Ласки Кэтрин

Išgelbėjimas

Trečioji knyga iš serijos „Pelėdų karalystės sargai“

Iš anglų kalbos vertė

Nomeda Berkuvienė

Turinys

Pirmas skyrius - Kruvinoji aušra

Antras skyrius - Krislai naktyje!

Trečias skyrius - Tai bent vėjas!

Ketvirtas skyrius - Dvasių giria

Penktas skyrius - Bubo kalvė

Šeštas skyrius - Eglantinos dilema

Septintas skyrius - Derliaus šventė

Aštuntas skyrius - Į raudoniu suteptą naktį

Devintas skyrius - Sidabrašydžio kalve atsiskyrėlė

Dešimtas skyrius - Kalvės atsiskyrėlės pasakojimas

Vienuoliktas skyrius - Titnago blizginimas

Dvyliktas skyrius - Surūdijusios letenos

Tryliktas skyrius - Oktavija prabyla

Keturioliktas skyrius - Eglantinos sapnas

Penkioliktas skyrius - Kuopų kuopa

Šešioliktas skyrius - Tuščia šventovė

Septynioliktas skyrius - Sutrikusi pelėda

Aštuonioliktas skyrius - Sugrįžęs košmaras

Devynioliktas skyrius - Į Velnio Trikampį

Dvidešimtas skyrius - Į ataką!

Dvidešimt pirmas skyrius - Labos šviesos

Pirmas skyrius

Kruvinoji aušra

Kometos uodega perkirto auštantį dangų ir trumpą akimirksnį atrodė, tarytum skriejanti kometa plūsta krauju. Visos Didžiojo Ūbalo medžio pelėdos, jaukiai apsikamšiusios uoksuose, pasiruošė dienos miegui. Tiktai Sorenas vienui vienas tebetupėjo ant aukščiausios didžiausio žemės medžio šakos. Jis tyrinėjo horizontą vildamasis pastebėti bent menkiausią mylimojo mokytojo Ezilribo pėdsaką.

Ezilribas dingo beveik prieš du mėnesius. Senasis triukšmingasis apuokėlis, pats vyriausias didžiojo medžio mokytojas, kitaip tariant — ribas, vėlią vasaros naktį išskrido vykdyti misijos ir gelbėti pelėdžiukų po negandos, vėliau pavadintos Didžiuoju Nuopuoliu. Daugybė našlaičių pelėdų jauniklių išmėtyti gulėjo ant žemės — kai kurie buvo mirtinai sužeisti, kiti tysojo ištikti šoko, praradę orientaciją. Visi aptikti ne šalia lizdų, o atvirame plote, kur neaugo drevėti medžiai. Paslaptis, kaip vos paskrendantys pelėdžiukai atsidūrė toje vietovėje, taip ir liko neatskleista. Atrodė, tarytum kažkas ėmė ir numetė juos iš nakties dangaus. Tarp išgelbėtųjų našlaičių buvo ir Soreno sesutė Eglantina.

Po to, kai pats brolio Kludo bemaž prieš metus buvo išstumtas iš lizdo, o vėliau pagrobtas žiaurių ir nedorų Sent Lututės pelėdų, Sorenas prarado viltį kada nors vėl pamatyti seserį arba tėvus. Netgi kartu su geriausia drauge, nykštukine pelėda Gilfe, kuri irgi buvo pagrobta, pasprukęs iš Sent Lututės, jis vis dar nedrįso puoselėti vilčių. Tačiau paskui Eglantiną surado kiti du brangūs bičiuliai: laplandinė pelėda Apyaušris ir urvinė pelėda Knisčius, jie abu drauge su kitais Didžiojo Nuopuolio naktį dalyvavo paieškos ir gelbėjimo ekspedicijose. Taigi Ezilribas, iš medžio pakildavęs tik atlikinėdamas oro aiškinimo bei anglininkų kuopų vadovo pareigas, išskrido siekdamas išnarplioti paslaptingų naktinių įvykių mįslę. Deja, senasis ribas nebegrįžo.

Sorenui atrodė be galo neteisinga, jog mylimiausias mokytojas pradingo kaip tik tada, kai jis galų gale susigrąžino sesutę. Galbūt mąstė kaip koks savanaudis, tačiau nieko negalėjo padaryti. Jaunasis pelėdžiukas suvokė didžiąją dalį visų įgytų žinių perėmęs iš senojo stačioko triukšmingojo apuokėlio. Vieną akį nuolat primerkusio, urzgėsį arba tolimą griaustinį primenančiu balsu dudenančio Ezilribo, kurio suluošintai kairei kojai trūko vieno nago, tikrai negalėjai pavadinti patraukliu — ne, žavingas jis anaiptol nebuvo.

— Reikia tiesiog išsiugdyti skonį, — sykį pasakė Gilfė.

Neilgai trukus Sorenas iš tiesų skonį išsiugdė. Tapęs oro aiškinimo ir anglininkų kuopų nariu, skraidančiu į miškų gaisrus rinkti žarijų kalvio Bubo žaizdrui, Sorenas uoliai mokėsi iš senojo ugdytojo. Ir nors Ezilribas elgėsi griežtai, dažnai niurzgėdavo ir neapkentė paikysčių, jis buvo visa širdimi atsidavęs mokiniams bei savo vadovaujamos kuopos nariams.

Kuopos buvo nedidelės komandos, į kurias susiburdavo pelėdos. Taip jos įgydavo tam tikrų gyvybiškai svarbių įgūdžių, padedančių išgyventi ne tik Ūbalo medžio, bet ir visų karalysčių pelėdoms. Ezilribas vadovavo dviem kuopoms — oro bei anglininkų. Nepaisant šiurkštoko būdo, kartais jis mielai laidydavo pokštus, netgi labai nešvankius pokštus, kurie keldavo siaubą Soreno bendraamžei, nepaprastai mandagiai ir manieringai pasipūtėlei dėmėtajai pelėdžiukei Otulisai. Otulisa be paliovos kalbėdavo apie kilmingus senuosius savo protėvius. Vienas iš labiausiai pamėgtų jos žodžių buvo „pasibaisėtinas“. Jai nuolat keldavo „pasibaisėjimą“ Ezilribo „šiurkštumas“, „rafinuotumo stoka“ ir „vulgari kalba“. O Ezilribas dėmėtajai gan dažnai išrėždavo: „Atsipūsk, Otulisa“. Šį itin nemandagų posakį pelėdos paprastai vartoja norėdamos liepti viena kitai užsičiaupti. Nors mokytojas ir mokinė nesutarė, vis dėlto Otulisa tapo puikia kuopos nare, už ką Ezilribas ją vertino.

Dabar kivirčytis neliko su kuo. Niekas nebelaidė grubių pokštų. Oro aiškinimo kuopos nariai nebekopdavo per minkštaklostes, neskraidė žemyn galva per oro vamzdžius skrosdami vėją ir negarmėjo latakais demonstruodami šakar-makar bei kitokius nuostabius manevrus, kuriuos anksčiau atlikinėdavo skrisdami per audras ir netgi uraganus. Gyvenimas be Ezilribo atrodė nuobodus, naktis — ne tokia juoda, žvaigždės — blankios netgi tada, kai auštantį dangų lyg atvira žaizda perskrodė ši kometa.

— Kai kas kometą laiko pranašišku ženklu.

Šakelė, ant kurios tupėjo Sorenas, virptelėjo.

— Oktavija! — sena storulė gyvatė lizdo tvarkytoja užšliaužė ant šakos. — Ką čia veiki? — paklausė Sorenas.

— Tą patį, ką ir tu. Dairausi Ezilribo, — atsiduso ji.

Oktavija, kaip ir kitos lizdų tvarkytojos, palaikančios lizduose švarą ir išrankiojančios parazitus, buvo akla. Akių vietoje ji teturėjo tik du mažučius įdubimus. Tačiau lizdų tvarkytojos visada garsėjo nepaprastu jautrumu.

Jos girdėdavo ir jausdavo dalykus, kurių kiti padarai neužfiksuodavo. Taigi jei netoliese plasnojantys sparnai sukeltų šnaresį, būdingą Ezilribui, ji žinotų. Nors pelėdos skraidydavo be galo tyliai, kiekviena plakdavo sparnais orą nepakartojamu būdu, kurį atpažindavo tik aklažaltės lizdų tvarkytojos. Muzikinį išsilavinimą turinti Oktavija, ilgus metus ištarnavusi madam Plonk vadovaujamoje arfos gildijoje, išgirsdavo pačias subtiliausias vibracijas.

Arfos gildija pasižymėjo ypatingu prestižu greta įvairių kitų gildijų, į kurias būdavo renkamos aklažaltės. Soreno šeimos drevėje tarnavusi mieloji ponia Plithiver, su kuria jis stebuklingai vėl susitiko, irgi priklausė arfos gildijai. Gyvatės vinguriuodamos tarp arfos stygų akompanuodavo įstabaus balso dainininkei, žavingajai baltajai pelėdai madam Plonk. Oktavija tvarkė madam Plonk ir Ezilribo dreves. Tiesą sakant, į Didįjį Ūbalo medį ši gyvatė prieš daugelį metų atvyko kartu su Ezilribu iš Šiaurinėms karalystėms priklausančio Šiaurės Vandenų krašto. Ji buvo be galo atsidavusi Ezilribui ir nors pati niekada nepasakojo, kaip juodu susipažino, sklido gandai, esą senasis apuokėlis kadaise ją išgelbėjęs ir Oktavija, priešingai negu kitos lizdų tvarkytojos, negimė akla. Beje, net ir žvynelių spalva ji skyrėsi nuo kitų — šie buvo ne rausvi, o žalsvai melsvi.

Senoji gyvatė vėl atsiduso.

— Aš niekaip nesuprantu, — tarstelėjo Sorenas. — Juk jis pernelyg protingas, kad pasiklystų.

Oktavija papurtė galvą.

— Nemanau, kad jis pasiklydo, Sorenai.

Sorenas pasuko galvą ir pažvelgė į gyvatę. Ką tuomet jinai mano? Ar laiko jį mirusiu? Pastarosiomis dienomis Oktavija kalbėdavo labai mažai. Rodos, bijojo spėlioti, kaip galėjo pakrypti mylimo šeimininko likimas. Visi kiti, Barana su Boronu — didžiojo medžio valdovai — ir netgi Striks Struma, dar viena garbi mokytoja, spėliojo be paliovos. Nors būtybė, geriausiai ir seniausiai pažįstanti Ezilribą, garsiai neištarė jokių minčių, nepateikė jokių spėlionių, Sorenas nujautė, kad jinai žino kažką, kas ją gerokai baugina. Kažką šiurpaus, apie ką baisu net prasitarti. Taigi Oktavija atsitvėrė tylos siena. Sorenas tai jautė skilviu, juo pelėdos patiria stipriausius jausmus ir ryškiausias nuojautas. Ar jis galėtų kam nors atskleisti savo nujautimus? Kam? Otulisai? Nieku gyvu. Apyaušriui? Tik ne Apyaušriui. Pastarasis pernelyg linkęs tuojau pat imtis veiksmų. Galbūt geriausiai bičiulei Gilfei? Bet Gilfė per daug praktiška. Iškalbos dovana apdovanotai nykštukinei pelėdai patikdavo konkretūs įrodymai. Jis bemaž įsivaizdavo, kaip Gilfė imtų prisispyrusi tardyti, jei prisipažintų jaučiąs, kad Oktavija kažką žino: Ką turi omenyje sakydamas „žino “?

— Tu verčiau jau eik, jaunuoli, — patarė Oktavija. — Laikas miegoti. Aš jaučiu saulę. Jau baigia išaušti.

— Ar kometą tu irgi jauti? — netikėtai paklausė Sorenas.

— Ak, — kartu su iškvėpimu išsiveržė švelni, šiugždanti dejonė. — Nė nežinau.

Bet Sorenas suprato, jog ji žino. Ji jautė kometą ir nerimavo dėl to. Jam nederėjo klausti, tačiau pelėdžiukas neįstengė susilaikyti ir kamantinėjo toliau:

— Ar tiki, jog tai iš tiesų yra pranašiškas ženklas, kaip kai kas sako?

— Kas yra „kai kas“? — griežtai pasiteiravo gyvatė. — Aš negirdėjau medžio gyventojų tauškiant apie pranašiškus ženklus.

— O tu pati? Juk vos prieš keletą minučių taip sakei.

Oktavija patylėjo.

— Paklausyk, Sorenai, aš esu tik riebi sena gyvatė iš Šiaurinių karalysčių, iš Šiaurės Vandenų krašto. Mes įtarūs iš prigimties, ir tiek. Taigi nekreipk į mane jokio dėmesio. O dabar plasnok į drevę.

— Klausau, ponia, — atsakė Sorenas.

Liūdinti lizdo tvarkytojos nieku gyvu nederėjo. Tad jaunoji liepsnotoji pelėda nėrė pro išsikerojusias Didžiojo Ūbalo medžio šakas link drevės, kurioje gyveno kartu su seserimi Eglantina ir geriausiais draugais: Gilfe, Apyaušriu ir Knisčiumi. Sklęsdamas nuo šakos iki šakos Sorenas matė kylančią didžiulę šviesią saulę. O kai pažvelgė į kraujo raudonumo debesis, susigūžusius ties horizontu, tuščiaviduriais jo kaulais nuvilnijusi negera nuojauta supurtė skilvį.

Knisčius! Kodėl jam nedingtelėjo mintis pasikalbėti apie Oktaviją bei savo nuojautas su Knisčiumi? Sorenas markstydamasis įžengė į prieblandoje skendinčią drevę, kurioje pamatė miegančių geriausių bičiulių siluetus. Knisčius buvo labai keista pelėda įvairiais požiūriais. Pirmiausia reikėtų paminėti, jog visą savo gyvenimą, kol tapo našlaičiu, jis praleido ne medyje, o urve. Kai pirmą kartą sutiko Soreną, Gilfę ir Apyaušrį, šis pelėdžiukas mieliau ne skraidė, o vaikščiojo ilgomis, stipriomis, beplunksnėmis kojomis. Knisčius ketino pereiti visą dykumą ieškodamas savo tėvų, kol mirtino pavojaus grėsmė ir trys pelėdžiukai neįtikino jo atsisakyti šio sumanymo. Nervingas ir jautrus Knisčius kartais per daug jaudindavosi, bet kartu jis buvo tikras mąstytojas. Jis nuolatos klausinėdavo keisčiausių dalykų. Borono žodžiais tariant, ši pelėda pasižymėjo „filosofine mąstysena“. Sorenas tiksliai nežinojo, ką reiškia pastarasis terminas, tačiau jis buvo tikras, kad jei pasakytų urviniam pelėdžiukui: „Manau, Oktavija gali kažką žinoti apie Ezilribą“, šis, priešingai negu Gilfė, įsigilintų į draugo mintis. Jis neimtų kabinėtis prie žodžių ir neišpyškintų kaip Apyaušris: „Ir ką gi tu ketini dabar daryti?“

Sorenas mielai būtų dabar pat pažadinęs Knisčių ir atskleidęs jam savo nuojautas, tačiau nenorėjo išbudinti kitų. Ne, teks palaukti, kol visi sukils užslinkus pirmajai tamsai.

Pelėdžiukas įsispraudė į kamputyje paklotą samanų bei pūkų patalą. Prieš užsnūsdamas dar dirstelėjo į Knisčių. Šis miegojo ne stovėdamas ar atsitūpęs ant laktos, kaip kiti, o pritūpęs savotiška poza, įsirėmęs trumpa stora uodegėle, išžergęs kojas į šonus. O Pelėdų Pelėda, šis paukštis net ir miega keistai Tokia buvo paskutinioji beužmingančio Soreno mintis.

Antras skyrius

Krislai naktyje!

Į naktį, triuškindama tamsą, juodumą versdama raudoniu, skverbėsi aušra, per ją skrido Sorenas su Knisčiumi pašonėje.

— Kaip keista, Knisčiau, kad net naktį kometa įgauna šitokią spalvą, ar ne?

— Taigi. Tik pažvelk į kibirkštis, žyrančias nuo uodegos po pat mėnuliu. Pelėdų Pelėda, netgi mėnuo ima atrodyti raudonas, — sunerimusio Knisčiaus balsas virpėjo.

— Aš tau pasakojau, kad Oktavija laiko kometą pranašišku ženklu, bent jau man atrodo, kad laiko, nors ir nenori šito tiesiai pripažinti.

— Kodėl ji nenori pripažinti? — paklausė Knisčius. — Galbūt todėl, kad yra kilusi iš Šiaurės Vandenų krašto? Anot jos, visi tenykščiai labai prietaringi, taigi, manau, ji

gėdijasi, kad didžiojo medžio pelėdos ims iš jos juoktis. Nors nė pats nežinau.

Staiga skrendantį Soreną apėmė stiprus nemalonus jausmas. Jis dar niekada skrydžio metu nesijautė nepatogiai, netgi nardydamas miško gaisro pakraščiuose ir rinkdamas žarijas anglininkų misijų metu. Tačiau dabar jis bemaž jautė kibirkštis, trykštančias nuo kometos uodegos. Ant sparnų, rodos, krito maži, deginantys taškeliai ir svilino plasnojamąsias plunksnas, ko niekada nebuvo nutikę tarp siautėjančių gaisro liepsnų. Jis apsuko žemyn išlenktą lanką, stengdamasis išvengti kaitros. Gal tampa toks kaip Oktavija? Nejaugi iš tiesų ėmė jausti kometą? Neįmanomas dalykas! Juk kometa skrieja už šimtų tūkstančių, už milijonų lygų. Ūmai kibirkštys sutvisko pilkšvai sidabriniais žybsniais.

— Krislai! Krislai! Krislai! — sukliko jis.

— Pabusk, Sorenai! Pabusk! — purtė jį gigantiška laplandinė pelėda Apyaušris. Eglantina užlėkusi ant laktos viršum jo tirtėjo iš baimės, matydama per miegus besiblaškantį, klykiantį brolį. Nykštukinė pelėda Gilfė suko aplinkui mažas kilpas ir kaip įmanydama plakė sparnais orą, kad šaltos srovės išblaškytų jo miegą ir baisų sapną. Knisčius sumirksėjo ir pratarė:

— Krislai? Kalbi apie tuos pačius krislus, kuriuos jums liepdavo rankioti Sent Lututėje?

Kaip tik tą akimirką į drevę įšliaužė ponia Plithiver.

— Sorenai, brangusis.

— Ponia Pi, — kvėptelėjo jau galutinai nubudęs Sorenas. — Didžioji Pelėda, negi aš šūkaudamas jus prižadinau?

— Ne, branguti, mane tiesiog apėmė nuojauta, kad tave kamuoja baisus sapnas. Juk žinai, kokios mes, aklažaltės, jautrios.

— Ar jūs jaučiate ir kometą, ponia Plithiver?

Ponia Pi pasimuistė ir susisuko dailia spirale.

— Negaliu tiksliai paaiškinti, tačiau nuo tada, kai pasirodė kometa, daugelis lizdo tvarkytojų iš tiesų jaučia tam tikrą — kaip čia tiksliau paaiškinti — žvynelių įtempimą. Visgi aš nesu tikra, ar dėl to kalta kometa, ar besiartinanti žiema.

Sorenas atsiduso prisiminęs sapne patirtą jausmą.

— Ar panašiai, tarytum ant tavęs kristų mažos kaitrios kibirkštys?

— Ne, ne. Aš taip nepasakyčiau. Kita vertus, aš juk esu žaltys, o tu — liepsnotoji pelėda.

— O kodėl... — Sorenas padelsė. — Kodėl dangus kraujuoja? — jis pajuto po šių žodžių per drevę nuvilnijusį

— Dangus nekraujuoja, kvailuti, — kyštelėjo vidun galvą dėmėtoji pelėda Otulisa. — Čia tik raudonas atspalvis, kurį sukelia drėgmės sankaupos, susiduriančios su dujomis. Aš apie visa tai perskaičiau Striks Miraldos knygoje; ji yra garsiosios orų žinovės...

— Striks Emerilos... — įterpė Gilfė.

— Taip, Striks Emerilos sesuo. Iš kur tu žinai, Glife?

— Nes kas antras tavo ištartas žodis paprastai būna Striks Emerilos citata.

— Ką gi, neatsiprašinėsiu. Juk žinote, mes esame tolimos giminaitės, nors ji ir gyveno prieš keletą amžių. Emerilos sesuo Miralda buvo spektografijos bei atmosferos dujų specialistė.

— Kaista oras, — suniurzgė Apyaušris. Pelėdų Pelėda! Ji mane užraukia, — pagalvojo Apyaušris, tačiau garsiai neištarė šio negražaus žodžio, reiškiančio „beprotiškai erzina“.

— Veikia ne vien karštas oras, Apyaušri.

— Oras kaista nuo tavo plepalų, Otulisa, — atkirto laplandinė pelėda.

— Liaukitės vaidytis, jaunuoliai, — sudraudė ponia Pi. — Sorenas susapnavo baisiai blogą sapną. Bent jau man atrodo, kad nugramzdinti baisius sapnus užmarštin — nevykusi išeitis. Jeigu nori apie tai pasikalbėti, Sorenai, prašau, papasakok man.

Tačiau Sorenas ne itin troško apie tai kalbėtis. Be to, jis apsisprendė nepasakoti Knisčiui nuojautų, susijusių su Oktavija. Kai galvoje tokia maišatis, nesugebės nieko paaiškinti. Kurį laiką tvyrojo įtempta tyla, kurią pertraukė Knisčius:

— Sorenai, o kodėl „krislai“? Kas paskatino tave sušukti žodį „krislai“?

Sorenas pajuto, kaip krūptelėjo Gilfė. Netgi Otulisa tylėjo. Įkalinti Sent Lututėje juodu su Gilfe buvo verčiami kukulariume perrinkinėti pelėdų kukulius. Pelėdos pasižymi ypatinga maisto virškinimo bei nereikalingų medžiagų šalinimo sistema. Sumedžiotų aukų kailis, kaulai ir plunksnos itin jautriame organe skilvyje — antrajame skrandyje — atskiriamos ir suspaudžiamos į mažus gumuliukus, vadinamus kukuliais. Susidarius tokiam kukuliui, pelėdos atgurkia jį per snapą. Sent Lututės kukulariume jiems reikėdavo išrankioti, iš kukulių įvairias medžiagas: kaulus, plunksnas ir tam tikrus paslaptingus elementus, vadinamus krislais. Juodu taip ir nesužinojo, kas iš tiesų yra tie krislai, tačiau nuožmieji Sent Lututės vadai laikė krislus didžiule vertybe.

— Nė pats gerai nežinau kodėl. Man atrodo, kibirkštys iš kometos uodegos šiek tiek primena švytinčius krislus, kuriuos rankiodavome iš kukulių.

— Hmm, — tepasakė Knisčius.

— Dabar bemaž priešryčių metas. Kodėl tau patogiai neįsitaisius prie mano stalo, Sorenai? Paprašysiu Matronos, kad paruoštų tau gardų kepto pelėno gabalėlį.

— Neišdegs, ponia Pi, — guviai paprieštaravo Otulisa. Jei ponia Pi būtų turėjusi akis, ji būtų jas išsproginusi, tačiau aklažaltė tik pakreipė galvą išsiriesdama lanku ir dar stipriau susisukdama.

— Argi išsilavinusiai, rafinuotų manierų pelėdai dera švaistytis tokiais žodeliais? — ji pabrėžė žodį „rafinuotų“. — Mano galva, šitaip kalbėti nemandagu ir netgi vulgaru, Otulisa.

— Link mūsų slenka tropinis ciklonas su praūžusio uragano likučiais. Oro kuopa skris į žygį. Mums reikės susėsti prie oro kuopos stalo ir...

— Valgyti žalią mėsą, — nusiminęs užbaigė Sorenas. Geroji Pelėdų Pelėda, po tokio šiurpaus sapno teks valgyti žalią mėsą ir dar patiektą ant Oktavijos tiesiogine šio žodžio prasme! Tokio mat papročio laikėsi oro aiškinimo ir anglininkų kuopos.

Aklažaltės lizdų tvarkytojos pelėdoms atstodavo stalus. Jos įšliauždavo į valgyklos drevę nešinos mažučiais Ūbalo riešutėlių puodeliais, užpildytais baltosios čiokokos arbata, ir kokia nors mėsa arba vabzdžiais. Prieš reikšmingus žygius vakarais kuopos visuomet užkandžiaudavo drauge. Oro aiškinimo bei anglininkų kuopos nariai prieš išskris— darni visada valgydavo mėsą žalią, kartu su kailiu. Aišku, prieš atvykdamas į Didįjį Medį Sorenas, kaip ir daugelis pelėdų, apskritai valgė tiktai žalią mėsą. Liepsnotasis ir dabar ją mėgo, tačiau tokį žvarbų vakarą pilvui be galo reikėjo šilto maisto. Ką gi, bent jau pasistengs neatsisėsti greta Otulisos. Kai valgant žalią mėsą palei ausį tauzija ši dėmėtoji pelėda, gali ir virškinimas sutrikti... ar netgi imti kauptis dujos. Būtų gerai atsisėsti tarp Martino ir Rubės, geriausių kuopos bičiulių. Už Gilfę ne ką didesnis Martinas buvo mažutė šiaurinė lututė, o Rubė — balinė pelėda.

— O visagale Pelėdų Pelėda! — sumurmėjo Sorenas prisiartinęs prie Oktavijos stalo. Vietą tarp Martino ir Rubės užėmė Didžiojo Nuopuolio metu išgelbėtas pelėdžiukas, nedidukas mažasis tamsusis liepsnotasis, vardu Sidabras. Vardas jam nepaprastai tiko, nes jis, kaip ir visos tamsios liepsnotosios pelėdos, buvo juodas, tačiau apatinės plunksnų dalys švytėjo sidabriškai baltai. Jis priklausė tai pačiai Tyto šeimai kaip ir Sorenas, tačiau kitai rūšiai — Sorenas buvo Tyto alba, o Sidabras — Tyto multipunctata. Taigi juodu buvo galima vadinti pusbroliais. Abu pelėdžiukai turėjo liepsnotosioms pelėdoms būdingą širdelės formos veidą. Gerokai už Soreną mažesnis Sidabras pasisuko ir atlošė galvą.

— Nedera be reikalo minėti Pelėdų Pelėdos vardo, Sorenai, — sucypsėjo jis spigiu balseliu.

— O kodėl negalima? — sumirksėjo Sorenas. — Visi nuolat mini Pelėdų Pelėdos vardą.

— Pelėdų Pelėda buvo pirmoji Tyto. Taip rodai nepagarbą mūsų rūšiai, mūsų kūrėjui.

Pirmoji Tyto, — pagalvojo Sorenas. — Ką jis čia kalba?

Pelėdų Pelėda priklausė pačiam seniausiam pelėdų būriui, iš kurio kilo visos kitos pelėdos. Ji buvo pirmoji pelėda, ir niekas nežinojo, ar ji buvo Tyto, ar ne, jau nekalbant apie tai, jog nenutuokė nė kokios ji buvo lyties — vyriškos ar moteriškos. Visa tai neatrodė svarbu. Akivaizdu, jog Sidabro žodžiai sutrikdė ne tik Soreną.

— Pelėdų Pelėda yra Pelėdų Pelėda, ir visai nesvarbu, kaip ją ar jį vadinsi, — pareiškė Putas.

Pūtas buvo oro kuopos kapitono padėjėjas, tačiau dabar, dingus Ezilribui, vadovavo kuopai.

Sidabras suklapsėjo akimis.

— Iš tiesų?

— Taip, iš tiesų, — patvirtino Otulisa. — Ji yra pirmoji pelėda, iš kurios mes visi kilome.

— Aš maniau, kad iš jos kilo tik liepsnotosios pelėdos — tokios kaip Sorenas ir aš.

— Ne, iš jos kilome mes visi, — pakartojo Otulisa, — nepaisant to, kokio margumo yra tavo plunksnos ar kokia akių spalva — geltona, gintarinė ar juoda, kaip tavųjų — mes visi esame kilę iš Pelėdų Pelėdos.

Pasirodo, Otulisa galėjo nustebinti. Gana keista buvo iš pasipūtėlės snobės dėmėtosios išgirsti žodžius „mes visi“.

Iš tiesų įdomu, kad per Didįjį Nuopuolį išgelbėtieji pelėdžiukai buvo tik vienokios ar kitokios liepsnotosios pelėdos: tamsiosios liepsnotosios arba pilkosios liepsnotosios, kaip Sidabras, kapo pelėdos, kaukėtosios pelėdos. Nepaisant skirtingų pavadinimų ir šiek tiek kitokio plunksnų atspalvio, jas visas išsyk galėjai atpažinti iš širdelės formos veido, bylojančio, kad priklauso Tyto, kitaip tariant — liepsnotųjų pelėdų šeimai. Visi išgelbėtieji pelėdžiukai, kartu ir Sidabras, nesuprantamai elgėsi. Net ir sunkiai sužeisti mažyliai vapaliojo nesuvokiamas minčių nuotrupas, tačiau juos pakerėjo muzika. Vos suskambus madam Plonk ir arfos gildijos atliekamai dainai keistasis vapėjimas liovėsi.

Leisdami laiką drauge su normaliomis paprastomis pelėdomis, mažyliai kasdien jautėsi vis geriau ir geriau. Žinoma, Ūbalo medžio pelėdų negalėjai pavadinti visiškai paprastomis. Kai Sorenas buvo dar mažutis, tėvai jam, Kludui ir Eglantinai sekdavo pasakas, prasidedančias žodžiais „seniai, labai seniai“. Tokias, kuriomis labai trokšti tikėti, bet esi beveik tikras, jog visa tai pramanas. Vienas iš jo ir Eglantinos pamėgtų pasakojimų prasidėdavo taip: „Kadaise, labai labai seniai, Pelėdų Pelėdos laikais, Ūbalo karalystėje gyvavo pelėdų riterių būrys, kasnakt pakildavęs į tamsą vykdyti žygdarbių. Jie kalbėjo vien tik tiesą, siekė nugalėti blogį, sustiprinti silpnuosius, ištaisyti neteisybes, pamokyti pasipūtėlius ir nubausti tuos, kurie skriaudžia silpnesnius už save. Liepsnojančiomis širdimis jie pakildavo į orą...“

Pasirodo, visa tai buvo tiesa. Kartu su Apyaušriu, Gilfe ir Knisčiumi suradęs Ūbalo medį, augantį saloje, Ūbmarių viduryje, Sorenas sužinojo, kad prieš pradedant vykdyti žygdarbius reikia išmokti daugybės dalykų, kurie daugeliui pelėdų taip ir lieka neįkandami. Jie mokėsi skaityti ir skaičiuoti, o suskirstyti į kuopas studijavo navigaciją, oro aiškinimą, metalų mokslą. Pastarosios studijos suteikdavo „giliųjų žinių“, kurias perteikdavo ribai. Žodis „ribas“ jau pats savaime reiškė „gilus išmanymas“.

