad staiga man pasirodė pats kaip nedidukė štormų siaučiama uola. Tiksliau tariant, meksikietiška uola. Ir tada mane pagavo jaudulys dėl to, kokios keistos ir nepakartojamos liepsnos plazda žmonių širdyse. Staiga pasijutau siaubingai laimingas, kad esu kur esantis — kartu su dėde Džimiu lauke, lietuje. Beje, ant odinio jo švarko nugaros ryškiai raudonomis raidėmis buvo užrašyta „RT“. Visą laiką norėjau jo paklausti, ką tai reiškia, bet galiausiai pamiršau.

Kai grįžome į Čelsį su 10 kg lutjano ir 5 kg Adanto silkės, palengva budo diena. Gatvių žibintai dar degė, bet ant šaligatvių ir medžių jau liejosi brėkštančio ryto šviesa. Iš dangaus nebekrito lietaus lašai, tik visur tebetvyrojo lietaus blanda. Galėjau užuosti jo kvapą.

— The boys are back in town, — tarė Džimis, kai įžengėme į užkandinę. Mudu nešėmės rankose po ryšelį žuvų. Žakas ir Frensis jau buvo įkaitinę kepsninę, vangiai užsikvempę ant baro stalo sėdėjo Metju ir Henkas, jie kitoje gatvės pusėje turėjo ekspedicijos įmonę, ir šliurpė kavą. Henkas išvardijo Žakui keturias įžymias moteris, su kuriomis jis atseit permiegojęs.

— O dabar? — pagaliau paklausė Žakas, o jo akys ir vėl buvo paraudusios. Jis iš lėto skudurėliu valė baro stalą. Kilstelėjęs sirupo buteliuką perbraukė skudurėliu po juo.

— Kaip tai — dabar?

— Na, su kuo tu dabar miegi?

Henkas pliaukštelėjo Metju per nugarą.

— Su juo.

Kaliniai gaudavo prieglobstį, gero maisto, medicininę priežiūrą — viską, kas būtiniausia. Visa kita buvo privilegijos, kurias reikėjo užsitarnauti geru elgesiu: sportas lauke, knygos ir laiškai. Viena iš geidžiamiausią privilegijų buvo kiemas, kuriame buvo aikštelė įvairiems kamuolio žaidimams.

Alkatraso kalėjime buvo keturi blokai, kuriuose per tris aukštus viena virš kitos buvo išdėstytos kameros. Nuo kamerų bloko A iki bloko D. Koridorius tarp kamerų blokų A ir B buvo vadinamas Mičigano aveniu, tarp C ir D — C’D gatve. „C’D“ buvo tariama kaip angliškas būdvardis „seedy “, o tai išvertus reiškia nuskuręs.

Vakariniame kamerų bloko gale šituos koridorius kirto dar vienas — su dideliu laikrodžiu, kabančiu virš įėjimo į valgyklą, — jis buvo vadinamas Taimso skveru.

— Tu man visą laiką sakai, kad jiems pavyko. Bet visur rašoma, kad nepavyko.

Džimis rimtai į mane pažvelgė, nieko netardamas. Laukiau, kada jis nusišypsos, bet nesulaukiau. Aiškiai matėsi, kad jo veide atsirado įtampos. Staiga pagalvojau, kad Džimis taip atrodo, kai jį užpykdai. Jausmas nekoks. Tada prisiminiau, ką jis buvo pasakojęs man apie didįjį pabėgimą:

Naktį iš 1962 metų birželio vienuoliktos į dvyliktą trys kaliniai susiruošė bėgti iš Alkatraso. Broliai Klarensas ir Džonas Englinai ir jų kompanionas Frenkas Li Morisas. Pabėgimą, iki šiol laikomą rafinuočiausiu ir įžymiausiu pabėgimu JAV kalėjimų istorijoje, jie slapta rengė daugiau nei metus. Planą sukurpė ketvirtas — Alenas Kleitonas Vestas. Planas, kuriam įgyvendinti buvo panaudota neįtikėtina galybė pagalbinių daiktų, net specialiai iš lietpalčių susiūtas 4,50 m ilgio ir 1,80 m pločio plaustas ir plaukimo liemenės su dviem antgaliais joms pripūsti ir suklijuotas medinis irklas, buvo toks: keturi bėgliai turėjo pasprukti tiesiai iš savo kamerų. Toks variantas buvo naujas. Jo nedrįso imtis nė vienas iš anksčiau mėginusiųjų pabėgti, Galvojo, kad per daug pavojinga. Juk prižiūrėtojai nuolat apžiūrėdavo kameras ir bet kada galėjo padaryti kratą. O tie keturi vyrai surizikavo. Kas vakarą jie vis padidindavo siaurą savo kamerų ventiliacijos angą, kol galiausiai pro ją buvo galima prasisprausti. Dideliu vargu, padedami kitų kalinių, kurie parūpino medžiagų, jie pasigamino tikrų įrankių. Plaktukų, kaltų, grąžtų. Bet manoma, kad daugiausia buvo darbuojamasi geležiniais šaukštais ir samčiais, kuriuos pavogė iš valgyklos, nulaupė kotus, nusmailino ir pagalando. Iš tikrųjų po pabėgimo dviejose dėžutėse su cemento dažais buvo rasta trylika šaukštų kotų ir vienas samčiakotis. Frenkas Li Morisas dirbo kalėjimo stalių dirbtuvėje ir galėjo parūpinti vertingų reikmenų. Džeidabas dirbo kirpykloje ir rinko į maišus plaukus. O jo brolis Klarensas iš drabužių siuvyklos parūpino lietpalčių.

Rašydami prašymus perkelti į kitas kameras tie keturi kaliniai pasirūpino, kad būtų apgyvendinti netoli vienas kito strategiškai patogioje pabėgti vietoje. Pirmame aukšte, viduryje koridoriaus, vadinamo Mičigano aveniu. Klarensas ir Džeidabas gyveno greta, B-152 ir B-150 kamerose, o už keturių ar penkių kamerų gyveno Alenas Vestas ir Frenkas Li Morisas B-140 ir B-138 kamerose. Jie darbuodavosi nuo 17.30 iki 21.30, kai būdavo užgesinama šviesa. Pamainomis. Vienas krapštydavo iš sienos cementą, kitas iškišęs tarp grotų virbų laikydavo veidrodėlį ir tučtuojau duodavo ženklą, jeigu artindavosi prižiūrėtojas. Mat darbą reikėjo atlikti tarp nuolatinių kontrolinių prižiūrėtojų apėjimų. Cemento luitus iš kamerų sienų kaliniai išgabendavo kišenėse, kai eidavo pasivaikščioti į kiemą.

Visi keturi apsimetė besidomintys tapyba, pasiprašė drobės ir dažų ir aplink ventiliacijos angos groteles padarė meistriškas sienos imitacijas, kuriomis uždengė skyles sienose. Be to, padarė visų butaforines galvas, jas padėdavo ant pagalvių, kad budintieji blausioje nakties šviesoje manytų matantys miegantį kalinį. Tos butaforinės galvos buvo tikri šedevrai. Pagaminti iš gipso, cemento dulkių, muilo ir tualetinio popieriaus mišinio. Dirbtinės galvos buvo nudažytos ir apklijuotos plaukais. Vietoj barzdos šerių panaudoti dantų šepetukų šereliai. Broliai Džonas ir Klarensas net davė toms padirbdintoms galvoms vardus: Oinkas ir Oskaras.

Vieną 1962 metų gegužės vakarą Morisas ir abu Englinai pirmą kartą iššliaužė iš savo kamerų ir įsigavo į palei jas vedantį siaurą tiekimo koridorių. Vamzdžiais užsliuogė aukštyn, iki pat kamerų bloko palubėje įtaisytos didžiosios ventiliacijos angos, vedančios į laisvę. Būtent į tą ventiliacijos angą prieš kelis mėnesius atkreipė dėmesį Alenas Vestas, kai buvo pasiųstas ten dažyti. Ir ji įkvėpė pabėgimo planą.

Tačiau dar reikėjo daug ką padaryti. Didžioji ventiliacijos šachta buvo užkniedyta sunkiomis geležinėmis kniedėmis, jas kažkaip reikėjo pašalinti. Alenas Vestas sublizgėjo kaip aktorius, kai jam pavyko įtikinti kalėjimo vadovybę absoliučiai absurdiška teorija, kad šachtą būtina apdangstyti senomis vilnonėmis antklodėmis, kad atpleišėję dažų lopeliai taip siaubingai nenervintų, kai krisdami barškena į kameras ir kamerų bloko grindis. Juk iš tiesų už tai visų pirma jis buvo atsakingas.

Po pabėgimo iki pat Alkatraso uždarymo 1963 metais kalėjimo tarnautojai ir vadovai nesiliovė vienas kito kaltinti, kad pritarė šitai kvaišai mindai. Juk vilnonės antklodės leido pabėgėliams vieną kartą per dieną, kai dirbtinės galvos būdavo paguldytos į lovas, valandai užsikabaroti aukštyn. Visuomet tarp pusės septynių ir pusės aštuonių vakaro per vadinamąją muzikos valandą, kai kaliniams būdavo leista groti muzikos instrumentais ir viršuj atliekamo darbo triukšmą stelbė labai garsus ir, reikia pasakyti, nelabai harmoningas spygavimas, cypavimas ir brūžavimas. Tą valandą Morisas, kuris buvo tam darbui pasirinktas, visuomet karštligiškai skubėdamas darbuodavosi, pridengtas vilnonių antklodžių, žvilgsnį įbedęs aukštyn, rankas įrėmęs į viršų, stengdamasis ištraukti kniedes iš mūro. Tą darė su specialiai pagamintu grąžtu, sumeistrautu iš elektrinės skutimosi mašinėlės, jūrinio žiūrono ir kišeninio žibintuvėlio. Nė vienas prižiūrėtojas nieko apie tai nenutuokė. Bėgant laikui uždengta šachtos atkarpa virto tikra dirbtuve, kurioje galima buvo sukrauti įrankius, dažus ir įvairias medžiagas. Pagret Moriso atliekamo darbo abu broliai gamino plaustą, irklą ir plaukimo liemenes. Tik Alenas Vestas likdavo savo kameroje, kad, kaip jis sakė, išplėtęs akis dairytųsi į visas puses. Visus tris jis galėdavo įspėti padedamas konstrukcijos, kurią vos pajutęs pavojų timpteldavo iš savo kameros už virvutės. Tai nutikdavo labai retai. Tačiau ta aplinkybė, kad jis niekada neišėjo iš savo kameros, vėliau jį ir pražudė.

Tą lemiamą birželio naktį jis vienintelis neįstengė prasisprausti pro skylę sienoje. Kaip ir kiti, padėjęs dirbtinę galvą ant pagalvės, išgaubė antklodę, bet, kad ir kiek stengėsi, nesugebėjo prakišti pečių pro skylę.

Vėliau protokoluojant Vestas davė parodymus, kad Frenkas Morisas priėjo prie jo kameros iš kitos pusės ir dar bandė kartu su juo praplatinti sieną. Jiems nepavyko. Galiausiai Morisas spruko kiek įkabindamas, nes bijoję, kad Englinai gali jį palikti.

Tad liko tik trys pabėgėliai, Džonas ir Klarensas Englinai ir Frenkas Li Morisas.

Maždaug 21.50, būdingą San Franciskui vėjuotą vakarą, jie užkopė aukštyn tiekimo koridoriumi ant stogo, į lauką, pralindę pro atvertą didžiąją ventiliacijos šachtą, aprūpinančią kamerų blokus grynu oru. Nuo ten palei išorinę sieną nusileido 15 metrų ilgio vamzdžiu, kuris garsiai daužėsi į sieną. Nors budintys vyrai ir girdėjo tą keistai drioksintį triukšmą, bet, kaip sakė paskui, nieko nedarė. Trijų nusikaltėlių pėdsakai vedė prie vandens. Neaišku, ar plaustas, iki ten nugabentas su tokiais vargais, išliko sveikas. Ir apie tai, kas vyko paskui, telieka tik spėlioti. Viena yra tikra: trijulės niekas daugiau nebematė. Tik kitos dienos rytą, 7.15 val., sužinota apie pabėgimą. Vienas prižiūrėtojas niekaip nesulaukė, kol kalinys numeris 1441 išsiropš iš lovos. Jis atšoko, kaip jo kolegos pašiepiamai sakė, per visus du metrus atgal, kai nutraukė antklodę ir nieko kito lovoje neužtiko, tik galvą, kuri nuo pagalvės nusirito ant žemės. Per kelias minutes buvo paskelbtas aliarmas ir pradėtos paieškos. Danguje skraidė sraigtasparniai, patrulių laivai apieškojo pakrantes, pakrantės keliuose buvo įrengtos užkardos. Milžiniška armija ėmė sekti nusikaltėlių pėdsakais.

Pabėgėlių paieškos buvo išplėstos visose valstijose, kiekvieno šerifo biure kabojo jų nuotraukos. Bet visi trys prapuolė kaip į vandenį.

Kaip sakė Vestas, tą naktį, kai anie trys jau seniai buvo pasprukę, jam vis dėlto pavyko iššliaužti iš kameros. Jis užsiropštė ant stogo. Džimis man sakė:

— Taip ir matau jį ten stovintį, vieną, o saulė jau lieja pirmuosius spindulius ant įlankos. Jis parodė šį kelią į laisvę. Ir vienintelis nepamatė. Tikriausiai jis graudžiai raudojo.

Dauguma vėliau surinktos informacijos apie tai, kaip vyko pabėgimas ir visa, kas su juo susiję, buvo gauta iš Aleno Kleitono Vesto (pavyzdžiui, tai, kad buvo panaudota per 50 lietpalčių). Apie jo pasilikimą iki šiol sklando gandai.

— Žinai, — kartą tarė man dėdė Džimis, — Alenas Vestas buvo labai sunkiai nuspėjamas vyrukas.

Džimio žavėjimuisi juo nebuvo ribų. Tačiau jo dėžėje surinkta medžiaga aiškiai sakė: mėgti Aleną Vestą be niekur nieko ne taip jau ir paprasta. Buvo perteiktas bėgai aikštingo, piktavalio ir pavojingo nusikaltėlio portretas. Tokio, kuris Alkatrase ne kartą buvo uždarytas tamsiame D bloko izoliatoriuje, nes kitaip nebuvo įmanoma su juo susitvarkyti. Jis buvo gležno kūno sudėjimo, turėjo trumpai kirptus rudus plaukus, o akyse švysčiojo beprotiškos liepsnelės. Iš laikysenos galėjai įtarti nusižiūrėjus ją nuo kine matytų gangsterių. Jis vaikščiojo kaip jie, kalbėjo kaip jie ir visa kita. Kartu su juo Alkatrase kalėjęs Klarensas Karnsas sakė, kad Vestas iš tiesų priminė Montgomerį Kliftą iš Dabar ir per amžių amžius. Jo manymu, jis buvo gražus, švelnių veido bruožų. Iš pradžių net nebūtum pagalvojęs, kad jis toks kietuolis.

— Bet tai truko neilgai, — tarė Karnsas, — o tada jau įsikirtome, kad jis — iš tos padermės, kuri mėgsta mojuoti peiliu.

Nežiūrint į tai, dar pridūrė Karnsas, jis nebuvo kvailas. Meistriškai sugebėdavo mulkinti kitus.

— Gali būti, kad tyrėjams jis nutylėjo svarbias detales apie pabėgimą. Kita vertus, jis mėgdavo girtis. Ir vargu ar būtų galėjęs ištverti nepapasakojęs tokios didvyriškos istorijos su visomis smulkmenomis.

Paprastai jis būdavo be galo nervingas. Tik ne žaisdamas šachmatais. Sakoma, kad tuomet tapdavo labai ramus ir ilgai mąstydavo prieš darydamas ėjimą. Vaikystėje, didžiosios depresijos laikais, Vestas su tėvais ir dviem seserimis gyveno vargingoje Savanos dalyje, Džordžijoje. Jo tėvas per Pirmąjį pasaulinį karą buvo netekęs kojos ir išmėgino įvairiausias profesijas. Mechaniko, elektriko, mašinisto. Dažnai visą atlyginimą išleisdavo alkoholiui. Šeima nuolat turėdavo būti pasirengusi apsisaugoti, kai jis puldavo juos mušti. Kaip rašoma byloje, Alenas Vestas maždaug nuo keturioliktojo gimtadienio, bent jau tais trumpais laikotarpiais, kai būdavo laisvėje, užsiėmė tik vagystėmis ir plėšimais. Nuo jaunystės sėdėjo daugybėje kalėjimų. Beveik iš visų mėgino bėgti. Kartais jam tai pavykdavo. Bet visuomet jį pagaudavo. Būdavo ne itin sunku aptikti jo pėdsakus. Jis vogdavo brangius, akį traukiančius automobilius, šiaušdavo su jais po apylinkes ir tratindavo iš vinčesterio. Buvo vienas iš nedaugelio, sėdėjusių Alkatrase dusyk. Nuo 1954 iki 1956-ųjų ir nuo 1958 iki 1963-iųjų, kai paskutiniai kaliniai paliko Alkatrasą. Jo kalinio numeris pabėgimo metu buvo 1335. Kalėdamas antrą kartą ant uolos gana ilgai ieškojo pritariančių savo pabėgimo planui. Bet niekas nesiryžo su juo susidėti. Tačiau 1960 metais broliai Englinai po nepavykusio bandymo pabėgti buvo perkelti iš federalinio Lyvenvorto kalėjimo į Alkatrasą. Vestas juos jau pažinojo. Kartą buvo sėdėjęs su jais Reiforde. O dar vienas Vesto ekskolega iš Reifordo ir Adantos dar 1960 metų sausio mėnesį buvo pergabentas į Alkatrasą — tai Frenkas Morisas. Tie trys vyrai galiausiai pasigavo Vesto idėją ir kartu, kruopščiai apgalvoję, ją įgyvendino.

Alenas Kleitonas Vestas įvairių sukilimų kalėjimuose metu arba protestuodamas peiliu pats sau ne kartą yra persipjovęs Achilo sausgysles. Vienoje kalinimo įstaigoje, kurioje jam teko atsėdėti skirtą laiką, Reidsvilyje, jis įjunko į morfijų ir tabletes. Ir dar, be visa kita, Džimio herojus buvo rasistas. Jis nekentė negrų. Be to, nors pats buvo linkęs į vyrus, puldavo kitus homoseksualus. Filme Pabėgimas iš Alkatraso su Klintu Istvudu, kuriame pasakojama pabėgimo istorija, jo vardas net neminimas. Nes jis buvo pernelyg prieštaringas. Džimiui tai atrodė tikras skandalas. Be to, visuomet pasigirsdavo spėlionių, kad Vesto tvirtinimas, jog jis nepajėgė išlįsti iš savo kameros, neatitinka tikrovės. Daugelio su juo reikalų turėjusių žmonių nuomone, lemiamu momentu jis pridėjo į kelnes. Nes išsigando. Vandens. Ryklių. Tai derėtų prie jo portreto.

Džimis taip pakomentavo šitą mintį:

— Tu pritarsi man, kad kalbant apie tokį kaip jis, linkstama viską apjuodinti.

Na gerai. Bet pagražinti kalbant apie jį irgi nelabai išeina.

Praėjus geram dešimtmečiui po bandymo pabėgti iš Alkatraso, 1972 metų spalio 30-ąją Džimio globotinis federaliniame Floridos kalėjime nudūrė kitą kalinį. Spėjama, kad rasistinių paskatų vedamas. 1978 metais jis mirė nuo pilvaplėvės uždegimo.

Kad ir ką galvotum apie Aleną Vestą, tai jis sugalvojo tą pabėgimą. Planą, kuris galiausiai išginė tris vyrus savadarbiu plaustu į vandenį. Kas tą naktį dar nutiko San Francisko įlankoje, nežinoma. Kiek istorijų ten prasidėjo arba baigėsi, to niekada neišsiaiškinsime. Tačiau apie vieną istoriją bent apytikriai galima šį bei tą pasakyti. Tai liūdna istorija. Ji — apie keturiasdešimt penkerių metų negrą Seimūrą Vebą, kuris maždaug tuo pat metu perlipo per Auksinių Vartų tilto turėklus ir puolė žemyn. Iš nelaimingos meilės. Jo lavonas niekada nebuvo rastas.