Šiąnakt oro kuopa ketino skristi į žygį, jame pirmą kartą turėjo dalyvauti Sidabras ir kita jauna kaukėtoji pelėda, vardu Spindulys. Kol kas juodu dar nebuvo įtraukti, arba, kitaip sakant, paskirti į oro aiškinimo kuopą. Jie dar netgi nebuvo jaunesnieji nariai. Abu pelėdžiukai turėjo tik atlikti šiokį tokį mokomąjį skrydį, kad būtų išsiaiškinta, ar kuris nors tiktų į oro kuopą. Kol dar nebuvo dingęs, Ezilribas vos užmetęs akį įstengdavo pasakyti, ar pelėda įstengs darbuotis jo kuopoje, ar ne. Tačiau dabar Ezilribo nebuvo, ir Boronas su Barana nusprendė prieš paskirdami pelėdžiukus į šią komandą, kurios nariai privalo turėti ypatingų sugebėjimų, juos išmėginti.

— Ar šiąnakt mes tikrai skrisime per uraganą? — paklausė Sidabras.

— Tik per švelnią tropinę audrą, — atsakė Putas. — Puikus mažutis ciklonas pietinėje įlankos pusėje ir šiek tiek už jos mažumėlę išteliūškavo vandenis.

— O kada turėsime progą perskristi tornadą? — pasidomėjo Sidabras.

Putas sumirkčiojo iš nuostabos.

— Gal pašėlai, jaunuoli? Nenorėk pakliūti į tornadą. Ar tau patiktų netekti sparnų? Vienintelė pelėda, kurią mačiau ištrūkusią iš tornado gyvą ir su sparnais, liko nuogut nuogutėlė.

Dabar atėjo Soreno eilė sumirkčioti.

— Nuogut nuogutėlė? Ką turi omenyje?

— Ant jos kūno neliko nė vienos plunksnelės. Neliko nė menkiausio pūkų kuokšto.

Oktavija pasipurtė krestelėdama čiokokos arbatos puodelius.

— Negąsdink jaunimo, Putai.

— Klausyk, Oktavija, jie manęs paklausė, tai ir papasakojau.

Geriausia komandos skrajūnė raudonplunksnė pelėda Rubė klaptelėjo akimis.

— O kaip ji skrido be plunksnų?

— Nekaip, brangute. Visai nekaip, — atsakė Pūtas.

Trečias skyrius

Tai bent vėjas!

— Gardūs ir sultingi mėsos kukuliai!

Pūtas perkreipė galvą nusikratydamas dumblių, negyvų žuvelių ir Ūbmarių purvo gumulą, nukritusį tiesiai jam tarp ausų kuokštelių.

— Čia audros nuosėdos. Jis visuomet kalba baisiai vulgariai, — manieringai sumurmėjo Otulisa Spinduliui ir Sidabrui.

Dėmėtoji pelėda skrido tarp dviejų jaunų pelėdžiukų, o Sorenas sekė iš paskos stebėdamas, kad šie neimtų suktis spirale, pagauti pavojingų netikėtai kylančių srovių.

— Atkreipkite dėmesį, — ėmė aiškinti Pūtas, — kad nė neniurktelėję į vandenį apačioje jaučiame, kad šis šyla. Juk jaučiate, ar ne?

Sorenas iš tiesų juto šilumos šuorus, sklindančius nuo apačioje lūžtančių bangų. Keista, nes jau artinosi žiema, o jūra įlankoje išliko šilta ilgiau nei kitur.

— Kai vėsus oras susiduria su šiltu oru, tada ir kyla uraganai, jaunuoliai. Netrukus aš pasiųsiu Rubę į šios maišaties pakraštį įvertinti vėjo greičio ir panašių dalykų. — Pūtas patylėjo nužvelgdamas kuopos narius. — O dabar nedidelė apklausa skrydžio metu.

— Puikumėlis, — nudžiugo Otulisa. — Dievinu netikėtas apklausas.

Nepaisydamas palei pat akį ištiškusio „mėsos kukulio“ liekanų, Sorenas perliejo ją svilinančiu žvilgsniu.

— Taigi, Martinai, — tęsė Pūtas, — pasakyk, į kurią pusę sukasi vėjo spiralė uragano metu.

— Ak, aš žinau! Aš žinau! — iš susijaudinimo ėmė plakti sparnais Otulisa.

— Užčiaupk snapą, Otulisa, — išrėžė Pūtas. — Aš paklausiau Martino.

— Mano močiutė spirale vadindavo tam tikrą pikiravimą žemyn, — sucypsėjo Spindulys.

— O mano senelio nagas buvo susisukęs spirale, — garsiai pareiškė Sidabras.

— Didžioji Pelėdų Pelėda, — atsiduso Sorenas užmiršęs, kokie nenuoramos būna jaunučiai pelėdžiukai.

Buvo akivaizdu, kad Pūtas nė nenutuokia, kaip reikia elgtis su jaunikliais. Beužverdančią karštą diskusiją apie senelius nutraukė Otulisa.

— Sidabre, Spinduly, — griežtai ištarė ji ir išlėkė į priekį priešais mažylius.

— Dėmesio. Prašau nukreipti akis į mano uodegą. Ar kuris nors dar turite ką nors pasakyti apie savo močiutes, senelius, tėvus, kitus gimines arba spirales?

Iš pradžių tvyrojo tyla, bet paskui Sidabras krestelėjo sparnus. Otulisa atsiduso.

— Pastebėjau sparno mostą už nugaros, — ji pasuko galvą atgal. — Kas yra, Sidabre?

— O mano prosenelės vardas buvo kaip debesies — Alto Cumulus1.

— Ačiū už šią informaciją, — atžariai nukirto Otulisa. — Ar dabar jau galime tęsti? Martinai, gal malonėtum atsakyti į klausimą?

— Vėjas sukasi spirale į vidų, štai šitaip, — mažoji šiaurinė lututė apsuko galvą bemaž aplinkui ratu, prieš laikrodžio rodyklę.

— Labai gerai, turint omenyje, kad nė sykio nesi skridęs per uraganą, — pagyrė Putas.

Nė vienas iš jų dar nebuvo skridęs, išskyrus patį Pūtą.

— Gal mums ir neteko skristi per uraganą, Putai, tačiau mes apie tai viską perskaitėme, — išpoškino Otulisa. — Striks Emerila uraganams paskyrė net tris knygos „Atmosferos slėgis ir sūkuriai: aiškinamasis vadovas“ skyrius.

— Pati nuobodžiausia pasaulyje knyga, — burbtelėjo Sorenui iš dešinės skrendantis Martinas.

— Aš perskaičiau kiekvieną žodį, — atšovė Otulisa.

— O dabar kitas klausimas, — tęsė Putas. — Visi vyresnieji pelėdžiukai, užčiaupkite snapus. Pasakykite, kuris jūsų sparnas yra kairysis, o kuris dešinysis?

Niekas neatsakė.

— Ką gi, krestelėkite sparną, kuris, jūsų manymu, yra kairysis.

Spindulys ir Sidabras mažumėlę padelsę vogčiomis susižvalgė ir abu pakrutino dešinį sparną.

— Neteisingai! — įvertino Putas. — Judu privalote skirti puses, nes kai aš pasakysiu sukti dešinėn arba kryptelėti kairėn, nežinodami jūs nulėksite ne ta kryptimi.

Sorenas prisiminė, kaip jam pačiam, pradėjus skraidyti su oro kuopa, buvo sunku išmokti, kur kairė, kur dešinė. Pati geriausia skrajūnė Rubė kamavosi ištisą amžinybę, kol ėmė skirti kairę nuo dešinės, bet galų gale jie visi išmoko.

— Klausimų kol kas pakaks, — toliau kalbėjo Putas. — Aš ketinu irgi atlikti trumpą žvalgybą, tik pasuksiu į priešingą pusę nei Rubė. Noriu apsidrausti. Sorenai ir Martinai, judu palieku atsakingus. Skriskite toliau ta pačia kryptimi. Aš netrukus grįšiu.

Vos Putui išskridus, į pelėdų būrelį dvelktelėjo vėjo gūsis.

— Užuodžiu kirus netoliese, — sumurmėjo Otulisa, pakreipusi snapą prieš vėją. — O Pelėdų Pelėda, štai ir jie. Dvokas darosi nepakeliamas. Kirai — tikros paukščių pasaulio padugnės.

— Ar jie tikrai tokie netikę? — paklausė Spindulys.

— Nejaugi neužuodi? Be to, jie dar ir šlapkakiai!

— Šlapkakiai! — vienu balsu pakartojo Sidabras su Spinduliu.

— Man niekada neteko matyti šlapkakio. Neįsivaizduoju, kaip jis atrodo, — prisipažino Spindulys.

— Geriau nė nemėgink, — irzliai atkirto Otulisa.

— Sunku patikėti, kad jie neatgurkinėja kukulių, — toliau svarstė Spindulys.

— Mano sesuo bičiuliavosi su vienu šlapkakiu, bet tėvai neleisdavo jai atsivesti jo namo. Man rodos, jis buvo iš giesmininkų, — pareiškė Sidabras.

— O varge, vėl prasideda, — sudejavo Martinas.

— Vis dėlto gal ir buvau kartą vieną sutikęs, — prisiminė Spindulys.

— Čia visai nėra kuo didžiuotis. Šlapkakiai pasibjaurėtini, — pakomentavo Otulisa.

— Imi kalbėti kaip aklažaltė lizdo tvarkytoja, — pastebėjo Sorenas ir nusijuokė.

Lizdų tvarkytojos garsėjo niekinančiu požiūriu į visus paukščius, išskyrus pelėdas, dėl, jų pačių žodžiais tariant, netikusios ir prastos virškinimo sistemos. Mat šlapkakiai neatgurkdavo kukulių, visas atliekas ištėkšdavo per kitą galą, o tokius dalykus aklažaltės laikė bjauriais ir pasišlykštėtinais.

— Jie suteikia mums daug naudingos informacijos apie orą, Otulisa, — pastebėjo Sorenas.

— Turbūt turi omenyje daugybę nešvankių pokštų. Naudingos informacijos galima rasti knygose.

Netrukus sugrįžo kirų lydimas Putas.

— Kokia padėtis? — paklausė Martinas.

— Audra kol kas nestiprėja, — atsakė Pūtas, — bet telkiasi. Kirų teigimu, jos frontas yra maždaug už penkiasdešimties lygų į šiaurės rytus.

— Taigi, bet aš turiu tau naujienų, — tą akimirką triukšmingai plasnodama tarytum iš niekur, taškydamasi purslais prisiartino Rubė. Ją lydėjo du kirai. Ūmai Sorenas pajuto stiprų truktelėjimą iš pavėjinės pusės. — Čia ne šiaip audra, turinti frontą. Čia uraganas, kuriame yra akis!

Uraganas! — šmėstelėjo Soreno galvoje. — Neįmanomas dalykas. Kaip jis galėjo taip staiga pakilti? Nė vienas jų, išskyrus Putą, dar nėra skridęs per uraganą... Ir dar šitie jaunikliai pelėdžiukai! Kas jiems gresia?

— Uraganas vis dar toli, — tęsė Rubė, — tačiau juda greičiau, nei įsivaizduoji, ir stiprėja. Lietaus juosta jau visai čia pat. O už jos — akies siena!

— Akies siena! Turime pakeisti kursą! — sušuko Putas. — Kur sukti, Rūbe?

— Į kairę... tai yra, į dešinę!

— Akies siena! — aiktelėjo Sorenas su Martinu.

Uragano akies siena dar baisesnė už pačią akį. Šią sieną sudarė perkūnija ir itin stiprus lietus, atnešantis galingus kylančių srovių verpetus, nusidriekiančius per šimtus lygų nuo sienos.

— Lietaus juostą užstoja debesis, todėl iš čia jos ir nesimato.

O Pelėdų Pelėda, — pagalvojo Sorenas, — tik neleisk šitiems pelėdžiukams vėl imti porinti istorijas apie senelius, pavadintus debesų vardais.

— Man atrodo, kad šiuo metu mes patekome tarp dviejų lietaus juostų, — toliau kalbėjo Rubė.

Staiga juos visus tartum įsiurbė besisukantis stulpas. Uraganas jau ČIA! — pagalvojo Sorenas ir pamatė, kaip Martinas ėmė suktis virsdamas miglota rusva dėme.

— Martinai! — sukliko jis.

Liepsnotasis išgirdo šiurpų švokštimą ir pamatė rusvoje masėje prasižiojantį mažą šiaurinės lututės snapą, kai Martinas mėgino įtraukti oro. Tikriausiai jis pateko į košmarišką beorį vakuumą, apie kuriuos Sorenas buvo girdėjęs. Galiausiai Martinas dingo iš akių, o Sorenui teko iš visų jėgų grumtis, kad atsispirtų traukai ir išsilaikytų ore neapvirtęs pilvu aukštyn. Buvo neįtikėtinai sunku. Nieko panašaus nepatyrė net skrisdamas per liepsnojančius miškus, kur rinko degančias žarijas ir grūmėsi su ugnies sukeltomis pavojingomis srovėmis, iškraipančiomis oro judėjimą.

— Sukame į kairę, pietryčių kryptimi. Mes ištrūksime. Uodegos plunksnas kreipiame dešinėn! Ištempkite puikutes!

Puikutės — tai mažos plunksnos, augančios ties sparno sulenkimu, padedančios išlyginti oro srautą. Putas nesustodamas šūkavo nurodymus:

— Krypstame pavėjui, kairysis sparnas — dviem laipsniais į viršų. Nagi, komanda! Jums pavyks! Didžiąsias plasnojamąsias plunksnas pakreipkite žemyn. Dabar išsilyginame. Visu greičiu į priekį!

Pūtas skrido puikiai, juolab turint omenyje, kad pridengęs savo sparnais saugojo mažylius Spindulį ir Sidabrą.

Bet kur dingo Martinas? Martinas buvo mažiausioji kuopos pelėda. Susikaupk! Susikaupk! — paliepė sau Sorenas. — Jei galvoje suksis su skraidymu nesusijusios mintys, esi žuvęs paukštis. Žuvęs paukštis! Žuvęs paukštis nuplėštais sparnais! Atmintyje iškilo visos girdėtos baisios istorijos apie uraganus. Pelėdos ne kartą pasakojo apie pražūtingąją uragano akį, visgi už akį dar klaikesnis buvo jos pakraštys. Taigi jei akis yra už penkiasdešimties lygų, pakraštys gali būti kur kas arčiau. Paties Soreno akys išsiplėtė iš siaubo, o skaidriems tretiesiems vokams teko kaip reikiant pasidarbuoti, kad apsaugotų nuo šiukšlių ir vandens čiurkšlių, trykštančių iš visų pusių. Tačiau tokios smulkmenos jam nerūpėjo. Prieš akis vis dar regėjo mažąjį Martiną, kuris akimirksniu dingo, įtrauktas tiesiog į siaubingąjį pakraštį. Uragano akyje buvo ramu, tačiau patekęs į jos pakraštį paukštis imdavo suktis ratu, galėjo netekti sparnų ir uždusti bergždžiai gaudydamas orą.

Vėjas aprimo, iš apačios kylančią lipnią šilumą pakeitė nuo siautėjančių vandenų dvelktelėjusi vėsa. Tačiau kaip iš kibiro pasipylė lietus. Vėjas kreipė čiurkšles kampu. Lietaus plakama jūra atrodė lyg padūmavusi.

— Kuopa, rikiuotis! SDSR, — sukomandavo Putas.

Visi užėmė standartinės darbinės skrydžio rikiuotės pozicijas. Sorenas pasuko galvą į dešinę dairydamasis Martino. Ten, kur paprastai skrisdavo šiaurinė lututė, buvo tik tuščia erdvė. Jis pakėlė galvą į Rubę ir pamatė rusvus jos papilvės pūkus. Bičiulė pažvelgė žemyn ir liūdnai papurtė galvą. Sorenui pasirodė, kad pamatė jos akies kamputyje susitvenkusią ašarą, bet ten galėjo būti ir dumblino vandens lašas.

— Patikrinimas! — riktelėjo Putas. — Atsiliepkite paeiliui!

— Rubė čia! — sušuko rausvaplunksnė balinė pelėda.

— Otulisa čia!

— Sorenas čia!

O tada stojo tyla — toje vietoje, kur turėjo skristi Martinas, žiojėjo spengianti tuštuma.

— Nedalyvavimas užfiksuotas. Tęskite, — pratarė Putas.

Nedalyvavimas užfiksuotas? Tęskite? Ir viskas? Sorenui pritrūko oro. Tačiau jam nespėjus užprotestuoti veriamas balselis sucypsėjo:

— Sidabras čia.

— Spindulys čia! Bet man darosi bloga.

— DĖL PELĖDŲ PELĖDOS MEILĖS, KUR MARTINAS? — sukliko Įniršio apimtas Sorenas.

— Pelėda apačioje, — ištarė Putas, — pradedame paiešką.

Tą akimirką pasigirdo prislopintas gargaliavimas ir tvokstelėjo klaikus dvokas. Iš pradžių Sorenas pamanė, jog Spindulį supykino, bet paskui iš jūrą gaubiančios miglos išniro kiras, nešantis snape šlapią nedidelį gniužulą.

— Martinas čia! — sušvokštė kiro snape kybanti suglebusi šiaurinė lututė.

1 Lot. Alto cumulus - aukštieji kamuoliniai debesys.

Ketvirtas skyrius

Dvasių giria

Nežinau, ar nuo vandens, ar nuo smarvės, bet vis dar jaučiuosi šiek tiek apsvaigęs. Šiaip ar taip, turiu pasakyti, kad kirų tvaikas nuo šiol bus mano mėgiamiausias kvapas, — Martinas atsigręžė ir linktelėjo savo gelbėtojui vardu Smatas.

— O, man buvo visai nesunku, — kiras droviai nulenkė galvą.

Iš pradžių bičiuliams iš akių išnykusį Martiną siauras šilto oro piltuvas įtraukė aukštyn, tačiau jau po akimirkos jis susidūrė su šalto oro sūkuriu, smingančiu žemyn, ir Martinas pūkštelėjo į jūrą. Tarp šių šilto ir šalto oro piltuvų laviruojantis Smatas puolė iš paskos ir sučiupo pelėdą snapu, kaip paprastai čiupdavo žuvis — beje, Martinas buvo gerokai mažesnis už daugumą kirų sužvejojamų žuvų.

Pelėdų būrelis nusileido mišku apaugusiame pusiasalyje, išsišovusiame į jūrą. Akimirksnį atrodė, jog aplinkui ramu. Visgi apsižvalgęs Sorenas pamatė, kad miškas kažin koks keistas. Medžius dengė balta žievė, ant šakų nebuvo nė vieno lapo. Nors tvyrojo naktis, giria taip keistai švytėjo, kad net mėnulis viršum jos tarytum nublanko.

— Spėju, — patyrinėjusi dangų prabilo Otulisa, — kad atsidūrėme tarp lietaus juostų.

Sorenas kažkodėl pajuto skausmingą dilgtelėjimą. Otulisos pastebėjimas nuskambėjo taip, tarytum ji mėgintų apibendrinti oro sąlygas, kaip kad elgtųsi geriausias orų žinovas Ezilribas. Kuopos kapitonu tapęs Pūtas giliomis žiniomis pasigirti išties negalėjo, tačiau jis buvo puikus skrajūnas. Taigi Otulisa lyg ir paskyrė pati save orų eksperte.

Pūtas neramiai apsižvalgė.

— Čia dvasių giria.

Pelėdas nukrėtė drebulys.

— Dvasių giria? — tyliai pakartojo Martinas. — Teko girdėti.

— Taigi, teko. Vargu ar kas gali trokšti čia nakvoti, — pastebėjo Pūtas.

— Kažin ar mes turime iš ko rinktis, Putai, — žemu nervingu balsu įsiterpė Rubė. — Juk uraganas vis dar siautėja. Aš mačiau jo galią. Ten patekti irgi niekas nenorėtų.

— Ką gi, paukščiai, — kilstelėjo sparnus Smatas, ir pelėdų pusėn plūstelėjo dvokas. — Ko gero, aš jau nešdinsiuos.

Kiras baimingai dirstelėjo į Pūtą, paskui staigiai pakilo ir dingo.

— Ką mes darysime, Putai? — šiek tiek virpančiu balsu paklausė Sidabras.

— Neturime iš ko rinktis, kaip pastebėjo Rubė. Tiesiog tikėkimės, kad nesuerzinsime mėklių.

— Mėklių! — klyktelėjo Spindulys ir Sidabras.

— Bent jau aš mėklėmis netikiu, — pareiškė Martinas treptelėdamas nageliais į samanų padengtą žemę ir, lyg norėdamas patvirtinti savo žodžius, pakilęs ėmė ieškoti nutūpti tinkamo medžio.

— Atsargiau rinkis medį. Juk nenori sutrikdyti mėklės ramybės, — jam pavymui šūktelėjo Putas.

O Sorenas pagalvojo, jog galbūt po to, kai buvo įsiurbtas į piltuvą ir nublokštas į jūrą, mėklės Martinui atrodo grynas menkniekis.

Mėklės — tai bekūnės mirusių pelėdų dvasios, nenukeliavusios į glaumorą — pelėdų rojų, kur po mirties patenka pelėdų sielos. Spindulys su Sidabru pratrūko nevaldomai raudoti.

— Tučtuojau susitvardykite abu! — piktai riktelėjo Otulisa. — Jokių mėklių nebūna. Visa tai tik atmosferos trikdžiai. Apgaulingos šviesos. Ir daugiau nieko. Striks Emerila aprašė šiuos reiškinius labai moksliškoje knygoje „Spektroskopinės anomalijos: kintantys pavidalai ir šviesos“.

— Mėklių būna! — spigiai suūbavo abu pelėdžiukai.

— Mano senelė sakė, kad būna! — įžūliai treptelėjo kojele į samanas Spindulys.

— Aš jau pakankamai prisiklausiau apie jūsų seneles, — nukirto Otulisa. — Putai, kiek laiko turėsime čia praleisti?

— Kol uraganas išsikvėps. Negalime su šiais jaunikliais, — jis linktelėjo Sidabro ir Spindulio pusėn, — skristi per šitokią audrą. Jie pernelyg nepatyrę.

— Priversi mus pasilikti čia... su vaiduokliais? — užprotestavo Spindulys.

Tarsi pritardamas draugui Sidabras vėl pratrūko aimanuoti.

Rubė pakilo ir nusileido prieš abu pelėdžiukus. Pašiaušusi rūdžių spalvos plunksnas — pelėdos šitaip pasipučia tik itin įtūžusios — ji tapo dvigubai didesnė negu visuomet. Nykiame balkšvo miško fone Rubė atrodė lyg įkaitusių žarijų kamuolys.

— Man jau iki kaklo gana jūsų verkšlenimo. Visos tos šnekos apie mėkles nė meškėnmėšlio nevertos! Aš esu alkana. Pavargusi. Noriu gardžios riebios žiurkės arba pelėno. Jei nerasiu nieko geresnio, sukirsiu voverę. O paskui ketinu eiti miegoti. Taigi judu verčiau užčiaupkite snapus, nes paversiu jūsų gyvenimus košmaru, kokiam nė iš tolo neprilygs jokios mėklės!

Pelėdos apstulbusios įsistebeilijo į Rubę.

— Manau, reikia surengti medžioklę, — pasiūlė Otulisa.

— Teisingai, ir kuo greičiau, — pritarė Putas ir ėmė skraidyti aplink būrelį. — Nežinia, ar šiuose miškuose įmanoma ko nors prasimanyti.

Sorenas, Rubė ir Martinas aiškiai matė, kad Otulisa sugėdino Pūtą, kuris, nors ir buvo puikus skrajūnas, vadovauti ne itin sugebėjo. Jiems visiems neapsakomai trūko Ezilribo.

Visgi pagaliau Putas energingai ėmėsi veiksmų. Jis oriai pasipūtė ir nutaisė valdingą balsą:

— Sorenai ir Rūbe, judu apsižvalgykite šiaurės rytų pusėje. Skriskite nieko nelaukdami, jaunuoliai. Turime papenėti keletą alkanų snapų. Martinas su Otulisa lai apsidairo pietvakariuose. Aš liksiu čia ir prižiūrėsiu jauniklius.

— Cha! — Rubė šaižiai nusikvatojo kildama tarp šakų. — Man atrodo, Putas bijo mėklių, todėl ir pasiuntė mus. Sorenai, ar tau baisu?

Jiems pakilus šiek tiek aukščiau, tarp baltų medžių apačioje tvyranti keista migla lyg ir praretėjo.

— Panašiai, — atsakė Sorenas.

— Tu bent jau atvirai prisipažįsti. Bet ką turi omenyje sakydamas „panašiai“?

— Man mintis apie mėkles atrodo labiau liūdna nei bauginanti. Juk mėklės — tai dvasios, nepasiekusios glaumoros. Liūdna, ir tiek.

— Ko gero, — atsiliepė Rubė.

Ko gero? Sorenas mirkčiodamas grįžtelėjo į Rubę. Jį tokios mintys be galo liūdino, tačiau Rubė niekada nepasižymėjo minčių gilumu. Ji neprilygstamai skraidė, buvo puiki kuopos draugė, su kuria išties linksma, tačiau nors, kaip ir visos pelėdos, turėjo jautrų skilvį, į apmąstymus nesileisdavo. Visgi šįkart balinė pelėda jį nustebino.

— O kodėl jos nepasiekė glaumoros?

— Tiksliai negaliu pasakyti. Anot ponios Pi, taip nutinka todėl, kad jos turi žemėje neužbaigtų reikalų.

— Ponia Pi? Iš kur ji gali žinoti? Juk ji aklažaltė.

— Kartais man atrodo, kad ponia Pi apie pelėdas žino daugiau negu pačios pelėdos apie save, — staiga Sorenas pakreipė galvą. — Ššš... — Rubė akimoju užsičiaupė. Ji, kaip ir kitos pelėdos, jautė didelę pagarbą jautriai liepsnotųjų klausai. — Apačioje šmirinėja staras.

Iš tiesų starai buvo net trys. Vikrioji medžiotoja Rubė staigiai čiūžtelėjusi žemyn vienu kartu sugriebė nagais du. Jiedviem pasisekė geriau negu Martinui su Otulisa, kurie sugrįžo nešini dviem mažutėm pelytėm.

— Medžiotojai renkasi, — paskelbė Putas linktelėdamas jų ketveriukės pusėn. Pelėdos laikėsi tradicijos, kad pirmiausia norimą kąsnį išsirenka tos, kurios sumedžiojo grobį. Sorenas pasirinko staro šlaunį, kuri pasirodė besanti gana liesa, anaiptol ne pati gardžiausia iš visų jo ragautų starų. Galbūt dvasių giria buvo ne itin palanki vieta putliems, sultingiems starams veistis. Staiga Sorenui dingtelėjo šiurpi mintis. Gal šie gyvūnai minta mėklėmis arba mėklės maitinasi jais? Jo skilvis nenoriai spaudė į kukulį kaulus bei kailį.

Kol baigė užkandžiauti, naktis ėmė trauktis, užleisdama vietą dienai, nors dėl balkšvų medžių šakas gaubiančios miglos šiuose miškuose, ko gero, visada tvyrojo prieblanda.

— Manau, — paskelbė Putas, — metas mums numigti. Aišku, visą dieną nemiegosime. Išskrisime dar prieš pirmąją tamsą. Su varnomis šiomis apylinkėse nesusidursime, — jis lėtai sukdamas kaklą nužvelgė mišką.

— Ne. Nebent tik su mėklėmis, — įterpė Spindulys.

— Užčiaupk snapą, Spinduly! — įtūžęs užriko Martinas.

— Nagi, nagi, Martinai! Man nepatinka tavo tonas, drauguži, — sudraudė Putas nutaisęs balsą, panašų į...

Panašų į ką? — nusistebėjo Sorenas. — Panašų į Ezilribo? Deja, į kapitono jo tonas anaiptol nepanėšėjo.

— Tai va, aš čia mažumėlę pamąsčiau, — tęsė kalbą Putas. — Ir manau, kadangi jau atsidūrėme dvasių girioje, kaip kad ji vadinama, miegoti derėtų ant žemės, o ne sutūpus medžiuose ant šakų, — jis staigiai kryptelėjo galvą, tarsi mėgindamas nuginti šalin juos supančius baltus it kaulai medžius.

Kuopos nariai nutilo. Sorenas bemaž girdėjo patankėjusių jų širdžių plakimą. Šitos mėklių istorijos išties ne juokas, — tarė jis pats sau. Net Rubė atrodė mažumėlę susinervinusi. Pelėdai miegoti ant žemės — negirdėtas dalykas, aišku, išskyrus dykumų gyventojas urvines pelėdas, tokias kaip Knisčius. Ant žemės jiems grėsė įvairūs pavojai. Galėjo užpulti plėšrūnai — pavyzdžiui, meškėnai.

— Žinau, ką jūs galvojat, — nervingai kalbėjo Putas vengdamas žiūrėti jiems į akis, ko niekada nedarydavo Ezilribas. — Aišku, manote, kad pelėdoms neįprasta miegoti ant žemės. Bet ir šie miškai nėra paprasti. Šnekama, esą aplinkiniai medžiai iš tikrųjų gali priklausyti mėklėms. Kas supaisys, į kurį sumanys nutūpti dvasia. Taigi verčiau palikime medžius ramybėje. Aš už jus vyresnis, jaunuoliai.

Turiu daugiau patirties. Būtų kvaila neprisipažinti jums, kad mano skilvis virpčioja kaip pašėlęs.

— Mano irgi! — pritarė Sidabras.

— Jo skilvis, ko gero, ne didesnis už žirnį, — šnipštelėjo Martinas.

— Pernelyg nerimauti tikrai nereikia. Tiesiog turime neprarasti gudrumo, — apibendrino Pūtas.

— Norėjai pasakyti „budrumo“, — patikslino Otulisa.

— Nevaidink visažinės, mergyte. Reikia paskirti budėtojus. Pirmiausia eisime sargybą mudu su Martinu. Paskui — Otulisa ir Rubė. O galiausiai — Sorenas. Tau teks budėti vienam, tačiau tavo budėjimas bus trumpiausias, taigi nėra ko baimintis.

Nėra ko baimintis? Tuomet kodėl pats nebudi vienas? — šmėstelėjo Soreno galvoje, bet jis žinojo, kad nė vienam kuopos nariui nedera abejoti įsakymu. Visos pelėdos pasuko galvas Soreno pusėn.

Martinas žengė į priekį.

— Aš palaikysiu tau draugiją, Sorenai.

Sorenas sumirkčiojęs pažvelgė į mažąją siaurinę lututę.

— Jokiu būdu, tu labai malonus, Martinai, bet būsi labai pavargęs. Ko gero, jau dabar esi išsekęs. Juk buvai įkritęs į jūrą. Nesirūpink, Martinai. Man nieko nenutiks.

— Ne, Sorenai, aš kalbu rimtai.

— Nereikia, man viskas bus gerai, — tvirtai ištarė Sorenas.

Iš tiesų, kol budėjo pirmoji pamaina, nerimas niekaip neleido užmigti ant žemės sutūpusioms pelėdoms. Bet tamsai sklaidantis ir baltiems medžiams susiliejus su ryto šviesa jos darėsi vis labiau ir labiau mieguistos. Paukščių galvos leidosi vis žemiau ir žemiau, kol nukaro ant krūtinių arba atloštos ant nugarų, mat jauni pelėdžiukai dažnai būdavo įpratę miegoti apsukę galvas ir nuleidę ant pečių.