— Jiems tai pavyko, — pasakė Džimis, nenuleisdamas nuo manęs akių. — Žinau, kad jiems tai pavyko. Visa oficialioji Amerika mums tvirtina, kad pabėgę jie neišliko gyvi. Kad niekas niekada nėra pasprukęs nuo tos uolos.

Sėdėjome ant vieno iš rudųjų Union Squere parko suoliukų. Buvo antradienis, jau po pirmos valandos dienos. Džimis suteikė mums abiems pietų pertraukėlę. Tą dieną buvo labai tvanku ir nemaloniai skaistus oras. Buvo gera sėdėti po medžiais, švelnioje, pro žalumą mirguliuojančioje šviesoje. Aplinkui stovėjo, sėdėjo arba žingsniavo žmonės. Man atrodė, kad ir vėl įžvelgiu tą nematomą asmeninį apsauginį gaubtą, kuriuo kaip savaime suprantamu dalyku dauguma žmonių atsitveria išėję į lauką tokiuose didmiesčiuose kaip Niujorkas. Jie taip eina į darbą, sėdi vieni šalia kitų metro. Dažnai pagalvodavau, kad būtų gerai ir man išmokti atsitverti tokiu apsauginiu gaubtu: Bet man tai niekada gerai nepavykdavo. Jis niekada nebuvo ganėtinai tvirtas, tad iš lauko į mane vis kas nors prasisunkdavo.

Tą dieną man atrodė, kad visi žmonės kažkaip įsitempę, lyg jiems tektų įveikti sunkias kliūtis. Nepaisant to, visi skleidė tą nepaprastą Manhetenui būdingą pasitikėjimą savimi.

Net ir šūkaliojantis elgeta, vilkintis storą striukę, į kurią vos pažvelgęs suprakaituodavai, atrodė kažkoks savimi pasitikintis. Aplinkui mus visuose kampuose kaip tik visi pietavo, vieni iš kartoninės dėželės sėmė šaukštu ryžius su vištiena, kiti kramsnojo sumuštinius. Tiems, kurie valgė eidami, neretai nuo sumuštinio kas nors nukrisdavo ir likdavo gulėti ant vos ne iki virimo įkaitusio asfalto. Balsų ir juoko gaudesys buvo garsus. O viską stelbė automobilių triukšmas, it bangos, besiplakančios į krantą.

Džimis kyštelėjo ranką į kišenę ir ėmė šerti vieną iš nenusakomai nusipenėjusių čia gyvenančių voverių, didumo vos ne sulig puse žmogaus. Įsmeigęs akis į tris jaunuolius, kurie už kelių metrų nuo mūsų šoko breiką, — vieno iš jų figūra panėšėjo į per smarkiai prikimštą pagalvę, bet jis lygiai taip pat gerai kaip ir kiti du vartaliojosi ir sukosi ant asfalto it nepaprastai didelis vilkelis — Džimis pasiūlė man pažaisti vieną žaidimą. Pateikti argumentus, kad jo herojų pabėgimo planas sužlugo.

Mano pirmasis argumentas, žaidžiant su Džimiu:

— Tik todėl, kad nerasti jų lavonai, dar nereiškia, kad jie išliko gyvi. Net ir savižudžių, kuriuos matė nušokančius į įlanką, kūnų dažniausiai niekada nerasdavo. Taip parašyta vienoje laikraščio iškarpoje iš tavo dėžės.

Džimis ir vėl išsišiepė nuginkluojančia šypsena.

— Tai tu nori pasakyti, kad ta aplinkybė, jog jų lavonai niekada nebuvo rasti, veikiau reiškia tai, kad jie mirę, o ne gyvi? — jis atsisuko į voverę, ištiesė jai riešutą ir tarė: — Na, ką tu atsakysi į tokią nesąmonę?

— Džimi, — tęsiau aš, — skaičiau, kad srovė aplink San Franciską kas penkias ar šešias valandas keičia kryptį. Kartais ji plūsta miesto link, o kartais — link vandenyno. Po silpniausios su žemiausiu vandens lygiu, tekančios miesto kryptimi, eina stipriausia srovė su aukščiausiu vandens lygiu į vandenyną. O dabar atspėk, kuriuo metu tavieji nusikaltėliai atkako prie vandens! Esant pačiai blogiausiai srovei. Ramiojo vandenyno link. Srovė, verčianti iš kojų. Ten parašyta, kad kovoti su tokia srove — tai tas pat kaip mėginti perplaukti plačią greitai tekančią upę. Tas kitas mėginimas pabėgti iš Alkatraso, kai prieš daugelį metų du kaliniai be plausto ir visų kitų dalykų staiga pasitaikius progai šoko į vandenį ir daugiau jų niekada niekas nebematė, įvyko irgi tokiu metu, kai būna blogiausia srovė.

Džimis žvelgė į mane ramiai ir šiek tiek šypsodamasis, kilstelėjo antakį, ir tame geste aš įžvelgiau iššūkį.

— Matai, — dėstė jis, — pirma, Englinai buvo puikūs plaukikai, o antra, kaip tu ką tik teisingai pasakei, tas trejetas turėjo plaustą. Tikriausiai jie net kiaurai neperšlapo.

— Plaustą — na žinoma! — tariau atsargiai nusijuokdamas. — Galima įsivaizduoti, kaip varganai jis buvo susiūtas, o juk dar turėjo būti nuvilktas per spygliuotos vielos tvoras ir akmenuotus skardžius prie kranto. Ekspertai sako, kad vos už kelių metrų nuo Alkatraso jis turėjo pradėti skęsti. Jeigu bėgliai ant plausto nenusiavė batų, tai plaustai bemat prisisėmę vandens ir nutraukė juos į dugną. Jeigu jie nenusivilko ir kalėjimo švarkų, tai tada ir tie apsunko. O kai jau plaustas pradeda skęsti, tai, šiaip ar taip, viskas baigta. Kai esi priverstas per sekundę užsivilkti plaukimo liemenę ir paniškai mėgini ją pripūsti, irdamasis lediniame vandenyje. O juk vieną plaukimo liemenę tavo draugai pametė dar ant kamerų bloko stogo. Dėl kitų dviejų tikriausiai užvirė kova. Ar prisimeni, kad antroji liemenė vėliau taip pat buvo rasta? Buvo rašoma, kad įsimylėjėlių porelė ją kažkur ištraukė iš vandens, kai plaukiojo banglentėmis. Džimi, buvo patikrinta, ar tos liemenės tinkamos plaukti. Visos trys. Ir toji, kurią Alenas Vestas buvo paslėpęs savo kameroje. Koks rezultatas? Ironiška, bet Aleno Vesto liemenė buvo vienintelė, kuri bent pusėtinai veikė. Kad ir kaip ten būtų: jeigu plaustas nuskęsta ir vyrai atsiduria vandeny, tada jau po valandos ar dviejų jie praranda sąmonę. Skaitydamas tavo surinktą medžiagą sužinojau daug nauja: šaltas vanduo neapsakomai apkvaitina. Ir net nereikia tau sakyti, kad Alkatraso kaliniai duše galėdavo praustis tik drungnu vandeniu, kad jokiu būdu neprisitaikytų prie įlankos vandens temperatūros. Ir dar kai kas: ten rašoma, kad dauguma žmonių įsivaizduoja, jog šaltame vandenyje reikia smarkiai judėti, kad kūnas sušiltų. Bet žinai, jie klysta. Tuo pasieki tik priešingą poveikį. Manai, kad tavo draugai tą žinojo?

Džimis sutelkė dėmesį į riešutus, kuriuos laikė rankose. Jis žaismingai svaidė juos aukštyn, dėliojo iš dešinės rankos į kairę ir atvirkščiai. Kartkartėmis kuris nors riešutas nuriedėdavo po suolu, ant kurio mes sėdėjome, tada greičiausia arba storiausia voverė jį nutverdavo. Man atėjo į galvą mintis, kad jei aš būčiau voverė, tai Union Square parke man ne itin lengvai sektųsi.

— Na, gudročiau, — pagaliau šypsodamasis man tarė Džimis. — Viskas, ką sakai, yra teisinga. Nežiūrint į tai, gali būti, kad jiems pasisekė arba nuo pat pradžių jie viską darė teisingai. Tad nė negalėjo nepavykti. Jeigu plaustas kaip reikiant, tada visai nesvarbu, ar liemenės išlaiko testą ir kada vandenyje prarandi sąmonę. Be to, nesu tikras, kad testuojant iš tikrųjų gauti tokie rezultatai.

— Tai paprasčiausiai pernelyg beprotiška, kad būtų netiesa, — tariau aš. — Kad būtent ta liemenė, kuri nebuvo panaudota, buvo veikianti. Tokių dalykų juk niekas neišsigalvoja!

— Žinoma. Žmonės prisigalvoja įvairiausių istorijų. Ir vienas dalykas tikras — tai viena iš tų gerųjų.

Kiek laiko patylėjome. Stebėjau vieną šeimą su mažu berniuku, kaip ant gretimo suoliuko jie lėtai traukia savo pietus iš plastikinių dėžučių. Atrodo, kad jie pamiršo pasiimti įrankius. Tėvui buvo pavesta kur nors jų surasti. Jis patraukė į paieškas kiek patempęs lūpą.

— Bet irklas! — tariau aš. — Irklo reikia, kad ir kaip būtų. Vėliau juk du iš jų taip pat rado.

— Ko nebereikia, tą išmeta į vandenį, — tarė Džimis, palydėdamas savo žodžius atitinkamu mostu.

Žaidimas tęsėsi.

Aš:

— Tavo draugai iš karto po pabėgimo turėjo kur nors ant kranto palikti kokių nors pėdsakų.

Jis:

— Bet nepaliko. Todėl jų ir nesučiupo.

— Džimi, — tariau aš, — juk logiška: tas trejetas turėjo kur nors ant kranto palikti pėdsakų, kad ir kur būtų išlipę. Juk kitaip neįmanoma! Jiems reikėjo drabužių, ko nors užkąsti, vandens, transporto priemonės. Ir pinigų. Bet tomis savaitėmis po pabėgimo San Francisko apylinkėse niekur negauta pranešimų apie įtartinus įsilaužimus arba užpuolimus.

Džimis atsilošė ant suoliuko.

— To dabar jau tiksliai nebenustatysi, — atsakė jis. — Žinai, gal anuomet dirbo koks nors nereikšmingas policijos pareigūnas, koks nors naujokas, kuris patruliavo tik antrą kartą ir gal po gero mėnesio nuo didžiojo pabėgimo jam pasirodė, kad vienoje nedidukėje degalinėje Prezidijuje aptiko įsilaužimo pėdsakus. Bet visas tas reikalas buvo daugiau nei neaiškus, be to, jis norėjo greitai grįžti namo, nes tą dieną jo draugė buvo pažadėjusi pagaliau su juo pirmą kartą eiti į lovą. Juk taip galėjo būti. Šiaip ar taip, jis nusprendė geriau nerašyti jokio raporto. Taip nutinka, Toni! Nuolat nutinka. Kartais vienų, kartais kitų naudai.

— Bet ar taip nutinka ir tada, kai paskelbta didžiausia San Francisko istorijoje paieška?

— Kaip tik tada.

Tyla.

— O kaip su tuo lavonu? — paklausiau aš.

— Su kokiu lavonu?

— Praėjus kelioms savaitėms nuo pabėgimo, budintis vienos nedidukės škunos jūreivis kažkur netoli Auksinių Vartų tilto matė vandenyje plūduriuojantį lavoną.

— Ir kas toliau?

— Na, žinai, toliau nieko neįvyko. Jis pranešė kapitonui. Ir tasai pamatė lavoną. Tiesą sakant, būtų reikėję jį išsyk ištraukti ir nugabenti į San Franciską. Bet po daugybės savaičių vandenyje jis buvo jau siaubingai sudarkytas. Ir savaime aišku, kad jie nesiveržė į tokį vaizdelį žiūrėti savo škunoje. Skaičiau, kad toje škunoje jie net neturėjo galimybės perduoti radijo pranešimo. Tad buvo nutarta geriau nieko nedaryti. Tik kitą spalio mėnesį, kai laivas sugrįžo, jie pranešė pakrantės sargybai. Tą jūreivį ir kapitoną apklausė atskirai. Abu sakėsi matę tą lavoną. Ir abu pasakojo, kad jis vilkėjo purvinais baltais darbo drabužiais. Anksčiau jie galėjo būti mėlyna kalėjimo apranga!

— Taip, tai tiesa, — tarė jis. — Bet tai galėjo būti ir vienas iš tavo tiek kartų minėtų savižudžių.

— Tu nepataisomas! — pasakiau. — Šitas lavonas sustiprino teoriją, esą Englinai nužudė Morisą iš karto po pabėgimo.

Tai taręs kaltai susigūžiau, išsigandęs, kad jis ir vėl užpyks. Bet jis liko ramus. Apskritai negalėjai nepastebėti, kaip ramiai jis žaidė šį žaidimą. Visiškai priešingai, nei paprastai, kai visu rimtumu aptarinėdavo šią temą...

Jis tarė:

— Visiškai nepaisant to, kad broliai Englinai nebuvo žudikai, juk tu tikrai netiki, kad mėnesių mėnesiais drauge rengus pabėgimą iš saugiausio šalies kalėjimo ir po daugelio metų vėl įkvėpus laisvės oro pirma į galvą šaunanti mintis — nužudyti ką nors iš savo komandos?

— O kaip su tuo plastikiniu maišu, išgriebtu iš įlankos? — nenurimau aš.

Jis nusijuokė:

— Ką dar sugalvosi?

— Na, tas maišelis, — tariau aš, — kuriame buvo asmeniniai brolių Englinų dokumentai, asmeninės fotografijos, adresai. Tokius daiktus paliksi tik didžiausios bėdos prispirtas. Jeigu kas ir yra svarbu po tokio pabėgimo, tai tikriausiai toksai maišelis, ar ne?

Kai uždaviau šitą klausimą, Džimis staiga pašoko ir ryžtingai sustabdė dvi pro šalį sliūkinančias rūkores. Vėl atsisėdo prie manęs lūpose laikydamas degančią cigaretę. Prisiminiau, kaip kartą Dorotė man pasakojo, kad jis užsirūko tik ypatingais momentais. Tylėjo ir neskubėdamas rūkė. Atrodė, jog kažką mąsto. Tačiau žvilgsnį buvo įsmeigęs į griausmingai Brodvėjumi pirmyn besistumiančias automobilių mases, į kurias plieskė karšti saulės spinduliai.

Breiko šokėjai jau buvo nuėję. Bet pilka striuke apsivilkęs elgeta vis dar buvo čia. Įsitaisė už kelių metrų nuo mūsų ir iš visų jėgų laidė į Manheteno dangų vieną beviltišką sakinį po kito. Kartais liaudavosi šaukęs ir lyg apšalusiu veidu įsmeigdavo į mus blyškiai mėlynas akis, lyg svarstydamas, kur mus anksčiau matė.

Deganti cigaretė stirksojo Džimio dešiniame lūpų kamputyje. Galiausiai jis atsisuko į mane.

— Gal buvo dar ir kitas maišelis, — tarė išpūsdamas dūmus aukštyn? — Toksai, kuriame yra tikrai svarbūs popieriai ir tikrai svarbūs adresai. O kitą tyčia išmetė į vandenį. Kad suklaidintų persekiotojus, kaip manai?

— Taip, — atsidusau aš, — gali būti.

Staiga pajutau, kaip mane apėmė didžiulis nuovargis. Pažvelgiau į dėdę Džimį toje žalsvai mirguliuojančioje vasaros šviesoje, kurią skleidė medžių lapai, žiūrėjau į jo meksikietiškas akis ir staiga pasijutau visiškai vienišas. Tą trumpą akimirksnį pirmą kartą pajutau kažkokį beviltiškumą. Kai vėl išgirdau jo balsą, jis skambėjo tarsi bandymas susitaikyti.

— Jie iš pat pradžių viską darė teisingai, Toni!

Spragtelėjęs cigaretę pirštais šalin jis atsisuko į mane.

— Žinai, drauguži, — tarė jis. — Aš tau kai ką parodysiu, okei.

Iš užpakalinės kelnių kišenės išėmė piniginę, iš jos ištraukė kažkokią nuotrauką ir ištiesė ją man. Joje matėsi trys vyrai, sėdintys lauke, gal parke prie stalo, įsigilinę į žaidimą šachmatais, o gal šaškėmis. Tik geriau įsižiūrėjęs supratau, kad ši scena vyko Union Square parke. Ir staiga supratau, kodėl jis norėjo čionai ateiti. Ne Voverių šerti.

— Šitą nuotrauką padariau prieš aštuonerius metus, — pakomentavo jis. — Jų susitikimo vieta — Union Square parkas. — Jis pažvelgė į mane. — Tai jie, Toni.

Kai grįžome į užkandinę, ten užtikome neįprastą sambrūzdį. Vos tik įžengėme pro duris, storulis kolumbietis Žakas susijaudinęs mums išklojo, kas atsitiko. Du lankytojai jam pranešė, kad prieš valandėlę, kai jis, nieko nenutuokdamas ir gerai nusiteikęs išėjo pietauti, užkandinėje pasirodė Briusas Vilisas ir atsisėdęs prie baro užsisakė mėsainį su kalakutiena.

— Frensis jį aptarnavo, — šaukė Žakas, lyg apdujęs šmirinėdamas pirmyn ir atgal po užkandinę, — ir įsivaizduokite, šitas glušis jo nepažino. Jis paprasčiausiai leido Briusui Vilisui čia ramiai pavalgyti ir išeiti.

— O kas jis toks? — ramiai paklausė Frensis, užsimetęs ant peties rankšluostį, dešine ranka remdamasis į baro stalą.

— Briusas Vilisas, žmogau! — sugriaudėjo Žakas. — Briusas Vilisas, visame pasaulyje garsiausia veiksmo filmų žvaigždė. Jis nežino, kas toks Briusas Vilisas! — pašiurpęs papurtė galvą.

— Iš kur čia visus pažinosi, — atšovė Frensis.

Džimis nusijuokė.

— Ar tau neatrodo, kad jis turėjo ko nors imtis? — Žakas neatstojo nuo dėdės Džimio, tarsi ant kelių klūpėdamas melstų jo pagalbos.

Frensis paklausė:

— O ką aš turėjau padaryti?

Kolumbietis nuskuodė prie jo.

— Na, žinai, žmogau, galėjai jį nufotografuoti! Arba paprašyti jo, kad duotų savo nuotrauką. Tokie žmonės visuomet nešiojasi nuotraukų autografams dalinti. Ją būtume galėję čionai pakabinti!

— Taip, kituose restoranuose taip pat tokių būna, — atsiliepė stalo gale sėdintis lankytojas, kurio tokioje sumaištyje net nepastebėjome.

— Štai matote! — sušuko Žakas, iškeldamas aukštyn rankas.

Frensis pasikasė pakaušį.

— Na, pasikabinę ant sienos aktoriaus nuotrauką parduotume ne kažin kiek daugiau kiaušinienių.

Ir lėtai pasuko sandėlio link.

Kalėjimas buvo taip pastatytas, kad į kiekvieną kalinį buvo galima nukreipti šautuvą.

Abiejuose kamerų pastato galuose buvo dviaukštis, grotuotas koridorius, įrengtas kiek aukščiau, iš kurio buvo galima apžvelgti visą kalėjimą — ginklų galerija. Ten visuomet su šautuvu ir pistoletu vaikštinėjo prižiūrėtojas. Alkatrase prižiūrėtojai niekuomet nesinešiodavo ginklų apačioje, kamerų pastate, o tik ginklų galerijoje, kad iš anksto būtų užkirstas kelias suimtiesiems užpulti sargybą einantįjį ir atimti iš jo šautuvą.

Tačiau kartą šio kalėjimo istorijoje buvo taip, kad vienas kalinys viršuje, ginklų galerijoje, užpuolė prižiūrėtoją. Ir tai baigėsi vadinamuoju „Alkatraso mūšiu“, kruviniausiu mėginimu iš visų bandymų pabėgti, kainavusiu septyniems vyrams gyvybę.

Dviems prižiūrėtojams ir penkiems kaliniams.

1934 metų rugpjūčio 13 d.

Sen Patriksas.

Nedidelė parapija iš kelių kaimų ir plačiose žaliose apylinkėse išsibarsčiusių namiūkščių, 40 kilometrų į pietus nuo Baltimorės. Fermoje ūkininkavo sutuoktiniai Haris ir Lili Braun, jiems parapijos tarnautoja turėjo perduoti septynmetį Frenką Li Morisą. Toji tarnautoja, pėsčiomis sukorusi kelią ir jusdama vidurdienio karštį smogus jai lyg kūju, nerado namie nė vieno iš sutuoktinių ir prigrasė berniukui laukti jų šešėlyje ant medinių kuklios verandos laiptų. Perbraukusi per jo šlapius nuo prakaito plaukus ji pastatė šalia šviesiai rudą lagaminėlį ir pasuko atgal į kaimą per laukus. Vieną sykį dar atsisuko pažiūrėti, ar jis klauso jos nurodymo. Pamačiusi sėdint jį ten — tokį mažą ir sutrikusį — ji padarė tai, ką bet koks suaugęs padarytų tokioje situacijoje, — nusišypsojo ir pamojavo. Bet jis nereagavo.

Ta maža ferma, kurią Haris Braunas paveldėjo iš savo tėvo, viskam buvo per maža. Nebuvo įmanoma išgyventi nei iš galvijų auginimo, nei iš žemdirbystės. Tad Haris su Lili išvystė savotišką veiklą, užtikrinančią pajamas jiems ir trims jų vaikams. Jie prekiavo pašto balandžiais, kuriems Haris už namo buvo sumeistravęs narvus, varė nelegaliai naminę ir turėjo sodo namelį, kuriame dviejose dviaukštėse lovose buvo galima paguldyti dar keturis vaikus. Jeigu pasitaikydavo proga, Haris ir Lili priimdavo našlaičių, už kuriuos bažnyčia kas mėnesį mokėdavo po keletą dolerių. Kai kunigas Bakingemas, Lili dėdė, nugirsdavo apie tokius vaikus, pasiųsdavo juos į fermą.

Tai buvo jau septinti ar aštunti Frenko Li Moriso namai. Niekas gerai ir nebeprisiminė. Kaip parapijos tarnautoja pasodino jį ant laiptų, taip jis tebesėdėjo vėlyvą popietę ant laiptelio, kai Haris su Lili ir vaikais grįžo pasisvečiavę iš draugų.

— O Dieve, — tarė Lili. — Mes visai apie tave pamiršome.

Po daugelio metų, kai federalinė policija rinko duomenis apie Moriso jaunystę, Haris Braunas jau buvo miręs nuo plaučių emfizemos. Senoji Lili Braun davė tokius parodymus:

„Uždaro būdo berniukas, dažnai galvodavome, kad jis kažką rezga. Savo darbą atlikdavo gerai. Niekuomet nesiskundė. Kartais pradingdavo keletui dienų. O vieną kartą ir visai nebesugrįžo.“

Kiekviena diena kaliniams prasidėdavo 7 valandą nuo rytinės sirenos.

21.30 kamerų pastate paprastai kas vakarą būdavo išjungiama šviesa.

Džimas Kvilenas, buvęs Alkatraso kalinys, vėliau sakė apie šiame kalėjime praleistą laiką:

„Ant tos uolos neturėjai vardo. Aš buvau ne Džimas Kvilenas. Po velnių, aš buvau numeris 586. O niekas to nenorėjo. “

Fizika — tai mokslas apie būsenas ir jų pasikeitimą. Šitas sakinys man visuomet patiko. Jis buvo mano didžiausia paguoda, kai mečiau fizikos studijas — būsenos pasikeitimas.

Diferencialinių lygčių vietą mano gyvenime užėmė visai paprastas dalykas: senelių priežiūra. Turėjau daugybę pacientų, kiekvienam turėjau atlikti ką nors kita. Ponui Lyrui Makso Brauerio alėjoje man buvo skirta paruošti pusryčius, tik tai. Už visa kita buvo atsakingos kitos tarnybos. Ponią Cekelides Aukštutinėje turgaus aikštėje reikėjo išmaudyti, antradieniais ir ketvirtadieniais. Kai kuriems reikėdavo sugirdyti vaistus. Kitus vakarais paguldydavau į lovą. Pavyzdžiui, sutuoktinių porą Taikos gatvėje, abu jie buvo alkoholikai. Jie niekada neleisdavo man išeiti, kol kartu su manimi neišgerdavo alaus. Kai eidavau tarnybą, pasiimdavau iš centrinės būstinės Barenfeldo gatvėje baltą Ford Fiesta, ant kurio durelių buvo Carito ženklas. Visuomet važiuodavau garsiai įjungęs muziką. Kartais rytais perimdavau automobilį iš gana gerai atrodančios etnologijos studentės, kuri pagret studijų norėjo šiek tiek užsidirbti. Su jos nepriekaištinga išvaizda kontrastavo kvapas, tiesiog įsigėręs į sėdynes. Tikriausiai ji turėjo silpnybę labai aštriems rytietiškiems užkandžiams, kuriuos, baigusi darbą, greitai sušlamšdavo automobilyje, prieš perduodama jį man. Mano naujojo pasaulio dėsniai labai skyrėsi nuo griežtų fizikinių principų auditorijoje. Darbas su globos reikalingais senais žmonėmis atskleidė tam tikra prasme kitokį reliatyvumo teorijos pobūdį. Kartais atrodydavo, kad peržengiu laiką ir per vieną vienintelę akimirką galiu pažvelgti toli į ateitį. Pavyzdžiui, kai sėdėdavau su kuriuo nors draugu, koks nors jo judesys arba veido išraiška galėdavo man sukelti bauginantį vaizdą. To paties žmogaus paveikslą po daugelio dešimtmečių. Labai pasenusio. Irimo auka. Nebevaldanti nei raumenų, nei pagavų.

Kai Džimis parodė man nuotrauką tų trijų vyrų parke, kuriuos laikė įžymiais pabėgėliais, pasijutau taip pat. Sekundės dalį išvydau demencijos paveiktą ligonį, kuris viską painioja ir nebegali pasikliauti savo nuovoka. Tai aš tą akimirką regėjau viziją, o Džimis turėjo realiai egzistuojančią nuotrauką.

Kalinius kartą per mėnesį buvo galima aplankyti. Kiekvienas lankymas ilgiausiai galėjo trukti keturiasdešimt penkias minutes, apie lankytojus kaliniui būdavo pranešama prieš pat pasimatymą, kambaryje esantis prižiūrėtojas pokalbį kuo griežčiausiai sekdavo ir akimirksniu nutraukdavo, jeigu kalba pasisukdavo uždraustomis temomis. Kalinys ir lankytojas sėdėdavo atskirti stiklo vienas priešais kitą. Kalbėdavosi telefonu.

Kaliniai, nebepakeliantys gyvenimo Alkatrase, vis mėgindavo nusižudyti. O dar daugiau vyrų ant tos uolos paprasčiausiai išprotėdavo. Buvo tokių kalinių, kuriems užeidavo rėkimo priepuoliai, kai virš salos praskrisdavo lėktuvas arba nuaidėdavo laivo sirena. Vienas vyresnio amžiaus kalinys nuolat apsivyniodavo galvą rankšluosčiais, kad apsisaugotų nuo nematomų kankintojų.

Tą vasarą Niujorke tik vieną kartą pavėlavau į darbą. Būtent tą dieną, kai iš vakaro buvau išėjęs su savo susižavėjimo objektu iš Barnes&Nobles knygyno, ji, beje, nors ir kilusi iš Džersio, turėjo sudėtingą užsienietišką vardą, o aš jį išsyk pamiršau ir visą vakarą, užuot paprasčiausiai jos dar kartą paklausęs, įsitempęs stengiausi nuo jos nuslėpti šitą liapsusą. Trumpai tariant, mūsų pasimatymas truko nuo 19 valandos, kai susitikau su ja prie 23-iosios gatvės ir šeštosios aveniu kampo, iki ketvirtos valandos ryto, kai nuvirtau ant savo čiužinio. Prisipumpavau apytikriai 2,5 promilės, o tai absoliučiai nieko gero. Kai po gerų dviejų valandų suskambėjo mano žadintuvas, pusiau kliedėdamas priėmiau tokį sprendimą: žinote ką, draugai, palaižykit man visi šikną! Ir likau gulėti. Kai apie dešimtą valandą šiek tiek pakrikęs, bet užtat gerai nusiteikęs, kaip man atrodė, pasirodžiau apačioje Džimio užkandinėje, jis sunkiai valdėsi ir buvo nešnekus. Apėjo aplink baro stalą, pasitikdamas mane. Ir tarė:

— Pro šitą langą, — parodė į stiklines savo užkandinės įėjimo duris, — kas rytą matosi lauke tekanti saulė. Ir taip tikrai, kaip pateka saulė, taip tikrai septintą valandą šita užkandinė kasdien atidaroma. Esant visiems darbuotojams.

Jis nenorėjo klausytis jokių pasiaiškinimų. Ir per kitas valandas tą dieną su manimi beveik nekalbėjo. Bet, prieš pranykdamas už baro, tą rytą dar pasakė:

— Šiandien abu eisime vakarieniauti. Turiu kai ką su tavimi aptarti.

Kažką parašęs ant popieriaus skiautės įbruko ją man į ranką. Raštelyje buvo parašyta: La Palupa Rockola, šeštoji aveniu, netoli nuo ketvirtosios gatvės, 20 valandą.

Į nurodytą susitikimo vietą atvykau laiku, mes nuvažiavome ten ne drauge. La Palapa, kaip ir spėjau, buvo meksikietiškas restoranas. Netoli Vašingtono skvero. Nedidukas, ten tvyrojo laisva nuotaika. Stovėjo keli mediniai stalai, medinės kėdės ir didelis baras. Ir viskas. Sienos buvo nudažytos pusiau rausva, pusiau kremine spalva. Ant jų kabojo paskiri margi abstraktūs paveikslai, jie, matyt, turėjo paskleisti ugningo meksikietiško gyvenimo pojūčio dvelksmą. Palubėje sukosi ventiliatoriai. Iš garsiakalbių girdėjosi tyli gitaros muzika. Džimis, manęs jau laukė. Sėdėjo prie vieno iš tų stalų nišoje. Atsisėdau priešais jį. Dar važiuodamas čionai viduje nusiteikiau šitam susitikimui. Buvau truputį užsivedęs ir ketinau atsikirsti Džimiui, jei prireiks.

Kuo mažiausiai dabar norėjau klausytis jo moralų apie darbo moralės stoką. Tą ketinau jam pasakyti. Tos dienos, per kurias dirbau jo užkandinėje, buvo tam tikra prasme mano atostogos. Žinoma, jis man leido naudotis čiužiniu savo bute, bet didesnių nuostolių dėl mano buvimo nepatyrė. Priešingai, jam tai netgi buvo naudinga.

Pirmiausia Džimis kartu su manimi peržvelgė valgiaraštį. Aš išsirinkau jo rekomenduotą vištienos krūtinėlę su moliūgo sėklomis, raudonu čili padažu, virtais bananais ir ryžiais su žalių pomidorų aromatu. Po visos dienos, kai užkandinėje gaminau mėsainius, mane beveik pykino, tad staiga pasijutau kaip vilkas išalkęs ko nors riebaus. Džimis pasirinko krevetes su česnakų skiltelėmis, juodomis pupelėmis ir ryžiais su raudonų pomidorų aromatu. Panašus patiekalas į tą, kurį valgiau pomidorų restorane. Bet jam to nesakiau. Mes abudu užsisakėme po ketvirtį litro raudonojo vyno.

Kai padavėjas pasiėmė valgiaraščius, Džimis pasilenkė į priekį ir pažvelgė man tiesiai į akis. Ko jau ko, bet tokio klausimo tikrai nesitikėjau:

— Kokia ten buvo ligoninė?

— Kokia dar ligoninė?

— Kokia ten buvo ligoninė? — pakartojo jis. — Ta, kurioje tu gulėjai.

— Iš kur žinai, kad gulėjau ligoninėje?

Gerai jį pažinojau, tad lūpų kampučiuose įžiūrėjau šypsnį.

— Hey, aš pažįstu tavo mamą. Netgi gerai.

— Galvojau, kad nori pasikalbėti su manimi apie tekančią saulę. Arba bent jau apie tokį kalėjimą prie San Francisko, koks ten jo pavadinimas?

Džimis pasisuko ir sušuko padavėjui per visą restoraną:

— Du tekilos!

Palaukė, kol taureles su tekila pastatė priešais mus, ir neatitraukdamas nuo manęs akių galiausiai tarė:

— Šiandien pakalbėsime apie tave.

Ir vėl pamačiau, koks jis didingas. Visuomet lankstus. Pateikia siurprizų. Tą sugeba. Moka išspręsti bet kokią problemą, paprasčiausiai išsprūsti iš padėties, kurios galėtum tikėtis. Mes išlenkėme tekilos.

— Kokia ten ligoninė, kurioje gulėjai?

— Kur jau ten ligoninė! Veikiau tai poilsio namai. Buvau truputį apimtas streso. Dėl studijų ir šiaip. Žinai“ gal į viską ir į gyvenimą paprasčiausiai pernelyg rimtai žiūrėjau.

— Pernelyg rimtai žiūrėjau... taigi, taigi. Tavo mama minėjo žodžius psichozė, baimės būsena.

Laimei, kaip tik atnešė patiekalus su įvairiais pomidorų aromatais. Kol viską padengė ir įpylė vyno, praėjo šiek tiek laiko.

Valgydamas vištieną įkaitau. Ne nuo čili padažo. Galvojau, kad nebepajėgiu įkvėpti oro. Pasidarė sunku kalbėti. Pasakoti apie tą rytą, kai nuėjau į kopijavimo centrą ir kai sugriuvo visas pasaulis.

Niekuomet nuo tos dienos, kai mane paleido iš ligoninės, nė vienas žmogus manęs to taip tiesiai neklausė. Ir staiga viskas grįžo. Toji baimė. Tie vaizdai.

Buvau nuėjęs į kopijavimo centrą, mat norėjau nusikopijuoti medžiagą priešdiplomiui. Paskutinis dalykas, kurį prisiminiau, buvo tai, kad prie kasos pravirkau. Ligoninės įrašuose užfiksuota, kad ėmiau triukšmauti. Bet apie tai vėliau nieko nebegalėjau pasakyti.

Viskas prasidėjo nuo tų vaizdų. Jie buvo tam tikra prasme pranašai. Bet tą supratau tik paskui. Tai buvo bjaurūs vaizdai. Man jie atrodė realūs. Iš pradžių juos matydavau dažniausiai naktį, sapnuose, kai niekaip negalėjau pasistengti jų nuginti. Paskui ir dienomis, visai netikėtai, kai kur nors būdavau. Mačiau dalykus, kurių tiesiog nebuvo. Pavyzdžiui, ėjau miesto centre, Mionkebergo gatve pro H & M filialą, pažvelgiau į vitriną, o ji visa buvo apšlakstyta krauju. Tas vaizdas išliko ilgėliau. Tai nebuvo pojūčių apgaulė, kaip kartais būna, kai per sekundę protas vėl viską surikiuoja į vietas. Jei nebūčiau taip įsibaiminęs, tą vaizdinį būčiau galėjęs įdėmiau apžiūrėti. Jis priminė meno kūrinį, kurio kiekvieną liniją, kiekvieną niuansą dailininkas kruopščiai nupiešė. Kartais matydavau judančius vaizdus. Kai per paskaitą pažvelgiau į greta sėdinčią bendramokslę, pamačiau, kaip didelis juodas šimtakojis lėtai ropoja žemyn jos dešiniu skruostu. Kartais būdavo atvirkščiai: žiūrėdamas į ką nors suvokdavau, kad trūksta kai kurių detalių, jos paprasčiausiai pranykdavo. Durys, durų rankenos, laiptų pakopos, laukujės durys, pirštai, rankos, akys. Kartais pradingdavo visas veidas, jo vietoje matydavau tamsų beformį nieką, iš kurio sklido didžiulė grėsmė. Kai iškildavo tie vaizdai, pajusdavau apimančią paniką ir norėdavau kuo greičiau kur nors pasprukti. Per sekundę puldavau iš kambario, parduotuvės, auditorijos arba staiga leisdavausi bėgti šaligatviu.

Po šlovingo pasirodymo kopijavimo centre policijos automobiliu buvau nugabentas į ligoninę šiauriniame Hamburgo rajone. Pirmiausia, kaip man vėliau papasakojo, mane įkišo į uždarą skyrių ir gydė stipriais vaistais. Iš viso ligoninėje praleidau šešis mėnesius. Paskutines savaites — skyriuje PSY 46. Man buvo skirta daugybė pokalbių terapijos seansų, ten buvo daug kitų žmonių nuo dvidešimties iki trisdešimties metų. Mano kambaryje gyveno dar du vyrai. Indas šventikas sikhas, vardu Divakaras, kurį jo gimtajame mieste buvo užpuolusi radikali religinė gauja. Jo broliui, taip pat šventikui, anksčiau buvo tas pat nutikę. Hamburge Divakaras turėjo jį globojančią vokiečių šeimą, kurios nariai jį kartais aplankydavo ligoninėje. Visi nuostabūs žmonės. O Divakaro akyse visuomet liepsnojo tokia palanki, tokia maloninga šviesa, kad kai susitikdavo mūsų akys, aš visuomet mažumą susigėsdavau. Kitas mano kambariokas buvo taksistas, jį gyvenimo kelias nuvedė į Hamburgą. Ilgi juodi jo plaukai krito ant nugaros. Jo vardas buvo Raineris, jis greitai užsiplieksdavo pykčiu. Visi žinojo, kad jis galėjo paleisti savo lėkštę į sieną, jeigu jam nepatikdavo skyriaus koridoriuje dalijami pietūs. „Tikras kiaulių ėdalas!“ Bet man jis visai patiko. Didžioji jo svajonė buvo BMW Z3. Ant jo naktinio staliuko gulėjo šūsnis automobilių katalogų ir žurnalų. Man regis, jis mane taip pat mėgo, visų pirma todėl, kad dažnai su juo vartydavau tuos žurnalus. Be to, skyriuje dažnai drauge žaisdavome stalo tenisą. Būdavo labai linksma, nes buvome pripumpuoti vaistų ir ne itin greitos reakcijos. Jis visada sakydavo:

— Toni, kai iš čia išsikrapštysime, suskelsime kaip reikiant mačą, be narkotikų, ką apie tai galvoji?

Bet toks mačas taip ir neįvyko. Tame skyriuje buvo dar ir tokia viena liesa mergina, kuriai plaukai dengė veidą. Praėjo dvi dienos, kol pirmą kartą įstengiau pažvelgti jai į akis, ir dar dvi, kol sužinojau, kuo ji vardu: Eleanora.

— Jeigu teisingai supratau tavo mamą, — tarė Džimis, kai padavėjas išnešė mūsų deserto lėkštes, — gydytojai patarė tau nutraukti studijas.

— Na, to negalėčiau pasakyti. Gydymas buvo baigtas nuostata, kad man reikėtų daugiau atsigręžti į realų gyvenimą ir nesivelti į painias mintis.

Tas vakaras irgi baigėsi ketvirtą valandą ryto. Skirtumas tik tas, kad žinojau, jog tikrų tikriausiai septintą valandą ryto stovėsiu apačioje, Džimio užkandinėje. Kai grįžome į Džimio butą, jis atsisuko koridoriuje į mane ir nepaprastai aiškiai tarė:

— Taigi tavo situacija tokia: patyrei ligos priepuolių, buvai durnyne, metei studijas, dabar už kelis dolerius šluostai seniokams subines ir durnyne susidėjai su kažkokia pakvaišėlė, o ji tave metė.

— Sure, — pasakiau aš.

Greitas atsakymas po maždaug dvylikos tekilų. Jis uždėjo man ant peties ranką. Man regis, tai buvo pirmas kartas, kai mane palietė. Džimis buvo ne iš tų, kuriems būtina vis apsikabinti.