— Tavo eilė, Sorenai, — pažadino jį Rubė.

Jis atmerkė akis, pakėlė galvą.

— Nesijaudink, aplinkui nieko nėra. Nei meškėno, nei mėklės, nei meškėno mėklės, — tyliai sučiruliavo Otulisa — tokį garsą pelėdos skleisdavo juokdamosi.

Sorenas patraukė į sargybos punktą ant kalvos nedidelėje proskynoje. Jis išskleidė sparnus ir vienu stipriu mostu pakilęs nutūpė kalvos viršūnėje. Rūkas miške vėl sutirštėjo. Aplink medžius sūkuriuojantis švelnus vėjelis maišė miglą, nuausdamas iš jos pūkuotas figūras. Vieni rūko debesys buvo ilgi ir siauri, kiti — putlūs. Sorenas prisiminė kvailus jaunųjų pelėdžiukų tauškalus skrydžio metu, kai dar nebuvo susidūrę su uraganu. Ko gero, nors ir gerokai erzinantys, mažyliai kartu ir savotiškai mieli. Visgi sunku patikėti, kad ir jis pats kadaise buvo šitoks jauniklis. Sorenas kaip reikiant nespėjo pažinti savo tėvų, nes buvo pagrobtas, o senelių apskritai nematė. Nebuvo laiko. Liepsnotasis sumirkčiojo stebeilydamas į miglą, įgaunančią vis naujus pavidalus. Keista, bet į pažeme nusidriekusį rūką galėjai žvelgti kaip į debesis, įžiūrėdamas juose įvairiausių paveikslų — meškėną, per kelmą liuoktelintį elnią, iš upės iššokusią žuvį. Kartais skrisdamas Sorenas pamėgindavo kurti pasakas iš debesų paveikslų. Migla priešakyje susiliejo į vientisą beformę masę, bet netrukus tarytum vėl pasidalijo, supuldama į du tumulus. Figūros, kuriomis pamažu virto tumulai, atrodė šiek tiek pažįstamos. Kas jie? Mieli pūkų gniužulai, rodos, tokie švelnūs ir šilti. Kažin kas tarytum pašaukė jį, bet aplinkui viešpatavo tyla. Kaip gali šitaip būti?

Sorenas sustingo. Kažkas vyko. Baimės jis nejautė. Nebijojo nė trupučio. Jį apėmė liūdesys, taip, gilus, neaprėpiamas liūdesys. Tiedu pavidalai jį traukė. Pūkuoti siluetai kiūtojo pažįstama maniera nulenkę galvas, lyg klausytųsi jo. Juodu išties jį kvietė ir kažką kalbėjo, nors ir nebuvo girdėti jokio garso. Balsai skverbėsi tiesiai į galvą. Paskui jis pats tarytum atsiskyrė nuo kūno, išskleidė sparnus. Sorenas kilo, bet tuo pat metu tebestovėjo ant kalvos. Jis matė į samanas ir gebenių raizgalynę susmigusius savo nagus, bet kartu matė kažin ką išsiveržiantį iš kūno. Tai buvo jis ir tuo pačiu ne jis, o tik blyškus, miglotas jo siluetas, plevenantis kartu su kitais pavidalais. Būtybė, kuri buvo jis, bet ir ne jis, ištiesusi sparnus kilo aukštyn, taikydamasi nusileisti ant didelio balto medžio proskynos pakraštyje, kur jau kiūtojo kitos dvi miglotos figūros.

— Apgaulingos šviesos?

— Ne, ne apgaulingos šviesos, Sorenai.

— Mėklės?

— Gali ir taip vadinti.

— Mama? Tėti?

Migla, rodos, virptelėjo ir sutvisko it vandens paviršiuje pasklidusi mėnulio šviesa.

Sorenas sklandė viršum kalvos, tačiau grįžtelėjęs atgal pamatė ten vis dar tebestovinčią savo figūrą. Jis ištempė nagą, bet šis buvo permatomas! Liepsnotasis nutūpė ant šakos. Tą akimirką staiga pajuto keistą pilnatvę. Anksčiau skilvyje tarsi žiojėjo skylė, dabar ji užsipildė ir užsivėrė. Jis ištiesė nagus mėgindamas paliesti mamą, bet šie nuslydo kiaurai.

— Ar aš mirštu? Ar tampu mėkle?

— Ne, meiluti.

Nuo pat pagrobimo dienos niekas jo nevadino meilučiu. Sorenas pakreipė galvą mėgindamas įsižiūrėti į tėvus, tačiau migla be paliovos judėjo, keitėsi, iš naujo formuodama jų figūras. Nors atpažino tėvus, aiškių pavidalų vis tiek nematė. Jie labiau panėšėjo į miglotus šešėlius. Nepaisant to, jis aiškiai žinojo regįs juos. Tačiau kodėl, kodėl po šitiek laiko tėvai buvo čia ir kodėl susirado jį?

— Nebaigti reikalai? Ar jūs čia dėl to?

— Veikiausiai, — atsiliepė tėvo balsas.

— Jūs nežinote?

— Tiksliai nežinome, mielasis. Nesame tikri. Tik suprantame, kad kažkas negerai. Jaučiame, bet aiškių atsakymų, paaiškinančių nuojautas, neturime.

— Ar mėginate mane dėl ko nors perspėti?

— Taip, taip. Bet blogiausia, kad nežinome, dėl ko turėtume tave perspėti.

Sorenas ėmė svarstyti, ar tėvai žino apie Kludą. Panoro jiems papasakoti, kaip Kludas išstūmė jį iš lizdo, bet nepavyko. Kažin kas smegenyse neleido to padaryti. Žodžiai veržėsi iš burnos ir skambėjo iš tikrųjų. Jis pasakojo apie Kludą, tačiau mama ir tėtis nė nekrustelėjo. Juodu negirdėjo jo kalbos. Galvoje atsirado tuštuma. Visa tai atrodė be galo keista. Kai jis pats girdėjo normaliai skambantį savo balsą, tėvai neįstengė išgirsti. Vienintelis būdas jiems bendrauti tarpusavyje buvo nebylioji kalba, egzistuojanti tik jų galvose. Deja, Sorenas nesugebėjo suformuluoti reikiamų sąvokų galvoje ir papasakoti apie Kludą, o jie neįstengė nieko pasakyti apie pavojų.

— Metalas! Saugokis Metalinio Snapo! — šie žodžiai tvykstelėjo Soreno sąmonėje.

Juos ištarė tėvo balsas, tačiau šis šūksnis, rodos, pareikalavo visos jo energijos. Tėtis ėmė nykti sūnaus akivaizdoje. Mama irgi. Jų pavidalus sudaranti migla sukosi, plaukė tolyn. Sorenas ištiesė naguotus pirštus norėdamas juos sulaikyti.

— Neišeikite! Neišeikite. Nepalikite manęs! Sugrįžkite.

— Ką čia šūkauji, vyruti? Sumanei mus pažadinti?

Staiga Sorenas pasijuto bestovįs ant žemės, priešais mirkčiodamas stypsojo Putas. Kaip jis atsidūrė ant kalvos? Juk dar prieš akimirką tupėjo medyje ir neprisiminė, kad būtų leidęsis žemyn. Miglos aplinkui nebebuvo. Neliko nė pėdsako.

— Atsiprašau, Putai. Man pasirodė, tarsi kažką pamačiau, todėl užskridau antai į tą medį, — linktelėjo Sorenas.

— Neužskridai, — paprieštaravo Putas. — Aš nubudau prieš keletą minučių. Tu stovėjai šitoje pačioje vietoje, ant kalvos, ir budriai stebėjai aplinką. Patikėk, priešingu atveju būčiau nutvėręs tave už uodegos.

— Aš stovėjau čia? — negalėjo patikėti Sorenas.

— Žinoma, stovėjai, jaunuoli, — patikino Putas ir smalsiai įsižiūrėjo į jį lyg į pakvaišėlį. — Tu stovėjai štai čia. Jei būtum nuskridęs į medį, tikrai būčiau pastebėjęs.

Ar tėvų mėklės man tik prisisapnavo? — susimąstė Sorenas. — Bet viskas atrodė be galo tikra. Savo galvoje girdėjau mamos ir tėčio balsus. Visa tai buvo tikra.

— Metas kilti, — Putas pažvelgė į dangų, kuris įgavo tamsiai violetinę spalvą. Padange slinko rausvi debesys. — Vėjas mums palankus, — minutėlę patyrinėjęs debesis pastebėjo Putas. — Pasigausime vakarį ir pasimėgausime lengvuoju skridimu.

Lengvuoju buvo vadinamas toks skrydis, kai vėjas pučia ne tiesiai į snapą ir ne į uodegos plunksnas, o į sparno užpakalinę dalį, taip tolygiai stumdamas į priekį. Kiti irgi pradėjo krutėti busdami iš dienos miego.

— Rikiuokitės! — įsakė Pūtas.

Startuoti teko nuo žemės, o šitaip pakilti buvo sunkiau negu nuo šakos. Nepaisant to, startas pavyko. Sorenas su Martinu pakilo paskutiniai. Juodu sukdamiesi spirale plasnojo į viršų, palikdami dvasių girią apačioje.

Atsigręžęs atgal Sorenas pastebėjo vėl besitelkiančią miglą. Tarp medžių, rodos, plaikstėsi šilko skaros. Jis įtempęs akis ieškojo dviejų pažįstamų siluetų. Tenorėjo tik žvilgtelėti į juos dar kartelį, ir daugiau nieko. Tik vieną kartelį. Tačiau baltą mišką gaubė tirštas, vientisas rūkas. Jei būtų įstengęs ką nors įžvelgti pro ūkaną, galbūt būtų pamatęs plunksną, labai panašią į savo paties, bet bemaž perregimą, tingiai besileidžiančią nuo dvasių miško medžio šakos.

Penktas skyrius

Bubo kalvė

Po sugrįžimo jau praėjo dvi dienos, tačiau Sorenas niekam nepasakojo apie keistą nutikimą dvasių girioje, netgi artimiausiems savo bičiuliams, savo „komandos“ nariams — Gilfei, Knisčiui, Apyaušriui ir prie jų prisidėjusiai išgelbėtajai sesutei Eglantinai. Visgi kasdien miegodamas sapnuodavo tėvų mėkles. Ar dvasių girioje viskas irgi buvo tik sapnas? Žodžiai Metalinis Snapas vis skambėjo ir skambėjo smegenyse, nerimastingai virpindami skilvį. Šitie žodžiai, rodos, ėmė gyventi savarankišką gyvenimą ir kas valandą darėsi vis grėsmingesni.

— Tave kažkas gąsdina, Sorenai, aš žinau, — vieną vakarą ištarė Knisčius juodviem sėdint bibliotekoje po navigacijos užsiėmimo.

— Niekas manęs negąsdina, — skubiai paprieštaravo jis.

Sorenas skaitė išties puikią knygą, bet buvo išsiblaškęs ir tą patį sakinį turėjo perskaityti maždaug penkis kartus. Kas gi kitas, jei ne Knisčius galėjo pastebėti naktį ir dieną jį persekiojantį nerimą?

— Visiškai niekas, Sorenai? — Knisčius sumirkčiojo ir įdėmiai įsižiūrėjo į jį. Purūs balti antakių šepetėliai viršum akių mažumėlę krustelėjo.

Sorenas irgi pažvelgė į Knisčių.

Gal derėtų jam papasakoti apie mėkles... ir apie Metalinį Snapą? Geriausiai būti atviram, bet vis dėlto...

— Knisčiau, kai kas iš tiesų neduoda man ramybės, bet dabar negaliu tau pasakoti. Ar supranti?

Bičiulis vėl sumirksėjo.

— Žinoma, Sorenai. Kai būsi pasirengęs papasakoti, aš išklausysiu, — tyliai pratarė urvinė pelėda. — Nereikia nieko sakyti, kol nesijauti pasiruošęs.

— Ačiū, Knisčiau, labai ačiū.

Liepsnotoji pelėda galiausiai užvertė skaitomą knygą ir patraukė padėti ją į vietą. Lentyna stovėjo šalia stalo, prie kurio visuomet sėdėdavo į kokį nors veikalą įsigilinęs Ezilribas ir imdamas iš krūvelės čiaumodavo džiovintus vikšrus. Biblioteka be senojo triukšmingojo apuokėlio buvo nebe ta. Viskas be jo atrodė nebe taip. Sorenas įbruko knygą į vietą. Jau gręžėsi išeiti, tačiau akis užkliuvo už veikalo apie metalus. Metalai! Kodėl anksčiau apie tai nepagalvojo? Reikia aplankyti kalvį Bubą. Jis privalo nieko nelaukdamas dumti į Bubo kalvę. Gal Sorenas ir nesijautė pasirengęs atskleisti savo išgyvenimų Knisčiui, tačiau jis pasiruošęs pasikalbėti su Bubu — ne apie viską, o tik apie kai ką, tiksliau — apie Metalinį Snapą.

Jis nusklendė nuo Didžiojo Ūbalo medžio, spirale nusileido jo papėdėn ir nukūrė prie netoliese esančio urvo. Jame veikė Bubo kalvė. Kalvė buvo įrengta šalia urvo angos. Nuo nuolat kurstomos ugnies akmenys aplinkui pajuodo. Į šį žaizdrą Sorenas su kitais anglininkų kuopos nariais ir gabendavo rusenančias žarijas, palaikančias ugnį, kuri išlydydavo metalus, naudojamus įvairiausių didžiajame medyje reikalingų daiktų gamybai — nuo puodų ir keptuvių iki mūšio letenų bei skydų. Apie metalinius snapus, apie kuriuos kuždančiais balsais, vis dar tebeaidinčiais Soreno galvoje, kalbėjo mėklės, ką nors žinoti gali tiktai Bubąs. Ugnis šiuo metu vos ruseno, o Bubo nebuvo matyti. Veikiausiai kalvis viduje.

Nors Bubąs ir nebuvo urvinė pelėda — šios paprastai suka lizdus ant žemės — jis pasirinko gyvenimą urve šalia medžio. Kadaise jis paaiškino Sorenui, jog kalvius, tokius kaip jis — nesvarbu, ar būtų didieji raguotieji apuokai, ar baltosios pelėdos, ar dėmėtosios, ar laplandinės pelėdos — traukia žemė, kurioje glūdi metalai.

Sorenas žengė į šešėlį, krintantį nuo viršum angos pakibusios uolos. Urvo gilumoje mirguliavo prikabinėtų stiklo sukučių atšvaitai. Kai šiuos iš spalvoto stiklo šukelių pagamintus keistus daikčiukus paliesdavo į urvą įsiskverbusi šviesa, aplink suraibuliuodavo atspindžiai ir ant sienų imdavo šokčioti spalvotos dėmės. Deja, šiandien mėnulis nešvietė. Buvo delčios metas, kai siaurėjantis mėnuo bemaž išnykdavo virsdamas menka juostele.

— Bubai! — pašaukė Sorenas ir truputį luktelėjo. — Bubai!

— Ar čia tu, Sorenai?

Urvo tamsoje sušmėžavo didžiulė miglota plunksnų kupeta. Visi didieji raguotieji apuokai buvo nemaži, tačiau Bubąs dydžiu lenkė daugelį giminaičių. Milžinas palinko viršum Soreno. Dėl virš abiejų akių pūpsančių itin vešlių ausų kuokštelių jo veidas atrodė šiek tiek bauginantis. Visgi Sorenas žinojo, kad po šiurkščia išvaizda slypi nepaprastai švelni ir kilni širdis. Nors daugumą jo, kaip ir kitų raguotųjų apuokų, plunksnų sudarė tamsiai pilkos, rudos ir juodos, tarp jų švietė keli skaisčiai raudoni ir ryškiai geltoni intarpai, panašūs į kaitriausią liepsną, kartais vadinamą „pleškančia“. Šiuo žodžiu kalviai apibūdindavo pačią stipriausią ir karščiausią liepsną, kuriai būdingas kitoks atspalvis negu paprastai ugniai. Taigi Bubąs, galima sakyti, turėjo „pleškančių“ spalvų plunksnų, tarsi būtų pasipuošęs kalvės liepsnomis, užuot dėvėjęs eilines savo šeimai būdingas plunksnas.

— Kas tave čionai atvijo, drauguži?

— Metalinis Snapas, — be jokios įžangos išpoškino Sorenas.

— Metalinis Snapas! — aiktelėjo Bubąs. — Ką žinai apie tą padarą, vaikine?

— Padarą? — sumirksėjo Sorenas. — Argi jis yra padaras?

Sorenas manė, kad jo tėvų mėklės turėjo omenyje daiktą — kažką, kas kėlė jam baimę, panašiai kaip krislai. Išties jis pagalvojo apie krislus, nes pats Bubąs jam paaiškino, kad krislai, kuriuos jie buvo verčiami rinkti Sent Lututėje, tai tam tikros rūšies metalas, pasižymintis, jo žodžiais tariant, „magnetinėmis savybėmis“. Bubo aiškinimu, išrikiavus mažulyčius krislus į vieną eilę susidaro jėga, kuri ir vadinama magnetine. Taigi dabar Sorenas nebežinojo nė ką manyti. Jis pajuto palengvėjimą, kad Metalinis Snapas neturi nieko bendro su krislais. Tačiau kodėl šitaip susijaudino Bubąs? Milžinas apuokas ugninėmis plunksnomis, rodos, net pašoko iš išgąsčio.

— Nė nesiartink prie jo. Nesumanyk įsivelti į konfliktą su šia pelėda, Sorenai.

— Ar Metalinis Snapas yra pelėda?

— Taigi.

— Kokios rūšies?

— Niekas tiksliai nežino. Blogos rūšies, štai ką aš tau pasakysiu.

— Kaip galima tiksliai nežinoti, kuriai rūšiai jis priklauso? — sutriko Sorenas.

— Todėl, kad didžiąją jo veido dalį dengia metalinė kaukė su metaliniu snapu.

— O kodėl?

— Neaišku, — pratarė Bubąs nenoromis. — Vieni teigia, esą jis skraido triukšmingai kaip žvirblinė pelėda, bet jis didesnis už žvirblinę, turiu tau pasakyti. Galbūt jisai liepsnotasis, bet ir už jas didesnis, gerokai didesnis, nors ir ne toks didelis kaip laplandinė pelėda. Kai kurie tikina matę jį turintį ausų kuokštus, tokius kaip didžiųjų raguotųjų apuokų, taigi kaip mano. Kiti tvirtina, jog Metalinis Snapas kuokštų neturi. Bet dėl vieno dalyko sutaria visi.

— Dėl kokio?

Bubąs prislopino balsą:

— Jis yra pati žiauriausia pelėda iš visų, gyvenančių visose pelėdų karalystėse. Jis — pati nuožmiausia pelėda žemėje.

Soreno skilvis nusirito iki pat nagų. Pakeliui į Didįjį Ūbalo medį Sorenas drauge su bičiulių komanda rado merdėjančią ruožuotąją pelėdą ir pamanė, jog vargšelę bus nužudę Sent Lututės leitenantai.

— Ar čia apsilankė Sent Lututės pelėdos? — tąsyk paklausė Gilfė.

Ruožuotoji pelėda paskutinį kartą prieš mirtį atsikvėpė ir atsakė:

— Sent Lututė būtų dar nieko. Tai kur kas baisiau. Patikėkite, Sent Lututė... Ooo! Jei būtų tik tiek bėdos!

Sorenas, Gilfė, Apyaušris ir Knisčius negalėjo įsivaizduoti nieko blogesnio ir žiauresnio už Sent Lututę. Tačiau ruožuotoji pelėda atskleidė jiems šiurpią tiesą. Egzistavo kur kas didesnė blogybė. Keturi įbauginti pelėdžiukai nežinojo nei kaip tasai siaubūnas ar siaubūnai atrodo, nei kuo jis vardu, taigi apibrėždavo jį žodžiais „jei būtų tik tiek bėdos“. Keletą kartų jie mėgino pasiteirauti apie šį blogį Didžiojo Ūbalo medžio pelėdų, ribų, tačiau šie kaskart pakreipdavo pokalbį kita linkme. Bet štai dabar Bubąs papasakojo Sorenui apie nuožmiąją pelėdą, pramintą Metaliniu Snapu.

Bubąs niekada nevengdavo atsakyti į jaunos pelėdos klausimą. Toks jau jis buvo. Tad Sorenas drąsiai kamantinėjo toliau.

— Tikriausiai žinai, Bubai, kad mes su Gilfe, Knisčiumi ir Apyaušriu Snapijoje radome mirštančią ruožuotąją — Taigi, ir dar girdėjau apie lūšį, kurią jūs, keturi jaunikliai, turiu pasakyti, nugalabijote gana įmantriai. Numetėte į akį degančią žariją... iš kokio aukščio tu ją paleidai?

— Tiksliai nežinau, Bubai. Bet pasakyk man štai ką — ar manai, kad tą ruožuotąją pelėdą nužudė Metalinis Snapas?

— Labai galimas daiktas! Išties įmanoma. Gal net tikėtina, o tokie dalykai — jei studijuoji aritmetiką, turėtum žinoti — yra dažnesni už įmanomus. Kitaip tariant, tikėtini įvykiai yra labiau įmanomi už įmanomus.

— Taip, taip, žinoma. — Kai Bubąs leidžiasi filosofuoti, kartais būna labai sunku jį sugrąžinti į ankstesnę pokalbio vagą. — Suprantu, ką turi omenyje. Bet kodėl yra įmanoma ir galbūt netgi tikėtina, kad Metalinis Snapas užmušė ruožuotąją pelėdą?

— Na, ruožuotoji pelėda buvo kalvis atsiskyrėlis, ar ne?

Pastarasis klausimas nereikalavo atsakymo. Sorenas dvejojo, ar teisingai suprato Bubo mintį. Didysis raguotasis apuokas, rodos, norėjo pasakyti, jog tam, kuris pasirinko kalvio atsiskyrėlio dalią, gali šitaip nutikti.

— Taigi, — nutęsė Sorenas. — Bet...

— Bet kas?

— Supranti, Bubai, aš nelabai nutuokiu, kas apskritai yra kalvis atsiskyrėlis.

— Nežinai, kas yra kalvis atsiskyrėlis?

Sorenas papurtė galvą ir nudelbė akis į savo nagus.

— Nėra ko gėdytis, vaikine. Kalvis atsiskyrėlis yra kalvis, toks kaip aš. Bet jis nepriklauso jokiai karalystei. Mes, Didžiojo Ūbalo medžio gyventojai, vieninteliai mokame panaudoti ugnį Įvairioms reikmėms, pavyzdžiui, virti, gaminti žvakes, prie kurių galime skaityti, ir, aišku, įrankiams — mūšio letenoms, puodams, keptuvėms, katilams — gaminti. Kalviai atsiskyrėliai irgi šį tą išmano apie kalvystę, tačiau gamina jie dažniausiai tik mūšio letenas. Kitaip sakant, ginklus.

— O kam jie gamina ginklus?

— Kam papuola. Jie neuždavinėja klausimų, tačiau, atrodo, vienaip ar kitaip surenka nemažai informacijos. Jiems tenka bendradarbiauti su atsiskyrėliais anglininkais. Daug sužino ir iš jų.

— Atsiskyrėliai anglininkai? Kalbi apie tokius anglininkus kaip aš, Otulisa, Martinas ir Rubė?

— Taip, bet atsiskyrėliai anglininkai darbuojasi ne kuopomis. Supranti? Dirba vieni.

— Vieni skraido po miškų gaisrus?

Bubąs linktelėjo.

— Vis dėlto vertingiausią informaciją surenka kalviai. Tasai ruožuotasis buvo šniukšžvalgis.

— Taigi, — atsiliepė Sorenas.

— Vadinasi, žinai, kas yra šniukšžvalgis?

— Na... gal pelėda slaptasis agentas?

— Iš esmės teisingai. Jie ištempę ausis ir akis surenka visas naujienas ir praneša jas mums. Čionai apsilankę šniukšžvalgiai niekada ilgai neužsibūna. Jiems patinka laukinis gyvenimas. Jei atmintis manęs neapgauna, čia jis kadaise viešėjo vos vieną kartą. Atšiauraus būdo paukštis. Negalėjo pakęsti keptos mėsos ir sakydavo, esą nuo žvakių šviesos ir vaško kvapo jam ima tvinkčioti skilvis.

— Ar yra ir kitų kalvių atsiskyrėlių? — paklausė Sorenas, o jo galvoje tuo metu užsimezgė sumanymas.

— Ak, taip, yra keli. Viena baltoji pelėda kalviauja kažkur ties Dykrų ir Sidabrašydžio riba.

— Ar žinai, kuo jis vardu? — pasidomėjo Sorenas.

— Jis? Kodėl manai, kad kalvis — „jis“?

— Nejaugi „ji“? — nedrąsiai pratarė liepsnotasis.

Bubąs linktelėjo.

— Niekada nesu girdėjęs apie moteriškos giminės kalvį.

— Ką gi, dabar jau girdėjai.

Bubąs sprigtelėjo nagu į vieną stiklo sukutį ir žvakės šviesos užgautos spalvos sutvisko išmargindamos urvo sienas.

— Koks jos vardas? — vėl paklausė Sorenas.

— Nežinau. Daugelis kalvių atsiskyrėlių slepia savo vardus. Jie keistuoliai, sakau tau, — apuokas įsmeigė į Soreną įdėmų gintarinių akių žvilgsnį. — Atsiskyrėliai nenuspėjami, ir čia dar ne viskas. Jų kalvėse dažnai lankosi įvairaus plauko nenaudėliai. Šiaip ar taip, jie juk gamina ginklus. Taigi, Sorenai, nekurk jokių planų.

Bet kaip tik tai Sorenas ir darė: jo galvoje gimė planas!

Šeštas skyrius

Eglantinos dilema

— Saugokis Metalinio Snapo — štai ką man pasakė mėklės.

Sorenas tupėjo drevėje kartu su Apyaušriu, Gilfe, Knisčiumi ir Eglantina.

— Ar jie iš tiesų ištarė šiuos žodžius balsu? — Gilfė stryktelėjo prie Soreno ir pažvelgė tiesiai į viršų.

— Na... ne visai. Mėklės balsu nekalba.

— Tuomet iš kur žinai, — trūkčiojančiu balsu paklausė Eglantina, — kad ten buvo jie, mamos ir tėčio mėklės? Nes jeigu ten tikrai buvo jie, tai reiškia, kad jie mirę, argi ne taip, Sorenai? — iš juodų it angliukai sesers akių ėmė riedėti ašaros.

— Taip, Eglantina, ir mes jau nieko negalime padaryki, — atsakė Sorenas.

— Mirę yra mirę, ir taškas, — įprastu stačiokišku tonu apibendrino Apyaušris.

Gilfė atsisukusi įspyrė jam į koją.

— Kodėl taip padarei, Gilfe?

— Apyaušri, ji ką tik sužinojo, kad mirė jos tėvai. Galėtum būti bent truputėlį jautresnis!

— Bet tokia yra tiesa, argi ne? — tarstelėjo Gilfės priekaišto šiek tiek sugėdytas Apyaušris.

— Ir taip, ir ne, — atsakė Sorenas. — Jūs manęs klausėte, kaip aš juos girdėjau ir kaip galiu būti tuo tikras. Negaliu tiksliai paaiškinti. Ten buvo jie. Jaučiau jų dvasias, o jų žodžiai neskambėjo garsiai, bet tarytum formavosi mano smegenyse. Iš pradžių jie prisiartino lyg rūkas ar migla, o paskui susitelkę įgavo labiau apibrėžtas formas, pavidalus. Aš jaučiau jų artumą. Tikrai žinau, ten buvo jie.

— Bet kodėl pasakei, girdi, tiesa ir kartu netiesa, kad jie mirę? — prabilo Knisčius.

— Ponia Plithiver man pasakojo, esą pelėdų mėklės į glaumorą nenukeliauja tada, kai turi žemėje nebaigtų reikalų. Man atrodo, nebaigtas mamos ir tėčio reikalas buvo perspėti mane dėl Metalinio Snapo. Mes privalome surasti Metalinį Snapą, o mums pagelbėti, manau, galėtų Sidabrašydžio kalvis atsiskyrėlis, taigi turime ten nukeliauti.

— Bet mes negalime, Sorenai, — bemaž verkšlendama paprieštaravo Eglantina. — Man navigacijos ir ūbalologijos pamokos, mokytojai kaip reikiant Įtūžta, jei mes, naujokai, praleidžiame užsiėmimus. Ypač ūbalologijos ribė. Anot jos, šios dienos medžiui ypač reikšmingos.

Ūbalologija — tai mokslas, tyrinėjantis didįjį medį, rūpinimasis juo, ne tik tapusiu tėvyne Ūbalo pelėdoms, bet ir maitinančiu jas savo riešutais bei uogomis. Tiesą sakant, turbūt nerastum nė vienos medžio dalelės, kuri nebūtų vienaip ar kitaip panaudojama.

— Taigi, bet artėja uogų derliaus nuėmimo metas, — pastebėjo Sorenas.

— Tai kas? — nesuprato Eglantina.

— Vyks didelė šventė, — į Eglantiną atsisuko Gilfė. — Šventės metu ištisas tris dienas nebūna nei pamokų, nei kuopų užsiėmimų. Mes visi turime padėti nuimti derlių, o paskui trečiąją naktį surengiama didžiulė puota ir linksminamasi dar bent tris ar keturias naktis. Girdėjau, ribai dažniausiai gerokai apgirsta nuo baltosios čiokokos vyno. Šventė — pats tinkamiausias metas išskristi nepastebėtiems.

— Štai kaip, — ištarė Eglantina nusiminusi, tarytum praradusi paskutinę viltį. — O kada prasideda šventė?

— Po penkių dienų, — atsakė Knisčius.

— Po penkių dienų! — išsigandusi pakartojo Eglantina.

— Taip, — patvirtino Sorenas, — bet kol neprasidės puota, išvykimo planuoti nederėtų. Iki iškilmių liko dar aštuonios dienos.

— Taip, taip, — sutiko visi.

Jie negaišdami pradėjo kurti planą. Ar dalyvauti žygyje turėtų tik jų penketukas, ar reikėtų įtraukti ir kelis kitus, pavyzdžiui, Martiną ir Rubę? Liepsnotajam šis sumanymas atrodė visai neblogas, mat anglininkai žinojo kalvių bei kitų anglininkų įpročius, o kalbant atvirai, Sorenas suvokė nenorįs užsiversti visos naštos atsiskyrėlės kalvėje. Ji gali pasirodyti sunkiai sukalbama. Be to, liepsnotasis dvejojo, ar Eglantina pakankamai stipri leistis į žygį. Nors po išgelbėjimo praslinko jau beveik du mėnesiai, sesutė jam vis dar atrodė nesutvirtėjusi, — ne tik fiziškai, bet ir skilviu. Tik kažin ar palikta nuošalyje ji nepasijus įskaudinta?

— Ką pasakysite apie Otulisą? — paklausė Gilfė.