— Viskas iš tiesų sumauta, — tarė jis. Ir stebint keturiems jo vyrukams iš Alkatraso pridūrė: — Turint tai galvoje, visai neblogai laikaisi.

D blokas su 42 kameromis buvo, galima sakyti, kalėjimas kalėjime.

Ten įkišdavo itin tūžmingus, kitus kurstančius kalinius. Jie turėdavo būti kamerose ištisas dienas. Paprastai galėdavo išeiti iš jų tik kartą per savaitę — į dušą ir pasivaikščioti kieme. Kaliniai labiausiai nemėgo D bloko kamerų, nors jos buvo erdvesnės ir moderniau įrengtos už kitas šiame kalėjime. Bet ten buvo labai vėsu ir drėgna. O naktimis pro langus švilpė vėjas.

D bloke labiausiai izoliuotos buvo kameros nuo devintos iki keturioliktos, vadinamosios skylės. Vienas buvęs kalinys vėliau taip pasakė: „Kas Alkatrase prisidirbdavo, keliaudavo į skylę. Kelioms valandoms, kelioms dienoms ar net savaitėms. Priklausomai nuo to, kokių šunybių iškrėsdavo. Absoliuti tamsa. Jokių garsų. Nieko. “

Trečiadienis, 1949 metų birželio 14 d.

Tampa, Florida.

Niujorko batų fabrikantas Isaakas Apfelbaumas jau dvi savaites viešėjo su žmona Sara ir dukra Šoša savo brolio namuose, Tampos pelkynų pakraštyje. Jis pirmąsyk pasinaudojo brolio kvietimu, kurį šis jau tikrai ištisą dešimtmetį kasmet pakartodavo. Viskas buvo taip, ko Isaakas ir baiminosi. Per karšta, per drėgna, per daug uodų. O Isaakas visą gyvenimą stropiai darbavosi ir niekada nežinojo, kuo užsiimti laisvalaikiu. Jau kurį laiką batų verslas klojosi nepaprastai gerai — darbuotojų skaičių jis ką tik buvo padidinęs iki vienuolikos, — ir nebeliko kaip atsikalbinėti. Tad Isaakas Apfelbaumas slapta laukė nesulaukdamas išvykimo dienos, ilgėdamasis savojo fabriko odos ir medžio kvapų. Atostogų dienos Floridoje slinko visos vienodos: po pusryčių jo žmona ir dukra, brolis Gabrielis, jo žmona Alida ir vaikai Abis su Giliu susirinkdavo namuose išmėtytus maudymosi reikmenis, sukraudavo juos į didelius lininius krepšius ir pritvirtindavo prie dviračių. Taip visa kompanija — Isaako galva, truputį per daug apsikrovę — išsiruošdavo į pliažą, kurį jo brolis vadino gražiausiu visoje Amerikoje. Tai buvo vieta, kur susiliejo du upeliukai. Vienas jų tenai virto nuo slenksčio ir buvo išmušęs purslais besitaškantį duburį. Kyšulyje tarp tų dviejų upelių susirinkdavo maudytis įvairiausios publikos. Prakilnūs ir ne tokie prakilnūs, jauni ir ne tokie jauni, košeriški ir ne tokie košeriški žmogeliai. Isaakas apsiribojo tuo, kad tik kartą per dieną nusirengdavo drabužius ir užsimovęs nepakenčiamas maudymosi kelnaites panirdavo į upę. Likusią dienos dalį praleisdavo medžio šešėlyje skaitydamas knygą ir stebėdamas dukterį.

Tos maudyklės žvaigždės buvo du rudai įdegę berniokai, maždaug dvidešimties metų, su įspūdingais raumenų kalnais. Du broliai. Jie sublizgėdavo it akrobatai šokinėdami į upę. Traukė į save pirmučiausia moteriškių dėmesį, kai stovėdami ant lentučių tarsi slidininkai nuslysdavo tuo slenksčiu žemyn. Du kartus jau buvo susirengę kažkur nusivesti Isaako dukterį Šošą. Ir abu kartus jiems nieko neišdegė, jam energingai užprotestavus. Beje, prieš dvi dienas maudydamasi Šoša pametė masyvią sidabrinę grandinėlę, dovanotą tėvo. Broliai Džonas ir Klarensas Englinai, kažkaip apie tai suuodę, nesiliovė be atvangos nardyti iki pat gilaus duburio dugno. Kaskart jie bauginančiai ilgai išbūdavo po vandeniu, išnirdavo sunkiai kvėpuodami, krauju pasruvusiomis akimis. Isaako atsargūs ir lyg tarp kitko ištarti mėginimai juos atkalbėti nuo to užsiėmimo nedarė jiems jokio įspūdžio. Pro Niujorko batų fabrikanto akis neprasprūdo tai, kaip liepsnojo jo keturiolikmetės dukters skruostai, kai ji stebėjo juos nardančius.

Tą trečiadienį, vėlyvą popietę, galiausiai iš vandens išniro triumfuojantis kumštis, gniaužiantis ore sidabrinę grandinėlę. Po kelių akimirkų šlapi, gerai ištreniruoti kūnai sustojo priešais Isaaką Apfelbaumą, krapštantį iš piniginės kelis dolerius. Ir iš paskutiniųjų besistengiantį nutaisyti dėkingą miną. Kai tiedu, pergalingai banguodami klubais leidosi žemyn prie upės ir vienas jų, tasai blondinas, dar sykį atsisukęs mirktelėjo Šošai, Isaakas pamatė, kad toji ir vėl sėdi be maudymosi chalato ir demonstruoja pernelyg atvirus pečius.

— Tėti, — paklausė ji, — ar matei kada nors taip gerai plaukiojančius ir nardančius vyrus?

— Ne, — atsakė jis kiek padelsęs. — Bet žinai, mielas vaike, gerai plaukti nėra svarbiausias dalykas gyvenime.

Pirmaisiais septyneriais šio kalėjimo istorijos metais kaliniams būdavo draudžiama kalbėtis. Neleista kalbėtis nei kamerų bloke, nei valgykloje. Kieme per pertraukas ryte ir po pietų kaliniai galėdavo pasikalbėti tris minutes, o savaitgalių popietėmis— dvi valandas.

Tačiau metams bėgant buvo nutolta nuo tos griežtos koncepcijos, kurią teisingumo ministras Kumingsas buvo numatęs kalėjimui saloje.

Kamerų pastate buvo įrengta biblioteka, jaukesnės ir baldais apstatytos kameros, įtaisyti radijo imtuvai. Kaliniai galėjo kamerose piešti ir valandą groti muzikos instrumentais.

Alkatrase nebuvo vykdoma mirties bausmė, tačiau kamerų bloke buvo įvykdytos aštuonios žmogžudystės.

Įžymūs San Francisko įlankos salos kalėjimo kaliniai:

„Scarface“ Al Kaponė, kalinio numeris 85 (1934–1939 Alkatrase)

Džordžas „Machin Gun “Kelis, kalinio numeris 117(1934— 1951 Alkatrase)

Elsvortas R „Bumpy“ Džonsonas, „Harlemo krikštatėvis“, kalinio numeris 1117(1959— 1962 Alkatrase)

Pašto plėšikas Rojtts Gardeneris, kalinys 110(1934— 1938 Alkatrase)

Pagrobėjas Arturas „Doc“ Barkeris, kalinys 268 (1935— 1939 Alkatrase)

Alvinas „Kreepy “Karpis, ketvirtas Amerikos valstybės priešas numeris vienas, kalinys 325 (1936–1963 Alkatrase)

Robertas Stroutas, „Paukštininkas “, kalinys 594 (1942—1959 Alkatrase). Robertas Stroutas Lyvenvorto kalėjime laikė kanarėles, bet niekada jų neturėjo Alkatrase. Tikroji jo pravardė: „Lyvenvorto paukščių daktaras“

Siaubingai karštą antradienį, kai Džimio užkandinėje visi kone leipėjome, apie pirmą valandą, netrukus po to, kai Dorotė pasiėmė mūsų bosą iš darbo, kad su juo drauge papietautų, pagalvojau, kad atėjo tinkamas laikas užduoti Žakui vieną klausimą.

— Hey, Žakai, — paklausiau jo, — gal žinai, kaip Džimis susipažino su Dorote?

— Taip, žinau, — atsakė jis, nerūdijančio plieno mentele, kurią be galo mėgo ir labai nenoriai duodavo ją kam nors pasinaudoti, vartydamas bulves ir kiaušinienę, kurią ką tik buvo užsisakiusi elegantiška pagyvenusi dama. Ji ir du vaikai, berniukas ir mergaitė, abu rudomis garbanomis, pasistatę priešais save Frensio atneštus apelsinų sulčių pakelius su ilgu raudonu šiaudeliu, tikriausiai jos anūkai, tuo metu buvo vieninteliai užkandinės lankytojai.

— Na tai kaip?

— Kas kaip?

— Kaip jiedu susipažino?“

Žakas nuėmė nuo lentynos lėkštę, įgudusiu, vikriu judesiu susėmęs mentele sudėjo į ją iškepusias bulves kartu su kiaušiniais ir pastūmė lėkštę ant baro stalo damai.

Tada atsisuko, užsimetė šluostę ant peties ir pažvelgė į mane.

— Sakyčiau, — pradėjo dėstyti jis, — viskas buvo gana paprasta.

Ir Žakas papasakojo, kad prieš gerus dvejus prieš man atvykstant dirbti į užkandinę keturiasdešimtmetė niujorkietė Tęsė Simons vieną vėlyvą šeštadienio vakarą paprašė savo gyvenimo partnerio Džimio, kuris gulėjo išsitiesęs šalia, padaryti jai paslaugą. Ji paklausė, ar jis galėtų rytoj, tai yra sekmadienio priešpietę, nuvažiuoti į Brukliną ir padėti vienai, kaip ji sakė, žvėriškai mielai ir nuostabiai moteriai, dailininkei, su kuria tą dieną po ilgo laiko vėl buvo susiskambinusi, iš dirbtuvių paimti keletą jos sukurtų didelių paveikslų ir skulptūrų ir nuvežti jas į galerijoje rengiamą parodą. „Tu, žinoma, būsi ne vienas. Ateis dar du vyrai.“ Tesės gyvenimo draugas sunkiai atsiduso. „Prašau!“ — neatlyžo Tęsė.

— Tai va, — tęsė Žakas. — Džimis, žinoma, sutiko. O netrukus dar sykį ten nuvažiavo, į Brukliną. Ir dar kartą. Ir dar. Taip truko ne vieną savaitę. Kol pagaliau išdrožė Tesei visą tiesą. — Žakas padarė pauzę, prieš tęsdamas pasakojimą: — Žinai, ji buvo tokia naivuolė. Mano galva, nelabai tiko Džimiui. Man regis, ji užsiėmė papuošalais. O štai pažvelk į Dorotę! Man atrodo, kad ją pažįsti. Ji tiesiog visai kitokia.

Dorotė man labai patiko. Šiaip ar taip, ji buvo viena iš svarbiausių žmonių tą vasarą, kurią praleidau Manhetene, nors ir neturėjau su ja itin daug reikalų. Ji išties buvo įspūdinga. Labai aukšta, liekna teksasietė tankiais, putliais raudonais plaukais. Jos skruostikauliai buvo atsikišę, ji žvelgė į pasaulį žaliomis spindinčiomis akimis. Jos gimtasis miestas buvo San Antonijus. Tėvas — politikas, užkietėjęs konservatorius, ir dar būdama jauna ji ėmė šeimoje reikšti protestus. „Vėliau, — išgirdau ją kartą pasakojant vienam Džimio draugui, — aš netgi turėjau romaną su vienu demokratu, bet tėtis, deja, to jau nebesužinojo. Buvo jau miręs.“ Septyniolikos metų ji atvyko į Niujorką. Ji sakė: „Mano istorija klasikinė. Būdama jauna mergaitė išvirtau kaip stoviu iš traukinio, ketindama vienu mostu užkariauti visą miestą. Na, viskas vyko, žinoma, šiek tiek kitaip. Et, man regis, Niujorkui įvariau bent mažumėlę baimės.“

Dorotė mėgo daug juoktis. Iš savęs, iš kitų, iš įvairiausių dalykų. O kai ji juokdavosi, visi pralinksmėdavo. Net nežinau kodėl. Ji aistringai mėgo važinėtis motociklu. Turėjo senesnio modelio BMW motociklą, mėlyną, metalo spalvos, 1990 metų laidos. Jos baltas šalmas atrodė puikiai.

Dorotė visuomet buvo apsirengusi taip, tarsi dirbtų naktiniame klube. Vilkėjo pasiutusiai ankštas palaidines su didelėmis iškirptėmis juodus sijonus, avėjo aukštakulniais batais, mūvėjo tinklines kojines. Aiškiai turėjo silpnybę tokiems skudurams. Bet vargas tam, kuris, nors ir slapta, išsakydavo kokius nors komentarus, ir ji tą sužinodavo. Tuo klausimu ji turėjo subtilius jutiklius. Ir, regis, nė vienos vyrų savybės ji neapkentė labiau už vyrų polinkį dėl smulkmenų klijuoti moterims etiketes. Kelis kartus girdėjau, kaip ji dėl to sudoroja Džimį arba jo pažįstamus. Tuomet nuskambėdavo tokie sakiniai: „Tai, kad ji ten dirbo, toli gražu nereiškia, kad ji... Tik todėl, kad ant pakaušio tokia šukuosena, nereikia įsivaizduoti...“

Tiesiog pagalvodavai, kad galbūt ji būtent todėl taip rengėsi, kad išprovokuotų tuos taip jaudinančius posakius arba žvilgsnius. Bet ta tema niekada su ja nekalbėjau, ir net jeigu kalba būtų apie tai pasisukusi, sergėčiausi, kad nepasakyčiau ko nors panašaus. Ji tikriausiai būtų kaip viesulas mane užsipuolusi. Ir tikriausiai visai ne be pagrindo.

Kalbant apie Dorotę, galima būtų paminėti ir jos priežodį Darling Nikki. Kalbėdama apie kitus, nesvarbu, ar tai buvo jos draugai, ar visai nepažįstami, moterys ar vyrai, ji dažnai vadindavo juos Darling Nikki. Pavyzdžiui, jei koks nors vyras priešais ją šaligatviu eidavo per lėtai, ji sakydavo: „Man atrodo, kad tas Darling Nikki tuoj užmigs.“ Kai su drauge Džimio namuose gerdavo kavą, sakydavo: „Na, Darling Nikki, klok viską apie tą Veneciją!“ Kartą paklausiau jos ir sužinojau, kad taip vadinasi viena tokia kandi Princo dainelė, kurios ji anksčiau dažnai klausydavosi.

Beje, Džimio ji taip niekada nevadino. Jis buvo jai tik Džimis.

Vienas iš tų dviejų vaikų, kurie tą antradienio vidurdienį sėdėjo užkandinėje su senele, berniukas, valgydamas kepsnį su keptomis bulvėmis, staiga sustingo, išmetė žemėn šakutę, veidas pažaliavo, jis pratarė „Vaje!“ ir apsivėmė tiesiai ant baro stalo. — Prisimenu, kad išsyk pagalvojau, jog Žakas nesusivaidys. Bet jis liko stebėtinai ramus.

— Jokių problemų! — pasakė jis berniukui, kai blogumas praėjo ir pliaukštelėjo jam per petuką. — Bet kam taip gali nutikti. — O paskui nusišiepė ir sušnabždėjo man: — Netrukus turėtų grįžti Merdokas. Galės čia viską sutvarkyti.

Ketvirtadienis, 1965 metų gegužės 4 d.

Mechiko miestas

Filipė Garsija negalėjo pakęsti vaikų. Jo galva, bare jiems nesą ką veikti. O juo labiau — jo bare. Ir dar vakare. Kai vyrai nori pasišnekučiuoti ir išgerti brendžio.

Baru Filipė Garsija vadino buvusią siuvyklėlę gatvės kampe. Vienas jo draugas sumeistravo apykreivį bufetą, gatvėje stovėjo kelios kėdės. Nebuvo nei vandens čiaupo, nei šaldytuvo. Taures Filipė pirmiausia Išvalydavo drėgnu, o paskui sausu skuduru. Brendžio buteliai stovėjo jam už nugaros ant lentynos išrikiuoti į vieną eilę.

Tai buvo skurdus Mechiko rajonas. Moterys turėjo kitų užsiėmimų nei prižiūrėti vaikus. Ir apskritai tų parazitų buvo per daug privisę. Čia ir visame pasaulyje. Taip atrodė Filipei Garsi jai.

Štai ir vėl tas vaikigalis, kuris kaišioja galvą pro duris ir vėl išsyk pranyksta, pamatęs, kad dar neatėjo vyras, kurio jis laukią. Tas vyras jau keletą savaičių ateidavo kas vakarą. Gringo, stebėtinai gerai kalbantis ispaniškai, gėrė kaip rėtis.

Pasisodinęs tą bernioką ant kelių pasakodavo jam istorijas — tuomet kartais ištuštindavo visą butelį. Velniai žino, ką šnabždėdavo tam mažiui į ausį! Kartais ištisą vakarą! Kraustėsi dėl to berniūkščio iš galvos. O šio veidas spindėjo! Kitą dieną ir vėl kaišiodavo galvą pro duris. Ištisas valandas iki pasirodant tam amerikiečiui.

— Dink iš čia! Jo dar nėra! — tarė Filipė.

— Kiek valandų? — susirūpinęs paklausė berniukas.

— Gal jis šiandien visai neateis. O ką sako tavo mama apie tavo draugą? Apie ką judu ten visą laiką kalbatės? Ką jis tau pasakoja?

Berniukas nieko neatsakė. Juk jam buvo uždrausta ką nors pasakoti! Tai buvo didžioji jų paslaptis! Istorija apie kalėjimą ir tris vyrus, upę ir plaustą. Bet jam būtinai reikėjo sužinoti, kaip viskas toliau klostėsi.

Tą akimirką ant aštuonmečio Chuano peties nusileido ranka.

— Koks tavo vardas? — paklausė amerikietis, paėmė nuo Filipės bufeto butelį brendžio ir atsisėdo lauke ant kėdės.

— Chuanas Ignacijus, — atsakė berniukas.

Gringo trūktelėjo iš butelio ir nuleidęs jį tarė:

— Man per sudėtinga. Vadinsiu tave tiesiog Džimiu, okei.

Filipė Garsija matė, kaip tas mažius, rimtai pažvelgęs į amerikietį, linktelėjo.

Kalėjimo vadovybė nurodė, kad maistas turi būti ne tik skanus ir sveikas, bet ir gražiai patiektas. Buvo svarbu išlaikyti kalinius ramius. Triskart per dieną valgykloje susirinkdavo pavalgyti daugiau nei 200 vyrų. Apsiginkluodavo šakutėmis, peiliais ir šaukštais. Toji patalpa buvo potencialiai pavojingiausia visame kalėjime. Palubėje visur buvo pritvirtinta kanistrų su ašarinėmis dujomis. Kaliniai praminė valgyklą „dujų kamera“. Bet per visą Alkatraso istoriją ašarinių dujų nė kartą nebuvo išpurkšta.

Nepraėjo nė diena, kad kaliniai nepajustų, ką praradę, ko netekę. Vėjas vis atnešdavo į kameras laisvo gyvenimo garsų ir kvapų. Pavyzdžiui, galėjai užuosti skrudintų migdolų kvapą, girdėjai šurmulį jachtklube tiesiai priešais salą, padriką merginų juoką.

Vaikštinėdami kieme kaliniai žiūrėdavo į tamsų įlankos mėlį su baltų burių smaigėmis. Matydavo šviesas, tviskančias vandenyje kaip brangakmenių jūra. Ir saulės šviesoje rūdžių raudoniu tviskantį Auksinių Vartų tiltą.

Džimis labai savotiškai vertino žmones, pabuvojusius Alkatrase. Ir istorijas, į kurias jie buvo įsipainioję. Jo Alkatrasas buvo perskilęs į dvi dalis. Toji vieta jam buvo kaip trinties paviršius, ant kurio užsiliepsnodavo sena istorija apie gėrį ir blogį. Tiesa, su vietomis sukeistais lapais. Tasai kalėjimas buvo pastatytas siekiant patikimai ir visiems laikams izoliuoti nuo visuomenės baisiausius šalies nusikaltėlius. Visi tie vyriokai mano dėdei Džimiui buvo kone angelai. O kita pusė, prižiūrėtojai, direktoriai, policininkai, geležiniai virbai, mūro sienos, plieninės durys, spynos, blokas D su izoliatoriaus kameromis ir ledinis Ramiojo vandenyno vanduo — tai buvo blogis. Jo akys buvo nukreiptos į žmogiškus dalykus, kurie net ir tokioje atšiaurioje vietoje kaip Alkatrasas blykstelėdavo bendraujant su tokiomis sudėtingomis žmogystomis: graudulys, maži ir dideli pabėgimai, bėgliai, planai, viltys, žaidimai, viskas, ko griebdavosi tie vyrai, kad išsigelbėtų nuo tos siaubingos aplinkos. Džimis tuo žavėjosi.

— Tas gyvenime yra svarbu, Toni! — dažnai kartodavo jis. — Būti pasirengusiam pabėgti. Puoselėti pabėgimo planus.

Jis man pasakojo, kad kai kurie kaliniai savo kamerose liedavo akvareles, pavyzdžiui, apsnigtas Alpes, kad užsimirštų įsivaizduodami, jog tenai slidinėja, o ne kiūto ant gulto degtukų dėžutės dydžio kameroje. Pasakojo apie rankinio žaidimą pasivaikščiojimų kieme. Apie krepšinio žaidimų varžybas, pasagų mėtymą. Bridžo partijas. Kortomis Alkatrase buvo uždrausta žaisti, todėl kaliniai naudojo domino kauliukus. Jie išrado sistemą, ilgainiui ji buvo pavadinta autobridžu, nes buvo žaidžiama su pačiu savimi. Daugeliui tos salos kalinių tai tapo svarbiausiu užsiėmimu. Jie žaisdavo ir lauke, nors beveik visuomet buvo siaubingai šalta ir pūtė vėjas. Tris ir daugiau valandų sėdėdavo žaisdami lauke. Džimis man pasakojo, kad kai kurie gero elgesio kaliniai pradėdavo neakivaizdžiai studijuoti ir per ant tos uolos praleistus metus baigdavo studijas universitetuose.

Viena mėgstamiausių jo istorijų buvo apie kalinį, vieną dieną pasiūliusį savo kalėjimo bendrams išmokyti juos nerti vąšeliu. Taigi tie aršūs vyriokai susėdo kamerose su nėriniais rankose. Tiesa, reiktų paminėti, kad toji idėja jiems patiko ne iš karto. Galima sakyti, kad prie tos minties jiems reikėjo priprasti. Ir jie tai padarė: siaubingai pritalžė kalinį, pasiūliusį užsiimti nėrimu, už jo homoseksualias idėjas.

Džimis mėgo man pasakoti ir apie muzikavimo valandą, ji vėlyvaisiais Alkatraso kalėjimo gyvavimo metais vykdavo kas vakarą nuo pusės septynių iki pusės aštuonių, ir visi kaliniai tada galėjo groti savo muzikos instrumentais. Beveik visi kaliniai turėjo savus instrumentus, nors beveik niekas iš tikrų jų nemokėjo jais groti. Toji muzikavimo valanda atitinkamai ir skambėjo. Tarp seno, niūraus ir aidaus kamerų bloko sienų kas vakarą vykdavo labai garsus, savotiškas ir linksmas spektaklis. Paprastai viską stelbdavo vaiduokliška vėjo muzika, lydima žuvėdrų klyksmų ir kartkartėmis nuaidinčios laivo sirenos. Tie nedaugelis kalinių, kurie negrojo jokiais instrumentais, itin džiaugdavosi muzikos valanda. Vienas jų, kaip man pasakojo Džimis, turėjo tromboną pučiantį kaimyną, bet tasai ir po trijų mėnesių teįstengė sugroti vos tris garsus. Ir kiekvieną vakarą tas kalinys, priverstas visa tai išklausyti, prisiekdavo sau, kad rytoj jį pasmaugs, tikrų tikriausiai pasmaugs. Mudu su Džimiu iš to labai juokdavomės, nors gerai pagalvojus tai visai nebuvo juokinga. Mat salos kalėjime vis pasitaikydavo, kad vienas kalinys nudėdavo kitą. Dažniausiai iš valgyklos nugvelbtais peiliais. Pavyzdžiui, duše.

Išgirdau apie kalinį, vardu Džimas Kvilenas, kuris visuomet, kai tik jį daugeliui valandų arba dienų įkišdavo į mažytę, visiškai tuščią ir absoliučiai tamsią izoliatoriaus kamerą, iš savo kalėjimo kombinezono išraudavo sagą ir numesdavo ją kur nors ant grindų. Tada dusyk apsisukdavo ratu ir vaikščiodamas keturpėsčias imdavo jos ieškoti. Tam, kad turėtų užsiėmimą, ką nors veiktų ir neišprotėtų. Suradęs sagą Džimas Kvilenas atsistodavo ir pradėdavo viską nuo pradžių.

Dar buvo istorija apie mažąjį džipą, kuris vieną rytą važinėjo po salą: priekyje du prižiūrėtojai, gale, ant bagažo dėklo sėdėjo du kaliniai. Šita komanda apsilankė tose vietose, kuriose mėgo žaisti Alkatrase gyvenančių kalėjimo tarnautojų vaikai, ir surinko iš jų žaislinius pistoletus, nes vieną dieną jie buvo mažyliams uždrausti oficialiu sprendimu. Abu kaliniai gavo užduotį atimti iš vaikų pistoletus. Gal todėl, kad šie pajustų pagarbą. Kaskart, kai atsisėsdavo ant bagažo dėklo nugaromis į prižiūrėtojus ir džipas pajudėdavo iš vietos, jie nepastebimai vėl numesdavo pistoletus vaikams.

Dar viena mėgstamiausia Džimio istorija buvo apie tai, kaip Džonas Gilis 1945 metų liepos 31-ąją bandė pabėgti. Iš visų vyrų, kurie kada nors bandė pabėgti iš Alkatraso, jis buvo vienintelis, net nesušlapęs kojų. Jam buvo skirta trisdešimt metų kalėti, praėjus pusei skirto laiko jis paspruko iš Oregono kalėjimo ir dėl to atsidūrė Alkatrase. Tenai atvyko jau sulaukęs penkiasdešimties metų.

Džonas Gilis buvo paskirtas dirbti prieplaukoje. Sunkių krovimo darbų jis negalėjo atlikti, tam buvo nepakankamai stiprus. Tad jam buvo nurodyta prižiūrėti želdinius pakelėse nuo doko iki kamerų bloko. Gana dažnai jis būdavo netoli prieplaukos, kai kareiviai iš laivo iškraudavo skalbinius, atgabentus į skalbyklą. Per daugelį mėnesių Džonui Giliui pavyko nugvelbti didesnių ir mažesnių puskarininkio uniformos drabužių ir paslėpti juos slaptavietėje netoli doko. Galiausiai jis surinko visus reikiamus drabužius. Visą tą laiką vienos telefono ryšių trupės kareiviai taisė salos telefono sistemą. Doke buvo gerokas sujudimas. Laivai atplaukdavo ir vėl išplaukdavo. Kareiviai atvykdavo ir išvykdavo.

Galiausiai liepos 31-oji jam pasirodė būsianti tinkamiausia diena. Švietė saulė, įlankos vanduo mirguliavo, doke ir vėl sukiojosi daugybė žmonių. Buvo laukiama atplaukiančio kariuomenės laivo. Nutaikęs momentą Gilis išsitraukė uniformą iš slėptuvės, greitai nubėgo į priėmimo pastatą, apsivilko uniformą ir ant viršaus užsitempė kalėjimo drabužius. Kai grįžo darbuotis prie pakelės, atplaukė laivas. Tučtuojau kaliniai, kurie dirbo doke, buvo išrikiuoti ir suskaičiuoti. Visi buvo vietoje. Trys sargybiniai padėjo pririšti laivo lynus, padėjo nuleisti trapą, ėmėsi kartu su kitais iškrauti atgabentus daiktus, spaudė rankas. Laivas išplaukė. Kai vėl suskaičiavo kalinius, jie buvo nebe visi. Trūko vieno vyro — Džono Gilio. Tučtuojau buvo paskelbtas aliarmas.

Netrukus persirengęs puskarininkiu bėglys, išplaukusiame laive stovintis atsirėmęs į relingą greta kito kareivio, pastebėjo, kad kaip tik šis laivas, kurį jis pasirinko pabėgimui, ne taip, kaip kiti jo stebėti laivai, kurie išplaukę iš Alkatraso sukdavo tuoj pat į žemyną, plaukia į mažą Angelų salelę kitoje uolos pusėje, o ten iš esmės atsiduri kaip ir kalėjimo kameroje.

Vos kariuomenės laivas spėjo prisišvartuoti prie Angelų salos, Džoną Gilį bematant pasitiko keli ginkluoti išsišiepę vyrai.

Beje, iš visų kalėjimo direktorių, kurie griežčiau arba ne taip griežtai vadovavo federaliniam Alkatraso kalėjimui jo gyvavimo metais, Džimis labiausiai mėgo Polą Mediganą, ėjusį tas pareigas nuo 1955 iki 1961 metų. Jis buvo Džimio numylėtinis, mat visi, kurie savanoriškai arba priverstinai gyveno Alkatrase, vadino jį „Promising Paul“. Polu Pažaduku. Jis visuomet visiems viską pažadėdavo. Tik niekuomet netesėdavo žodžio.

Kasdien mažiausiai penkis kartus kaliniai turėdavo išsirikiuoti skaičiuotei. 7.20 vos atsikėlę, 11.50 prieš pietus, 12.30 po pietų, 16.35 po visokių darbų, 17.30 po vakarienės.

Kiekvieną pirmadienį, trečiadienį ir ketvirtadienį visi Alkatraso kaliniai gaudavo po pakelį Wings cigarečių. Nepriklausomai nuo to, ar jie rūkė, ar ne.

Ta diena, kurią pasirinkau stebėti vieną iš labiausiai ieškomų JAV nusikaltėlių, pasirodė esanti dėl oro klaikiai nepalanki. Uragano Kerio atšakos pasiekė Niujorką, pylė kaip iš kibiro. Nesiliovė nė minutei. Tai reiškė, kad stebėdamas nedidukę sporto prekių krautuvėlę aš ištisas valandas stirksojau iš pradžių po lietsargiu gatvėje, o paskui viešbučio Splendid fojė. Po trečio puodelio karštos arbatos sudariau su registratūroje dirbusiu vyruku sandėrį. Daviau jam 20 dolerių už tai, kad galėčiau ten būti ir jis manęs nieko neklausinėtų.

Sporto prekių parduotuvė neturėjo pavadinimo. Ji specializavosi pardavinėdama sportinius marškinėlius, ir tai išsyk matėsi vitrinose. Futbolas, ledo ritulys, beisbolas. Kai buvau mažas, iškaulijau iš tėvo mažiausiai trejus tokius marškinėlius. Vyras, kuris tą dieną lygiai devintą valandą atrakino sporto prekių parduotuvę, — pasak dėdės Džimio, jis jau dešimt metų tą darė kasdien, išskyrus sekmadienius, — tas vyras, be jokios abejonės, buvo tapatus vienam asmeniui minėtoje Džimio nuotraukoje iš Union Square parko. Jis buvo gana senas. Ant galvos stirksojo pavieniai žili plaukai. Vaikščiojo lyg kęstų klubo skausmus. Bet iš plačių strėnų matei kadaise buvus jį atletišką vyruką.

Prie parduotuvės durų— tuo šiandien ryte įsitikinau— aišku, buvo užrašytas ne to vyro vardas, kuriuo Džimis prisiekinėjo jį esant. Mažoje, jau ne kartą perdažytoje lentelėje galėjai perskaityti: Owner Bill Hancock.

Detektyvo darbo, supratau tądien, nė iš tolo nepavadintum įdomiu. Bent jau šiuo atveju. Atrodžiau pats sau pakvaišęs. Kartą, apie pusę dešimtos, į krautuvę įžengė senyva ponia, bet tik pasiklausti kelio. Tai buvo aišku, nes mano stebimas objektas išėjo kartu su ja į gatvę ir stovėdamas po skėčiu kelis kartus sumosavo rankomis rodydamas tai dešinėn, tai kairėn. Paskui ir vėl įėjo vidun.

Pusę pirmos jis išėjo iš krautuvės, ją užrakino ir už keturių namų nuo ten suvalgė mėsainį. Be right back kabojo jo virtinoje. O aš vaikštinėjau pirmyn ir atgal prie mėsainių restorano, kartais vis užmesdamas į jį žvilgsnį, kaip jis sėdi vienas prie bufeto sklaidydamas laikraštį.

— Gal tau pavyktų tas nesąmones apie Alkatrasą išmušti jam iš galvos? — kartą paklausė manęs Džimio draugė Dorotė. — Tu jam patinki. Tavęs jis, man regis, paklausytų. Tikriausiai tu esi vienintelis, kuris galėtų ką nors padaryti. Jis kaip apsėstas tos idėjos. Tai liguista. Tik todėl, kad knygyne prie Union Square kartą pamatė žmogų, kurį tariasi atpažinęs kaip įžymųjį bėglį!

Tai buvo jos keturiasdešimt ketvirtasis gimtadienis. Buvau jos ateljė. Džimis pasiuntė mane pas ją anksčiau, nes norėjo nustebinti ją muzikiniu siurprizu. Jis įkalbėjo dvylika savo draugų užgriūti į ateljė. Aš buvau gavęs užduotį užtikrinti, kad plieninės durys liktų atviros. (Pastatyk paprasčiausiai tarpdury batą!) Tad mindžiukavau vienomis kojinėmis, kol Dorotė dirbo prie didelės geležinės skulptūros. Ji stovėjo pasilipusi ant kopėtėlių, apsivilkusi nebetinkamu Niujorko gaisrininkų alyvų spalvos kombinezonu su švytinčiomis geltonomis juostomis. Rankose laikė suvirinimo aparatą. Veidą kaip riteriui dengė tamsaus stiklo antveidis. Kalbėdamasi su manimi užsukdavo liepsną, pakeldavo antveidį ir žiūrėdavo į mane. Kol dirbau Džimio užkandinėje, tai buvo vienintelis kartas, kai buvau su ja vienas. Ir tai buvo vienintelis kartas, kai ji buvo ne linksma, o labai rimta.

— Turi padėti jam išsikapstyti iš tos beprotiškos istorijos!

Ji negalėjo žinoti, kad toji beprotiška istorija mano smegeninėje jau išplito it koks auglys. Greitai. Veržliai. Nebeišoperuosi.

Priešingai nei kituose kalėjimuose Alkatrase buvo duotas nurodymas atskirti juodukus kalinius nuo baltųjų. Meksikiečiai ir indėnai galėjo gyventi kamerose greta baltųjų, tik ne negrai. Vėlesniais metais ta tema buvo dar kartą aptarta. Tik nedavė jokio rezultato. Tarp kalinių buvo pernelyg daug rasistų.

Iš 100 kalėjimo tarnautojų taip pat buvo labai nedaug afroamerikiečių.

Alkatrase nebuvo nei moterų prižiūrėtojų, nei kalinių. Iki 1969 metų — o kalėjimas buvo uždarytas prieš šešerius metus — moterys kalinės nebuvo priskiriamos prie „nepataisomų“.

Vienintelės moterys saloje buvo kalėjimo prižiūrėtojų žmonos ir dukterys.

Džimio istorijos versija apie sporto prekių krautuvę.

Savininkas: Džonas Englinas. Kartą per metus, vasarą, birželio 11-ąją, į sporto prekių krautuvę užeidavo du kiti vyrai. Džono brolis Klarensas ir gaujos vadas Frenkas Li Morisas. Pirmasis, kaip įsitikinęs tvirtino Džimis, dirbo samdiniu žemės ūkyje ir kasmet į šį susitikimą atvykdavo į Niujorką iš skirtingų apylinkių. Antrasis ilgai slapstėsi Mechike, dabar gyveno Vašingtone ir kasmet atvykdavo tuo pačiu Greyhownd autobusiuku į centrinę stotį.

Tą ypatingą jiems dieną jų kelias visuomet vedė per Union Square. Kartais Morisas sužaisdavo šachmatų ant žemės partiją su kokiu nors dykinėtoju, o broliai Englinai tik žiūrėdavo. Vakarais Džeidabas būdavo rezervavęs tą patį kampinį staliuką. Bilio Henkoko vardu. Kepsnių restorane Fullpounder Harisono gatvėje. Klarensas nakvodavo pas savo brolį. Frenkas Li Morisas — viešbutyje Splendid priešais sporto prekių krautuvę.

Šią istorijos dalį, arba bent jau tą faktą, kad trys seniokai visa tai darė, ir kasmet darė tą patį, Džimis galėjo patvirtinti nuotraukomis. Jis netgi galėjo įrodyti, kad jie būdavo aiškiai skirtingos nuotaikos. Frenkas Li Morisas ir Džonas Englinas nuotraukose dažnai juokiasi. Klarensas Englinas sudaro niūraus, užsidariusio žmogaus įspūdį. Tarp daugelio nuotraukų, kurias man ant stalo paklojo Džimis, buvo dvi, kurias jis atidėjo į šalį. Liūdnos nuotraukos. Abiejose matėsi kampinis stalas Fullpounder kepsnių restorane. Vienoje matėsi jau tik du vyrai. Morisas ir Džonas Englinas. Kitoje — tik vienas.

— Tai buvo prieš trejus metus, — tarė Džimis. — Vienas jis ten nuėjo tik tą vienintelį kartą.

Džonas Englinas, paskutinis, kuris išliko? Daug apie jį žinojau. Pradedant nelengva jo vaikyste kaime, Floridoje, iki tos nakties, kai jis paniro į ledinį San Francisko įlankos vandenį: Ilgais vakarais ir naktimis, baigęs pamainą užkandinėje, siurbte siurbiau visą informaciją, kurią radau Džimio dėžėje. Žinojau, kad jis kilęs iš Raskino, mažučio miestelio maždaug 20 kilometrų į pietus nuo Tampos, kuriame buvo tik kavinė, smulkių prekių krautuvėlė ir keli namai su ūkiais. Kad jis, kaip ir daugybė jo brolių, anksti paliko mokyklą ir traukė iš vieno lauko į kitą. Dirbo juose, kad padėtų išmaitinti labai didelę ir labai vargingą šeimą. Dažniausiai skindavo pomidorus, kuriais garsėjo Raskino apylinkės, bet daug dirbo ir javų laukuose. Žinojau, kad labiausiai mėgdavo būti su vyresniuoju broliu Alfredu ir jaunesniuoju Klarensu. Kad trise jie buvo kaip ir komanda. Kad jie drauge mėgdavo vogti automobilius, norėdami padaryti moterims įspūdį, ir įsisodinę į juos susijaudinusias damas rengdavo išvykas į Tampą arba autokiną. O paskui tiesiog kur nors palikdavo tuos automobilius stovėti. Kad Džonas buvo labai linksmas, lengvo būdo ir jį labai mėgo moterys. Kad buvo puikus plaukikas, laimėdavo mokykloje medalius ir kartą Mažosios Manatės upėje išgelbėjo skęstantį berniuką. Kad pirmą kartą sėdo į kalėjimą, nes kartu su kitais savo komandos nariais, Alfredu ir Klarensu, grasindami žaisliniu pistoletu apiplėšė Alabamoje Kolumbijos banką, pasigvelbdami maždaug 23 tūkst. dolerių, grynais ir kelionės čekiais. Visus tris vos po penkių dienų policija susėmė viename name Hamiltone, Alabamoje, kur jie kartu su savo draugėmis lindėjo pasislėpę. Vėliau viena jų sesuo tvirtino, kad jie ketino visus pinigus atiduoti šeimai. Apie Klarensą taip pat daug žinojau. Kad jis, panašiai kaip ir jo brolis Džeidabas, buvo lengvo būdo. Tiesa, linkęs į melancholiją ir visuomet kiek agresyvus. Kad nuo trylikos iki septyniolikos metų vis pabėgdavo iš jaunimo kalėjimų, į kuriuos patekdavo dėl smulkių vagysčių. Kad kartais viduryje nakties išdygdavo prie savo tėvų fermos durų Raskine ir greitai pasikeisdavo drabužius. Nesakydavo, nei kur eina, nei kas tie vyrai, kurie laukia jo automobilyje. Tik kartodavo: „Nesirūpinkit, aš susitvarkysiu.“ Bet niekada taip ir nesusitvarkė. Anksčiau ar vėliau jį ir vėl pagaudavo. Žinojau, kad abu broliai, pabėgę iš salos kalėjimo, kiek buvo žinoma, su niekuo iš didžiosios Englinų šeimos niekada nebeužmezgė ryšių.