— Ne! — nukirto visi vienu balsu.

— Ji nesugeba laikyti užčiaupto snapo, — pastebėjo Apyaušris.

— Teisingai, — pritarė Knisčius. — Imtų ūbauti po visą medį.

— O aš juk galiu skristi drauge, ar ne, Sorenai? — tyliu virpančiu balseliu pasiteiravo Eglantina.

— Ar jautiesi pakankamai stipri?

— Žinoma!

Sorenas nesugebėjo ištarti „ne“. Staiga jam dingtelėjo kita mintis.

— Beje, aš visą šį laiką svarsčiau, jog tasai nelemtas paslaptingas Metalinis Snapas galėjo nužudyti ruožuotąją pelėdą. Kaip manote, ar...

Trys pelėdos — Apyaušris, Knisčius ir Gilfė — rodos, perskaitė Soreno mintis.

— Ezilribas, — aiktelėjo jie visi.

— Taigi. Kaip jums atrodo, ar Metalinis Snapas gali būti prikišęs nagus prie Ezilribo dingimo?

Pelėdos pradėjo susijaudinusios kuždėtis.

— Reikia sukurti strategiją, — pareiškė Gilfė.

— Verčiau eime į biblioteką ir panagrinėkime Sidabrašydžio žemėlapius, — pridūrė Knisčius.

— Bubąs sakė, kad atsiskyrėlės kalvė įkurdinta tarp Sidabrašydžio ir Dykrų. Galbūt tai reiškia, kad jos reikia ieškoti viename arba kitame krašte? — ėmė svarstyti Sorenas.

— Bet toji pelėda vadinama Sidabrašydžio kalve atsiskyrėle, — pastebėjo Gilfė. — Tad veikiausiai kalviauja arčiau Sidabrašydžio.

Reikėjo apgalvoti daugybę smulkmenų. Ar derėtų iš ginklų sandėlio „pasiskolinti“ mūšio letenas? Ne, vyresnės pelėdos, net ir įkaušusios, kaipmat juos sučiuptų. O gal planuoti išskristi anksčiau? Kokie tomis dienomis bus orai? Skristi teks į pietryčius, tad pučiant pietų vėjui judėti sektųsi lėčiau. Šurmuliuojančioje drevėje buvo tik viena tyli kertelė. Eglantina pasitraukusi į savo kamputį patyliukais verkė puriame pūkų guolyje. Bet šie pūkai buvo ne mamos. Jie nekvepėjo mama, ir samanų juose buvo per daug. Visgi pelėdžiuke negalėjo leisti Sorenui pamatyti ją verkiančią. Ką tik pasakė broliui esanti pakankamai stipri ir įstengsianti skristi drauge į Sidabrašydį. Ji taip troško dalyvauti žygyje. Draugai nieku gyvu neturi laikyti jos kūdikiu. Kai apimdavo šitoks liūdesys, paguodą Eglantina atrasdavo vienintelėje vietoje — pas ponią Plithiver. Ji vylėsi, kad ponios Pi drevės kaimynių — dviejų vyresnių aklažalčių — neras namie. Jeigu tiedvi pamatytų ją verkiančią, sužinotų visas medis. Lizdų tvarkytojos buvo nepataisomos liežuvautojos.

— Nagi, nagi, brangioji, — ponia Plithiver susisuko ir išsitempusi stengėsi paglostyti Eglantinai sparną. — Negali būti taip jau blogai.

— Bet yra, ponia Pi. Jūs nesuprantate.

— Ne, nesuprantu. Kodėl tau nepradėjus nuo pradžių?

Taigi Eglantina papasakojo senajai lizdo tvarkytojai apie tai, ką Sorenas matęs dvasių girioje, apie tėvų mėkles, Metalinį Snapą, nebaigtus reikalus ir apie tai, kaip Apyaušris pareiškęs, girdi, „mirę yra mirę ir taškas“, o Sorenas paaiškinęs, esą jų tėvai „ne visai“ mirę.

— Žinote, ponia Plithiver, aš suprantu, jog šitaip galvoti yra negerai, bet jei reikalai bus užbaigti, mama su tėčiu nukeliaus į glaumorą, ir aš niekada jų nepamatysiu.

Ponia Plithiver ilgokai tylėjo. Jeigu ji būtų turėjusi akis, šios būtų sudrėkusios. Galų gale aklažaltė prabilo:

— Nieko blogo trokšti dar kartą pamatyti tėvus, Eglantina, bet svarbiausia, ar tu tapsi laiminga pamačiusi juos arba jų mėkles, neišpasakytai liūdinčias ir nerimaujančias dėl tavęs?

Eglantina sumirkčiojo. Ji apie tai nepagalvojo.

— Ar Sorenas atrodė laimingas? — tęsė ponia Pi. — Ar jis džiūgavo, ar sakė, girdi, jam linksma dėl to, kad sutiko tėvus?

Kiek pamąsčiusi Eglantina suvokė, kad Sorenas nuo tada, kai sugrįžo iš dvasių girios, anaiptol neatrodė laimingas. Jį aiškiai kažkas slėgė. Ponia Plithiver, tarsi dirstelėjusi tiesiai į Eglantinos mintis, ištarė:

— Jie yra mėklės. Neužbaigtų reikalų turinčios mėklės, nors ir tėra sudarytos vien iš miglos bei rūko, gali sunkiai prislėgti gyvuosius. Aš pastebėjau tai vos Sorenui sugrįžus.

— Pastebėjote? — nustebo Eglantina.

Ponia Pi linktelėjo rausvą galvutę, o akių įdubos nežymiai virptelėjo.

— Kaip? — paklausė pelėdžiuke.

— Juk sakiau tau, Eglantina, nors esame aklos, mes, aklažaltės, pasižymime ypatingu jautrumu. Mes pastebime tokius dalykus, ypač kai jie susiję su šeimos nariais, o aš jūsų šeimoje dirbau išties ilgai... Taigi aš žinau, kada kuriam nors iš jūsų būna bloga. Bet svarbiausia, Eglantina, tu turi atsikratyti įsitikinimo, jog dar kartelį susitikusi su tėvais, pamačiusi jų mėkles taptum laimingesnė. Netaptum, mieloji, patikėk manimi.

— Sunku patikėti, — pratarė Eglantina ir nutilo.

— Suprantu, suprantu. Bet paklausyk, tu turi galvoti tik apie geras, malonias akimirkas, kurias praleidai drauge su tėvais.

— Apie tokias, kai tėtis prieš miegą pasakodavo mums legendas apie Ūbalo sargų broliją? Jis juos vadindavo riteriais.

— Taip, mieloji, aš irgi klausydavausi šių pasakojimų. Jis turėjo malonų, skambų balsą, paprastai nebūdingą liepsnotosioms pelėdoms.

— Bet, ponia Pi, tėtis tuos pasakojimus laikė tiktai legendomis. Jis nežinojo, kad visa tai tiesa ir kad mudu su Sorenu vieną dieną atsidursime čia ir patys tapsime pelėdų karalystės sargais. Jei tik mama ir tėtis žinotų...

Eglantina sunkiai atsiduso.

— O man atrodo, jie žino, brangioji, štai ką tau pasakysiu. Kitaip dėl ko jų mėklės mėgintų perspėti Soreną? Galbūt jie ir turi nebaigtų reikalų, tačiau supranta, kad tu, Sorenas, Apyaušris, Knisčius ir Gilfė galite tuos reikalus užbaigti, nes jau bemaž tapote tikrais pelėdų karalystės sargais.

— Na, jie gal ir tapo. Aš dar ne...

— Ak, dar ne! — ponia Plithiver krestelėjo galvą, tarsi užbraukdama šiuos žodžius. — Neabejoju, kad skilvyje tu tokia jautiesi. Vadinasi, tokia esi.

— Iš tiesų, ponia Plithiver?

— Iš tiesų, Eglantina.

Pasijutusi kur kas geriau pelėdžiuke sugrįžo į drevę. Dabar ji jau beveik džiaugėsi būsimuoju nuotykiu.

Septintas skyrius

Derliaus šventė

Didžiajame Ūbalo medyje vienas kitą keisdavo keturi metų laikai, prasidedantys žiema, baltojo lietaus laikotarpiu, lydima pavasario, vadinamo sidabro lietumi, vasaros — aukso lietaus — ir galiausiai rudens, gavusio vario raudonio sezono vardą. Metų laikų pavadinimai kilo iš vijoklinėmis kaskadomis nuo kiekvienos didžiojo medžio šakos krintančių baltųjų čiokokų. Gardžios šio augalo uogos sudarė didžiąją nemėsiškojo pelėdų raciono dalį. Iš sunokusių uogelių pelėdos ruošdavo arbatą, gamino saldžius troškinius, kepė pyragėlius, kvapnius duonos kepalėlius ir virdavo sriubą. Džiovintos uogos tiko itin maistingiems užkandžiams, buvo puikus energijos šaltinis ir pagardindavo kitus patiekalus.

Šiuo metu, vario raudonio laikotarpiu, ateidavo laikas skinti sunokusias, apvalainas uogas. Pelėdos mesdavo visus kasdienius reikalus ir netgi sutrumpindavo dienos miegą, kad spėtų laiku nuimti derlių. Derliaus nuėmimui vadovavo ūbalologijos mokytoja, urvinė pelėda, vardu Pagurklė. Pastarąją savaitę jos prižiūrimi jie pamainomis visi taisyklingai skabė čiokokos šakeles.

— Įsidėmėkite, jaunuoliai, — suokė Pagurklė jiems skrendant ir nešant snapuose šakeles. — Nevalia skinti žemiau trečiojo gumbelio. Mes privalome palikti šiek tiek šakutės, kad atėjus sidabro lietaus metui čiokoka vėl imtų leisti daigus.

Sorenas ir jo bičiulė žvirblinė pelėda Raktažolė, išgelbėta tą pačią naktį, kai liepsnotasis atvyko į Didįjį Ūbalo medį, skrido greta ir kartu su juo nešė vieną šakelę.

— Ji tokia nuoboda, — atsiduso Raktažolė. — Tikra laimė, kad nė vienas iš mūsų nepateko į ūbalologijos kuopą.

— Teisybė, jau vien ūbalologijos pamokos — tikra kankynė. Aš tik nerimauju, kad Eglantina negautų paskyrimo į šią kuopą.

— Jokiu būdu negaus! — patikino Raktažolė. — Ji turi puikią klausą, todėl galėtų tapti gera ieškotoja-gelbėtoja. Manau, ši kuopa jai nepaprastai tiktų.

Sorenas norom nenorom mintimis vis grįždavo prie jų žygio Sidabrašydžio ir Dykrų ribos link, kuris, jei viskas klostysis pagal planą, turėjo prasidėti šiąnakt, nuskynus paskutiniąsias uogas.

Netrukus pasigirdo džiaugsmo šūksniai ir, nuskambėjus pirmiesiems arfos garsams, nuvilnijo daina. Madam Plonk ir Pagurklė užtraukė iškilmingą derliaus himną.

Medi brangus, mes dėkojame tau

už gerovę, suteiktą per metų metus,

už sunokusias uogas ant tavo šakų.

Maitini ir globoji tu mus kaip vaikus.

Vasaros sausroms užėjus,

per kaitras ir per žiemos šalčius

dovanos, dosniai dalijamos tavo,

teikia drąsos ir stiprina mus.

Puoselėkim ir tausokim kaip

galim žievę, šaknis ir kiekvieną šakelę...

Paskui staiga nugriaudėjo triukšminga Bubo dainuška.

Išgerkim už mylimą senąjį Ūbalą —

bubala bubala bubala, bubala!

Linksminkimės, draugai, ir šėliokim —

tegul nuo vyno skilviai pašoka!

Galingai skambant Bubo balsui, šalia Soreno ir Raktažolės nutūpė Otulisa.

— Neįtikėtina, madam Plonk koketuoja įsikišusi snapan rožę ir nepadoriai kraipo uodegos plunksnas. O Pagurklei dar nespėjus užbaigti himno, tasai senas netašytas apuokas pradėjo plyšoti vulgarią savo dainą. Tiesiog pasibaisėtina.

Sorenui atrodė, kad išgirdęs Otulisą dar kartą tariant žodį „pasibaisėtina“, ko gero, suknežins jai galvą, ir šiai dėmėtajai pelėdai akyse išties suraibuliuos dėmės. Visgi jis to nepadarė, tik atsisukęs į ją sumirksėjo.

— Dėl Pelėdų Pelėdos meilės! Atsipūsk, Otulisa! Juk čia šventė. Mes negalime be paliovos vien tik giedoti himnus.

— Sutinku, — pritarė Raktažolė. — Kam patiktų pernelyg rimta šventė? Aš tikiuosi išmokti kelis naujus anekdotus apie šlapkakius.

— Vaje, niekada jų nesiklausau! — nuoširdžiai pasibaisėjo Otulisa. — Juk žinai, Raktažole, kad valgant anekdotai apie šlapkakius griežtai uždrausti.

— Bet girdėjau, kad visi suaugę apgirsta ir patys ima juos pasakoti.

— Esu tikra, Striks Struma taip nesielgia.

Senyvo amžiaus navigacijos mokytoja Striks Struma buvo didžiojo medžio gyventojų itin gerbiama dėmėtoji pelėda. Otulisa šią elegantišką ir kartais šiek tiek piktoką pelėdą garbino ir netgi dievino. Išties atrodė sunku įsivaizduoti Striks Strumą elgiantis bent mažumėlę nepadoriai. Jaunoji dėmėtoji pelėda susierzinusi pakilo ir nulėkė link didžiosios drevės angos.

Skrendant pro angą dvi pelėdos praskyrė samanų užuolaidas, kaip ir tą naktį maždaug prieš metus, kai Sorenas, Gilfė, Apyaušris ir Knisčius pirmą kartą atvyko čionai. Tačiau dabar didžiąją drevę puošė baltosios čiokokos šakelių girliandos, žvilgančios nuo šimtų žvakių liepsnelių atspindžių. Linksmybės jau prasidėjo, ir pelėdos nardė ore pagal arfos muziką. Balkone stovinčia didžiule žolės arfa grojo arfos gildijai priklausančios lizdų tvarkytojos aklažaltės. Rusvi jų kūnai žybčiojo raitydamiesi tarp instrumento stygų. Sorenas nužvelgė stygas ieškodamas ponios Pi, kuri buvo tarpšoklė. Tarpšoklėmis tapdavo tik pačios talentingiausios aklažaltės, sugebančios šokinėti per oktavas. Ponia Pi dažniausiai pakibdavo ties sol bemoliu. Štai, jis ją pastebėjo!

Netrukus pro šalį prasklendė Otulisa, suglaudusi sparnus su Striks Struma ir atlikinėdama iškilmingo valso, pelėdų vadinamo Glaukana, judesius. Paskui pro šalį prasvirduliavo Bubąs, šokdamas džigą su madam Plonk. Juodu siautulingai kvatojosi sudūrę plasnojamąsias plunksnas.

— Man atrodo, jie jau apsvaigę, — pastebėjo Gilfė, slystelėdama greta Soreno. Sorenui knietėjo pasakyti: Taigi, bet mes susilaikykime. Mat šiąnakt jie išsmuks ieškoti atsiskyrėlės kalvės. Tik reikės luktelėti, kol visi kiti bus įkaušę. Ūbalo riešutų puodeliai buvo užpildyti baltosios čiokokos vynu arba netgi stipriuoju uogų midumi. Visgi Sorenas negalėjo nieko sakyti girdinti Raktažolei, kadangi ji šiame nuotykyje nedalyvavo. Martino su Rūbe irgi reikėjo pasisaugoti. Bičiuliai nusprendė, kad žygyje į Sidabrašydį dalyvaus tik pirminė komanda ir Eglantina. Nors dėl pastarosios Soreną kamavo rimtos abejonės.

Pabėgimo planas buvo gana paprastas. Vėlai vakare šokantieji siūbtelės laukan ir pasklis tarp medžio šakų, o tada ir išsmukti pavyks lengviau. Jei pasiseks, jie ketino išslinkti po vieną ir susitikti ant uolų kitame salos pakraštyje. Pelėdos retai lankydavosi tolimajame salos krašte, mat skrendant pro ten kelionė per Ūbmares tapdavo ilgesnė. Tačiau šįvakar pūtė švelnus, palankus vėjelis, tad bičiuliai vylėsi, jog skrydis viršum jūros pernelyg neužtruks.

Vakaras slinko nepakeliamai lėtai. Pelėdos pamažu įsismagino, tačiau kažin ar šokantieji pabirs į lauką? Prie jo prisiartinusi Otulisa primygtinai įsigeidė pašokti su Sorenu. Šokti apskritai nemėgstantis liepsnotasis jautėsi kvailai ir nesmagiai. Nors šokdavo pelėdos ore, šokis gerokai skyrėsi nuo skraidymo. Taigi Otulisa pasiryžo jį išmokyti paiko šokio, vadinamo glauk-glauk, judesių.

— Pasižiūrėk, Sorenai, juk visai nesunku. Vienas, du, glauk-glauk-glauk. Tada atgal — du, glauk-glauk-glauk.

Otulisa ėmė mirksėti akimis ir kratyti uodegos plunksnas.

Didžioji Pelėdų Pelėda, ar ji su manimi flirtuoja? Staiga galvoje gimė sumanymas. Jeigu jau Otulisa koketuoja, jis gali išpešti iš to naudos.

— Žinai ką, Otulisa, manau, man geriau sektųsi lauke.

— O, puiki mintis.

Dabar beliko tikėtis, kad kiti paseks jų pavyzdžiu.

Apyaušris šoko glauk-glauk su kita laplandine pelėda. Sorenas sugavo bičiulio žvilgsnį. Nuovokusis Apyaušris tuojau pat nuvairavo partnerę laukan paskui Soreną.

Pelėdos viena paskui kitą skrido pro didžiąją drevę ir nuvinguriavo tarp šakų glauk-glauk ritmu. Pasirodė su dėmėtąja pelėda susikibusi Eglantina. Puiku! — dingtelėjo Sorenui. Jis žinojo, jog Otulisa iki ausų įsimylėjusi tą dėmėtąjį, su kuriuo šiuo metu sukosi Eglantina. Jis buvo kilęs iš senos garsios giminės, kaip ir pati Otulisa. Sorenas glauk-glauk žingsniu šiaip ne taip nusiyrė oru ir pro šakas prasibrovė arčiau sesers ir dėmėtojo.

— Ar galėčiau įsiterpti ir pašokti su savo sesute?

Pamačiusi, kas taps jos porininku, Otulisa vos nenualpo ore.

Sorenas sukdamasis su Eglantina ėmė artintis prie drauge šokančių Gilfės ir Knisčiaus. Knisčius — puikus ėjikas, kaip ir visos urvinės pelėdos — judėjo itin sklandžiai. Savuosius sugebėjimus jis nepakartojamai derino su skrydžio manevrais.

— Pažvelk, Sorenai, aš atlieku glauk-glauk keturių ketvirtinių ritmu. Neįtikėtina. Čia tarsi glauk-glauk kvadratu. Pasiruošusi, Gilf?

— Pasiruošusi, Knisčiuk!

Knisčiuk! Šito jau per daug. Gal jie irgi gėrė vyno?

— Paklausykite! — griežtai kreipėsi Sorenas. — Manau, netrukus bus metas išvykti. Iš pažiūros visi jau gerokai įkaušę.

— Klausykite, — Apyaušris atskrido prie jų jau be savo partnerės. — Madam Plonk neteko sąmonės.

— Neteko sąmonės! — aiktelėjo kiti.

— Turiu tai pamatyti, — šūktelėjo Gilfė ir Sorenui nespėjus nykštukinės pelėdos sulaikyti, bičiuliai nuskubėjo jai įkandin.

Ir tikrai, didžiojoje drevėje, vienos galerijos nišoje pūpsojo didžiulė baltų plunksnų krūva. Oktavija, madam Plonk ir Ezilribo lizdų tvarkytoja vinguriavo galerija prie jos bambėdama, girdi, visada šitaip nutinka, kai madam padaugina uogų vyno. Tą pačią akimirką lauke nugriaudėjo trenksmas, o paskui pasigirdo aiktelėjimas.

— Kometa! — sušuko kažkas.

Akimirksnį tvykstelėjusi raudona šviesa įspindo į drevę ir viską aplink nutvieskė ugniniu švytėjimu. Madam Plonk plunksnos sumirguliavo raudoniu, ir tuo pačiu momentu baltąja pelėda besirūpinanti Oktavija pakreipė galvą į Soreną. Sena akla gyvatė, rodos, permatė jį kiaurai.

Gal ji žino? Gal ji žino, ką mes planuojame ir kad šis sumanymas gali būti susijęs su Ezilribu? Soreno kūnu perbėgo šiurpas.

— Ką gi, metas, — sušnibždėjo jis kitiems. — Aš išskrisiu pirmas, paskui Eglantina, vėliau Gilfė, Knisčius ir galiausiai Apyaušris. Susitiksime prie uolų!

Taip taręs Sorenas išplasnojo iš didžiosios drevės, tačiau visą laiką, kol prasiskyrė samanų užuolaidos, jautė į save įsmeigtą aklą Oktavijos žvilgsnį. Nakties tamsą lauke nudažė raudonis. Viršum horizonto išnirusi siaurutė jauno mėnulio skiedra kometos šviesoje tapo panaši į kraujyje pamirkytą mūšio leteną.

Aštuntas skyrius

Į raudoniu suteptą naktį

— Kur Eglantina? — susirūpinęs paklausė Sorenas. — Ji turėjo išskristi iškart po manęs. Visos kitos pelėdos susirinko ant uolų, nebuvo tik Eglantinos.

— Kaip manote, gal ji išsigando? — ėmė spėlioti liepsnotasis.

— O gal ją kas nors sučiupo? — pateikė dar vieną galimybę Gilfė.

— O Pelėdų Pelėda, tikiuosi, nesučiupo.

Sorenas atsiduso svarstydamas, kiek laiko reikėtų laukti.

— Aš kažką girdžiu! — staiga pasakė Knisčius.

Visos pelėdos skraido nepaprastai tyliai, išskyrus keletą rūšių, tokių kaip žvirblinės ir nykštukinės, kurios neturi švelnių plasnojamųjų plunksnų ataugų. Sparnai, kurių plasnojimą išgirdo Knisčius, neabejotinai priklausė Raktažolei. Sorenas išsyk atpažino šį garsą, nes daugelį kartų skrido jai iš paskos navigacijos užsiėmimų metu. Ką gi, dėl Pelėdų Pelėdos meilės, čia veikia Raktažolė?

Eglantina kartu su Raktažole nusileido ant uolos ir atsitūpė šalia Soreno.

— Žinau, ką ketini pasakyti, Sorenai, — sulaikiusi kvapą išpoškino ji.

Bet jis vis tiek tai pasakė:

— Raktažole, ką tu čia veiki?

Žvirblinė pelėda droviai nudelbė žvilgsnį sau į kojas.

— Aš norėjau skristi kartu, Sorenai. Tu man padėjai, kai atvykau į didįjį medį. Tupėjai šalia manęs visą pirmąją naktį, tą naktį, kai aš netekau savo tėvų, gimtosios drevės, šeimos medžio ir kiaušinių.

Raktažolės tėvai išskubėjo į pagalbą įsiplieskus susirėmimui pasienio ruože. Jie manė, kad pelėdžiuke ir kiaušiniai bus saugūs, tačiau tuo metu miške kilo gaisras. Mažylę išgelbėjo Ūbalo pelėdos. Deja, ji daugiau niekada nematė tėvų. Beje, Raktažolė buvo kilusi iš Sidabrašydžio, ir Sorenas nujautė, kad ji troško sugrįžti ir paieškoti tėvų. Toks dalyvis žygyje tik blaškytų dėmesį.

— Raktažole, — Sorenas įsižiūrėjo į mažutę pelėdą tamsiomis žvilgančiomis akimis.

— Žinau, ką pasakysi, Sorenai.

Atrodo, visi žinojo, ką jis ruošiasi pasakyti, tai kam dar vargintis ir aušinti burną?

— Aš neketinu ieškoti savo tėvų. Jie mirė. Aš žinau.

— Iš kur žinai? — paklausė Gilfė.

— Ar prisimenate naktį po to, kai praėjusią vasarą mus aplankė Pirklė Šarė?

Sorenas tos nakties niekada neužmirš, nes tada išgelbėta Eglantina pirmą kartą atitoko ir vėl tapo savimi. Buvo nuostabi vasaros naktis, o paskui, tarytum švenčiant jo sesers sugrįžimą, danguje pražydo spalvos — tokios, kokių dar niekada nebuvo matęs. Tai buvo Auroros Glaukoros naktis; visos pelėdos pakilo į dangų ir susijaudinusios nardė tarp spalvų.

— Aišku, prisimenu tą naktį.

Naktis tapo įsimintina dėl kelių priežasčių, iš kurių liūdniausia buvo ta, jog kaip tik tada paaiškėjo, kad dingo Ezilribas. Tačiau apkerėtas danguje besimainančių spalvų Sorenas ginė šalin mintis apie mylimąjį mokytoją.

— Aš irgi ją prisimenu, nes tą naktį mačiau savo tėvų mėkles, — ištarė Raktažolė.

— Ką? — aiktelėjo visi.

— Matei savo tėvų mėkles? — paklausė Gilfė skausmo persmelktu balsu. Nors nykštukinė pelėda matė, kaip susidūrimas su tėvų mėklėmis nuliūdino Soreną, jos, kaip ir Eglantinos, viduje kirbėjo troškimas paskutinį kartą dirstelėti į tėvus.

— Taip, — atsakė Raktažolė. — Regėjau tą naktį, kai skrajojome tarp Auroros Glaukoros spalvų.

— Ar jie turėjo žemėje nebaigtų reikalų? — pasidomėjo Sorenas, patylom spėliodamas, kiek nebaigtų mėklių reikalų jie įstengs išspręsti vieno žygio metu.

— Ne visai taip, — pelėda patylėjo. — Tikriausiai galima sakyti, kad aš ir buvau paskutinioji jų nebaigtų reikalų dalelė. Jie troško man pranešti žiną apie didžiules mano pastangas išgelbėti kiaušinius miško gaisro metu. Jie tiesiog pasakė neturį dėl ko man atleisti. Tėvai manimi didžiavosi. Toks ir buvo nebaigtas reikalas — perduoti man, kad jie manimi didžiuojasi, — nakties tamsoje įsiviešpatavus visiškai tylai Raktažolė pradėjo aiškinti: — Supranti, Sorenai, mano susitikimas skyrėsi nuo tavojo. Man neteko kalbėtis su tėvais keistąja kalba be žodžių, kurią apibūdinai Eglantinai.

Sorenas griežtai dėbtelėjo į seserį. Kodėl ji viską išpliurpė Raktažolei?

— Mano patirtis visai kitokia.

— Kodėl? — nuoširdžiai apstulbo Sorenas.

— Mat mano tėvai buvo glaumoroje.

— Ką? — nepatikėjo Sorenas. — Iš kur tu žinai?

— Mačiau juos tenai. O jie matė mane. Jie buvo laimingi. Jie suprato, jog kaip įmanydama stengiausi išgelbėti kiaušinius, iš kurių taip niekas niekada ir neišsirito. Tėvai nepyko. Be to, jie regėjo, kad aš patekau į geras rankas. Patekau į vietą, kuria jie niekada rimtai netikėjo, bet dabar jau žinojo, jog ji tikra. Staiga aš pasijutau neapsakomai laiminga. Tarp mūsų ten, aukštybėse, Auroros Glaukoros šviesoje, rodos, sruveno džiaugsmo upė, — Raktažolės balsas virto šnabždesiu.

— Džiaugsmo upė, — tyliai pakartojo Sorenas.

Jokių kalbų apie Metalinį Snapą — jokių žodžių, vien tik džiaugsmas. Liepsnotasis pamėgino įsivaizduoti džiaugsmo upę, tekančią tarp tėvų, jo paties ir Eglantinos. Paskui staigiai nusipurtė svajones. Jo laukė sunkus uždavinys, mat ketino pranešti Raktažolei ir Eglantinai, kad būsimoje operacijoje jos nedalyvaus.

— Raktažole, dar ateis laikais, kai mums prireiks tavo ir Eglantinos pagalbos.

Jis nutilo.

— Ką? — nustėro Eglantina. — Tu manęs nepriimi? Juk pažadėjai, — verkšlendama išlemeno ji.

— Eglantina, tu dar nepasiruošusi. Ką tik tai įrodei išplepėdama viską Raktažolei, — liepsnotoji pelėda pasuko galvą į Raktažolę. — Raktažole, tu išties esi pasiruošusi, tačiau mes nusprendėme — kuo mažiau dalyvių skris į šį žygį, tuo geriau. Mažesnė tikimybė, kad kas nors mūsų pasiges.

— Suprantu, Sorenai. Neatsiprašinėk.

— O kaip aš? — vėl sušniurkščiojo Eglantina. — Juk esu tavo sesuo.

— Taip, ir vieną dieną tu sustiprėsi, sustiprės tavo sparnai ir skilvis. Mums tavęs reikės, tada tu dalyvausi žygyje.

Eglantinos sparnai nusviro. Juodose jos akyse susiliejo žvaigždžių žiburiukų atspindžiai.

— Mums jau metas keliauti, — priminė Sorenas.

— Sėkmės, — tvirtu balsu palinkėjo Raktažolė. — Būkite atsargūs.

— Būk atsargus, Sorenai, — patyliukais ištarė Eglantina.

— Eglantina, neširsk. Aš ištesėsiu pažadą. Mes abu suprasime, kada būsi pasiruošusi.

— Nieku gyvu negalėčiau ant tavęs širsti, Sorenai. Niekada.

— Žinau, — švelniai atsakė jis.

Sorenas pažvelgė pietų pusėn. Vis dar buvo matyti kometos uodega, nutvieskusi dangų keista apgaulinga šviesa. Priešakyje reikės paskirti skristi Apyaušrį, garsėjantį štai tokioms pereinamos šviesos sąlygoms pritaikytu regėjimu.

— Pasiruoškite kilti! Apyaušri, skrisi pirmas, Gilfė — kairėje. Aš — dešinėje, Knisčius — mums įkandin.

Ketveriukė pakilo į neįprastai nuspalvintą naktį. Kodėl ši naktis sutepta raudoniu? Kai prieš keletą savaičių pirmą kartą išvydo kometą, ji atrodė raudona, nes aušo ir tekėjo saulė, bet dabar buvo naktis ir saulėtekis dar toli. Nuo šios minties Soreną nukrėtė drebulys. Kuo ilgiau apie tai galvojo, tuo labiau dangus ėmė rodytis ne šiaip raudonas, o kruvinas. Be to, pastebėjo dar vieną keistą reiškinį. Iš priešakio pučiantis nesmarkus vėjas turėjo sulėtinti skrydį, tačiau įvyko atvirkščiai. Kometa tarytum praskynė kelią, sukūrė tuštumą, kuria jie lengvai sklendė pirmyn. Juos tarsi kažin kas traukė. Bičiuliai laikė jį būrelio vadu. Tiktai kur jis juos vedė ir kur link juos nešė šita trauka? Ūmai ši naktis Sorenui pasirodė pranašiška. Skilvio gilumoje liepsnotoji pelėda pajuto virpinantį šaltį.