Informacinėje medžiagoje apie 1962 metų birželio 11-osios pabėgimą, kurią man davė Džimis antrąją mano atvykimo į Manheteną savaitę, Englinai dažnai minimi kaip tamsūs kaimiečiai. Viename straipsnyje buvo rašoma, kad Džeidabo Englino žinios tebuvo trečios klasės mokinio lygio. Džimis dėl to labai užpyko.

— Valdžia šiuo atveju nesuko sau galvos, — tarė jis, — išvadindama juos kvailiais tik todėl, kad jie nebaigė mokyklos. Tie broliai, be jokios abejonės, buvo patrauklūs. Ir negalėjo būti tokie kvailiai, jeigu jau ne kartą sugebėjo pabėgti iš, kaip teigiama, labai gerai saugomų Amerikos kalėjimų. Trečioko žinių lygio? Ką apskritai tai reiškia? Viena aišku: keturiais atvejais iš penkių trečiokas vis tiek protingesnis už bet kurį valstybės tarnautoją.

Ir apie Džeidabo vėlesnį komandą, nebe trijulę, o ketveriukę, susirengusią įveikti tą uolą, buvau nemažai prisiskaitęs. Apie Frenką Li Morisą, žvelgiantį niūriu žvilgsniu, tą nekalbų nepažįstamąjį. Užaugusį įvairiuose vaikų namuose ir pas nuolat besikeičiančius globėjus. Kalėjime jį vadino Frenkiu arba Eisu, teigiama, kad jo intelekto koeficientas buvo 133, ir jis daug kur pabuvojo: Naujajame Orleane, Kanzase, Baltimorėje, Vašingtone, Niujorke ir dar kitur.

Džeidabas Englinas. Daug apie jį žinojau. Nežinojau tik vieno. Ar pro siauras sporto prekių krautuvėlės duris, kurios buvo vos per kelis metrus nuo manęs kitoje gatvės pusėje priešais viešbutį, su kvadratiniu langu, aptaisytu grotomis ir plyšiu laiškams, pateksi pas jį.

Alkatraso kalinių žodynėlis (ištraukos):

Time out patekti į kalėjimą

Fresh fish naujokas

Double team du prižiūrėtojai, kurie vis grasina kaliniui

Catwalk ginklų galerija

Hotbox hole izoliatoriaus kamera

Gangbang išprievartavimas dalyvaujant daugeliui kalinių

Screw prižiūrėtojas

Rot išdavikas, informatorius

March on the red carpet Scrabble kalėjimo maistas

Hit the bricks pabėgti į San Franciską

Hellcatraz salos kalėjimo pavadinimas

Pirmą kartą sutikau Eleanorą didelėje, medžiu išmuštoje Hamburgo ligoninės šiauriniame rajone PSY 46 skyriaus valgykloje, kuri buvo naudojama ir kaip vieta pasisėdėti. Viduryje stovėjo ilgas stalas su dešimt kėdžių kiekvienoje pusėje, visuomet užtiestas žalia staltiese su dobiliukų lapais, prie jo septintą valandą buvo pusryčiaujama, dvyliktą pietaujama, o penktą vakarieniaujama. Staltiesę visada keisdavo pirmadieniais. Tai buvo virtuvėje ir prie stalo kas savaitę besikeičiančių budėtojų — dviejų skyriaus pacientų — užduotis. Kad padėtų paruošti pusryčius, jie turėdavo atsikelti anksčiau nei paprastai, ne pusę septynių, o jau be penkiolikos šešios.

Gerai buvo tai, kad kai budėdavai prie stalo, dėl pietų galėjai penkiolika minučių anksčiau nusiplauti nuo ponios Cilker judesio terapijos, pono Belovo piešimo terapijos, autogeninių treniruočių ar kitokių programinių užsiėmimų.

Jei staltiesė būdavo ne ką tik pakeista, pagal ją galėjai atkurti praėjusių dienų valgiaraštį, mat įvairiausių atspalvių dėmės išduodavo buvus bulvių virtinukus su svogūnais, jautienos vyniotinį, kiaušinius su garstyčių padažu (skyriuje visuomet būdavo sunkus maistas), kuriuos į visuomenės užribį patekusių, maniakine depresija sergančių, narkomanų, valgymo sutrikimų kamuojamų ir kitokių pacientų komanda, kuriems priklausiau ir aš su Eleanora, neseniai buvo sušlamštusi drauge su dviem slaugos darbuotojais.

Masyvioje spintoje, stovinčioje tos patalpos pietinėje pusėje, buvo užrakintas televizorius, kurį gaudavai pažiūrėti penkiolika minučių vakarais, kai rodydavo žinias. Dusyk teko patirti, kaip pacientams buvo leista balsuoti dėl filmo, kurį paskui visi kartu vakare žiūrėjome.

Dviejuose valgyklos kampuose stovėjo mediniai suoliukai su staleliais, ant kurių gulėjo seni žurnalai, galėjai rasti piešimo sąsiuvinių, pieštukų, vandeninių dažų ir teptukų. Ten visuomet gulėdavo ir kas nors iš asmeninių pacientų daiktų, kuriuos jie palikdavo arba pamiršdavo. MP3 grotuvas, kasetė su vaidinimu vaikams, pavyzdžiui, iš Bibi Bloksberg serijos (jos skyriuje buvo itin mėgstamos), mezginys, mandalų knygos, sudoku knygelė. Kai pamatydavau tuos daiktus, man akys kone pasrūdavo ašaromis. Mat galvodavau, kad štai čia daiktai, už kurių žmonės mėgina nusitverti ir kurie nė velnio neduoda naudos. Prie vienos valgyklos sienos stovėjo didžiulė knygų lentyna, vadinamoji skyriaus biblioteka. Joje buvo pacientų ir personalo dovanotos knygos. Daugiausia kriminaliniai romanai. Galėjai pasiimti kurią nori. Tarp jų buvo ir gana daug erotinių knygų, pavyzdžiui, Polinos Rygė O.  Istorija arba Emanuelės Arsan Emanuelė, arba geismų mokykla. Prisimenu, kad dažnai klausdavau savęs, ar tas knygas bibliotekoje paliko tas pats žmogus, ir tada įsivaizduodavau išstypusią lesbietę, kuri sau tarė: „Jeigu jau patekau į šitą sumautą skyrių, kur, be skaitymo, nėra ką daugiau veikti, tai užsiimsiu bent jau kuo nors protingu“.

Dešinėje, prie pat durų, stovėjo juodas Yamaha fortepijonas, kuris atrodė labai senas, bet nepriekaištingai veikė. Visuomet antradieniais po pusryčių prie jo sėsdavo muzikos terapeutas ponas Liudvigas, aistringai barškindavo storais pirštais per klavišus, ir jam komanduojant dvidešimt skyriaus pacientų sudainuodavo rytinę dainą. Nors blogai jaučiausi, man tai visuomet atrodė labai linksma, mat tas smagus muzikos kūrinys kontrastavo su po nakties susivėlusiais plaukais ir nusiminusiais dainininkų veidais.

Aš ne itin mėgau laiką leisti valgykloje. Jaučiausi joje suvaržytas ir slogutis kildavo gerkle aukštyn. Ne dėl to, kad ten tvyrojo įkyrus maisto kvapas, o todėl, kad atrodė, jog tave apninka visa ta neviltis, kurią per metų metus čionai sunešė daugybė žmonių. Jauteisi, lyg būtum prieš ją beginklis. Ir vis tiek, net ir ne valgymo metu, nepavykdavo čia neužsukti. Mat skyriuje PSY 46 buvo tik ilgas koridorius, palatos ir šita valgykla. Vis viena, kad ir kur būtum, šitame skyriuje niekur nesijautei itin puikiai. Mano palatos numeris buvo 102, ir ji nykumo požiūriu niekuo nenusileido valgyklai, tik buvo mažesnė, tamsesnė ir su bjauriausiomis pasaulyje užuolaidomis.

Buvo ketvirtadienio rytas, apie dešimtą. Skyriuje buvau likęs vienas pacientas. Visi kiti buvo ketvirtame aukšte dailės terapijos arba atsipalaidavimo užsiėmimuose. Tą smagų rugpjūčio rytą man buvo numatytas bendras sveikatos patikrinimas. Prieš kelias savaites jau buvau atlikęs lygiai tą pačią procedūrą, bet, kadangi Hamburgo ligoninė šiauriniame rajone turėjo įvairiausių skyrių ir padalinių, mano tyrimų atsakymai nusimetė kažkur pakeliui į PSY 46 skyrių. Antrąjį tyrimą, kuris buvo daromas kitame komplekse, gana anksti baigiau ir vėl sugrįžau į mūsų skyrių. Tiesą sakant, turėjau prisijungti prie savo grupės dailės terapijos užsiėmimo, kad paklausyčiau, kaip pirmiausia ponas Belovas, o paskui visi dailės grupės nariai, apspitę kurio nors paciento piešinį, jį interpretavo, tai reiškia, ieškojo sąryšių su jo vargana būsena, net jei tasai ir būdavo nupiešęs didžiulę saulę. Negalėjau tam prisiversti. Nuslinkau į valgyklą, atsisėdau prie stalo, ištiesiau kojas ir ėmiau sklaidyti gražią paveiksluotą eilėraščių knygą vaikams, kurią pasiėmiau iš bibliotekos.

Netrukus išgirdau, kaip kažkas iš koridoriaus atidaro plačias mūsų skyriaus matinio stiklo duris. Išgirdau žingsnius, paskui sesutės Cecilijos, pagyvenusios slaugos personalo damos, balsą, kai ji pasveikino įeinantįjį. Cecilija man iš visų labiausiai patiko. Kartą mačiau, kaip su vienu pacientu koridoriuje ji šoko pagal Saimono ir Garfimkelio dainą Cecilija. Kai tą rytą sėdėjau valgykloje, išgirdau ją kažkam sakant: „Na, tai tu ir vėl čia! Puiku, ar ne?“ Nesigirdėjo, kad įeinantysis ką nors atsakytų. Bet po kelių akimirkų tas žmogus, su kuriuo kalbėjo sesutė Cecilija, įžengė pro valgyklos duris.

Kaip ir visuomet, jos veido beveik nesimatė. Riebaluoti rudi plaukai krito ant kaktos iki pat akių. Tačiau matėsi, kad pastaruoju metu ji dažnai ir ilgai verkė. Jos veido oda karšdigiškai blizgėjo, o juodi akių dažai buvo nubėgę tose vietose, kur per skruostus riedėjo ašaros. Ji mūvėjo ankštus šviesius džinsus, vilkėjo per didelius marškinėlius su paveikslu iš filmo Devynios su puse savaitės, kuriais vilkinčią kartą buvau ją matęs. Prie marškinėlių iškirptės matėsi raudonas spuogelis, panašus į kraujo lašą. Ji buvo įsispyrusi į juodus storapadžius sportbačius.

Trys dienos iki susitinkant mums valgykloje Eleanora staiga dingo iš skyriaus. Buvo kalbama, kad vieną popietę jai užėjo kažkoks priepuolis ir todėl ji buvo perkelta į uždarą skyrių. Tas nutikimas labai sujaudino PSY 46 pacientus. Jos priepuolis jiems buvo nematytas. Ji nei spazmiškai raudojo, nei siautėjo. Veikiau priešingai. Tiesiog nenusakomai sustabarėjo. Nors mano likimo broliai paprastai gerai sutardavo, net ir tose ankštose patalpose, kuriose mes visi buvome priversti sutilpti, visuomet ore tvyrojo susierzinimas, sudirgimas, ir nedaug trūko, kad kiltų nerimas arba pacientai užsipultų vienas kitą. Pavyzdžiui, pakakdavo pernelyg ilgai palikti atdarą langą, per garsiai trinktelėti durimis, ištarti vieną vienintelį netaktišką žodį. Sąmyšis, kurį skyriuje sukėlė Eleanoros atvejis, buvo didesnis nei visi ankstesni, kuriuos patyriau. Visi visiškai prarado savitvardą. Ištisas dienas apie nieką kita nekalbėjo. Per terapijos užsiėmimus ir laisvalaikio metu. Daugelis pacientų šakė, kad tas reikalas juos gerokai išgąsdino. Ir jie nenori, kad Eleanora grįžtų į skyrių. Jų manymu, tokia opi pacientė kenkia pacientų savijautai ir ta proga užsipuolė dar ir mano kambarioką Rainerį, taksistą. Aš buvau tarp tų nedaugelio, užstojusių Eleanorą. Pirmiausia mane erzino pacientų isterija, antra, jau buvau šiek tiek įsimylėjęs tą keistą impozantišką berniokiškos figūros merginą, kuri beveik niekuomet nieko nekalbėjo, bet per vieną grupinės terapijos užsiėmimą užsipuolė kitą pacientę, vardu Iris, kuri skundėsi, kad su ja šlykščiai elgiasi jos sesuo:

— Ir tu leidi jai su savimi taip elgtis? Niekam iš mano šeimos neleidau elgtis su manimi kaip patinka.

Tą rytą, kai ji pasirodė pasisėdėjimų kambaryje, atrodė, kad manęs net nepastebi. Į mane nežiūrėjo. Nieko nesakė, tad ir aš nieko nesakiau. Lėtai nuslinko prie fortepijono, atsisėdo ant taburetės su apvalia sukama sėdyne ir pradėjo skambinti. Skambino vis tuos pačius tris garsus.

Būčiau mielai ką nors jai pasakęs. Na, kad ir tai, jog džiaugiuosi, kad sugrįžo. Bet nedrįsau. Jaučiausi nejaukiai, būdamas su ja vienu du toje didelėje patalpoje, tame savotiškame skyriuje ir skambant baimę varančiai foninei muzikai. Skaityti nebegalėjau. Nežinojau, nei ką daryti, nei kur žiūrėti. Visų pirma nenorėjau, kad ji pagalvotų, jog dėl to priepuolio ir viso kito nebenorėsiu su ja turėti nieko bendra. Ir todėl negalėjau demonstratyviai iš karto išeiti. Galiausiai nutariau visai nieko nedaryti ir likti sėdėti. Žvilgsnį buvau įsmeigęs į mėlyną pilvotą ražą ant stalo, kurios anksčiau nebuvau pastebėjęs. Su pamerktomis gėlytėmis, kurios atrodė lyg suskintos vasaros pievoje. Prisimenu, kaip įsigilinęs nagrinėjau ryškias tų gėlyčių spalvas. Kokią sekundę nusišypsojau pagalvojęs, kad jos narsiai stengiasi, kiek leidžia mažos jų galimybės, padaryti viską, kad tik įveiktų toje valgykloje įsisenėjusį liūdesį. Eleanora vis agresyviau spaudė tuos tris garsus. Staiga liovėsi, atsisuko su taburete į mane ir pasakė:

— Gal gali padaryti man paslaugą ir dingti iš čia?

Žiūrėjau į ją priblokštas, paskui kažką praveblenau ir greitai atsistojau. Knygą palikau gulėti. Išėjau iš ten kuo greičiau.

Po dviejų dienų, per kurias iš paskutiniųjų stengiausi jos nematyti, Eleanora skubiai priėjo prie manęs koridoriuje po popietinio visų skyriaus pacientų kavagėrio, kuris vykdavo pirmadieniais, trečiadieniais ir penktadieniais, kai baigdavosi nepakenčiamoji grupinė terapija, ir jo buvo laikomasi kaip švento ritualo, ir įspraudė man į rankas susuktą, mėlynu kaspinu perrištą paveikslą. Dar padavė mažytį kreminės spalvos vokelį su laišku. Ir vėl nuėjo šalin. Vėliau, savo kambaryje, pirmiausia atplėšiau voką ir perskaičiau laišką, kurį dar ir šiandien turiu. Ten buvo parašyta:

Mielas Antonai,

nupiešiau Tau paveikslą. Tai atsiprašymas. Man labai gaila, kad tave taip kvailai užsipuoliau. Žinai, tiesiog buvo taip, kad nenorėjau, jog mane tokią kas nors matytų. Tokios būsenos. Ir tuo labiau ne Tu.

Tavo Elė

Mane apėmė didžiulis džiaugsmas. Ne tik todėl, kad ji tai parašė, bet ir dėl to, kad paveikslas, kurį nupiešė ir kurį išvyniojau ant savo lovos, buvo nepaprastai gražus. Tai buvo A3 formato akvarelė. Matėsi namo stogas su kaminu, virš jo — varna, kylanti į tamsiai mėlyną dangų. Viskas atrodė labai realistiškai. Niekada nebūčiau pagalvojęs, kad Eleanora taip gerai piešia. O jeigu mano ausis būtų pasiekusi žinia, kad ji piešia man paveikslą, tikrai nebūčiau pagalvojęs apie ką nors daiktiška, o tikėčiausi rezultato, panašaus į Pikaso Gemiką. Buvau labai įsimylėjęs.

Nuo tada su Eleanora drauge praleisdavome daug laiko.

Nors ji vis dar labai mažai kalbėjo, palaipsniui šį bei tą apie ją sužinojau. Pavyzdžiui, išsiaiškinau, kad ji kilusi iš Fraiburgo. Kad abu jos tėvai buvo mokytojai. Šventosios Uršulės mergaičių gimnazijoje. Kad ji gyveno Vyrėję, sename, idiliškame kvartale, iš kurio gatvelių visai netoliese matėsi tamsios Švarcvaldo eglės ir kuriame, pasak jos, gyveno beveik vieni mokytojai.

— Mane vemti vertė, — sakė ji. — Mane nuo visko vertė vemti, nuo tų kalvų, kurios, žinoma, buvo gražios, bet žiūrint į jas neapleido jausmas, kad jos kasdien vis tankiau apjuosia tave ir visas apmigusias Fraiburgo gatveles, kol vieną dieną nebeištrūksi iš jų apsupties. Mane vimdė nuo tėvų, nuo jų veidmainysčių, nuo mūsų buto, nuo viso tenykščio gyvenimo. Septyniolikos iš ten pabėgau. Buvo gaila tik mažojo broliuko. Man atrodė, kad palieku jį likimo valiai toje tamsoje. Taip jaučiausi. — Ji šyptelėjo. Paskui pridūrė: — Ką gi, bet man regis, kad jam dabar visai gerai klojasi. Tikrai geriau negu man.

Sužinojau, kad dar Fraiburge ji prisijungė prie gatvės muzikantų kompanijos ir keliavo su jais po Vokietiją autostopu arba regioniniais traukiniais. Manhaimas, Frankfurtas, Kelnas, Dortmundas, Berlynas, Bremenas, Brėmerhafenas, Hanoveris, Hamburgas.

— Per vieną naktį tapau mažyte panke.

Vieną popietę, pasibaigus judesio terapijai, kai nusiprausėme po dušu ir susėdome vienas prie kito ant suolelio atkaltės prie niekaip neišdekoruotos ligoninės koplyčios, ji man papasakojo apie Kajų. Drovų, bet labai stambų ir tvirtą vaikiną iš Berlyno, prisigretinusį prie jos muzikantų trupės, kurį ji įsimylėjo.

— Jis grojo visai kitokius gabalus nei mes, — dėstė ji. — Jo gabalai buvo kažkokie jausmingesni.

— Kur jis dabar? — susidomėjau aš.

Ji ilgokai tylėjo. Paskui tarė:

— Sėdi kažkur girtas ir dainuoja savo damas. Jis buvo tikrai šaunus vaikinas. Bet su juo visą laiką teko balansuoti ant bedugnės krašto.

Ji sėdėjo su ant dešinės akies užkritusią plaukų sruoga, nusisukusi į šalį, jos žvilgsnis klaidžiojo po popiečio saulės nušviestą parką, kuris atrodė pernelyg ramus kaip bet kokios kitos ligoninės parkas, po gražią medžių lajos žalumą ir siaurą pavėsingą, į kitus pastatus vingiuojantį pasivaikščiojimų takelį. Prisimenu, kad tą popietę nusipraususi po dušu ji atrodė labai gaivi ir pailsėjusi, vilkėjo šviesiai rudą, įliemenuotą velvetinį švarkelį, kurį buvo nusipirkusi prieš dvi dienas, kai išvyko miestan į ekskursiją.

Šiek tiek patylėjome paskendę mintyse, tada ji pliaukštelėjo rankomis ir tarė:

— Einam uždegti koplyčioje žvakių — už visas šitas čia besikamuojančias sielas.

Eleanora buvo kažkuo ypatinga, dėl to savotiško širdyje iškerojusio nerimo, kurį visuomet aiškiai jutai ir išorėje, dėl šalto žvilgsnio šviesiai žalių akių, į kurias dabar galėjau dažniau pažvelgti ir kurios rodė didžiulę vienatvę, dėl atšiaurios laikysenos, kuri man atrodė nerealiai romantiška. Tam tikra forma romantikos, kokią kartais patirdavau užklydęs į niūrias kokio nors miesto vietas. Pavyzdžiui, didelėje, tuščioje, geltonos gatvės žibinto šviesos užlietoje sankryžoje, po kurią stūgauja vėjas. Apleistoje tramvajaus stotelėje vėlyvą valandą. Pamatęs užkaltą kioskelį. Nieko panašaus kituose žmonėse dar nebuvau pajutęs.

Ką ji manyje rado, gerai nesuprantu. Kartą tarė man:

— Man patinka tavo veidas. Atrodo kaip cukrus.

Kai prasidėjo trečiasis mano buvimo PSY 46 mėnuo, ji susikeitė kambariais su kita paciente ir apsigyveno Divakaro, Rainerio ir mano pašonėje. Slaugos personalas žiūrėjo, kad pacientai nesilankytų kitose palatose. Mudu su Eleanora dažnai bendraudavome barškindami į sieną. Prisimenu, kad triskart pabelsti reiškė „kaip tau sekasi?“ O kai triskart pabelsdavai atsakydamas, kitas žinojo: „sumautai“.

Galiausiai vieną naktį Eleanora slapta įsigavo pas mus į kambarį ir šmurkštelėjo po mano antklode. Be kita ko, tam buvo palankus metas, mat nebuvo Rainerio. Kai gydymas ligoninėje artėdavo prie pabaigos, kiekvienam pacientui būdavo skiriama viena naktis, kurią galima būdavo praleisti namuose, kad palengva priprastų prie jų. Todėl tą naktį rugsėjo pradžioje, kai, beje, lijo smarkus lietus, 102 kambaryje, be mūsų, buvo tik manasis sikhas šventikas Divakaras. Kai mudu su Eleanora mylėjomės, labai gerai suvokiau, kad tasai indas, gulėdamas siauroje lovoje šalimais, išgyveno ne pačią geriausią savo gyvenimo naktį, bet taip pat žinojau, kad iki grabo lentos niekam dėl to nepasiskųs, ir man jo labai pagailo, ir dėl jo man buvo taip gėda, kaip niekada anksčiau. Bet to, kas dėjosi po mano balta ligoninės antklode, paprasčiausiai negalėjome anksčiau pabaigti.

Beje, Rainerio vis dėlto taip greitai nepaleido. Kadangi slaugytojams atrodė, kad po nakties, praleistos laisvėje, skyriuje jis pasirodė truputį per daug įkaušęs ir pernelyg prastai nusiteikęs.

Dideliame kambaryje išsyk už bauginančio D bloko buvo kalėjimo biblioteka. Kaliniai, turintys skaitymo privilegiją, ant kortelės užrašydavo, ką norėtų perskaityti. Kai knygą grąžindavo į biblioteką, ją atnešdavo vienas iš kalinių, kuriam buvo skirta dirbti bibliotekoje. Buvo galima užsisakyti ir laikraščių. Bet tuos straipsnius, kurie prižiūrėtojams pasirodydavo netinkami, iškirpdavo, visai neatsižvelgiant į tai, kad kitoje pusėje galėjo būti spausdinamas tęstinis straipsnis.

Viešbučio Splendid durininkas uždegė geltonus sieninius šviestuvus. Jau nuo popietės debesys, kuriuos atginė uraganas Keris, aptemdė Niujorką.

Atėjo mano valanda. Aš atsistojau, užsitraukiau ant galvos striukę ir nubėgau per gatvę į sporto prekių krautuvę. Senamadiškas skambalėlis viršum durų pranešė apie mano atėjimą. Prakalbo malonus vyriškis:

— Gal pažįstate tą Kerį? Pasakykite jam, kad eitų miegoti. Buvo ilga diena.

Mudu persimetėme įprastais žodžiais. Iš kur atvykai, berniuk. O aš pasakiau, kad man patinka New York Rangers komanda. Ir kad norėčiau nufotografuoti jo sportinių marškinėlių kolekciją už prekystalio. To vyro, kuris vadino save Biliu Henkoku, kairysis vokas buvo smarkiai užkritęs ant akies. Gal turėjo insultą, pagalvojau sau. Jis kalbėjo itin maloniu, kone aristokratišku balsu.

— Nufotografuoti? Tam jau per tamsu.

Parodžiau jam savo skaitmeninį fotoaparatą.

— Nebus jokių problemų, — įkalbinėjau jį. — Yra blykstė.

Jis nusisuko, atidarė spintą krautuvėlės gilumoje ir perkrovė šūsnį marškinėlių, kol rado tuos, kurių ieškojo. Atnešęs padėjo juos ant prekystalio. Jie buvo tamsiai mėlyni.

— New York Rangers, 1985-ieji, atsarginiai marškinėliai! — tarė jis. — Labai reti. — Ir šyptelėjo. — Pasiimk į Vokietiją.

Aš pakėliau fotoaparatą.

Jis vikriai ištiesė ranką per prekystalį ir uždėjo ją man ant peties.

— Nereikia, — pratarė jis. — Nemėgstu fotografuotis.

— Kiek kainuoja tie marškinėliai? — paklausiau aš.

— Dovanoju juos tau... —

Keturi Alkatraso kalėjimo direktoriai:

Džeimsas Džonsonas (direktorius 1934— 1948), „Jūros vandens Džonsonas“

Edvinas B. Sivopas (direktorius 1948— 1955)

Polas Mediganas (direktorius 1955— 1961), „Promising Paul, Polas Pažadukas“

Olinas“ Blekis“ Blekvelas (direktorius 1961— 1963), vadovavo kalėjimui iki jo uždarymo dienos, 1963 metų kovo 21-osios

Prižiūrėtojai turėjo dvieilį pilką uniformą su kepure. Jie gaudavo net ir batus, ir kojines. Be to, kiekvienas privalėjo nešioti raudoną kaklaraištį. Daugelis kalinių vadino juos raudonšlipsiais. Vienintelė darbo priemonė, kurią jie turėjo, buvo švilpukas. Tačiau daugelis jų nešiojosi vėzdus su švininėmis buožėmis. Nors oficialiai tai buvo draudžiama.

Daugelis Alkatraso kalėjimo tarnautojų gyveno saloje. Ten gyveno ir jų žmonos su vaikais. Saloje buvo smulkių prekių parduotuvė ir sava boulingo lyga. Kas 20 minučių į San Franciską plaukė keltas. Viena moteris, kuri būdama maža gyveno saloje, devintajame dešimtmetyje papasakojo: „Vakarais, gulėdama lovoje, dažnai girdėdavau kalinių balsus. Jie rėkavo ir triukšmavo. “

Kadangi sala buvo ypatingai saugomas kalėjimas, ten gyvenančios šeimos niekada nerakino durų.

Laiškas, kurį į Niujorką man atsiuntė Eleanora, buvo parašytas ant smėlinės spalvos popieriaus. Ji visuomet rašydavo tokiame popieriuje. Plonas, kone permatomas, kaip senų maldaknygių. Neturėjau supratimo, kur apskritai galima nusipirkti tokio popieriaus. Trys tankiai prirašyti lapai, dusyk perlenkti, vos mažesniame voke už įprastus. Nešiojausi jį vidinėje švarko kišenėje, kartais vis patikrindamas, ar nesiliaujantis lietus jo dar kiaurai nepermerkė.

Per paskutinį stebėjimo etapą reikėjo gana toli žingsniuoti. Nuo savo krautuvėlės Džonas Englinas gyveno už aštuonių namų blokų.

Visiškoje tamsoje skubiai maknojau per lietaus ir vėjo plakamas Niujorko gatves, stengdamasis neišleisti iš akių savojo žmogėno su mažu lietsargiuku, bet tuo pat metu laikydamasis nuo jo per saugų nuotolį, iš visų pusių apsuptas garsiai burzgiančių, susigrūdusių, pypsinčių automobilių su beviltiškai mataruojančiais valytuvais, kai staiga man atsivėrė akys. Kaip, po velnių, patekau į šitokią situaciją? Pasidaviau kliedesiams. Pasidaviau užkandinės savininko kliedesiams. Viduryje Niujorko! Permirkęs iki apatinių kelnaičių! Mačiau, kaip seniokas, kuris netrukus iškeliaus į Anapilį, suskleidė lietsargį, atrakino tamsias duris, pažymėtas numeriu 86 su penkiasdešimt kitų skambučių, daugiausia be pavardžių. Likau stovėti gatvėje, kol viršuje, penktame aukšte, užsidegė šviesa, įsivaizduodamas, kaip Džeidabas pilasi į bokalą alaus.

Ką čia veikiu? Ar tuo baigėsi mėginimas sugrįžti į tikrovę, užuot leidus mane valdyti vizijoms?

Galbūt nyki sankryža Grin Vilidžo pašonėje ir nėra pati tinkamiausia vieta mąstyti apie savo gyvenimą. Bet aš tuo metu tą dariau. Nebeprisimenu, kiek laiko ten stypsojau. Tuščiu skrandžiu. Vandeniu pažliugusiais batais. Atidžiau pažiūrėjus, man niekas šiame pasaulyje nepriklausė, lik mane palikusios moters laiškas. Tikriausiai tai vienas gražiausių laiškų, kuriuos kada nors buvau gavęs. Ji rašė, kad apsigyveno Altonoje bendrame bute su Nina. Viena drauge. Kad naujasis darbas Hagenbeko zoologijos sodo spaudos skyriuje jai visai patinka. Bet visų pirma ji rašė apie mane. Kad labai norėjo man padėti. Bet niekuomet nežinojo kaip. Rašė apie mano abejingumą. Santūrumą. Jausmą, kad aš niekada iš tikrųjų už nieką nepulčiau kovoti. Niekada nerizikuočiau. Dar rašė apie mano baimes. Kad jai atrodę, jog aš patogiai įsitaisiau tose baimėse. Turėjau stogą virš galvos, baldus ir krosnį. O jai palikau tik vienintelį pasirinkimą — įsikelti tenai.

Taksistas, atvežęs mane atgal į užkandinę, buvo užsidėjęs raudoną ausinę kepurę. Daugiau nieko apie jį neprisimenu. Bet puikiai prisimenu, ką galvojau važiuodamas. Į galvą atėjo mano tėvas. Ir kita situacija, kai buvau puolęs į neviltį. Buvau dar mažas, gal dešimties metų. Jau kelias savaites dienos mokykloje buvo virtusios siaubo filmu. Buvau tapęs dviejų bendraklasių pastumdėliu. Tokio didžkio palestiniečio ir didžkio egiptiečio. Jiedu buvo pagarsėję mušeikos. Turėjau atlikti visus jų pavedimus. Net valgyti nešdavau jiems į mokyklą. Visi iš manęs šaipėsi. Namuose niekam apie tai nepasakojau. Bet vieną naktį, kai paprasčiausiai nebeištvėriau, galiausiai nusigavau tamsiame kambaryje iki kušetės, ant kurios miegojo tėvas. Jis dažnai ten pasiklodavo miegoti. Taip jam geriau patiko, nei triskart per naktį būti žadinamam mano mamos, mat, kaip jis sakė, ji tvirtino, kad jis knarkia. O tąkart jį pažadinau aš. Kalbėjau tamsoje be taškų ir kablelių, viską išklojau. Tiesą sakant, mano tėvas nepasižymėjo dalindamas gerus patarimus. Todėl taip gerai ir prisimenu, kad tą naktį jo balsas skambėjo stebėtinai aiškiai.

— Turi padaryti tam galą, — tarė jis. — Tegu tave prilupa. Ne taip ir skauda, kai muša, kaip galvoji. Daug baisiau bijoti, kad primuš. Neleisk daryti iš savęs kaliausės!

Man pasirodė, kad jis puikiai nutuokia, apie ką kalba. Pažinau kitą jo pusę. Niekada nebūčiau galėjęs įsivaizduoti, kad jį kada nors kas nors būtų prikūlęs. Šiaip ar taip, kai vėl atsiguliau į lovą, nebeverkiau. Buvo aišku, kad po šio pokalbio kažkas pasikeis.

Jie manęs taip ir neatskaldė. Tik egiptietis tvojo du kietus, žeminančius antausius. Bet jie buvo stebėtinai skausmingi.

Gerai prisimenu, kad sustabdžiau taksi per du namus iki užkandinės. Mat neturėjau jokio noro atsakinėti į Džimio ir jo vaikinų klausimus, ką tokiu nuostabiu oru veikiau per savo laisvadienį.

Prisimenu, kaip nuslinkau į savo kambarį, nusiprausiau po dušu ir nutariau: tą vakarą su Alkatraso avantiūra baigta visiems laikams. Rytoj septintą, taip tikrai, kaip kad saulė patekės, nusileisiu į užkandinę, gerai nusiteikęs kepsiu mėsainius, o laisvalaikiu atrasiu Niujorke visai naujų dalykų. Ir progai pasitaikius pasakysiu tą Džimiui. Reikėjo rasti savyje tiek drąsos.

Šiandien, kai Hamburge sėdžiu prie savo rašomojo stalo, pasidėjęs priešais save Džimio surinktą medžiagą, ir galvoju apie aną vasarą, klausiu savęs, ar tikrai tą padariau. Peržvelgiu nuotraukas. Jo užrašus. Sąrašus. Akys užkliūva už kai ko, ką jis man gerokai vėliau parodė.

Kartą sėdėjome drauge svetainėje prie stalo ir aš jo paklausiau:

— Kodėl prie tavo langų pritaisytos grotelės katėms, jeigu tu neturi kačių?

— Eleinė, — atsakė jis, — gyveno čia dvejus metus. Buvo atsivilkusi krūvą laužo ir dvi kates. Tokias kilmingas, kad neleido joms išeiti laukan. Paskui viską išsivežė. Tik tas groteles paliko.

Dirstelėjęs į itin gražų sidabrinį dubenį su prie jo pritaisytomis žvakėmis, tariau:

— Regis, kiekvienos iš tavo moterų šis bei tas čia užsiliko.

— Gali būti, — atitarė jis. — Labai gali būti.

— Ar ir mano mamos?

Jis atsistojo, nuėjo į miegamąjį, atidarė kažką, pagal garsą tai turėjo būti stalčius, ir dar iš tolo numetė man ant stalo kažką pilką, susivėlusį ir minkštą. Kažkada tai buvo pliušinis žaisliukas. Bet koks?

— Tavo mama tvirtino, kad tai kurmis. Pirko jį suvenyrų krautuvėje.

Yra labai įvairių nuomonių apie tai, ar vaikai viską žino apie savo tėvus. Tuokart buvo aišku: kiek pažinojau savo mamą, pliušiniai žaisliukai buvo per šviesmečius nuo jos visatos.

Paėmęs kurmį į ranką pastatau jį ant savo palangės.

Alkatraso saloje, be kita ko, buvo:

prieplaukos pirsas, gyvenamieji namai, kareivinių pastatas, rikiuotės aikštė, didžiulis direktoriaus namas, švyturys, dirbtuvės, karinės įgubs koplyčia, kariuomenės lavoninė, teritorija laisvalaikiui leisti, elektrinė, pramoninis pastatas, du pastatai, iš kurių būdavo signalizuojama per rūką, kamerų pastatas, vandens bokštas, sodas vaikams žaisti ir agavų takas.

Saloje vis dar esama didžiausios visoje šiaurinėje Kalifornijos pakrantėje jūrinių žuvėdrų kolonijos.

Vienintelis ten gyvenantis žinduolis — lauko pelė. Vienintelė amfibija — kaliforninė salamandra.

Džimis mirė vieną pirmadienio popietę. Apie pusę trijų jis išėjo iš užkandinės. — — Trumpam užlipsiu į viršų, — tarė jis. — “

Po pusantros valandos Žakas susirūpino:

— Kaip jums atrodo, kur užstrigo mūsų bosas? — ir išėjo jo ieškoti.

Niekada nepamiršiu jo žvilgsnio, kai po minutės jis sustojo tarpduryje ir pažvelgė į mus.

— Toni, Frensi! Eikit šen! Greičiau!

Ir mes visi kartu užkopėme į viršų. Laukujės durys buvo tik pridarytos.

Nežinau, ar galiu pasikliauti prisiminimais apie tai, ką tą akimirką pajutau. Kad ir kaip ten buvo, įėjęs į koridorių ir svetainę, pagalvojau, kad visiems to buto daiktams kažkas nutiko. Batai ant grindų, veltinės šlepetės, kuriomis apsiavusio Džimio niekada negalėjau įsivaizduoti, net nežinojau, ar jos priklausė jam, jo vaikinų nuotraukos ant sienos, serija juodai baltų nuotraukų su senais įvairių kontinentų žvejais, Dorotės paveikslas su išsipūtusiu Chevrolet motelio niekieno žemėje, lentelė su kabliukais raktams ir užrašu Turpentine Girls, tvarkingai ant odinės kušetės – sulankstyta sunki ruda vilnonė antklodė, didelis stiklinis stalas su abiem kompiuteriais ir šūsnimi popierių, laidų raizginys pastalėje, iš kurio dažnai šaipėsi Dorotė, kiek kreivokai per kelis centimetrus virš stalo pakabintas metų kalendorius su dramblių nuotraukomis, šio mėnesio lape matėsi veršiukas, motinos tarpukojyje besislepiantis nuo lietaus, ant tamsių medinių grindų — margai dryžuotas kilimas nubrizgusiais pakraščiais, televizorius, žurnalai ant televizoriaus stalelio, Interview, Time Magazine (Dorotės), Digital Photo, Oldtimer (Džimio), čekų kalbos žodynas, net nebūčiau galėjęs pasakyti, kaip jis ten papuolė, šalia — fikusas geltoname gėliapuodyje, krėslas aukšta atkalte, aptrauktas mėtų spalvos gobelenu, visuose kambario kampuose sumesti neaiškios paskirties įrankiai ir prietaisai: žnyplės, grąžtai, mikroskopas, didžiulis žalvarinis toršeras, keturi aukšti langai, išeinantys į evakuacinius laiptus, surūdiję kabliukai, kuriais užfiksuodavo atidarytus langus, Džimio kompaktinių plokštelių kolekcija ant šiaip jau tuščios knygų lentynos, ją sudarė keli albumai su Pietų Amerikos ritmine muzika ir keturi džiazo klasikai, virtuvė, virtuvės spintelė, peilių rinkinys, juoda duoninė, kukurūzų spragėsiu pakelis ant indaujos, viskas atrodė pasikeitę. Lyg būtų dingusi šviesa. Spalva.

Džimis sėdėjo savo vietoje prie ilgo valgomojo stalo. Galva nusvirusi ant krūtinės. Bet matėsi, kad akys atmerktos. Priešais jį ant stalo gulėjo atskleistas laikraštis su skelbimais. Vienas jų — apvestas tušinuku. Tušinukas gulėjo ant grindų. Skelbimas buvo toks: veltui atiduosiu bernardinų šuniukus.

Taip baigėsi mano vasara Niujorke. Su policijos sirena, vyru, prisistačiusiu teismo mediku, lavoninės mašina ir verkiančia dailininke iš Teksaso.