Devintas skyrius

Sidabrašydžio kalve atsiskyrėlė

Brėško rytas. Jie jau, rodos, ištisas valandas skrido viršum Sidabrašydžio ir tyrinėjo apačioje besidriekiantį kraštovaizdį, ieškodami bent menkiausio dūmelio. Ne kas kitas, o dūmai prieš daugelį mėnesių parodė kelią į merdėjančios ruožuotosios pelėdos urvą.

— Kaip manote, ar kada nors jį surasim? — šūktelėjo iš šoninės pozicijos atsigręžęs Sorenas.

— Ją, — patikslino Gilfė. — Kalvė — ji.

— Ak, atsiprašau. Niekaip nepriprantu prie to, kad kalvis — moteriškos giminės.

— Pratinkis, — irzliai burbtelėjo Gilfė.

— Susikeičiame vietomis, — šūktelėjo Sorenas. — Metas paieškoti vietos poilsiui. Netrukus sukils varnos. Apsupties mums tikrai nereikia.

Kartą keliaujant į Didįjį Ūbalo medį Soreną, Gilfę, Apyaušrį ir Knisčių apipuolė varnos. Šios patirties pelėdos nieku gyvu netroško pakartoti. Knisčius tąsyk buvo rimtai sužeistas. Dieną pelėdoms skraidyti nesaugu, nebent tik viršum vandens. Pastebėjusios pelėdas varnos sukelia ant kojų kitas giminaites ir visu pulku jas apipuolusios ima kapoti akis, smūgiuoti snapais iš apačios, versdamos suglausti sparnus. Naktį viskas vyksta atvirkščiai. Tada pelėdos gali apsupti ir užpulti varnas. Sorenui jau susiruošus užimti padėtį priešakyje, Apyaušris apačioje pastebėjo dienos miegui puikiai tinkamą didelį medį.

— Apačioje kėnis!

Soreno skilvis sutrūkčiojo. Lygiai tokiame kėnyje juodu su Eglantina išsirito ir praleido trumpą vaikystę su savo tėvais. Ten dalyvavo ir begalėje mažų ceremonijų bei ritualų, žyminčių jaunos pelėdos vystymąsi. Pagrobimas ir nelaimė, ištikusi Eglantiną po to, kai iškrito iš lizdo arba veikiausiai buvo išstumta Kludo, sutrukdė abiem pelėdžiukams patirti daugelį šių apeigų. Kai Sorenas atskleidė šiuos išgyvenimus kitiems, bičiulių akyse atsispindėjo užuojauta. Visų, išskyrus Apyaušrio. Pastarasis tapo našlaičiu ankstyvoje vaikystėje, todėl nė neprisiminė lizdo ir didžiavosi tuo, kad praleido juokingas vaikiškas ceremonijas, kaip kad pats jas vadino. Kuklumu nepasižyminti pelėda girdavosi visko išmokusi savarankiškai, jos pačios žodžiais tariant, — griežtoje našlaičio gyvenimo mokykloje. Beje, šnekos apie ją visiems kitiems jau spėjo gerokai atsibosti.

Spyglių kvapas sužadino Sorenui begalinį ilgesį. Jis ilgėjosi savo tėvų, ne mėklių, o tikrų, gyvų tėvų. Visgi negalėjo leisti, kad tokie jausmai jį užvaldytų.

— Prieš nusnūsdami turime sudaryti planą, — liepsnotoji pelėda jau patyrė, kad veikla — pats geriausias vaistas nuo liūdesio. — Aš pagalvojau apie tai, kad ruožuotąją pelėdą mes sutikome ne šiaip pasienyje, o keturių kraštų — Kuniro, Ambalos, Snapijos ir Liepsnotųjų karalystės — ribų susikirtimo vietoje.

— Sąlyčio taške, — įterpė Gilfė.

— Teisingai, taigi manau, ir dabar turėtume ieškoti panašaus sąlyčio taško. Gilfe, tu esi navigatorė, studijavai žemėlapį. Į kurią pusę mums reikėtų skristi?

— Jei ieškome sąlyčio, reikia sukti link tos vietos, kur susitinka Sidabrašydis, Šešėlių giria ir Dykros, — atsakė Gilfė. — Šiąnakt, kai patekės Didžiosios Pelėdų Pelėdos žvaigždynas, turėsime pasukti per du laipsnius nuo jos vakarinio sparno ir skristi tarp jo bei Mažojo Meškėno letenos.

— Puiku, linkiu visiems gero poilsio. Išskrisime, kai pradės temti, — apibendrino Sorenas.

Po pirmosios tamsos praslinkus trims valandoms jie vis dar nieko nematė. Po sąlyčio taško regioną skraidė jau porą valandų. Sorenas mintyse save drąsino. Juk jis buvo būrio vadas. Jei pelėdos pajus jį praradus ryžtą, bičiulių entuziazmas irgi ims slopti. Pralaimėti nevalia — tikslas pernelyg reikšmingas.

— Prašau leidimo atlikti pažemės stebėjimus, — kreipėsi viršum Soreno skrendantis Knisčius.

— O kam?

— Aš — pėdsekys, Sorenai. Esu pripratęs skristi pažeme ir ieškoti ant žemės iškritusių pelėdžiukų ar dar ko nors. Mes prisideriname prie įvairios aplinkos — ir prie dykumos smėlynų, ir prie nukritusių rudeninių lapų. Be to, aš sugebu skraidyti labai lėtai, triukšmingai, bet lėtai. Ir dar, — jis patylėjo. — Aš moku vaikščioti!

— Gerai, bet laukiu tavęs sugrįžtančio po ketvirčio valandos.

— Klausau, kapitone.

Kapitone! Norėjosi sušukti: Nevadink manęs kapitonu. Tik Ezilribą galima vadinti kapitonu.

Sorenas stebėjo žemyn neriantį Knisčių.

Priartėjęs prie žemės Knisčius pradėjo neskubėdamas žvalgytis aplink, pirmiausia ieškodamas kokio nors urvo arba išbarstytų angliukų, bylojančių apie netoliese veikiančią kalvę. Neaptikęs jokio urvo ėmė svarstyti, ar kalvis galėtų susikurti ugnį proskynoje. Galbūt. Be to, reikėjo neužmiršti fakto, jog šis kalvis — baltoji pelėda. Balta baltutėlė. Tokią naktį tikrai turi būti nesunku ją pastebėti. Švietė tiktai siaurutis mėnulio ragelis, taigi naktis buvo išties tamsi, puikiai išryškinanti baltus daiktus.

Ketvirtis valandos jau ėjo į pabaigą. Knisčius dar labiau susikaupė ir įniko dar intensyviau ieškoti. Žvalgėsi sukiodamas galvą, kaip buvo mokomas per pėdsekystės užsiėmimus, vikriai aplenkdamas krūmus, medžių kamienus, akmenis ir kitokias kliūtis. Pajusdavo jas dar neprisiartinęs. Tačiau priešakyje dunksantį didžiulį kauburį vis dėlto pražiopsojo. Nei į uolą, nei į krūmokšnį, nei į medžio kamieną nepanašus kupstas netikėtai atgijo.

— Žiūrėk, kur eini, mulki!

Knisčiaus skilvis sustingo.

— Po meškėnmėšliais! — vėl sukliko kauburys.

Knisčius atsitrenkė į minkštą daiktą, į orą pakilo suodžių debesis. Jis kūliais nusirito į šalį, bet tamsusis tumulas neatsiliko. Juodu kūliais nusirideno žemyn nuo neaukšto šlaito.

— O visagale Pelėdų Pelėda! Tu minkštagalvi puskvaiši! — išsiveržė užgauli tirada.

Knisčius dar niekada negirdėjo tokio keiksmų srauto. Riebiausi žodeliai čaižė naktį, užtvindė ausis. Bubąs šiam keikūnui nė iš tolo neprilygtų.

— Kad tave kur! Turėjau susiprasti — urvinė pelėda, veikiausiai turinti baisiai mažą urvelį smegenims laikyti. Kas nutiko? Gal tavo smegenys iškrito lauk?

— Baisiai atsiprašau, kad tave meškėnmėšliai, tu nelemtas šlapkakio gabale!

Knisčius išsitempė visu ūgiu, pats nustebintas savo nešvankios kalbos.

— Šlapkakio gabale?! Aš tave pritrėkšiu.

Keiksmažodžiai nepadeda, — akimoju sumetė Knisčius. Nieko nebus, jei stovės čia ir įžeidinės šitą juodą it suodžiai būtybę.

— Skelbiu paliaubas, — ištarė jis. Padaras stabtelėjo ir sustingo. — Kas tu per padaras? — paklausė nepažįstamojo.

— Paukštis, nelemtas pusgalvi.

— Paukštis?

— Pelėda. Baltoji, jei nori žinoti.

— Baltoji! — aiktelėjo Knisčius ir vos nesusijuokė balsu. — Tu pati juodžiausia baltoji pelėda iš visų mano matytų.

— O ko tu tikėjaisi? Aš — kalvė, kvaily!

Šie žodžiai nuskambėjo kaip muzika Knisčiaus ausims.

— Kalvė, — pakartojo jis baimingos pagarbos ir palengvėjimo kupinu balsu. — Sidabrašydžio kalvė atsiskyrėlė? — tyliai paklausė jis.

— O koks tavo reikalas? Įsigeidei mūšio letenų? Retai kalu jas urvinėms pelėdoms. Jūs prasti skrajūnai. Bereikalingas laiko švaistymas.

Knisčius nurijo pyktį ir nuleido įžeidimą negirdomis.

— Ne, ne, mums apie tave pasakojo Bubąs.

— Bubąs! — sušuko pelėda. — Tu iš Ūbalo? Ar tave čionai atsiuntė Bubąs?

— Ne visai.

— Ką tai reiškia? — primerktos baltosios pelėdos akys virto dviem siaurais plyšeliais.

— E-e... gal aš geriau pasikviesiu bičiulius, — išlemeno Knisčius ir nieko nelaukdamas pakilo į orą.

Dešimtas skyrius

Kalvės atsiskyrėlės pasakojimas

Nutūpęs ant žemės kartu su kitais trimis draugais Sorenas sumirksėjo. Knisčius nejuokavo teigdamas, girdi, ši baltoji pelėda esanti juodžiausia iš visų jo matytų.

— Tad kokie vėjai jus čionai atpūtė, jaunuoliai? Man atrodo, šis jūsų apsilankymas nesankcionuotas.

Gilfė vienintelė žinojo žodžio „sankcionuotas“ reikšmę, todėl atsakė:

— Ne, vizitas neoficialus. Tiesą sakant...

Juoda baltoji pelėda užbaigė nykštukinės mintį:

— Pasprukote vogčiomis, ar ne? Sumanėte paišdykauti, tiesa? Svajojate apie šlovę? Teisingai?

Sorenas iš pasipiktinimo pasišiaušė.

— Mes neišdykaujame. Mes vykdome svarbią misiją ir nesvajojame apie šlovę. Mes viliamės išsaugoti taiką, nes buvome perspėti.

— Perspėti dėl ko? — šiek tiek paniekinamai pasidomėjo kalvė.

Ši pelėda mane užraukia! Sorenas giliai atsikvėpė.

— Dėl Metalinio Snapo.

Juoda baltoji pelėda krūptelėjo, ir nuo jos plunksnų pakilo anglies dulkių kamuoliai.

— Kuriems galams jums prireikė susidėti su tuo bjaurybe? Šiose apylinkėse jis nesišlaisto. Ir turiu jums pasakyti, kad aš jam nieko neparduodu ir neparduosiu. Nieku gyvu! Nors atsisakyti jam gaminti irgi rizikinga.

— Ką apie jį žinai? — paklausė Gilfė.

— Labai nedaug. Aš vengiu jo ir jo gaujos. Jums siūlau elgtis taip pat.

— Gaujos? — pasitikslino Sorenas.

— Aha, gaujos. Nežinau, kiek jų ten.

— Ar jis priklauso Sent Lututei? — pasiteiravo Gilfė.

— Jei būtų tik tiek bėdos, — atsakė kalvė.

Po šios frazės Sorenas, Apyaušris, Gilfė ir Knisčius sustingo iš baimės. Lygiai tokius pačius paskutiniuosius žodžius prieš pat mirtį ištarė ruožuotoji pelėda Gilfei paklausus, ar ją sužeidę Sent Lututės kariai. Šioms keturioms pelėdoms siaubą kėlė mintis, kad egzistuoja kažkas, keliantis didesnę grėsmę už Sent Lututę. Taigi dabar ėmė aiškėti, kad frazė „jei būtų tik tiek bėdos“ susijusi su Metaliniu Snapu. Be to, pastarasis, ko gero, veikė ne vienas, jų buvo daug.

— Ar girdėjai apie ruožuotosios pelėdos iš Snapijos nužudymą?

— Šį bei tą nugirdau. Nekaišioju nosies į svetimus reikalus. Neturiu tokio įpročio.

Sorenas prisiminė, kaip Bubąs sakė, esą kalviai atsiskyrėliai niekada nepriklausą jokiai karalystei.

— Kur tavoji kalvė? — pasidomėjo Gilfė apsižvalgydama aplink.

— Ne čia.

Na ir nesukalbama pelėda, — pagalvojo Sorenas. — Tarsi būtų apskritai nepratusi šnekėti. Bet, Knisčiaus tvirtinimu, ji kaip pašėlusi keikiasi. Moka tokių žodelyčių, kurių jiems niekad neteko girdėti iš Bubo. Pelėda, keiksmais pranokstanti Bubą, — tikra retenybė. Beje, nors šis paukštis nedaug tepasakė, jo tonas Sorenui kažką priminė. Tik niekaip nesupaisė ką.

— Ar pasielgčiau labai įžūliai paklausdama, kur įrengta tavo kalvė? — neatlyžo Gilfė.

Šaunuolė, Gilf. Tai vienas mažo ūgio pranašumų. Niekas nesitiki iš tavęs įžūlumo ar agresyvaus elgesio.

— Tenai!

Atsiskyrėlė kryptelėjo galvą parodydama kažkur sau už peties.

— Ar galėtume ją pamatyti?

Gilfė žengtelėjo mažą žingsnelį į priekį. Juoda baltoji pelėda palinko prie jos ir pažvelgusi žemyn sumirkčiojo.

— O kam?

— Nes mums įdomu. Dar niekada nesame matę kalvės atsiskyrėlės dirbtuvės.

Baltoji pelėda patylėjo svarstydama, ar tokia priežastis tikrai pakankama.

— Mano kalvė ne tokia žavi kaip Bubo.

— Nesvarbu, — prakalbo Apyaušris. — Ar mes atrodome žavūs?

Apyaušris pasipūtė. Iš po antakių išlindusiems apverstiems baltų plunksnų ruoželiams įrėminus akis bei snapą, rūstus jo žvilgsnis tapo dar nuožmesnis. Laplandinis anaiptol neatrodė žavus.

Juoda baltoji pelėda atsigręžė į Gilfę.

— Tu per maža valkiotis drauge su šia chuliganų šutve.

— Mes ne chuliganai, madam, — paprieštaravo Gilfė.

— Kodėl mane šitaip pavadinai?

Kalvė rūsčiai dėbtelėjo į Gilfę, tačiau nykštukinė pelėda nė nekrustelėdama pasitiko liepsningą geltoną žvilgsnį.

Aha, — pagalvojo Sorenas. — Šitai paukštei nepatinka būti vadinamai „madam“. Sorenas prisiminė Bubą sakius apie kalvių atsiskyrėlių polinkį į vienatvę. Kaip tiksliai sakė Bubąs? Jiems patinka laukinis gyvenimas. Kreipimasis žodžiu „madam“ — arba „sere“, jei kalvis vyras — erzina jų skilvius.

— Mes nesame chuliganai. Mes komanda. Sorenas man kaip brolis. Mudu drauge pabėgome iš Sent Lututės. Netrukus po to susipažinome su Apyaušriu ir Knisčiumi. Greitai mes dalyvausime Sergėtojų ceremonijoje ir tapsime tikraisiais Ūbalo sargais, — Gilfė grįžtelėjusi mostelėjo sparnu į kitas tris pelėdas, pakerėtas bičiulės žodžių. — O madam jus pavadinau todėl, kad žinau — po anglių dulkėmis slypi nuostabi baltoji pelėda. Tokia pat daili kaip ir gražiausioji didžiojo medžio gyventoja madam Plonk.

Nuo šios kalbos kalvei, rodos, užgniaužė kvapą, jai iš akių ėmė riedėti ašaros. Taigi tikrai! Štai ką atsiskyrėlė priminė Sorenui. Melodingai it varpelis skambantis jos balsas labai panėšėjo į madam Plonk balsą, kai ši kas rytą giedodavo giesmę „Naktis jau baigės“.

— Kaip atspėjote, kad esu Brunvelos sesuo?

— Kalbate apie madam Plonk? Ar toks jos vardas? — paklausė Sorenas.

— Taip. Skriskime su manimi į kalvę, jaunuoliai. Šį tą jums papasakosiu. Turiu keletą šviežių pelėnų. Tik privalau perspėti, kad nekepu jų, kaip kad jūs esate įpratę didžiajame medyje.

— Nesirūpinkite, — atsiliepė Sorenas. — Aš skraidau į oro bei anglininkų žygius kartu su Ezilribu — bent jau skraidžiau — tada mes visuomet valgome žalią mėsą.

— Ak, teisybė. Girdėjau apie Ezilribą. Ar yra kokių naujienų apie jį?

— Jokių, — liūdnai atsakė Sorenas skrisdamas į netoliese įkurdintą kalvę.

— Senas geras vyrukas. Mudu sieja tolima praeitis, labai tolima.

Sorenui pasidarė įdomu, ką baltoji turėjo omenyje taip sakydama. Ką gi, turbūt netrukus sužinos.

— Kas čia? — pasidomėjo Knisčius būreliui nusileidus akmeniniuose griuvėsiuose.

Aplinkui dunksojo dvi ir pusė sienos, padarytos iš vienas ant kito tvarkingai sukrautų akmenų. Ant sienų raizgėsi seni vynuogienojai, o duobutėje centre degė kalvės ugnis. Ant vienos sienos kybojo naujų mūšio letenų pora ir šalmas. Sorenas pastebėjo, kad dirbiniai labai dailūs, nė kiek ne prastesni už Bubo.

— Čia kadaise buvo siena apsuptas sodas. Bent jau man taip atrodo. Galbūt pilies dalis.

— Čia gyveno Kiti? — paklausė Sorenas.

— Vadinasi, tu žinai ir apie Kitus? — nusistebėjo kalvė.

— Tik truputį, iš bibliotekos knygų apie pilis, bažnyčias ir svirnus. Domiuosi, nes esu liepsnotoji pelėda. Žinau tik tiek, kad Kiti — tai būtybės, gyvenusios žiloje senovėje, be to, jie nebuvo pelėdos, apskritai nebuvo nei paukščiai, nei gyvūnai, kokius mes esame įpratę matyti.

— Teisingai. O ar žinote, kad jie ne tik neturėjo nei sparnų, nei plunksnų, bet sugebėjo tiktai vaikščioti ilgais strypais, kurie jiems atstojo kojas?

— Tiktai vaikščioti, ir viskas? — susidomėjo Knisčius. Nors urvinės pelėdos vaikščiodavo taip pat puikiai, kaip ir skraidydavo, visgi džiaugėsi galimybe pasirinkti vieną arba kitą judėjimo būdą. — Kaip jie išsiversdavo?

— Matyt, nekaip. Dabar jų nebėra. Beje, jiems neaugo nei plunksnos, nei kailis.

— Nieko nuostabaus, kad tie padarai galų gale išnyko, — prunkštelėjo Apyaušris.

— Jie turėjo akmenis, — ištarė baltoji pelėda.

— Akmenis? Kokia nauda iš akmenų? — burbtelėjo Apyaušris.

— Didelė, — atsakė baltoji. — Iš akmenų jie statydavo pilis ir sodus supančias sienas.

— Kuriems galams reikia aptverti sodą? — nesuprato Knisčius prisiminęs nuostabius sodus, žaliuojančius aplink Didįjį Ūbalo medį, susiliejančius su miškų paparčiais ir laukinėmis gėlėmis.

— Manęs neklausk, — atsakė atsiskyrėlė.

Baltoji pelėda išdėliojo keletą neseniai nugalabytų pelėnų ir porą starų. Ji patylom sukikeno, tarsi pagalvojusi apie be galo juokingą dalyką, ir nuo jos veido pakilo anglies dulkių debesėlis.

— Vadinasi, jums sunku patikėti, kad esu įžymiosios madam Plonk sesuo, ar ne?

— Švelniai tariant, — atsakė Gilfė.

— Ji geraširdė, bet mudvi labai skirtingos. Mes — aš ir sesuo — gimėme Šiaurinių karalysčių gilumoje, gerokai už Ledo siaurumos, rytinėje Visžiemių jūros pakrantėje. Sakoma, esą ten baltųjų pelėdų gimtinė. Jūsų mokytojas Ezilribas kilęs iš salos, esančios netoli mano gimtųjų vietų. Jis — triukšmingasis apuokėlis. Šiaip ar taip, mūsų kraštuose nuolat vykdavo mūšiai. Gentys kovojo tarpusavyje. Aršiausiai kaudavosi Visžiemių jūros sričių kariai. Mano tėvas su mama kaip tik tokiems ir priklausė. Visgi, nepaisant karingo būdo, tėvai buvo menininkai, o Plonk dainininkai garsino jau daugybę mūsų giminės kartų. Tūkstančius metų kiekviena bendruomenė, kiekviena karalystė turi Plonk giminės dainininką. Tačiau Didžiojo Ūbalo medžio dainininko vieta paveldima, ją užima tik viena kiekvienos kartos baltoji pelėda — ta, kuri laikoma geriausia. Tokia ir buvo mano sesuo Brunvela. Tiek aš dar pajėgiau ištverti, tačiau neįstengiau pakęsti savo pamotės.

Po to, kai Ledinių Nagų mūšyje — paskutiniajame Ledo Letenų karo mūšyje — buvo nužudyta mama, tėtis susirado naują draugę, atgrasią seną baltąją pelėdą. Ji žvelgdavo į mane lyg į kiro kliurką, o aplink seserį, aišku, tūpčiodavo, nes toji turėjo tapti didžiojo medžio giesmininke. Aš privalėjau išvykti. Net Brunvela suprato, kad toliau gyventi drevėje negaliu. Tėvui toji patelė apsuko galvą. Jo akimis, ji niekam negalėjo pakenkti. Aš nenumaniau, kur keliausiu. Kažkodėl atrodė, kad svarbu ne tik atsidurti kuo toliau nuo savo šeimos, bet ir pradėti darbuotis naujoje srityje. Balsą turėjau neblogą, tačiau anaiptol ne tokį nuostabų, kokiu puikavosi daugelis Plonk šeimos atstovų, nors ir gražesnį už kitų pelėdų.

Bet nenorėjau naudotis balsu. Be to, nebuvau tokia daili kaip sesuo. Apsikrėčiau pilkžvyne, po kurios išslinkusių plunksnų vietoje atsirado bjaurios dėmės. Beje, pamotė praminė mane „Murze“.

— Begėdė! — pasipiktino Gilfė. — O koks tavo tikrasis vardas?

Ar ji pasisakys? — susidomėjo Sorenas ir įdėmiai pažvelgė į atsiskyrėlę.

— Mano tikrasis vardas?

— Taip, — vos girdimu balsu ištarė Gilfė tarsi pajutusi, jog įžengė į uždraustą teritoriją.

— Jį žinau tik aš pati, kitiems žinoti nėra reikalo.

O kaip tavo sesuo? — pagalvojo Sorenas. — Ar ji žino tavo tikrąjį vardą? Ir kuo skiriasi tikrasis vardas nuo realaus? Ar apskritai yra skirtumas?

— Taigi, kaip sakiau, ieškojau naujos, visai kitokios veiklos. Troškau skirtis nuo kitų Plonk pelėdų. Sesuo buvo man gera, tačiau tėvui nerūpėjau. Daugiau neturėjau į ką kreiptis, todėl išėjau iš namų. Ilgiau negu metus klajojau po Šiaurines karalystes, kol galiausiai sutikau Oktaviją. Tikriausiai pažįstate Oktaviją?

— Žinoma, — šūktelėjo visi.

— Ji yra Ezilribo ir tavo sesers lizdo tvarkytoja, — atsakė Sorenas.

— Ak, dabar ji tarnauja mano seseriai? Oktavija šauni, gera senutė. Aš su ja susipažinau dar tada, kai nebuvo akla.

Pelėdos išsižiojo iš nuostabos.

— Nori pasakyti, — pasitikslino Gilfė, — kad ji gimė ne akla?

— Aš girdėjau gandus, neva ji gimusi ne akla, bet jais nepatikėjau. Maniau, kad visos lizdų tvarkytojos aklos iš prigimties, — prisipažino Sorenas.

— Visos, išskyrus Oktaviją. Nejau nepastebėjote, kad jos žvyneliai nėra rausvi kaip visų kitų?

Sorenas iš tiesų atkreipė dėmesį ir stebėjosi žalsvai melsvais Oktavijos žvynais.

— Bet čia jau visai kita istorija. Ne kas kitas, o Oktavija papasakojo man apie kalvį atsiskyrėlį, gyvenantį Tamsiųjų Paukščių saloje, atkampioje vietoje, nuolat plakamoje ledinių štormų ir audrų. Ten nepamatysi nei medžio, nei žolės stiebelio. Tačiau tasai kalvis, atrodo, buvo pats geriausias šio amato žinovas visoje žemėje. Taigi aš nuvykau tenai. Norėjau išmokti gaminti mūšio letenas. Troškau atkeršyti už mamos mirtį. Svajojau nukalti mūšio letenas, kurios sudraskys į skutus mamą nužudžiusią gentį. Kaip sakoma, manajame skilvyje degė ugnis. Kalvystės amatas man prilipo kur kas labiau negu dainavimas, turiu jums pasakyti, — ji atsiduso ir minutėlei pasinėrė į malonius prisiminimus. — Galiausiai aš iš tiesų nužudžiau savo pamotę puikiomis savo pačios pasigamintomis letenomis.

— Tu nužudei savo pamotę? — Apyaušris net pasišiaušė iš pasitenkinimo.

Jis pats niekada neturėjo tėvų, todėl nė nenutuokė, ką reiškia šeimos meilė, ir pasakojimas apie nedorėlę pamotę kaip reikiant įkaitino jo skilvį. Paskui laplandinė pelėda nudelbė žvilgsnį sau į kojas demonstruodama, Soreno akimis, apgailėtiną parodomąjį drovumą, nes kuo jau kuo, o drovumu šis paukštis tikrai nepasižymėjo.

— Nenoriu, kad laikytum mane ūmaus būdo paukščiu.

— Cha! — nusijuokė kitos trys pelėdos.

— Tikrai toks nesu! — atkakliai pakartojo Apyaušris ir mirksėdamas pažvelgė į draugus.

Bičiuliai aiškiai matė, jog dičkis tiesiog netilpo savo kailyje. — O kaip tu tai padarei? Staigiai perrėžei gerklę? Kaip? Stojot į dvikovą? Užkapojai snapu?

— Nesvarbu kaip, — pertraukė Sorenas. — Svarbiau — kodėl? Suprantu, ji buvo bloga, bet ar tikrai dėl to reikėjo žudyti?

— Ji išdavė mano tėvą. Paaiškėjo, kad ji buvo kitos genties šniukšžvalgė ir nuo pat pradžių planavo su juo susituokti, vos atsikračiusi mano mamos.

— Iš kur visa tai sužinojai? — paklausė Knisčius.

— Turėjau savų šaltinių. Dirbdama pas kalvį atsiskyrėlį nugirsti daugybę dalykų. Beje, į kalvę užsuka įvairaus plauko tipų.

Knisčius įdėmiai pažvelgė į apdulkėjusią baltąją pelėdą.

— Ar su šiuo reikalu kaip nors susijusi Oktavija? Arba gal...

Kalvė neleido jam baigti.

Ji pernelyg staigiai nutraukė Knisčių, — pastebėjo Sorenas.

Ūmai Sidabrašydžio atsiskyrėlė tapo labai nekalbi. Ji elgėsi nepaprastai svetingai, siūlė jiems gardžiausius pelėnų kąsnelius ir patogiai įkurdino dienos miegui.

Sorenui rūpėjo pateikti jai dar vieną klausimą, bet kažkodėl susiturėjo nepaklausęs. Jis svarstė, ar Metalinis Snapas, Sidabrašydžio kalvės atsiskyrėlės manymu, kaip nors susijęs su Ezilribo dingimu. Ši mintis nedavė liepsnotajam ramybės ištisą dieną ir galų gale, prieš pat pirmąsias sutemas pastebėjęs baltąją pelėdą jau pakirdusią, nusprendė imti ir paklausti.

Jis nuplasnojo prie kalvės, kuri iš nišos ištraukusi kelis angliukus taisėsi įkurti žaizdro ugnį.

— Žinau, atėjai paklausti, — ištarė baltoji pelėda. Sorenas klaptelėjo akimis. — Nori išsiaiškinti, ar Metalinis Snapas prikišo nagus prie Ezilribo.

— Taip. Iš kur sužinojai?

— Nesvarbu, — atšovė ji. — Nors tiksliai atsakyti negaliu, bet Ezilribas... kaip čia tau paaiškinus? Ezilribo praeitis labai spalvinga. Jis — legenda. Jis turi priešų.

— Priešų?

Ši naujiena Sorenui pasirodė nelabai tikėtina. Ezilribas niekada nesikišdavo į kovas. Visi didžiojo medžio gyventojai apie tai žinojo. Gal jis ir būdavo stačiokas, bet labiau už viską nemėgo smurto. Kaip tokia pelėda gali įsigyti priešų? Jis netgi mūšio letenų neturėjo. Vienąsyk net užsiminė neapkenčiąs tokių dalykų. Jo manymu, pelėdų karalystės darėsi pernelyg priklausomos nuo ginklų.

— Duokite jiems knygų, pavaišinkite čiokokos pyragėliais, išmokykite gaminti maistą, perduokite Ūbalo žinias, — pasakė jis pelėdų parlamente, — ir kiekviena vaidinga pelėda pereis mūsų pusėn.

Ezilribas — kovotojas! Gryniausia nesąmonė.

— Dar vienas, paskutinis klausimas, — ištarė Sorenas.

— Klausau.

— Kodėl toji pelėda vadinama Metaliniu Snapu?

— Mūšio metu jis neteko pusės veido. Atsiskyrėlis kalvis pagamino jam kaukę ir naują snapą.

Sorenas pajuto sukylantį šleikštulį.

Vienuoliktas skyrius

Titnago blizginimas

— Man tiesiog skilvyje netelpa žinia, kad Oktavija gimė ne akla, — prisipažino Gilfė.

— O man — kalbos apie priešus, — pratarė Knisčius. — Neįtikėtina, ką kalvė atsiskyrėlė pasakė Sorenui apie Ezilribą: neva jis turįs priešų ir Metalinis Snapas galįs būti susijęs su jo dingimu.