Džimį jau seniai buvo išgabenę, o aš vis dar sėdėjau prie ilgo stalo ir vis dar mačiau jo mirusį veidą.

Prieš tai tik vieną sykį buvau matęs mirusį žmogų. Senelį, mamos tėvą. Buvau dar gana mažas. Ir nedrįsau prieiti prie atidengto karsto šarvojimo salėje.

— Nebijok, — įkalbinėjo mane senas senelio draugas. — Žinai, miręs žmogus — tai kaip salė, kurioje baigėsi šventė. Siautulinga šventė. Žmonės išsivaikščiojo švęsti kur nors kitur. Tik pažiūrėk, kokia rami tuščia salė. Serpentinai, taurės, muzikos instrumentai ir tyla.

Dar dvi dienas ir naktis likau Niujorke. Dienas leidau ilgai vaikštinėdamas po miestą. Dorotė man suteikė nuodėmių atleidimą: — Toni, tu buvai jo svečias. Išsaugok savo prisiminimus. Neapsunkink savęs visom tom nesąmonėm, kurios dabar prasidės. Parodyk man, kokius jo daiktus norėtum pasiimti ir kuo greičiau išvažiuok namo! — tą sakydama ji tvirtai mane apkabino.

Taip ji padarė man dovaną. Išvadavo mane nuo vaikščiojimo į laidotuvių įmonę, formalumų tvarkymo atsiimant lavoną iš teismo medicinos įstaigos, pokalbių su namo savininku, užkandinės užsakymų atšaukimo, banko sąskaitų uždarymo.

Naktis praleidau gerdamas daug alkoholio mūsų komandos draugijoje. Užkandinė buvo uždaryta, mes sėdėjome viduje. Merdokas, Žakas, Frensis ir aš. Visi tie žmonės, kuriems per tas dvi naktis paaiškėjo, kad jie nebežino, kaip gyventi, kad jiems trūksta jų meksikiečio kapitono. Sakytum, gynėme savo mažytę barką, nors ji jau seniai buvo pražuvusi.

Dorotė tik kartkartėmis pasirodydavo, kad pažiūrėtų, ką veikiame. Merdokas kartą jai pasakė: —

— Galėtum perimti užkandinę, Dorote! Būtum gera šefė. Juk iš meno nepragyvensi.

Žakas ir Frensis nustebę sužiuro į savąjį supermodelį. Dorotė nieko neatsakė.

Džimis mirė staiga sustojus širdžiai. Vienas iš tų menkų, niekingų medicininių defektų, kurių priežastis iki šiol gerai neištirta. Bent jau tiek aišku: jis nė sekundės nekentėjo.

Paskutinę naktį turėjau pasakyti, ką norėčiau pasiimti. Neturėjau jokio pasirinkimo. Tai, ką norėjau pasiimti, galėjau išsakyti dviem žodžiais. Už vieno jų slypėjo neaprėpiamas įvairiausių žmonių, įvairiausių laikų, neišaiškintų faktų ir gabalėlio Amerikos istorijos raizginys — Alkatrasas. Už kito — meilės istorija, prasidėjusi San Diege, — kurmiukas.

Turėdamas galvoje Džimio milžinišką dokumentų ir medžiagos apie Alkatrasą sankaupą, Frensis paklausė:

— Ar bent turi tokį didelį lagaminą?

O Žakas atidarė užkandinėje stalčiuką po kriaukle ir ištraukė juodai baltą nuotrauką:

— Tada turėsi pasiimti ir šitą, — tarė jis.

Nuotraukoje matėsi lieknas vyras, laikantis už rankos vaiką, berniuką. Jiedu stovėjo ant gatvės kampo. Berniukas buvo juodaplaukis ir išdidžiai žvelgė į nežinomo fotografo objektyvą. Žakas apsuko nuotrauką ir parodė užrašą.

Stačiu Džimio raštu buvo parašyta: „Frenkas ir aš“.

1963 metų vasario mėnesį senatorius Robertas F. Kenedis nurodė uždaryti Alkatraso kalėjimą. Vėjas ir atšiaurus oras buvo apardęs pastatus. Išlaikyti izoliuotą kalėjimą buvo per brangu ir per sudėtinga. Sakoma, kad salos kalėjimas atsiėjo tiek pat, kiek visi kiti federaliniai Amerikos kalėjimai. Septintojo dešimtmečio pradžioje kalėjimo reformatoriai, pasisakantys už reabilitaciją ir prieš izoliaciją, sulaukė stipraus palaikymo.

Per beveik tris dešimtmečius 1567 kaliniai atliko bausmę Alkatraso kalėjime. Menkas skaičius, palyginti su kitais kalėjimais.

Kamerų pastatas niekuomet nebuvo visiškai užpildytas. Paprastai jame gyvendavo 260 kalinių, daugiausia — 302.

O būta 336 suremontuotų kamerų.

Ant tos uolos kaliniai vidutiniškai praleisdavo nuo aštuonerių iki dešimties metų.

Per 29 metus, kai Alkatrasas buvo naudojamas kaip kalėjimas, 36 kaliniai surengė 14 pabėgimų. 23 kaliniai buvo sugauti, šeši nušauti, du prigėrė, o penkių niekas daugiau nebematė.

Mechikas

Pirmadienis, 1965 metų gegužės 8 d.

Keista, bet anas amerikietis nė kiek nesibaimino kalbėdamasis su tuo berniuku. Išklodamas jam viską iki mažiausių smulkmenų. Sulaužydamas savąsias taisykles.

Niekuomet, kalė jis į galvą kitiem dviem, neprasitarkite niekam nė žodelio. Kai kam nors pavyksta padaryti ką nors ypatinga, norisi apie tai papasakoti. Anksčiau arba vėliau. Taip ir pražūstama.

Tą vakarą jis neturėjo jokio noro sėdėti suprakaitavusio Filipės bare, kuriame brendis vis tiek buvo per šiltas ir per brangus.

— Eime prasivaikščioti, — tarė jis Chuanui Ignacijui, paėmė mažylį už rankos ir jiedu nupėdino ankšta, žmonių knibždančia gatve, kurią visą jau mintinai žinojo, mat ji vedė į tą aikštę, kur palėpėje buvo jo kambarys su įkypais langais ir lipniomis žaliuzėmis.

Jau laikas iš čia sprukti, galvojo jis, vėl pradėdamas dėstyti istoriją apie tris vyrus ir neįtikėtiną jų pabėgimą iš salos kalėjimo.

— Iš kur tu visa tai taip gerai žinai? — paklausė berniukas.

— Jie man papasakojo.

— Tai jiems pavyko pasprukti? — Chuanas Ignacijus sustojo. Išplėtęs akis žvelgė aukštyn į amerikietį.

Šis nusijuokė.

— Žinoma. Plaustas išlaikė. Naktis buvo tamsi. Srovė... ak, ta srovė! — jis mostelėjo ranka...

Nupirko berniukui kolos. Pažinojo jį jau dvylika dienų. Tas mažylis pasiūlė jam pirkti porą savadarbių sandalų iš automobilio padangų. Mėgo jį.

Nensei tai patiktų, kad jis praleidžia su juo tiek daug laiko. Galbūt ji net nebūtų to iš jo tikėjusis. Nensė. Kelis mėnesius jo nesivaikė policija. Tuomet jie buvo kaip ir kitos normalios poros. Vėliais vakarais kartu vaikštinėdavo po malonią rudens žvarbą žibintų šviesoje, kartais skambant tyliems, paskiriems gitaros garsams, po didingas ir, kaip ji kartą pasakė, keistai žavias Naujojo Orleano gatves. Eidama iš dešinės ji visuomet įsikibdavo mažomis, pirštinėtomis rankomis jam į parankę ir kalbėdavo apie vaikus, kurių taip norėjo.

Bet paskui jis ir vėl prisidirbo. Prisidirbo su dvivamzdžiu 16 kalibro šautuvu ir acetileno fakelais Union Planiers Bank filiale Slaidelyje, Luizianoje, ir Nensė vėl galėjo lankyti jį cypėje.

Ar mažylis jau ką nors nutuokė apie meilę? Jiedu ėjo toliau. Mažylis siurbčiojo kolą.

Ką darysime, jeigu jos nebus? Naktimis Klarensas Englinas nesiliovė svarstęs šio klausimo. Ir visuomet atsakydavo: ji ten bus. Ir kai trys vyrai prie Sausalito pagaliau sušoko į šaltą vandenį ištraukti įplyšusio plausto ant kranto sutartoje vietoje, buvo tamsu. Praėjo ne mažiau nei dešimt minučių, kol įsižiebė kišeninis žibintuvėlis.

— Nense?

— Frenkai?

Mažylis ne iš karto suprato, apie ką tasai amerikietis jam čia kalba.

— Tai jie turėjo bendrininkų?

— Bendrininkę, — atsakė šis.

Ar tasai berniukas jau ką nors nutuokė apie meilę?

Meilę, kuri trunka ilgus metus? Nors ją vis trypia kaip gatvės šunį? Nors ji niekada neturėjo užuovėjos? Turėjo tenkintis žodžiais, slapta perduotais iš kalėjimo kamerų? Galiausiai perduotais nepažįstamųjų? Arba ranka pakeverzotais ant raštelių?

Kai tą karštą dieną Mechiko mieste saulė ėmė leistis, keista pora vėl išniro iš už Filipės Garsijos baro kampo. Amerikietis užsisakė dar vieną brendžio butelį, įspraudė Filipei Garsijai savo fotoaparatą į rankas ir tarė:

— Nutrauk mudu abu!

O paskui jiedu su berniuku ir vėl ilgam suglaudė galvas.

Džimio versija apie pavykusį pabėgimą: kalinių sumanytas planas turėjo kai ką, ko policija niekuomet neatkapstė. Frenko Li Moriso mylimoji Nensė Kjelvander laukė jų Dodge furgone prieplaukoje netoli Sausalito. Automobilis priklausė jos vyresniajai seseriai, kuri gyveno San Franciske, Pacific Heights rajone. Nensė pasikrovė į furgoną tris permirkusius vyrus ir plausto likučius, Auksinių Vartų tiltu grįžo atgal į miestą, pastatė automobilį sesers garaže ir sukišo tris permirkusius vyrus ir plaustą į rūsį. Kai kitą rytą salos kalėjime buvo pastebėtas pabėgimas ir užkaukė aliarmo sirenos, išpuolė ginkluoti vyrai ir sušoko į valtis, virš įlankos ėmė sukti ratus sraigtasparniai, policininkai sustatė keliuose užkardas, Morisas ir broliai Englinai jau buvo lyg kiaurai žemę prasmegę.

Devynis mėnesius, iki kito pavasario, visi trys liko našlaujančios Samantos Greis, mergautine pavarde Kjelvander, rūsyje, o kai pirmą kartą iš jo išlipo, atrodė pasikeitę ir kiekvienas nuėjo savais keliais.

Po trijų mėnesių, praėjus beveik lygiai metams nuo pabėgimo, Nensė Kjelvander žuvo traukinio katastrofoje.

Kai aną 1965 metų gegužės pirmadienio vakarą taip gerai ispaniškai kalbantis gringo galų gale pasiuntė berniūkštį, kurį vadino Džimiu, namo miegoti, davė jam dar vieną patarimą. Tai buvo vienas iš tų patarimų, kuriems duoti pošiltis brendis atriša liežuvį:

— Įsikalk į galvą visam gyvenimui, mano berniuk! Visuomet eik ten, kur yra meilė! Mentams tai neatėjo į galvą. Jeigu nebežinosi, kaip gyventi toliau, jeigu kažko ieškosi — meilė visuomet parodys tau kelią!

1969 metų lapkritį, prabus puspenktų metų po kalėjimo uždarymo, Alkatraso sala dar sykį atkreipė visuomenės dėmesį. Tada indėnų aktyvistų grupė demonstratyviai užėmė salą „visų indėnų genčių vardu“. Okupacija tęsėsi iki 1971 metų birželio, kai valstybės saugumo tarnautojai išgabeno nedaugelį saloje likusių vyrų ir moterų.

Dabar Alkatrasas saugomas valstybės kaip gamtos ir istorinis paminklas. Jis paverstas muziejumi ir yra vienas iš didžiausių turistų traukos objektų San Franciske, kasmet sulaukiantis per milijoną lankytojų.

Frenkas Vitermanas, paskutinis kalinys, 1963 metų kovo 21-ąją palikdamas salą pasakė:

„Tikra palaima palikti šią vietą. Toji uola niekam nebuvo gera. Nė vienam žmogui. “

Iš Niujorko susiruošiau išvažiuoti ketvirtadienį. Buvo 2006 metų rugpjūčio 24-oji. Prisimenu, kaip ryte valydamasis dantis pagalvojau: ketvirtadienis — tą dieną Džimis visuomet susitikdavo su savaisiais meksikiečiais.

Lauke buvo vaiskus ir šiltas vasaros rytas. Lengvas vėjelis šiureno saulėje tviskančius prie namo augančio gluosnio lapus. Tai buvo viena iš tų dienų, kai pažvelgęs pro langą pagalvoji, kad viskas gyvenime tik žydi ir niekada nevysta.

Lygiai dešimtą valandą prie užkandinės su žalia markize ir užrašu Jimmys Grill & Luncheonette su manimi atsisveikinti išsirikiavo keturiese. Merdokas, Žakas, Frensis ir Dorotė. Pirmasis su manimi atsisveikino Frensis.

Suėmęs mano dešinę abiem šiltomis, šiurkščiomis rankomis, giliai pažvelgė man į akis. Pirmą ir vienintelį kartą mačiau jį tokiu metu be laivelio formos kepurėlės.

— Sėkmės tau, vaikine! — palinkėjo jis. Man labai patiko, kad pas mus buvai. — Linkiu, kad tau viskas gerai klotųsi! Kada nors apsireikšk, jeigu norėsi.

Žakas, vilkintis šviesiu džinsiniu švarku, apkabindamas mane tarė:

— Gal atidarysi užkandinę Vokietijoje? Juk žinai, kaip tą daryti.

Pasakė tokiu tonu, kad galėtum pagalvoti, jog mano gimtinėje dar niekam nebuvo atėjusi į galvą tokia mintis.

Galiausiai Merdokas, kurio veidas švietė ne ką mažiau nei prieš Džimio mirtį, pasakė:

— Žinai, jeigu pas jus visi tokie kaip tu, reikėtų kuo greičiau tenai nuskristi. — Lengvai pliaukštelėjęs man per petį pridūrė: — Hey, kol dar nepamiršau! Mačiau, kad Johanna and the Tits rudenį vyks į turnė po Europą!

— Nuostabu, — atsakiau jam.

Dorotė suėmė mano galvą rankomis ir pabučiavo į kaktą.

Tą rytą ji vilkėjo paprasta juoda vasarine suknele. Buvo siaubingai išblyškusi ir atrodė taip, kaip atrodo žmonės, pastarąsias dienas be atvangos verkę.

— Tikiuosi, kad šios savaitės greitai praeis, — pasakiau neužtikrintai.

Ji šyptelėjo.

Nedrąsiai tęsiau toliau:

— Galbūt darydama visa tai, ką dabar turi sutvarkyti, pajėgsi įsivaizduoti, kad Džimis šalia ir stebi tave. Gal... tai padės.

Ji tarė:

— Man regis, jis gerokai prisismagintų, kad turiu visu tuo užsiimti.

— Nežinau, — suabejojau, jau pasirengęs keliauti, — man atrodo, kad jam labai patiktų, kaip tu su viskuo susidoroji.

Linkstančiais keliais perėjau 22-ąją gatvę. Kairėje rankoje nešiausi juodą kelionkrepšį, ant dešinio peties — seną, jau suplyšusią, didelę kartono dėžę, prikimštą Džimio popierių, kurie, daugumos žmonių supratimu, tebuvo beprasmis ir bevertis šlamštas.

Prisimenu, kad nė karto neatsisukau.

Kad manęs neapniktų liūdesys, iš paskutiniųjų stengiausi nukreipti žvilgsnį į vidų. Nematyti nieko aplinkui. Kuo mažiau dalykų pastebėti toje gatvėje, kuri šią vasarą buvo mano namai. Aišku, bergždžiai. Kitoje gatvės pusėje mačiau daugiaaukštį garažą ir priešais stovintį į sieną atsirėmusį Patą, kuris jau žinojo, kas nutiko Džimiui, ir žiūrėjo į mane tarsi galvodamas, ar nereikėtų su manimi atsisveikinti. Laimei, neatsisveikino. Mačiau negrų muzikantų porą, kurie kaip tik tuo mem pražingsniavo šaligatviu pro Patą, su tamsiais akiniais ir išvirtusiais pilvais, jis — vilkėdamas juodą kostiumą, ji — violetinę suknelę. Jiedu manęs nepastebėjo. Žingsniavo gana greitai, regis, įsigilinę į kažkokį ginčą.

Lėtai ėjau šeštąja aveniu riedančių automobilių link ir čia prisiminiau vieną sakinį, kadaise perskaitytą Tonio Morisono knygoje: „Tikra laimė, jeigu pasigendame kokio nors žmogaus dar ilgai iki jam paliekant mus arba mums jį.“ Ir tą akimirksnį, kai taip aiškiai jutau skausmą, palikdamas už nugaros namą, kuriame gyveno dėdė Džimis, pagalvojau: tą pat galima pasakyti ne tik apie žmones, bet ir apie vietas.

Stengiausi iš anksto nukreipti mintis toli už vandenyno, iki pat Hamburgo. Reikėjo sugalvoti ką nors, kas galėtų suteikti man paguodos, tad mąsčiau apie savo mažutį jaukų miegamąjį su didele lova, užimančia beveik visą kambarį, antklodę ir šviesius užvalkalus, kuriuos buvo padovanojusi mama. Apie savo astronomijos knygas ir kompaktines plokšteles. Bet pirmiausia stengiausi galvoti apie Eleanorą. Apie tai, koks džiugus buvo jos balsas. Paskambinau jai tiesiai iš gatvės, iš miesto telefono. Kalbėjomės labai trumpai. Monetos greitai baigėsi. Bet susitarėme, kad susitiksime, kai tik grįšiu į Hamburgą.

Tiesa, Niujorke reikėjo dar kai ką sutvarkyti.

Priėjęs 22-osios gatvės ir septintosios aveniu sankryžą, pasukau į kairę.

Kai Bilis, vilkėdamas juodus marškinėlius su žaliu medžiu, vėl sėdėjo ant sudedamosios kėdutės priešais savo krautuvę Bills Bags and Suitcases, Industries viduryje prie langų ant kablių sukabinėtų krepšių ir nesuskaičiuojamų ant šaligatvio išdėliotų lagaminų, pastebėjo mane ateinantį, pakėlė į mane baugščias ir lūkestingas akis. Svirduliuodamas priėjau prie jo su savo sunkia našta. Pasilenkiau, statydamas ant žemės kartoninę dėžę. Jam matant atidariau ją, ištraukiau keletą popierių ir iškėliau aukštyn. Pažvelgiau į jį, sėdintį prie krautuvės vieninteliame lagaminais neužgriozdintame metre. Ir negalėjau susilaikyti nepaklausęs:

— Do you have a suitcase?

Bilis pakilo, žengė žingsnį prie manęs, šyptelėjo ir atsakė:

— Sure.

Ši istorija išgalvota.

Manhetene yra užkandinė, sužadinusi mano vaizduotę. Už tai esu dėkingas jai ir tiems žmonėms, kurių gyvenimas kuo nors su ja susijęs. Vis dėlto norėčiau paaiškinti, kad ta užkandinė neturi nieko bendra su pavaizduotąja šioje istorijoje ir joje veikiančiais asmenimis. Esu tikras, kad kalba tenai retai pasisuka apie Alkatrasą.

Vadinamasis didysis pabėgimas, kurio metu trys vyrai — Frenkas Li Morisas, Džonas Englinas ir Klarensas Englinas — 1962 metų birželio 11-ąją pabėgo iš salos kalėjimo ir jų niekas daugiau nebematė, iš tikrųjų įvyko.

Tačiau čia vaizduojamas pabėgimas ir visa, kas su juo susiję, rutuliojasi išgalvotam romanui būdinga tvarka.

Content

Леберт Бенджамин Pelikanų skrydis