— Taigi, — pritarė Sorenas, — mane ši naujiena irgi pribloškė.

Ketveriukė sugrįžo į didįjį medį. Rodos, niekas jų nepasigedo. Susirinkę savo drevėje Gilfė, Apyaušris, Sorenas ir Knisčius perpasakojo Eglantinai viską, ką sužinojo iš Sidabrašydžio kalvės atsiskyrėlės. Pelėdos abejojo surinktų žinių nauda ir jautėsi sutrikusios. Ar jie bent kiek priartėjo prie Metalinio Snapo? Ar yra bent šiokia tokia galimybė pasinaudoti mėklių perspėjimu?

— Dar kartelį papasakok apie atsiskyrėlės kalvę! — jau gal ketvirtą kartą paprašė Eglantina.

Dėl nesuprantamos priežasties liepsnotąją pelėdžiukę pakerėjo tos vietos apibūdinimas. Taigi Sorenas vėl pradėjo aiškinti, kaip atrodė iš akmenų sukrautos sienos, kurios, baltosios pelėdos spėjimu, kadaise turbūt supo sodą.

— Ar ji dar ką nors pasakė?

Apyaušris atsiduso parodydamas, kaip jam įsipyko šis pašnekesys, tačiau Sorenas troško bent atsakymais į nesibaigiančius klausimus atsilyginti Eglantinai už tai, kad privertė ją sugrįžti ir pasilikti medyje.

— Ką tu turi omenyje?

— Ar ji sakė, kas ten dar galėjo būti, jeigu ne sodas?

— Na taip, prisiminiau, ji iš tikrųjų užsiminė, girdi, ten galėjęs būti aptvertas sodas, sudaręs dalį pilies.

— Pilis! — Eglantina tankiai sumirkčiojo.

— Na, žinai, vienas iš tų dalykų, kuriuos statydavo Kiti.

— Taip, aš žinau... — drebančiu balsu atsiliepė staiga labai susijaudinusi Eglantina.

— Kas yra, Eglantina? — paklausė brolis.

— Pati gerai nesuprantu. Tavo pasakojimas apie akmenis ir sienas man kažką priminė.

Staiga Sorenui dingtelėjo, jog tada, kai išgelbėtai Eglantinai vis dar buvo nepraėjęs šokas ir ji nepažino netgi jo, savo brolio, iš stingulio sesutę pažadino spalvotas žėručio gabalėlis. Tą nuolaužą atgabeno prekeivė šarka, vardu Šarė, kartais užsukanti į medį pasiūlyti kelionių metu surankiotų įvairiausių niekučių. Pakėlus žėrutį prieš mėnulį, plonytė, bemaž perregima akmens skeveldra sutvisko, ir Eglantina ūmai pradėjo drebėti klykdama: „Toji vieta! Toji vieta!“ Tada taip niekas ir nesuprato, apie kokią vietą ji kalbėjo, ir pats Sorenas iki šiol apie tai nesusimąstė. Anksčiau ši smulkmena jam neatrodė reikšminga. Juk sesuo galų gale jį atpažino ir netrukus vėl tapo senąja Eglantina. Bet dabar liepsnotasis susimąstė, kodėl pasakojimas apie sienas jai kažką priminė. Sorenas neturėjo nė menkiausio supratimo. Jis nusiuntė Gilfę atnešti baltosios čiokokos arbatos vildamasis, kad gėrimas padės Eglantinai nusiraminti ir užmigti. Brolis negalėjo žiūrėti į tokią susirūpinusią seserį.

Tačiau maža čiokokos arbatos gertuvėle naguose nešina Gilfė sugrįžo susirūpinusi ne ką mažiau.

— Mes demaskuoti!

— Ką? — riktelėjo Sorenas. — Ką čia kalbi?

— Aš niekam nieko nepasakiau, prisiekiu! — sukuždėjo nevilties apimta Eglantina.

— Aišku, nepasakei. Aš tavimi tikiu, Eglantina. Žinau, kad nieku gyvu neišduotum.

Eglantina net susigraudino iš palengvėjimo ir kartu sušildyta suvokimo, kad brolis ja pasitiki. Pelėdžiuke jautėsi esanti nieko verta, netinkama reikšmingiems darbams. Soreno pasitikėjimas jai reiškė neišpasakytai daug.

Tą akimirką į drevę įlėkė Raktažolė.

— Eglantina nepasakė, aš irgi nepasakiau.

— Otulisa! — sušnypštė Apyaušris.

— Ne, ne Otulisa. Pagurklė.

— Pagurklė?! — nustėro visi.

Pagurklė buvo urvinė pelėda, vadovaujanti ūbalologijos kuopai, kurią daugelis laikė pačia nuobodžiausia kuopa iš visų. Ūbalologijos mokslas gilinosi į fiziologinius bei gamtinius procesus, vykstančius didžiajame medyje, kuriame jie visi gyveno ir kuris palaikė jų gyvybes. Net ir nepriklausantieji ūbalologijos kuopai privalėjo lankyti šio dalyko pamokas.

— Po meškėnmėšliais! — plastelėjo plunksnomis ore Apyaušris, sukeldamas drevėje stiprų vėjo šuorą. — Pagurklė anądien man paskyrė titnago blizginimą už netinkamą elgesį klasėje. Buvau visai pamiršęs.

Apyaušris nuolat prisivirdavo košės per ūbalologijos užsiėmimus. Pavykdavo nesunkiai, nes būdavo baisiai nuobodu. Kiti bendramoksliai mėgaute mėgaudavosi Apyaušrio kvailystėmis, nes tik jos praskaidrindavo nuobodulį pamokų metu.

— Turėjau padėti jai užkasinėti kukulius tarpinę valandą.

Tarpine valanda pelėdos vadino laiką tarp paskutiniųjų saulės atšvaitų ir pirmųjų vakaro šešėlių.

— Ji pradėjo šniukštinėti ir pastebėjo, kad jūsų visų nėra, — pasakė Raktažolė.

— Ar jie žino, kur mes buvome? — paklausė Sorenas.

Gilfė gūžtelėjo pečiais.

— Nenutuokiu. Bet mes visi keturi privalome tuojau pat prisistatyti Boronui su Barana, — Gilfė patylėjo. — Parlamente.

— O, Pelėdų Pelėda! Prieš visus? — sudejavo Knisčius.

Didžiojo Ūbalo medžio valdantįjį organą, vadinamą parlamentu, sudarė vienuolika pelėdų. Jos spręsdavo, į kurią kuopą skirti naujas pelėdas po pagrindinio treniruočių ir apmokymų periodo. Jos numatydavo ir tikslią baltosios čiokokos uogų derliaus rinkimo datą. Parlamentas buvo atsakingas už visas diplomatines misijas, karą, o svarbiausia — už reikiamą paramą pelėdoms bei pelėdų grupėms. Parlamento nariai vadovaudavo daugybei didžiojo medžio ceremonijų bei švenčių ir spręsdavo ginčus. Be to, paskirdavo tinkamą „titnago blizginimą“, kaip šis buvo vadinamas, nes Ūbalo pelėdų kalboje neegzistavo žodis, apibrėžiantis „baudimą“ ar „bausmę“. Pelėdos čia niekada nebuvo mušamos, periamos, kandžiojamos, kalinamos, joms nebūdavo ribojamas maisto kiekis. Didžiojo medžio gyventojai netikėjo auklėjimu atimant privilegijas, pavyzdžiui, uždraudžiant lankyti pokylius, puotas, dalyvauti šventėse. Tačiau jie tikėjo titnago blizginimo nauda. Titnagas buvo pats vertingiausias iš visų Ūbalo pelėdų naudojamų įnagių. Titnagu jos įkurdavo ugnį. Žodis „titnagas“ per ilgus metus tapo didelės vertybės sinonimu. Posakis, girdi, kažkas esąs titnagiškas arba turi savyje titnago, būdavo vartojamas kalbant apie itin brangius dalykus. Taigi titnago blizgintojais buvo vadinami tie, kurie pamindavo tam tikras vertybes. Jeigu jau paniekinai vertingą dalyką, privalai atlyginti už padarytą žalą. Taip greta posakio „skolos grąžinimas“ atsirado ir „titnago blizginimas“. Titnago blizginimo reikšmė pelėdų kalboje buvo artimiausia žodžio „bausmė“ reikšmei. Apyaušrio atveju titnago blizginimas reiškė pagalbą ūbalologijos mokytojai Pagurklei užkasinėjant medžio šaknis maitinančius kukulius.

— Ar turime dabar pat traukti į parlamentą? — paklausė Sorenas.

— Dabar pat, — linktelėjo Gilfė. — Manau, vėluoti mums nederėtų.

— Įeikite! — nuaidėjo Borono ūbtelėjimas už žievinių parlamento drevės durų.

Ši drevė viena iš nedaugelio turėjo tikras duris, mat parlamente dažnai būdavo tvarkomi itin slapti reikalai. Nors Apyaušris, Sorenas, Gilfė ir Knisčius atrado vietą tarp susiraizgiusių šaknų, kur dėl keistų kamieno medienos savybių galėjai girdėti parlamente kalbančių pelėdų balsus. Kartais ketveriukė ten slapta klausydavosi. Jeigu apie tokį elgesį būtų kas nors sužinojęs, jiems būtų kliuvę labiau nei už šiandieninį prasižengimą. Nors Sorenas ir nemanė, jog jie iš tiesų padarė kažką blogo. Teisybė, jie pabėgo iš derliaus šventės, bet ar čia toks jau didelis nusikaltimas? Ko gero, būtų negerai, jei kas nors išsiaiškintų, kur jie lankėsi, tačiau titnago blizgintoju šiaip jau galėjo tapti tik Apyaušris, kuris užmiršo atlikti titnago blizginimo pareigą.

Ant puslankiu sulenktos balto beržo šakos tupėjo tik trys parlamento nariai: Boronas, jo gyvenimo draugė Barana ir Pagurklė. Sorenas lyg ir pajuto šiokį tokį palengvėjimą matydamas susirinkusią tik šią trijulę, o ne visą parlamentą. Beje, kadangi greta monarchų dalyvavo tik Pagurklė, galėjo reikšti, kad didžiausias nusižengimas ir buvo Apyaušrio užmirštas titnago blizginimas.

— Jaunuoliai, — pradėjo Barana. — Geroji ribė Pagurklė mums pranešė, kad Apyaušris neįvykdė paskirtos titnago blizginimo pareigos ir neatvyko užkasinėti kukulių, maitinančių mūsų didįjį medį. Atlikus tyrimą paaiškėjo, kad jūs visi keturi, tai yra, „visa komanda“, kaip esate vadinami, šventinę naktį išskridote iš medžio. Taigi ne tik Apyaušris praleido titnago blizginimą, bet ir jūs visi nedalyvavote baltosios čiokokos uogų perrinkimo ir rūšiavimo procedūroje, kuri paprastai vyksta po derliaus šventės linksmybių, jau nekalbant apie dar vėliau rengiamas apdovanojimų ceremonijas uoliausiems derliaus rinkėjams.

Rūšiavimas, perrinkinėjimas, apdovanojimai? Sorenas niekada apie tai negirdėjo. Jis vogčiomis dirstelėjo į Gilfę, kuri atrodė lygiai tokia pati suglumusi.

Tarsi perskaičiusi jų mintis, Barana tęsė:

— Taigi, jaunuoliai, yra dalykų, apie kuriuos jūs dar nė nežinote — įvairūs darbai ir Didžiojo Ūbalo medžio ceremonijos. Pavyzdžiui, Sorenai, per tą laiką, kol tavęs nebuvo, tavo sesuo ir kiti per Didįjį Nuopuolį išgelbėti jaunikliai, dar nepatyrę akmeninio pelėdų gyvenimo įvykio, dalyvavo Pirmosios Mėsos su Kaulais ceremonijoje.

Akmeniniu buvo laikomas jaunos pelėdos vystymuisi ypatingai reikšmingas įvykis. Mėsos su Kaulais ceremonija buvo viena iš svarbiausių ceremonijų, ženklinančių pelėdžiuko kelionę per gyvenimą nuo išsiritimo iki tol, kol jis tampa visiškai apsiplunksnavusiu skrajūnu ir savarankišku medžiotoju. Borono ir Baranos manymu, net tokiems pelėdžiukams kaip Eglantina, kurie jau seniai valgė mėsą su kaulais, tačiau kartu su tėvais neatliko šios ceremonijos, nes anksti tapo našlaičiais, labai svarbu patirti tokias akimirkas. „Geriau vėliau, negu niekada“, — mėgdavo sakyti Barana.

— Aš pražiopsojau Eglantinos Mėsą su Kaulais! — Sorenui iš skilvio veržėsi rauda. — Kodėl... kodėl... — jis užsikirto.

— Kodėl sesuo tau nepapasakojo? — paklausė Barana ir pati atsakė į savo klausimą: — O argi tėvai nesurengia staigmenos, kai sugrįžę namo su pirmuoju pelėnu arba staru snape ištaria: „Išsižiok! Ryk! Daugiau neberankiosime tau iš maisto kaulelių kaip kūdikėliui.“? Tad kodėl šis įvykis neturėtų būti staigmena?

Sorenas teįstengė tik sumirkčioti. Akis užpildė ašaros, didelė baltoji pelėda susiliejusi virto debesiu.

— Bet ji man nepapasakojo net tada, kai sugrįžau.

— Eglantina yra jautri pelėdžiuke. Ji suprato, kaip bjauriai pasijusi sužinojęs, jog praleidai jos Pirmosios Mėsos su Kaulais ceremoniją, O tavo sesuo nieku gyvu nenorėjo versti tavęs nesmagiai pasijusti. Ji tave pernelyg stipriai myli, Sorenai.

Soreno sparnai bejėgiškai nusviro. Liepsnotasis jautėsi klaikiai.

— Ką gi, jaunuoliai, — pirmą kartą po to, kai pakvietė įeiti, prabilo Boronas.

O, Pelėdų Pelėda, jis ketina paklausti, kur mes buvome, — pagalvojo Sorenas.

— Lažinuosi, kad ieškojote Ezilribo, — Sorenas linktelėjo. — To ir reikėjo tikėtis.

Staiga Pagurklė net pasišiaušė iš pasipiktinimo.

— Atleisk, bet aš nesutinku, Boronai, pareigos įvykdymo, štai ko reikėjo tikėtis.

— Na taip, tu teisi. Tu neabejotinai teisi.

Visgi Sorenas pajuto, kad iš tikrųjų Boronas nelaiko nuobodos urvinės pelėdos teisia. Galbūt jiems pavyks atsipirkti tik lengvu titnago blizginimu ir gal Boronas net nepasiteiraus, kur jie buvo.

— Kur jūs buvote? — klyktelėjo Pagurklė.

— Ne taip jau ir svarbu kur, — įsiterpė Boronas. — Svarbiausia, kad išsprukusi komanda praleido čiokokos uogų rūšiavimą ir perrinkinėjimą. Sorenas nedalyvavo sesers Pirmosios Mėsos su Kaulais ceremonijoje, o Apyaušris neatvyko į tavo paskirtą titnago blizginimą, dėl ko nukentėjo medis.

— Atėjo metas grąžinti skolą, štai ką aš pasakysiu! — nugriaudėjo Pagurklė. — Visi keturi esate skiriami užkasinėti kukulius tris dienas iš eilės, dukart per dieną.

Beskrendant iš parlamento atgal į drevę Sorenas sušnibždėjo:

— Mums nedera skųstis... lengvai išsisukome.

— Lengvai? Kukulių užkasinėjimą laikai lengvu titnago blizginimu? — sušnypštė Apyaušris.

— Paklausyk, — pertarė Gilfė. — Demaskuoti buvome pirmiausia todėl, kad užmiršai atlikti tau paskirtą titnago blizginimą. Taigi užčiaupk snapą ir tylėk.

— Žinote ką, — prabilo Knisčius, — nors aš pats, kaip ir Pagurklė, esu urvinė pelėda, man atrodo, daugiau su ta sena rėksne neturiu nieko bendro.

— Ką čia kalbi? — nesuprato Gilfė. — Juk ji tiesiog nuobodi.

— Ir nedora.

Kiti nustebę sumirkčiojo. Jie niekada nelaikė Pagurklės bloga, tiktai nuobodžia. Taip pat manė ir Sorenas, kol neišgirdo ribės klyktelėjimo ir nepamatė keisto žalsvo švytėjimo geltonose akyse, už kurio, rodos, slėpėsi skilvio gėla. Mama visuomet jam sakydavo, kad nedoromis pelėdas paverčia pavydo ir gėlos sklidinas skilvis. Anot mamos, gėla ir pavydas — tai pačios blogiausios pelėdų savybės. Atmintyje iškilo motinos žodžiai: Mes neturime dėl ko jausti skilvio gėlosą ir pavydėti. Mums, pelėdoms, dovanotas dangus, nuostabiausi miškai ir medžiai. Mes esame puikiausios skrajūnės žemėje. Dėl ko galėtume pavydėti bet kokiam kitam paukščiui ar gyvūnui?

Dvyliktas skyrius

Surūdijusios letenos

Ketveriukei sugrįžus į drevę, Eglantina jau kietai miegojo. Kiti irgi netrukus sumigo. Eglantina neramiai krūpčiojo per miegus. Pelėdžiuke atrodė nusiminusi nuo tada, kai išgirdo pasakojimą apie kalvę ir tvora aptvertą sodą.

Sorenas šiuo metu neturėjo kada apie tai galvoti. Jo galvoje vis dar sukosi bauginantis neužbaigtas Metalinio Snapo ir „jei būtų tik tiek bėdos“ reikalas. Vaizduotėje išryškėjo šiurpus vaizdinys — pusę veido praradusi pelėda sklando viršum nugalabytų aukų... Be to, laukė Pagurklės paskirtas titnago blizginimas. Gilfei krustelėjus Sorenas pastebėjo, kad ir ji nemiega.

— Gilfe, kaip tau atrodo, kodėl Boronas ir Barana nepaklausė, kur mes buvome?

— Jie suprato, kad mūsų išvykimas kažkaip susijęs su Ezilribu. Juodu žino, kaip ilgiesi mokytojo. Jie nenorėjo tiksliai sužinoti, kur keliavai.

— Supranti, — tyliai pratarė Sorenas, — aš nujaučiu, kad prie viso to, ką mums papasakojo Sidabrašydžio kalvė atsiskyrėlė, gali būti prisidėjusi Oktavija.

— Kaip? — išsyk pasidomėjo praktiškoji Gilfė. — Ką ji turi bendro su šiuo reikalu?

— Skilviu jaučiu, — toliau balsu mąstė Sorenas, — kad ji kažkaip susijusi su Ezilribo praeitimi, kada jisai buvo visai kitokia pelėda.

— Visai kitokia? — paklausė Gilfė.

— Pameni, baltoji pelėda mums sakė su Oktavija susipažinusi dar tada, kai toji nebuvo akla? — Gilfė linktelėjo. — Ne kas kitas, o Oktavija papasakojo jai apie Tamsiųjų Paukščių salą, kur gyveno jos mokytoju tapęs kalvis. Čia ir slypi ryšys su Ezilribu. Ar Ezilribas irgi pažinojo Oktaviją dar prieš šiai apankant? Be to, atsiskyrėlė minėjo, esą juodu prieš daugelį metų atkeliavę čionai drauge. Tuomet ji jau buvusi akla, tačiau kokia ji buvo anksčiau? Ką ji yra padariusi Ezilribui? Iš kur gyvatė gali žinoti apie mūšio letenas gaminančią kalvę saloje?

— Ką, tavo manymu, turėtume daryti, Sorenai? — paklausė Gilfė.

Jis atsisuko ir pažvelgė į geriausią pasaulyje savo draugę, mažąją nykštukinę pelėdą, drauge su kuria jau spėjo tiek daug ištverti. Ar turi teisę jos šito prašyti? Sorenas žinojo, kad bičiulė bus priblokšta. Liepsnotasis giliai atsikvėpė ir pasakė Gilfei, ką sumanė padaryti:

— Aš siūlau Įsigauti į Ezilribo drevę, kai tenai nesisukios Oktavija.

Gilfė taip garsiai aiktelėjo, jog vos nepažadino Apyaušrio.

— Sorenai, negaliu patikėti. Šnipinėti, knaisiotis ir šniukštinėti baisiai negražu, juk Ezilribas — tavo mylimiausias mokytojas. Šitas sumanymas toks... toks...

— Niekingas, — užbaigė Sorenas.

— Na, taip, — linktelėjo Gilfė. — Norėjau pasakyti, neetiškas. Bet „niekingas“ šiuo atveju labai tinka. Sorenai, tu mane nustebinai. Man atrodo, už tokį elgesį tikrai būtume verti titnago blizginimo.

— Kam rūpi titnago blizginimas? Čia mirties ir gyvybės klausimas. Jeigu pavyktų aptikti ką nors, kas padėtų surasti Ezilribą, šis sumanymas tikrai nebūtų niekingas ir nekrisliškas.

— Nekrisliškas! — kimiai sukuždėjo Gilfė. — Krislai? Ar manai, kad reikalas dar turi kažkokį ryšį su krislais?

Sorenas klaptelėjo akimis. Jis norėjo pasakyti Gilfės pavartotą žodį „neetiškas“. Bet neteisingai ištarė. Tiesiog snapas susipynė. Bet ar krislai išties susiję su Ezilribo dingimu? Jie visi tarytum įsipainiojo į susiraizgiusį voratinklį, kurio centre tupėjo voras metaliniu snapu.

— Turiu eiti, — ištarė Sorenas.

— Neleisiu tau eiti vienam, be manęs, — paprieštaravo Gilfė.

— Tuomet eisime tik mes dviese.

— Ne, — netikėtai įsiterpė Knisčius.

— Tu nemiegi? — paklausė Gilfė.

— Ką tik nubudau. Paklausykite, aš irgi noriu dalyvauti. Jums reikės sargybinio. Aš pabudėsiu. Ką judu darytumėt, jei netikėtai įšliaužtų Oktavija? Aš galėsiu ją sulaikyti, kol jus išsinešdinsite. Juk Ezilribo drevėje yra keli liukai į dangų, tiesa?

Liukais į dangų buvo vadinamos angos, atsiveriančios iš medžio tiesiai į lauką, pro kurias pelėdos galėdavo išskristi iš drevių. Mažesnės angelės, pro kurias paprastai vidun patekdavo lizdo tvarkytojos, būdavo vadinamos liukais į kamieną.

— Žinoma, — atsakė Sorenas.

Taip ir buvo nuspręsta. Bičiuliai sutarė įslinkti į Ezilribo drevę kitą dieną, po tarpinės valandos, atlikę Pagurklės paskirtą titnago blizginimą, arfininkų repeticijos metu, kurioje turėjo dalyvauti arfos gildijai priklausanti Oktavija.

— Gilfe! Vaikeli, ši duobutė nepakankamai gili, — Pagurklė prisiartino prie nykštukinės pelėdos. — Leisk, parodysiu. Ir nesiteisink tuo, girdi, esi nykštukinė pelėda ir tavo snapelis pernelyg mažas. Viena iš visų laikų geriausių mano kuopos narių buvo nykštukinė pelėda. Ji rausdavo ypatingai gilias duobes.

— Ar ji kada nors miega? — atėjus tarpinei valandai šnipštelėjo Knisčius, kartu su kitomis trimis pelėdomis snapu užkasinėdamas į dirvą kukulius.

Suskambus pirmiesiems arfos akordams ketveriukė lengviau atsikvėpė. Tos dienos titnago blizginimas baigėsi ir bičiuliai galėjo pradėti Ezilribo drevės apžiūrą. Kitos pelėdos dar tebemiegojo, mat keletą dienų po derliaus šventės paprastai keldavosi šiek tiek vėliau. Sorenas, Gilfė ir Knisčius patraukė prie Ezilribo drevės. Aukščiausioje medžio dalyje įrengtas uoksas vienintelis atsivėrė į šiaurės vakarus, iš kur dažnai pūsdavo žvarbus vėjas, taip nepatinkantis daugumai pelėdų. Tačiau Ezilribas nepriklausė daugumai. Tikriausiai jam patiko žvelgti Šiaurinių karalysčių pusėn, iš kur buvo kilęs.

Jiems įėjus į drevę, Knisčius užėmė sargybinio postą prie liuko į kamieną. Urvinė pelėda troško apžiūrėti senojo mokytojo butą, apkrautą šimtais knygų bei žemėlapių, tačiau Sorenas su Gilfe paragino jį kuo greičiau stoti sargybon.

— Nuo ko pradėsime? — paklausė Sorenas, nužvelgdamas krūvas popierių, schemų, žemėlapių ir begalę prietaisų, kurie padėdavo ribui numatyti orus. Čia gulėjo ir smėlio buteliukas, kurį mokytojas dažnai pakabindavo lauke prie angos ir registruodavo oro drėgnumą, ir gyvsidabrio butelaitis, skirtas atmosferos slėgio pokyčiams matuoti, ir mažiausiai dvidešimt vėjarodžių. Ezilribas nuolat bandydavo naujus vėjarodžius, kuriuos kartais gamindavo iš plunksnų, išrautų iš savo paties kūno, nors dažniausiai naudodavo išslinkusias kūdikiškus pūkus metančių jaunų pelėdžiukų plunksneles.

— Būtų lengviau nuspręsti, nuo ko pradėti, jei tiksliai žinotume, ko ieškome, — atsakė Gilfė, nutūpdama ant pavojingai svyruojančios knygų stirtos.

Sorenas atsiduso. Drevė žadino liūdnas mintis. Likus maždaug mėnesiui iki Didžiojo Nuopuolio Ezilribas pasikvietė oro kuopos narius į savo drevę drauge išgerti arbatos. Senasis mokytojas kalbėjo apie savo naujausias oro spėjimo teorijas bei išradimus. Tačiau dabar židinyje gulėjo atvėsę angliukai. Jo pamėgtųjų džiovintų vikšrų lėkštės stovėjo nepaliestos, o knygas dengė dulkių sluoksnis.

Sorenas žinojo, kad už didžiosios svetainės buvo mažesnis kambarėlis, kuriame senasis ribas miegodavo. Gilfė jau nuplasnojo tenai. Sorenas patraukė įkandin.

— Ar ką nors radai?

— Praktiškai nieko, — atsakė Gilfė.

Skurdžiai apstatyta miegamoji drevė, priešingai negu svetainė, atrodė asketiška. Čia tebuvo lova, sudaryta iš pūkų, gausiai sumaišytų su švelniomis Ūbalo samanomis, o šalia stovėjo stalelis, ant kurio gulėjo plonas eilėraščių tomelis, o po juo — stora knyga odiniais viršeliais. Sorenas dirstelėjo į viršutinį tomelį.

— Kokia ten knyga? — pasmalsavo Gilfė.

— „Šiaurinių karalysčių sonetai“, parašyti Lizo iš Kylio.

— Ohoho! — šūktelėjo Gilfė. — Jaudinantis pavadinimas, ar ne?

— Juk pažįsti Ezilribą. Jis tikras mokslinčius ir domisi įvairiausiais keistais, miglotais dalykais, ne vien tik orų mokslu.

— O kokia kita knyga? — paklausė Gilfė.

Sorenas patraukė poezijos knygelę.

— Labai sena, pavadinimas sunkiai įskaitomas.

Sutrūkinėjusią odą išvagojo raukšlelės, o aukso lapas, ant kurio buvo užrašytas pavadinimas, beveik nubyrėjo, tačiau apačioje buvo matyti neryškūs reljefiškų raidžių įspaudai. Sorenas įsižiūrėjo ir lėtai perskaitė:

— „Šiaurinių karalysčių sagos: Ledinių Letenų karo istorija, surašyta Lizo iš Kylio“.

— Talentingas vyrukas. Parašė ir sonetus, ir karo istoriją, — pastebėjo Gilfė skrajodama po beveik tuščią kambarį. — O kas čia? — netikėtai stabtelėjo ji.

— Kur? — paklausė Sorenas. — A, panašu į laktą. Galbūt jis čia mankštinasi.

— Nemanau, — tą akimirką Gilfė nutūpė ant laktos, ir ši iškrito iš sienos. Pelėdžiuke persivertė ore ir mikliai nusileido ant mažų kojyčių. — Nieko sau lakta! Neišlaiko net nykštukinės pelėdos.

Sorenas išgąstingai mirktelėjo. Keista. Laktos vietoje atsivėrė skylė. Liepsnotasis prisiartino prie skylės ir staigiais plačiais mostais plakdamas sparnais bei kraipydamas uodegą trumpam pakibo ore. Pelėdų Pelėda, norėčiau virsti kolibriu! — šmėstelėjo mintis. Liepsnotosios pelėdos dydžio paukščiui pleventi tokioje ankštoje erdvėje buvo nelengva.

— Gilfe, lėk čionai. Tu mažesnė, tau geriau nei man seksis pleventi. Dirstelėk pro šią skylę. Aš kažką matau.

— Tikrai?

Sorenui atsitraukus pakilo Gilfė. Nykštukinė ėmė pleventi ore, paskui staigiai kyštelėjo snapą vidun ir po sekundės ištraukė sugriebusi virvelę. Ganėtinai ilga virvė buvo pririšta prie kažko skylėje.

— Trauk! — paragino Sorenas.

Gilfė trūktelėjo.

— Negaliu, tu stipresnis.

Sorenas pakilo ir stipriai patraukė. Pasigirdo girgžtelėjimas ir staiga atsivėrė durys, kurių juodu anksčiau nebuvo pastebėję. Pelėdos susižvalgė. Neiškilo jokio reikalo tartis, ar skristi vidun, ar ne. Bičiuliai akimoju apsisprendė. Sorenas įlėkė pirmas. Viduje buvo tamsu, tačiau tamsa pelėdoms netrukdė. Patamsyje šie paukščiai matė dar geriau. Juodu judėjo į priekį siauru koridoriumi. Skristi net ir nykštukinei pelėdai čia buvo bemaž neįmanoma. Visgi netrukus koridorius praplatėjo ir draugai pasijuto bestovį kitoje drevėje, dydžiu beveik prilygstančioje Ezilribo miegamajam.

Slaptas kambarys, — pagalvojo Sorenas. Abi pelėdos apstulbusios apsižvalgė.

— Sorenai, ar matai tą patį, ką ir aš?

— Tikrai taip!

Jiedviem prieš akis ant sienos kybojo senų aprūdijusių mūšio letenų pora. Slaptame kambaryje slypi paslaptys.

Sorenas prisiminė pašnekesį su Sidabrašydžio kalve atsiskyrėle. Atmintyje iškilo žodžiai: Ezilribo praeitis labai spalvinga. Jis — legenda. Jis turi priešų.

Tada pasijuto kaip reikiant priblokštas. Atrodė neįtikėtina, kad ši prievartos nepripažįstanti pelėda gali turėti priešų. Ezilribas, jaučiantis begalinę panieką mūšio letenoms!

— Tik pažvelk į šitas letenas, o švenčiausioji Pelėdų Pelėda! — Gilfė nuplasnojo artyn. — Vien į jas įsižiūrėjus man skilvis suglebo. Sorenai, neįtikėtina. Šitie nagai mirtinai pavojingi. Jų galai rantyti. O visagale Pelėdų Pelėda! Skrisk čionai, pasižiūrėk.

— Ne! — atsisakė Sorenas.

Liepsnotąjį prislėgė nepakeliama mintis, kad jo mokytojas — jo didvyris — dėvėjo šias letenas. Ir žudė. Jam pačiam irgi teko žudyti. Kartą Snapijos miške padėjo nugalabyti lūšį ir kartu su kitais užmušė Sent Lututės leitenantus Džatą ir Džutą, kai abu mažieji apuokai užpuolė juos Kuniro dykumoje. Bet čia jau visai kas kita. Šios letenos bylojo, kad jų savininkas — profesionalus žudikas. Taigi. Sorenui teko apie juos girdėti. Kaip ten vadinamos tokios pelėdos — naguoti samdiniai? Juos pasisamdydavo tie, kuriems reikėdavo ką nors nukauti bei nužudyti. Dėl šios vienintelės priežasties pelėda galėjo turėti nuosavą mūšio letenų komplektą. Visos didžiajame medyje esančios letenos gulėjo ginklų sandėlyje. Didžiajame Ūbalo medyje galiojo ne itin daug taisyklių, tačiau laikyti ginklus savo drevėje buvo griežtai draudžiama.

Vis dėlto Sorenas pamažu prisiartino. Trumpais šuoliais jis priskrido prie letenų, kybančių ant sienos.

— Jos surūdijusios, — nervingai žvilgčiodama į bičiulį pastebėjo Gilfė.

Pelėdžiuke žinojo, kaip Sorenas žavėjosi Ezilribu ir kaip jam dabar turėtų būti sunku. Naguoti samdiniai — žemiausias ir niekingiausias sluoksnis.

— Kadangi jos surūdijusios, veikiausiai nelabai ir naudojamos. Ko gero, neliestos ilgus metus, Sorenai.

— Gali būti, — silpnu balsu atsiliepė Sorenas.

Jis įdėmiau įsižiūrėjo į letenas. Šios pasirodė tarytum kažkuo pažįstamos. Lyg ir matytas išlinkimas, tiksliai atitinkantis riestus pelėdos nagus. Turėtų tobulai tikti, — pagalvojo Sorenas. Ūmai jį persmelkė mintis.

— Gilfe, — jis staigiai atsisuko į nykštukinę pelėdą, — šitas letenas nukalė Sidabrašydžio kalvė atsiskyrėlė.

— Ne, jaunuoliai, — abi pelėdos žaibiškai apsisuko aplink. Į kambarėlį įvinguriavo Oktavija. — Ne Sidabrašydžio kalvė, o meistras iš Tamsiųjų Paukščių salos, esančios Visžiemių jūroje. Jos pagamintos Lizui iš Kylio, poetui, kariui ir sagų rašytojui.

— Lizas iš Kylio, — sukuždėjo Sorenas.

Ištarti žodžiai aidu nuskambėjo ausyse. Raidės mintyse persirikiavo, ir pačioje skilvio gilumoje išryškėjo tikroji jų prasmė.

Sena akloji gyvatė, rodos, pajuto visa tai.

— Taigi, Sorenai, tu jau pradedi suprasti, tiesa?

— Ką? — nesupaisė Gilfė.

— Lizas iš Kylio, Gilfe. Pertvarkyk raides, ir išeis Ezil2.

2 Anglišką vardą „Lyze“ skaitant atvirkščiai, išeina „Ežy!“.

Tryliktas skyrius

Oktavija prabyla

— Teisingai, mielieji, žodelis „ribas“ pridėtas po to, kai atkeliavome čia, ir kitos pelėdos suprato į Didįjį Ūbalo medį atvykus garsųjį mokslininką bei karį, — ji patylėjo. — Jūs jį pažįstate Ezilribo vardu.

Tą akimirką vidun it paklaikęs įpuolė Knisčius.

— Aš šaukiau ir šaukiau mėgindamas jus perspėti. Visokiais būdais mėginau ją sulaikyti. Labai atsiprašau.

Oktavija pakreipė galvą urvinės pelėdos pusėn.

— Nesikrimsk. Aš jau senokai nujaučiau, kad Sorenas kažką sumanė. Nuo pat pirmosios derliaus šventės nakties. Anksčiau ar vėliau būčiau išsiaiškinusi.

Sorenas prisiminė, kaip Oktavija įšliaužė į galeriją pagelbėti nuo baltosios čiokokos uogų vyno sąmonės netekusiai madam Plonk. Visų kitų dėmesys nukrypo į pasirodžiusią kometą. Pasprukti pasiruošusiai ketveriukei kometa tapo puikia priedanga. Bet skriedamas iš didžiosios drevės Sorenas pajuto jį pervėrusį neregės gyvatės žvilgsnį. Nors ji gimė ne akla, buvo apdovanota ypatingomis galiomis.

— Oktavija, juk tu niekam nepasakysi, tiesa? — Soreno balse nuskambėjo bemaž maldaujamos gaidelės.

— Ne. Kokia iš to būtų nauda? Ezilribo taip vis tiek nesusigrąžintume.

— Ar manai, kad jo dingimas kažkaip susijęs su mokytojo praeitimi — su kažkuo, kas trokšta atkeršyti?

Oktavija susirangė ir ištempė galvą tiesiai link Soreno. Jis vėl pajuto, tarsi veriantis gyvatės žvilgsnis skaitytų giliausias jo mintis.

— Kas tau taip pasakė?

— Kalvė atsiskyrėlė.

— Iš Sidabrašydžio? — Oktavija šiek tiek kilstelėjo galvą. — Turėjau susiprasti. Ji gerokai skiriasi nuo sesers, ar ne?

Būtų buvę beprasmiška klausinėti šios gyvatės, iš kur viską sužino — ji tiesiog žinojo, ir tiek.

Tuomet kodėl ji nežino, kur yra Ezilribas? — paklausė savęs Sorenas.

Oktavija pasiėmė plunksninę dulkių šluostę ir pradėjo braukti dulkių sluoksnį nuo knygų stirtos, pūpsančios ant stalo šalia letenų. Gilfė nusičiaudėjo.

— Čia tik alergija, nieko tokio. Darbuokis, Oktavija.

— Aplinkui tokia betvarkė. Retai čia užsuku apsitvarkyti. Man pernelyg sunku, per daug prisiminimų.

— Žinoma, — tyliai pritarė Sorenas nujausdamas, jog Oktavijai norisi papasakoti šiuos prisiminimus, ir galbūt krutant, užsiimant elementariu dulkių šluostymu, dvišakis jos liežuvis atsiriš.

— Suprantate, jaunuoliai, — pradėjo Oktavija, palygindama popierių šūsnį ir nubraukdama dulkes nuo Ezilribo stalo, — mudu su Ezilribu pažįstami labai seniai, pažinojom vienas kitą dar tais laikais, kai jis vadinosi Lizo vardu, buvo bemaž legendinis kovotojas, dalyvavęs Ledinių Letenų kare.

Trys jaunos pelėdos net sulaikiusios kvapą pasirengė klausytis rubuilės senos gyvatės pasakojimo.

— Ledinių Letenų karas buvo ilgiausias karas per visą istoriją. Kai Lizas išsirito, karas tęsėsi jau antrą šimtmetį. Jis buvo auginamas, auklėjamas ir ruošiamas tapti kariu, kaip ir visi kiti pelėdžiukai, kilę iš Šėlstančių Vėtrų salos, esančios Visžiemių jūros Kylio įlankoje. Jo tėvas, motina, seneliai, proseneliai ir proproseneliai buvo puikūs kariai. Kiekvienas vadovavo oro artilerijos divizijai. Jie irgi buvo šito mokomi. Mokėjo kautis protu, ne tik nagais. Bet vos Lizui apsiplunksnavus ir išmokus skraidyti tapo aišku, kad šis triukšmingasis apuokėlis bus neeilinis. Talentu jis pranoko brolius ir seseris, dėl kurių lizde vėliau kilo rūpesčių. Netrukus Lizas tapo jauniausiu oro artilerijos divizijos vadu ir bemaž išsyk pradėjo uoliai treniruoti anglininkus.

Tikriausiai spėliojate, kada jo gyvenime atsiradau aš. Ką gi, Šėlstančių Vėtrų saloje, be abejo, buvo lizdų tvarkytojų aklažalčių. Jos buvo aklos. Tačiau ten gyveno ir kitos rūšies gyvatės, vadinamos kyliškosiomis, kurios nebuvo aklos. Jų kūnus dengė ne rausvi žvyneliai, o žalsvai melsvi, kaip mano. Aš esu kyliškoji gyvatė. Mes garsėjame darbštumu ir šmaikštumu, esame raumeningesnės už aklažaltes ir ypatingai lanksčios.

Oktavija trumpam nutilo.

— Čia visur ne riebalai, jei norite žinoti! — ji apsuko galvą ir čiūžtelėjo ja per savo kūną. — Čia daugybė raumenų. Šiaip ar taip, mes galime įsigauti į tokias vietas, kurios aklažaltėms neprieinamos, dėl savo raumenyno sugebame rausti skyles ne tik žemėje, bet ir medžiuose. Taip, taip, mūsų iltys efektyvumu nenusileidžia genio snapui.

Trys pelėdos sustingo pamačiusios gyvatei iš burnos išlendančias dvi ilgas iltis.

— Šiurpios, tiesa? — ji luktelėjo leisdama pelėdoms įsižiūrėti, o paskui pasakojo toliau: — Pirmasis panaudoti mus mūšyje sumanė Lizas. Mudu su Lizu buvome maždaug to paties amžiaus. Mano tėvai pažinojo jo tėvus, tačiau Šėlstančių Vėtrų pelėdos ir gyvatės nelabai bendraudavo tarpusavyje. Turite suprasti, kad Visžiemių jūroje bei jos pakrantėse gyvenantys padarai draugiškumu nepasižymi. Jie užsisklendę. Tokioje atšiaurioje aplinkoje... kaip čia tiksliau pasakius... lengvabūdiškumas neleistinas. Visgi jūsų nuolankiai tarnaitei atrodė kitaip.

Aš buvau problemiška gyvatė. Sunki jauniklė, o kai paaugau, pasidarė dar blogiau. Man patiko kvailioti, nuolat patekdavau į bėdą. Nuoširdžiai jums sakau, tomis dienomis buvau baisi padūkėlė. Atrodė, jog mūsų rūšį garsinęs darbštumas mane aplenkė. Pamenu, mama kartą nusiskundė, girdi, jei pati gerai nežinotų, jog esu jos vaikas, galėtų pamanyti, esą juodu su tėčiu auginantys burunduką. Burundukai — tai tokie kvaili, neįtikėtinai neatsakingi ir lengvabūdiški padarai. Sulaukusi paauglystės aš tiesiog variau tėvus iš proto. Maždaug tuo metu Lizas pasiūlė pradėti ruošti gyvates mūšiams. Vieną gražią saulėtą dieną, kai Lizas skrido viršum stačios uolos, kur mano tėvai buvo įsirengę lizdą, aš tingiai kaitinausi prieš saulutę klausydamasi mamos priekaištų. Lizas iš viršaus nugirdo jos žodžius. Tada kaip tik jau buvo sumanęs sukurti slaptąjį kyliškųjų gyvačių būrį. Jis nusileido ir kreipėsi į mano mamą: „Ponia, atiduokite ją man ir ji daugiau netinginiaus nė vienos dienos. Aš ją paversiu profesionalia kovotoja.“

Mane ši mintis kaip reikiant išgąsdino, tačiau man nespėjus supaisyti, kas vyksta, motina su tėvu pritariamai linktelėjo, ir aš Lizo naguose nuskriejau į mokomąją stovyklą. Vienintelė paguoda, kad sutikau ten keletą patrauklių vyriškos lyties kyliškųjų gyvačių. Deja, po ištisos treniruočių dienos tepajėgdavau tik kristi miegoti.

Galbūt jums sunku patikėti, tačiau aš tapau puikia slaptojo būrio kovotoja. Atvirai sakant, čia didžiulis Lizo nuopelnas, jis mane išugdė. Šita pelėda sugeba įkvėpti kitus.

Sorenas pajuto dilgtelėjimą skilvyje. Gryna teisybė, — pagalvojo liepsnotasis prisiminęs, kaip su Ezilribu skrisdavo per miško gaisrus, audras ir galingas vėtras.

— Netrukus po to, kai aš pradėjau treniruotis, Lizas susirado bičiulę. Tam tikra prasme tada ir prasidėjo jo nesutarimai su broliu. Jo brolis, iš pažiūros rami, švelni pelėda, vardu Ifgaras, įsižiūrėjo Lizo draugę, tačiau šiai tasai nepatiko. Ledinių Letenų karas vis labiau įsismarkavo. Kylio sąjungininkų kariuomenę, sudarytą iš Kylio įlankos salų bei pakrantės pajėgų, sutriuškino Ledinių Nagų sąjungininkai iš rytų pakraščio. Ledinių Nagų kraštą tuomet valdė žiaurus karalius — sena baltoji pelėda, geidusį įsiviešpatauti visose Šiaurinėse karalystėse. Maždaug tuo metu aš buvau paaukštinta ir perkelta į elitinį slaptųjų pajėgų dalinį, vadinamą „Pelėdų Pelėdos vikruoliais“. Šis dalinys priklausė Lizo divizijai. Aš tapau jam tiesiogiai Lizas su savo drauge Lile mūšio metu sudarydavo nenugalimą porą. Jiems, rodos, nė nereikėdavo kalbėtis. Jų skilviai taip harmoningai derėjo, kad juodu akimoju perprasdavo vienas kito mintis. Kartu jie abu virsdavo nenugalima komanda. Veiksmų darna ir tikslumu jiems niekas neprilygo. Priešams jie buvo tarsi prakeiksmas. Visi žinojo, kad karą įmanoma laimėti tik Lizo ir Lilės dėka.

— Tad kas nutiko? — paklausė Knisčius. — Ar karas buvo laimėtas?

Oktavija giliai atsiduso ir nuleido šluostę.

— Ne, Ifgaras tapo išdaviku, išdavė juodu, išdavė savo brolį, savo šeimą, visą Kylio sąjungą. Jį taip graužė pavydas, jog perėjo į priešų pusę ir prisiekė išardysiąs narsiąją porą. Vienintelė išdaviko sąlyga buvo, kad Lilė atitektų jam ir taptų jo pačia.

— O, ne! — vienu balsu šūktelėjo visos trys pelėdos.

— Aš atskleidžiau jo planą, bet buvo per vėlu. Jie jau buvo pakilę ir skubėjo užpulti žvalgybinį pulką Ilčių įlankoje. Aš paprastai skraidydavau su didele ruožuotąja pelėda — ypatingai greitu, tyliai skraidančiu paukščiu. Bet mano porininko nebuvo šalia. Vietoje jo gavau dėmėtąją pelėdą, kuri, deja, nebuvo tokia greita. Atskridusi išvydau Ifgarą, vadovaujantį iš pasalų atakuojantiems priešams. Viskas klostėsi pagal šlykštų jo planą, išskyrus vieną dalyką— Lilė buvo mirtinai sužeista. Ifgaras tiesiog sužvėrėjo, o Lizas... Lizą ištiko stingis.

— Stingis?! — nustėro Sorenas.

Kai iš begalinės baimės, skilvį stingdančio siaubo paukštį ištikdavo stingis, jo sparnai susiglausdavo ir vargšelis krisdavo žemėn.

— Laimė, tuo momentu netoliese skraidė baltagalvis erelis, kuris nėrė žemyn ir sučiupo Lizą palei pat vandenį. Tačiau erelis sugriebė jį už kojos ir stipriai sužeidė pirštą. Visgi jei Lizas būtų įkritęs į jūrą, baigtis būtų buvusi dar liūdnesnė. Jis būtų nuskendęs. Pelėdos — niekam tikusios plaukikės. Sužalotas pirštas niekaip negijo. Lizas nuolat kentė skausmą. Taigi galų gale pirštą nusikando.

— Nukando sau pirštą? — išgąstingai paklausė Sorenas.

— Iš pradžių kaip reikiant skaudėjo, bet paskui pasijuto daug geriau.

Pasakotoja nutilo.

Knisčius jautė, kad gyvatė dar ne viską pasakė. Jis žengė į priekį.

— Ar nutiko dar kas nors?

— Taigi, mūšio metu — Ledinių Nagų mūšio, kaip jis vėliau buvo pavadintas — aš netekau akių. Be galo nerimaudama dėl stingio ištikto Lizo nepastebėjau iš priešvėjinės pusės besiartinančios nuožmios laplandinės pelėdos. Išsitempusi visu ilgiu kaip pašėlusi šaukiau ant Lizo stengdamasi išsklaidyti stingio kerus. Laplandinė prašvilpė pro šalį ir per dvi sekundes išplėšė man akis.

Šitaip baigėsi mano karinė karjera. Baigėsi ir Lizo. Daugiau jis niekada neužsimovė mūšio letenų, — gyvatė padarė pauzę. — Bent jau ne kovai, — ji linktelėjo ant sienos kybančių letenų pusėn. — Šią surūdijusią porą jis dėvėjo lemtingojo mūšio metu. Įkalbėjau Lizą jas pasiimti, kad nepatektų į priešo nagus.

— Ir kaip jūs pasielgėte?

— Mudu su Lizu nuoširdžiai susibičiuliavome. Jis pareiškė daugiau nebekariausiąs ir nusprendė persikelti į mažą salelę Rūsčiojoje jūroje, toli nuo Ledinių Letenų karo zonos. Saloje gyveno vien tik mokslui pasišventusi Pelėdų Pelėdos brolija. Jie turėjo didelę biblioteką. Štai ten mes ir apsistojome gana ilgam. Niekas nieko neklausinėjo. Lizas vis skaitė, skaitė ir skaitė. Tada ėmė rašyti Ledinių Letenų karo istoriją, kurią jau matėte. Be to, saloje jis pradėjo reikšmingą orų studiją. Ten aš išmokau dirbti lizdo tvarkytoja ir rūpinausi jo bei daugelio kitų brolių drevėmis.

— O kada sutikote madam Plonk seserį? — paklausė Gilfė.

— Ak, likus apytikriai metams iki didžiosios tragedijos ji, apimta nevilties dėl pamotės elgesio, išskrido iš savo šeimos drevės. Jos gyvenimas ten buvo apgailėtinas. Muzika nebuvo jos pašaukimas. Toji pelėda sužadino Lizo ir Lilės simpatiją. Manau, juodu žavėjo jos ištvermė, be to, ji pasirodė esanti nepaprastai naginga. Taigi Lizas rekomendavo ją Tamsiųjų Paukščių salos kalviui atsiskyrėliui.

— Kada nusprendėte keliauti į didįjį medį?

— Ši mintis kilo vienam broliui. Jis pastebėjo, kad Lizas sukaupė labai daug žinių, kurių būtų apmaudu nepanaudoti. Saloje daugiau nebuvo jaunų pelėdų, o Lizas, jo manymu, buvo mokytojas iš prigimties. Taigi tasai brolis patarė jam keliauti į Didįjį Ūbalo medį, nes ten visuomet gausu jaunimo, kurį reikia mokyti. Lizas sutiko, tačiau pareiškė niekada nemokysiąs pelėdos kautis ir nepaliesiąs mūšio letenų. Taip mudu atsidūrėme čia. Aš irgi daviau taikos priesaiką, — keletą ilgų sekundžių Oktavija tylėjo. — Bet žinote, man rodos, atėjo metas priesaiką sulaužyti. Aš padarysiu viską, kad tik išgelbėčiau savo mylimą šeimininką.

Keturioliktas skyrius

Eglantinos sapnas

Oktavijai baigus šį nepaprastą pasakojimą įsiviešpatavo tyla. Daug ką reikėjo apmąstyti. Sorenas, Knisčius ir Gilfė patraukė atgal į savo drevę. Jau buvo gerokai po pirmosios šviesos. Apsimiegoję Apyaušris ir Eglantina ruošėsi eiti į vakaro užsiėmimus.

— Kur jūs buvote? — įtariai paklausė Apyaušris.

— Dabar nėra kada aiškinti, — atsakė Gilfė.

— Viską papasakosime vėliau, — pratarė Sorenas ir atsisukęs pažvelgė į Eglantiną. Ši atrodė susigūžusi, paprastai žvilgančios akys apniuko. — Ar gerai jautiesi, Eglantina? — paklausė jis.

— Nekaip miegojau. Turbūt dėl blogo sapno, bet aiškiai jo neprisimenu.

Penkios pelėdos patraukė į skirtingas pamokas. Visiems reikėdavo lankyti visus užsiėmimus, nors ir nepriklausydavo vienai ar kitai kuopai. Šįvakar visi buvo baisiai išsiblaškę. Per navigacijos pamoką Sorenas vos neįsirėžė į Raktažolę.

— Sorenai, būk dėmesingesnis! — suūbavo Striks Struma. — Turbūt per daug audringai atšventei derliaus šventę, — taip tarusi ji sutarškino snapu.

Pamokoms pasibaigus, prieš aušrą Sorenas, Gilfė, Knisčius, Apyaušris, Raktažolė ir Eglantina susirinko prie ponios Pi stalelio Valgyklos drevėje.

— Aš dar šiek tiek išsitempsiu, — pasisiūlė ponia Pi, — jei norite pasikviesti kelis bičiulius.

— Ne, ačiū, nereikia, ponia Plithiver, mums smagu ir šešiese.

Bet iš tikrųjų jiems nebuvo smagu. Gilfė, Sorenas ir Knisčius sėdėjo nepaprastai tylūs. Eglantina atrodė susirūpinusi; Apyaušris ir Raktažolė nujautė praleidę kažin ką svarbaus. Sorenas pagalvojo, kad gal ir derėjo pasikviesti prie stalo dar keletą pelėdų, netgi Otulisą. Neužsičiaupianti čiauškale bent jau būtų išsklaidžiusi slogią tylą. Priešryčiai, kaip kad pelėdos vadindavo rytinį užkandžiavimą, buvo išties gardūs. Garavo Ūbalo riešutų košė, apipilta naujojo derliaus baltosios čiokokos sirupu, keptos pelės ir vikšrai, panardinti į saldžias sultis, išspaustas iš prisirpusių uogų. Deja, bičiuliai nesijautė alkani. Tiesą sakant, jie troško eiti gulti vos pasirodžius horizonte pirmiesiems spinduliams. Deja, pirmiausia dar turėjo traukti užkasinėti kukulių kartu su Pagurkle. Laukė dar viena diena, ir titnago blizginimas baigsis. Ne taip jau ir daug liko.

Netrukus jie visi jau miegojo drevėje. Tačiau Sorenas net ir per miegus jautė audringos sapnų jūros blaškomos sesers nerimą. Jau artinantis vidurdieniui ir saulei danguje beužkopiant į aukščiausią tašką, uoksą perskrodė šiurpus klyksmas, o nuo miegančios Eglantinos pakilo pūkų verpetas.

Sorenas akimoju atsidūrė šalia.

— Čia tik blogas sapnas, Eglantina, tik blogas sapnas. Tu esi saugi drevėje su manimi, Apyaušriu, Knisčiumi ir Gilfe. Tu visiškai saugi.

Eglantina ištiesusi nagelius palietė Soreną, tarsi norėdama įsitikinti, kad šis tikras ir ji nesapnuoja.

— Sorenai, — drebančiu balsu prabilo pelėdžiuke, — tavo nupasakotos akmeninės sienos, tarp kurių kalvė atsiskyrėlė įsirengė žaizdrą, man kai ką priminė.

— Ką? — lėtai ištarė Sorenas.

— Pameni žėrutį, kurį pernai vasarą atgabeno Pirklė Šarė? Jį pamačiusi aš irgi kai ką prisiminiau. Taip nutiko po to, kai aš atsipeikėjau po... po...

— Tam tikros būsenos, — pasufleravo Gilfė.

— Taip, Gilfe. Tada, kai vėl atpažinau Soreną. Šįkart aš susapnavau akmenis, kurie man padėjo prisiminti daugiau.

— Ką prisiminti? — pašnibždomis paklausė Sorenas.

Visos pelėdos įsitempusios laukė.

— Dabar jau žinau, kur jie mus laikė, mus visus, rastus po Didžiojo Nuopuolio.

— Kur?

Sorenas neapsakomai susijaudino. Mėnesių mėnesius Boronas su Barana mėgino atskleisti Didžiojo Nuopuolio paslaptį. Kur pelėdžiukai buvo iki tol? Kodėl jie gulėjo išsibarstę atvirame lauke, toli nuo drevių bei lizdų? Patys mažyliai buvo tokie sutrikę ir priblokšti, kad nesugebėjo pagelbėti surasti atsakymo nė į vieną iš daugybės klausimų. Tiesą sakant, keletą pirmųjų dienų jaunikliai nepratarė jokio kito žodžio, o tik monotoniškai traukė paslaptingas giesmes apie Tyto grynumą. Visi po Didžiojo Nuopuolio išgelbėti pelėdžiukai priklausė liepsnotųjų pelėdų šeimai, oficialiai vadinamai Tytonidae, arba, trumpiau tariant, Tyto. Net ir pailsėję bei pasveikę mažyliai neįstengė prisiminti, kas jiems atsitiko.

Eglantina šiek tiek pravėrė snapą, tarsi ketindama prabilti, ir stipriai užsimerkė. Ilgokai tvyrojo tyla.

— Prisiminimai iškyla nuotrupomis. Kai praėjusią vasarą pamačiau spalvoto akmenėlio — žėručio — atplaišą, peršviestą mėnulio šviesos, ir išgirdau arfos garsus, prisiminiau, kaip jie neapkentė muzikos.

— Jie? Kas tie jie? — Apyaušris palinko virš Eglantinos.

— Daugiausia liepsnotosios pelėdos, tokios kaip mes, dar buvo kelios tamsiosios liepsnotosios, kapo pelėdos ir kelios kaukėtosios.

— Aišku, — pratarė Sorenas. — O dabar pasistenk papasakoti mums daugiau, Eglantina.

— Jie neapkentė muzikos. Muzika buvo uždrausta.

— Kodėl?

— Gerai nežinau, bet mes visi troškome muzikos. Jie sakė, jog dar nesame pasirengę.

— Ką jie turėjo omenyje? — paklausė Gilfė.

— Nežinau.

Eglantina pakreipė galvą į vieną pusę, paskui į kitą — šitaip jaunos pelėdos elgdavosi sumišusios arba nerimaudamos.

— Ar prisimeni, kaip atrodė toji vieta arba kaip ten patekai? — toliau klausinėjo Sorenas.

— Nelabai.

— Ar aplinkui buvo miškas? — paklausė Knisčius.

— Ne.

— O gal gili akmeninė įduba? — pasiteiravo Gilfė prisiminusi niūrų akmeninį Sent Lututės kalėjimą, įkurdintą uolėtuose tarpekliuose, kur nepamatysi nei medelio, nei žolės lopinėlio.

— Akmenų ten buvo. Tokių akmenų, kokius matėte Sidabrašydžio atsiskyrėlės kalvėje — dailiai nutašytų, sudarančių sienas.

Eglantina keletą kartų sumirkčiojo, lyg stengdamasi išvysti neryškų, miglotą, šešėlių slepiamą vaizdą.

Staiga Sorenui dingtelėjo mintis. Pernai vasarą Eglantiną ištiko drebulio priepuolis pamačius ant Pirklės Saręs audeklo žėručio plokštelę, o paskui ji prisiminė, kas esanti. Žėručio gabalėlio vaizdas padėjo jai atsikratyti sąstingio. Vėliau visi po Nuopuolio išgelbėtieji pelėdžiukai suklego reikalaudami muzikos, ir kaip tik tuo metu prasidėjo madam Plonk arfos koncertas. Didįjį Nuopuolį patyrę pelėdžiukai be galo troško muzikos, kuri juos atgaivino.

— Gilfe, — atsigręžė į nykštukinę pelėdą Sorenas. — Ar kartais neturi iš Pirklės Šarės įsigyto žėručio?

— Turiu. Ketinau susiverti ir pasigaminti sukutį, bet vis neradau laiko. Jau bemaž suvėriau, tik dar nesurišau.

— Ar galėtum man trumpam paskolinti kokį akmenuką? — paklausė Sorenas.

— Žinoma, — sutiko Gilfė.

Vos Sorenui suėmus virvelę, ant kurios kyburiavo žvilgantys žėručio gabaliukai, į drevę įspindo vidurdienio šviesa. Eglantina atsisukusi aiktelėjo, jos akys įsmigo į Soreno laikomas akmenukų atskalėles. Ore lėtai besisukantys spalvoti žiburiai nudažė baltutėlį brolio veidą.

— Dabar tu panašus į pilies langų vitražus, — sukuždėjo Eglantina.

— Pilis! — šūktelėjo kitos keturios pelėdos.

— Taip, — patvirtino Eglantina. — Iš pradžių, kai į ją patekome, mums ten atrodė be galo gražu, nors daugelis sienų buvo nugriuvusios, o tebestovėjo vos kelios. Bet netrukus mes patyrėme, — Eglantina ėmė kalbėti svajingu balsu, tarsi apimta kažin kokio transo, — jog tame grožyje slypėjo bjaurastis. Jie save vadino Grynakraujais ir iš pradžių atrodė malonūs. Jie norėjo išmokyti garbinti Tyto, nes, jų teigimu, mes esame pačios gryniausios iš visų pelėdų, todėl mes ir kartojome garbės giesmes. Tačiau visai kitaip, negu mums giedodavo mama ir tėtis, Sorenai. Absoliučiai kitaip. Pameni, kaip mama stengdavosi išgauti melodiją ir bemaž uždainuodavo? Mes šito negalėjome daryti. Jų giesmės neturėjo nieko bendro su muzika. Jie teigė, girdi, muzika — tai tarsi nuodai.

Šie žodžiai priminė Sorenui Sent Lututę, kur klausimai buvo laikomi kenksmingais, o tų, kurie ko nors paklausdavo, laukė griežčiausios bausmės.

— Vieną saviškį jie vadino Vyriausiuoju Tyto, — tęsė Eglantina. — Jis buvo pats blogiausias. Niekada daug nekalbėdavo, tačiau kėlė šiurpą. Jis dėvėjo kaukę. Sklandė kalbos, esą jo snapas buvo nuplėštas mūšio metu, — tą akimirką Eglantina suvokė, ką pasakiusi, ir nualpo.

— Metalinis Snapas! — sušnibždėjo visi, apimti siaubo.

Gilfė kaipmat pakilo ir ėmė skraidyti keldama vėjelį viršum Eglantinos veido ir taip stengdamasi ją atgaivinti. Apyaušris irgi pamėgino daryti tą patį, tačiau jo sparnai taip stipriai suplakė orą, kad Eglantina bemaž pakilo nuo drevės grindų.

Pelėdžiuke pramerkė akis.

— Vaje, ar aš apalpau?

Liepsnotoji svirduliuodama atsistojo ir pažvelgė į Soreną.

— Ramiau, mažyle, — sulaikė Apyaušris. — Tu patyrei didelį išgąstį.

— Nieko tokio, aš jau atsigavau. Tikrai. Jaučiuosi kur kas geriau. Bet tik pagalvokit — aš akis į akį susidūriau su Metaliniu Snapu. Prisiminimai sugrįžta. Jisai muzikos nekentė labiausiai. Laikė nepadoria. Be to, jo manymu, visos pelėdos, kurios nėra Tyto alba, nėra visiškai grynakraujės. Visus juodžiausius darbus liepdavo nudirbti tamsiosioms liepsnotosioms, kaukėtosioms ir kapo pelėdoms. Ak taip, ir dar — prieš tapdami tikraisiais Grynakraujų Kelio nariais mes turėdavome miegoti akmeninėse kriptose kartu su senųjų Tyto kaulais, kuriuos jie vadino Gryniausiaisiais.

— Gryniausiaisiais? — suglumęs pakartojo Sorenas.

Visą laiką tylėjusi Gilfė, išgirdusi apie akmeninėse kriptose kalinamus mažus pelėdžiukus, prakalbo:

— Man atrodo, Eglantina akmeniu buvo veikiama panašiai, kaip mes Sent Lututėje buvome veikiami pilnaties šviesa.

Gilfė kalbėjo apie siaubingą kvėšinimą mėnesiena, kai jauni pelėdžiukai Sent Lututėje buvo verčiami miegoti atsukę galvas tiesiai į plieskiančią mėnulio šviesą, kuri visiškai sutrikdydavo jų skilvius, sunaikindavo valią ir visas individualias savybes, sudarančias pelėdos asmenybę.

— Tik vietoje kvėšinimo mėnuliu jie patirdavo slopinimą akmeniu, — tęsė Gilfė. — Man atrodo, esu apie tai girdėjusi. Kuniro dykumoje driekiasi keli gilūs uždari kanjonai, sudarantys painų labirintą. Pasiklydus juose akmenys gali paveikti smegenis. Jei pelėda sugrįždavo iš ten, ji imdavo keistokai elgtis, nes jai būdavo pasimaišęs protas.

Tačiau Gilfė skilviu nujautė dar kai ką, nors to ir nepasakė. Ji buvo beveik įsitikinusi, kad kaulai kriptose priklausė ne pelėdoms, o Kitiems. Ši mintis atrodė pernelyg šiurpi ir pasibjaurėtina, per daug bauginanti, kad ištartų ją garsiai.

Soreno akys nukrypo į Eglantinos sparną, Didžiojo Nuopuolio metu patyrusį sunkiausią sužalojimą. Plunksnos ataugo, tačiau tik vietomis. Jame užvirė pyktis niekšui.

— Neįtikėtina, kaip tasai nenaudėlis Metalinis Snapas tave nuskriaudė, Eglantina. Aš trokštu jį nudėti. Nieko stebėtino, kad mamos ir tėčio mėklės mane perspėjo.

— Bet tu nesupranti, Sorenai. Sparną man sužalojo ne Tyto pelėdos iš pilies. Teisybė, jie padarė daug blogo. Mano skilvin sugrįžta visi išgyvenimai. Visgi sužeidė mane kitos pelėdos, tos, kurios užpuolė pilį ir pagrobė mus. Štai tada mes ir buvome sužaloti. Mumis nešini pagrobėjai jau buvo bepasprunką, tačiau pilies pelėdos — Vyriausiasis Tyto ir Grynakraujai — leidosi jų vytis. Jie bandė mus atsiimti, įvyko įnirtingos kautynės, tada aš ir nukritau. Šitaip nukrito daugelis pelėdžiukų, mat pasirodė dar kažkas ir išgąsdino juos visus. Aš nustebau, kad pasiekusi žemę likau gyva. Paskui ėmiau nerimauti, kad vėl būsiu sučiupta. Todėl nušliaužiau po krūmu, kur mane ir surado Knisčius su Apyaušriu.

— Ar pagrobėjos irgi buvo liepsnotosios pelėdos? — pasidomėjo Gilfė.

— Tikrai ne. Buvo visokių. Įsiminiau vieną susitaršiusią didžiąją raguotąją apuokę, turinčią ant sparno didelį pliką lopą ir dėl to keistai skraidančią.

— Skenča! — abu kartu šūktelėjo Sorenas su Gilfe.

Beribiu žiaurumu pasižyminčios Skenčos, Sent Lututės pelėdų našlaičių akademijos Abla generolės, sparną kaip tik bjaurojo toks lopas.

— Vadinasi, užpuolikai buvo iš Sent Lututės! — pridūrė Sorenas.

Eglantinos prisiminimai galutinai sugrįžo, ir pelėdžiuke negalėjo liautis kalbėjusi. Vis dėlto sesers besiklausančio Soreno galvoje ėmė suktis įkyri mintis. Ar jie bent kiek priartėjo prie Ezilribo? Ar Eglantinai pavyktų prisiminti, kur stovi pilis, kurioje vyksta keisti ir baisūs ritualai, šlovinantys grynakraujes liepsnotąsias pelėdas? Ar Ezilribas tenai? Gal jis tiesiog pasiklydo? Galbūt jis nuslopintas akmeniu? O gal mokytojas žuvo?

Penkioliktas skyrius

Kuopų kuopa

Sunkumai neretai padeda suartėti, atrasti dvasinę bendrystę. Kaip tik taip ir nutiko drevėje Sorenui bei kitiems bičiuliams — Gilfei, Apyaušriui, Knisčiui ir Eglantinai. Liepsnotosios pelėdžiukės pasakojimas savotiškai pakerėjo drevės gyventojus. Galų gale Knisčius paklausė:

— Eglantina, ar tu prisimeni, kokia žemė juosė pilį? Ar aplinka priminė Sidabrašydį ar Snapiją?

— Aš niekada nesilankiau Snapijoje. Paaiškink, ką nori sužinoti, Knisčiau.

— Ar aplinkui augo medžiai, ar tik skurdūs žemaūgiai krūmokšniai? Ar dirvožemis buvo kietas, susigulėjęs, be augmenijos? O gal smėlėtas kaip dykumoje?

— Mano galva, nei vienoks, nei kitoks. Tiksliai neprisimenu, nes jie mūsų neišleisdavo ir drausdavo aukštai pakilti. Bet kartais pavykdavo dirstelėti laukan pro apgriuvusias sienas. Man atrodo, ten augo žolė. Jie kartais kalbėdavo apie pievą. Dideli medžiai tenai, ko gero, neaugo. Turbūt nebuvo ir lapuočių. Pamenu, kai vos išsiritusi tupėdavau gimtojoje kėnio drevėje, girdėdavau vėjo šnaresį gretimų medžių lapijoje. Prisimeni, Sorenai? Ne, ten mes girdėjome vėją švilpiant tik aplink akmeninius pilies kampus.

— Čia jau šis tas, — susimąstęs tarstelėjo Knisčius.

— Kaip suprasti? — paklausė Gilfė.

— Aš tiesiog mąstau, ir viskas.

Uokse įsivyravo įtempta tyla. Sorenas irgi susimąstė. Suprantama, Knisčių domina dirva. Jis pažįsta žemės paviršių, žino, kur kokie augalai auga, skiria dirvožemių rūšis. Jis tapo vienu iš geriausių pėdsekių. Apsižvalgęs aplinkui liepsnotasis suvokė, jog šioje drevėje susirinko patys geriausieji visų kuopų nariai.

— Eglantina, — kreipėsi jis, — ar prisimeni, kiek laiko skridai, kol buvai numesta?

— Man atrodo, ne itin ilgai.

Vėl stojo šiokia tokia pauzė.

— Kaip manai, Eglantina, ar tau kaip nors pavyktų nuvesti mus prie tos pilies? Suprantate, nuo Ezilribo dingimo praėjo jau daugiau nei du mėnesiai. Begalė paieškos būrių grįžo nieko nepešę. Boronas pamanė, kad ir mes jo ieškojome, kai buvome išsprukę į Sidabrašydį. Netiesiogiai, bet iš tikrųjų mes skridome norėdami daugiau sužinoti apie Metalinį Snapą. Tad kodėl mums dabar nepamėginus surasti Ezilribą? Tarp mūsų šnekant... — Sorenas nutilęs apsižvalgė aplink. — Drauge galėtume sudaryti šaunią kuopą.

— Apie ką čia kalbi, Sorenai? — nesuprato Gilfė.

— Gilfe, tu esi geriausia navigatorė iš visų Striks Strumos mokinių. Girdėjau ją šitaip sakant Baranai. Knisčiau, tau neprilygsta nė vienas pėdsekys, o tu, Apyaušri, sugebi kautis, — Soreno balsas nuslopo, — jei prireikia.

Apyaušris net pasišiaušė iš dėkingumo.

— Nejaugi nesuprantate? — tęsė Sorenas. — Mes turime galimybę susiburti į neprilygstamą kuopą, geriausią iš geriausių.

— Išsiaiškinkime iki galo, — pareikalavo Gilfė ir prisiartinusi prie Soreno atsistojo tiesiai jam po snapu. — Ar tu siūlai mums patiems imtis Ezilribo paieškos? Be mokytojų ir be suaugusių pelėdų?

— Būtent tai jis ir siūlo, Gilfe, — sududeno Apyaušris. — Dėl Pelėdų Pelėdos meilės, juk ir į Sidabrašydį nuskridome patys vieni. Susiradome atsiskyrėlę. Ji pirmoji suteikė mums konkrečių duomenų apie Metalinį Snapą, — Apyaušris nutilęs pagarbiai linktelėjo Sorenui. — Aišku, nekalbant apie tavo mamos ir tėčio mėklių užuominas.

— Na, tada... — Gilfės balsas virto šnabždesiu.

Sorenas susijaudino. Jeigu mažoji bičiulė jo nepalaikys, tiesiog negalės imtis šio sumanymo.

— ...tada, Sorenai, tu privalai tapti mūsų vadu.

Visos pelėdos drevėje pritariamai linktelėjo galvas.

Apstulbęs Sorenas nė nežinojo, ką pasakyti. Galiausiai prabilo.

— Aš sugalvojau šį planą, tas tiesa. Tačiau planas nieko nevertas be kiekvieno iš jūsų. Jūsų tikėjimas manimi suvirpino mano skilvį. Aš iš visų jėgų pasistengsiu jūsų nenuvilti.

— Sorenai! — į drevę staiga įskrido Otulisa. — Aš irgi noriu skristi kartu.

Pasirodo, įkyruolė dėmėtoji pelėda tupėjo ant šakos šalia drevės. Geltonose Otulisos akyse susitvenkė ašaros.

— Ezilribas paskatino mane tikėti savimi, o ne tik savo... savo... — pirmą kartą gyvenime Otulisa pristigo žodžių. — Juk žinote, kokia buvau prieš prisijungdama prie kuopos. Ezilribas privertė mane patikėti, jog galiu šį tą nuveikti vien todėl, kad esu tokia, kokia esu, o ne dėl to, kad aš — dėmėtoji pelėda. Man labai nepatiko visi tie dalykai, apie kuriuos šnekėjotės šiek tiek anksčiau.

— Kokie dalykai? — paklausė Sorenas.

— Paistalai apie grynumą, neva viena rūšis esanti grynesnio kraujo, geresnė už kitą. Pats seniausias pelėdų būrys, iš kurių kilome mes visi — ir liepsnotosios pelėdos, ir baltosios, ir dėmėtosios, ir visos kitos — tos pirmosios pelėdos buvo vadinamos Pelėdų Pelėdomis. Kiekviena pelėda garbina Pelėdų Pelėdos dvasią. Man visa tai papasakojo mama. Ir tai tiesa. Nes iš to senojo būrio kilo ypatingi paukščiai. Mes, pelėdos, savo unikalumą, sugebėjimą tyliai skraidyti, matyti tamsoje ir apsukti galvą beveik aplink paveldėjome iš senųjų protėvių. Iš navigacijos pamokų jau žinote, kad visais metų laikais šviečiantį didžiausią žvaigždyną mes vadiname Didžiosios Pelėdos žvaigždynu. Tačiau pelėdoms, apie kurias kalbėjo Eglantina, viso šito pasirodė negana. Jos panoro sunaikinti visas kitas.

Nuoširdi Otulisos kalba visiems sukėlė nerimą. Sorenas pagalvojo, jog dėmėtoji turėjo ne kartą slapta jų klausytis, kad tiek daug sužinotų. Ji ėmė kūkčioti, iš akių riedėjo ašaros. Tokios į save nepanašios Otulisos bičiuliams dar niekada neteko matyti.

— Jūs mane pažįstate, nesu emocionalus paukštis, bet visa tai... aš... aš nemoku paaiškinti, tačiau jūs turite leisti man dalyvauti.

— Žinoma, — sutiko Sorenas.

Otulisa buvo labai sumani, be to, iš jų visų jinai geriausiai jautė atmosferos slėgio pokyčius. Ji ne kartą įrodė esanti pati naudingiausia oro kuopos narė.

Taigi jie sudarys pačią geriausią kuopą! Suburs kuopų kuopą!

Šešioliktas skyrius

Tuščia šventovė

Išskristi būrelis nusprendė vakare, kai nevyksta nei pamokos, nei kuopų užsiėmimai, bet vis tiek elgėsi atsargiai ir prieš pirmąją tamsą iš medžio kilo po du arba po tris. Į žygį vėl leidosi nuo uolų, kur niekas neturėjo jų pastebėti. Šįkart visos pelėdos, net ir mažiausios, dėvėjo mūšio letenas. Nukniaukė jas iš kalvėje esančio ginklų sandėlio. Bubui prireikė išvykti, ir Apyaušris ankstyvą išvykimo dienos rytą paėmęs letenas iš kalvės paslėpė tarp stačių uolų.

Sorenas primygtinai reikalavo pasitreniruoti skraidyti dėvint mūšio letenas, mat nė vienam neteko dažnai skraidyti apsiginklavus jomis. Eglantina apskritai nė sykio nebuvo skraidžiusi „letenuota“, kaip sakydavo pelėdos.

— Reikia labiau vairuoti uodega, Eglantina. Matai, pusiausvyra gerokai pasikeitė, — šūktelėjo Sorenas stebėdamas kreivą sesers skrydį nuo uolų.

— Ji išmoks, — patikino Apyaušris.

Sorenas šiek tiek tuo abejojo. Eglantina jam vis dar atrodė be galo gležna. Ar ji tikrai pasirengusi? Tik ji vienintelė galėjo atpažinti pilies griuvėsius, kuriuose buvo kalinama. Staiga sesuo ėmė skristi lygiai.

— Štai šitaip! Štai šitaip! — pritariamai sušuko Sorenas matydamas horizontaliai ištiestus, pusiausvyrą atradusius sparnus. — Uf! — išpūsdamas pro snapą orą lengviau atsikvėpė liepsnotasis.

Visgi ramybės nedavė aplinkybė, kad elgėsi visiškai priešingai, negu kadaise prisiekė Ezilribas. Sorenas ne tik paėmė mūšio letenas, bet ir apginklavo jomis jauną, nekaltą pelėdžiukę. Paskui jis pagalvojo apie Oktaviją ir jos ištartus žodžius tame kambarėlyje, kur kybojo surūdijusios, bet neužmirštos Ezilribo mūšio letenos. Aš irgi daviau taikos priesaiką. Bet žinote ką, man rodos, atėjo metas priesaiką sulaužyti. Aš padarysiu viską, kad tik išgelbėčiau savo mylimą šeimininką.

Sorenas suprato, kad tasai metas iš tiesų atėjo. Jei tik yra galimybė išgelbėti Ezilribą, reikia ją išnaudoti, kol neužslinko žiema. Pasirinkimo nėra. Pirmoji pūga gali kilti bet kurią dieną, o tada jau bus per vėlu. Sorenas liepė Eglantinai grįžti ant uolų, paskui atsistojo priešais kuopą ir tyliu, bet tvirtu, nė sykio nevirptelėjusiu balsu įsakė:

— Užimkite skrydžio pozicijas. Pasiruoškite. Skrendame!

Ir šešios pelėdos pakilo į nakties tamsą.

Jaunosios pelėdos pirmiausiai planavo nuskristi į tą Ambalos girios karalystės vietą, kurioje buvo aptikta Eglantina. Paskui Eglantinos padedami ketino surasti kelią į pilies griuvėsius ir galbūt — pas Ezilribą. Beskrisdamas Sorenas svarstė, kaip gelbėtų senąjį mokytoją, jeigu iš tiesų aptiktų pilį ir Ezilribą joje? Ko gero, nedera planuoti taip toli į priekį. Gal nusigavus tenai galvoje kils koks nors sumanymas. Pirma reikia patekti ten — į tą siaubingą vietą, kur jauni pelėdžiukai buvo verčiami miegoti kriptose kartu su vadinamųjų Gryniausiųjų kaulais, kad ir ką tai reikštų.

Apyaušris tuo metu skrido priekyje, o Knisčius apačioje, nes juodu žinojo vietovę, kurioje aptiko Eglantiną.

— Mes jau Ambaloje ir artinamės prie Didžiojo Nuopuolio teritorijos, — šūktelėjo Knisčiui Apyaušris.

Knisčius akimirksniu nėrė žemyn. Gilfė pradėjo sklandyti viršum jo. Apyaušris atsisuko į Soreną ir linktelėjo.

Čia buvo toji pati vieta. Sorenas pažvelgė į viršų ir susirado Niekada Nejudančią žvaigždę.

— Gilfe, užfiksuok mūsų padėtį tarp Niekada Nejudančios ir pirmosios viršutinės Didžiosios Pelėdų Pelėdos žvaigždyno žvaigždės.

Nykštukinei pelėdai atlikus pavedimą visi, išskyrus Apyaušrį, ėmė spirale leistis žemyn. Apyaušris liko sklandyti viršuje dairydamasis, ar aplink nematyti jokių kitų pelėdų. Pasitelkę Knisčiaus ir kitų sugebėjimus jie ketino pamėginti surasti kelią į griuvėsius iš tos vietos, kurioje buvo pastebėta Eglantina.

Pelėdos nutūpė išdžiūvusioje upelio vagoje.

— Pėdsakų, kaip ir tikėjausi, nebeliko, — apibendrino Knisčius. — Tačiau aš prisimenu, kur juos pirmiausia aptikau.

— Pradėkime nuo krūmo, po kuriuo ją radai, Knisčiau.

Urvinė pelėda pasileido ilgais šuoliais ir kaipmat pasiekė tą vietą. Kiti atskubėjo įkandin.

— Vaje! — aiktelėjo Eglantina. — Čia tikrai ta pati vieta. Niekada jos nepamiršiu. Rodos, praleidau čia visą amžinybę.

— O dabar, Eglantina, — kreipėsi Knisčius, — paskraidyk viršum upelio vagos ir pasistenk prisiminti, kur buvai numesta.

Jiems vos minutę paskraidžius urvinė pelėda pasiteiravo:

— Ar manai, kad čia?

Mat toje vietoje jis andai aptiko pėdsakus.

— Ne, man atrodo, toliau. Ten buvo gana drėgna.

Pelėdos paskrido dar kelias minutes.

— Čia! Čia! — staiga ištarė Eglantina ir nusileido žemyn, kur čiurleno vos kelių centimetrų gylio srovelė. — Prisimenu šitą akmenį! — ji parodė ištiestu nagu. — Tada dar pamaniau: „Laimė, kad nenukritau ant jo.“

— Puiku! Puiku! — pasidžiaugė Sorenas. — Ruoškitės skrydžiui. Apsuksime bent tris ratus viršuje, o tu, Eglantina, mėgink susivokti, iš kurios pusės tada atskridote.

— Ak, nežinau, Sorenai. Bus sunku. Buvau be galo išsigandusi, aplinkui vyko didžiulis sąmyšis. Juk ore virė mūšis.

— Tiesiog labai pasistenk, Eglantina. Tik tiek ir tegali padaryti. Jei reikės, skrisime visomis kryptimis nuo šios vietos. Gilfe, tu esi navigatorė, taigi sek mūsų padėtį.

Eglantinai prisiminti nepavyko, tad bičiuliai pradėjo lėtai skraidyti visomis kryptimis.

Naktis pelėdai nėra tiesiog juoda, ir tiek. Šie paukščiai įžvelgia skirtingus tamsos intensyvumo sluoksnius.

Kartais nei žvaigždžių, nei mėnulio nesklaidoma juoduma būna tanki ir tiršta, o kartais — išretėjusi, vis dar juoda, bet kartu vaiski, išskydusi. Visa tai priklauso nuo mėnulio formos ir padėties, nuo danguje tekančių ir besileidžiančių žvaigždynų ir nuo apačioje besidriekiančios žemės ypatumų — nuo to, ar ten auga miškai, ar dunkso nykūs uolynai. Apyaušris puikiausiai peržvelgdavo apgaulingą auštančio ryto arba saulėlydžio meto prieblandą, o Sorenas buvo įgudęs juodžiausios nakties „tamsos regėjimo“ specialistas.

— Išskydusi juoduma virsta rupia, — šūktelėjo jis skrendant viršum retais miškais apaugusio ruožo.

Po pusvalandžio, pasukus kita kryptimi, liepsnotasis pranešė:

— Vandens juodumas, kai kur trapus.

— Ne! — pareiškė Eglantina. — Tikrai žinau, kad virš vandens mes neskridome.

Atlikusios staigų viražą pelėdos sugrįžo į pradinę padėtį. Visiems sutūpus ant medžio šakos, Gilfei dingtelėjo puikus sumanymas.

— Jei jau šitas pelėdas domino tik liepnsotųjų šeima, o labiausiai — Tyto alba rūšis, galbūt logiška būtų jų pilies ieškoti Liepsnotųjų girios karalystėje arba jos pasienyje? Tiesą sakant, Liepsnotųjų girią ir Ambalą jungianti riba labai trumpa.

Taigi būrys nuplasnojo Ambalos ir Liepsnotųjų karalystės ribos link. Sorenas paprašė Otulisos nulėkti į žvalgybą. Ši netrukus sugrįžo ir pranešė mačiusi pievą.

— Skristi reikia pavėjui, vakarų pusėn; tačiau šiek tiek labiau į šiaurės vakarus pastebėjau miško gaisrą. Mano vertinimu, per du laipsnius nuo antrosios viršutinės Pelėdų Pelėdos žvaigždės. Nemanau, kad mums reikėtų jaudintis, nes vėjas pučia šia kryptimi.

— Puikiai padirbėjai, Otulisa, — pagyrė Sorenas.

Gana greitai auštančio ryto migloje iškilo pilies griuvėsiai. Sveikas dunksojo vienui vienas bokštas. Visi kiti styrojo aptrupėję, ne ką aukštesni už sienas. Viršum ramybės apgaubtos pievos pleveno migla.

— Verčiau nutūpkime aname nedideliame medžių guote, — nusprendė Sorenas. — Įtariu, kad netoliese gali sukiotis varnos.

Į alksnį sutūpusioms pelėdoms atsivėrė puikus pilies vaizdas. Matyt, kadaise ji buvo labai graži, — pagalvojo Sorenas. Net ir dabar, kai liko tik griuvėsiai, tebestovinčioje rytinėje sienoje mirguliavo du vitražiniai langai. Ant apsamanojusių sienų raizgėsi gebenės.

— Pilis atrodo kitokia, — po kelių minučių pratarė Eglantina.

— Kas pasikeitė? — paklausė Sorenas.

— Čia labai tylu.

— Bet juk jau beveik šviesus rytas. Jie visi tikriausiai miega.

— Žinau, bet ryto šviesoje paprastai keičiasi sargyba. Todėl aš ir sakiau, kad turime patekti čionai prieš aušrą, brėškio metu. Iš bokšto nematyti rytinės pusės, o brėškio metu keičiasi sargyba, taigi mums pavojus negrėstų. Tačiau aš būčiau pastebėjusi sargybos pasikeitimą, nes senasis sargybinis prieš pasitraukdamas paprastai apskrisdavo ratą aplink bokštą.

— Nemačiau jokių ratus sukančių pelėdų, — pasakė Apyaušris.

— Be to, medžiotojai patraukdavo į pievą pasigaudyti pelėnų. Šis laikas iškart po brėškio palankus jų medžioklei, — pridūrė Eglantina.

Būrelis dar gerokai palaukė. Galiausiai Eglantina atsiduso.

— Labai keista. Čia pernelyg tylu. Pažvelkite — matote, elnias prisiartino prie pat sienos. Jei pelėdos čia tebegyventų, šitaip nebūtų... Bet aš nenoriu suklysti. Būtų blogai, jei nuskristume tenai, ir jie mus užpultų.

Sorenas galvojo tą patį. Liepsnotajam kilo mintis.

— Gilfe, kaip manai, ar galėtum praskristi per pievą tarp žolių neįsipainiodama ir apsižvalgyti iš arčiau?

Nykštukinė pelėda pasipiktinusi dėbtelėjo į bičiulį.

— Žinoma. Kad ir kaip tave gerbiu, bet paklausyk, Sorenai, gal palyginus su kai kuriais kitais aš skraidau triukšmingai, tačiau per šitą žolę galiu praslysti taip pat sklandžiai kaip lizdo tvarkytoja arfos stygomis.

Žvirblinės ir nykštukinės pelėdos, nors ir mažutės, laikomos triukšmingomis skrajūnėmis, nes jos neturi minkštų plunksnų pakraščių ataugėlių, slopinančių orą skrodžiančių sparnų sukeliamą garsą.

— Puiku. Aš niekada ir neabejojau tavo sugebėjimais. Tad kodėl tau tenai nenuskridus ir neapsidairius? Tik būk atsargi. Jei tik pastebėsi menkiausius pavojaus požymius, iškart sugrįžk atgal.

Gilfė pakilo bičiuliams nė nespėjus palinkėti sėkmės.

— Didžioji Pelėdų Pelėda, — atsiduso Otulisa. — Žiūrėkit, kaip ji skrenda. Galbūt ji skraido triukšmingai, tačiau pažvelkit, žolė beveik nejuda jai nardant tarp stiebų.

Nepraėjus nė ketvirčiui valandos Gilfė sugrįžo.

— Ten tuščia. Visiškai tuščia.

— Ar nepastebėjai jokių Ezilribo pėdsakų? — paklausė Sorenas.

— Tiek daug neįžiūrėjau.

— Ką gi, tokiu atveju geriau apsižvalgykime patys, — Sorenas minutėlę patylėjo įsižiūrėdamas į pilį. — Skriskime visi kartu, glaudžiu būriu, jei kartais pasirodytų varnos. Vos jas pamatę kaip įmanydami labiau susiglausime. Mes esame šešiese. Nemanau, kad jos ryžtųsi mus pulti.

Pelėdoms nusileidus vėsiame aukščiausios pilies griuvėsių sienos šešėlyje, balkone švelniai švilpavo strazdas. Šioje vietoje buvo daiktų, kurių Sorenui niekada anksčiau neteko matyti, kilusių ne iš miško, ne iš pievų, ne iš dykumų ir ne iš kanjonų. Čia dunksojo gigantiškas paauksuotas, bet sutrūnijęs griozdas, anot Eglantinos, vadinamas sostu, kuriame tupėdavo Vyriausiasis Tyto. Aplinkui styrojo apgriuvusios akmeninės kolonos, išvagotos griovelių.

— Kas čia? — paklausė Sorenas nagu rodydamas į aukštą akmens karnizą ir akmenines atbrailas, kylančias link jo.

— Iš čia, — neryžtingai pradėjo Eglantina, — į mus dažnai kreipdavosi Vyriausiasis Tyto, kai netupėdavo soste.

— Vyriausiasis Tyto? — pasitikslino Sorenas. — Kalbi apie Metalinį Snapą?

— Taip. Kartais jie kreipdavosi į jį „Jūsų Grynybe“, bet niekada nevadino Metaliniu Snapu.

— Didžioji Pelėdų Pelėda, mane ima noras atgurkti kukulį! — suniurzgė Apyaušris. — Tie paistalai apie grynumą atgrasūs.

— Čia tikrai nieko nebėra, — tęsė Eglantina. — Balkone gieda strazdas, o ten jie niekada nieko neįleisdavo.

Eglantina tylomis grįžtelėjo į vieną, paskui į kitą pusę. Jai buvo sunku patikėti, kad sugrįžo čia, o dar keisčiau, kad sugrįžo drauge su mylimu broliu.

Kartais ji susimąstydavo apie Kludą, tačiau tuomet apimdavo negera nuojauta. Eglantina jautė, kad šis galbūt išstūmė ją iš lizdo, kaip ir Soreną. Nors visiškai tikra nebuvo. Dar prieš jai iškrentant, jis nuolat kažkur skrajodavo, nors ir privalėjo tėvams išvykus į medžioklę tupėti lizde kartu su sesute. Kludas privertė seserį prisiekti, jog ši niekada niekam neprasitars, kad jis ją palikdavo. Vieną naktį sugrįžo visas kruvinas. Eglantina nenutuokė, kur jis šlaistėsi, tačiau sugrįžusiems tėvams brolis pamelavo. Pasakė, esą aplink kėnio medį sukiojosi lapė ir jis pamanė sugebėsiąs ją nugalabyti. Tėvas įtūžo.

— Juk tu galėjai žūti, Kludai!

— Ten buvo visai nedidelė lapė. Aš tik norėjau nudžiuginti judu su mama.

Visa tai buvo grynas melas.

— O čia kas? — pasidomėjo akmeninėje nišoje įsitaisiusi Gilfė.

— Šventovė, — kvėptelėjusi atsakė Eglantina. — Šitaip jie ją vadino. Bet čia tuščia!

Gilfė pakraipė galvą į abi puses. Paskui persisuko atgal snapu beveik paliesdama plunksnas tarp pečių.

— Tikrai tuščia!

— Jie pradingo!

— Kas pradingo? — paklausė Sorenas akivaizdžiai susijaudinusios Eglantinos.

— Šventieji Gryniausiųjų šventovės krislai.

— Krislai! — pasibaisėję aiktelėjo Sorenas su Gilfe. — Visai kaip Sent Lututėje!

Septynioliktas skyrius

Sutrikusi pelėda

Senas triukšmingasis apuokėlis stipriai apglėbė septyniais nagais liauną aukštos eglės šaką. Galvoje įsivyravo tokia maišatis, jog teįstengė susikaupęs išsilaikyti ant šios šakos. Nuo tada, kai perskrido siaurą upokšnį Liepsnotųjų karalystės pakraštyje, visiškai prarado orientaciją. Galėjo prisiekti plasnojęs šiaurės kryptimi, tačiau staiga danguje išsidėsčiusios žvaigždės tarytum pakriko. Šiuo metų laiku nuostabiai tviskantys Auksiniai Nagai, rodos, apvirto aukštyn kojomis. O kai manė sukąs rytų pusėn, užuot skridęs kylančios ryto saulės švytėjimo link, pasileido tiesiai į vakarų tamsą. Suprato tikriausiai kraustąsis iš proto, kai trumpą sekundėlę suabejojo, ar tik saulė neėmusi tekėti vakaruose. O paskui suvokė ištisas dienas skraidąs ratais. Galų gale išsekęs nutūpė ant eglės šakos toks sutrikęs, kad vos įstengė medžioti. Laimė, maisto aplinkui netrūko, nes kitaip būtų tekę badauti. Deja, vasarą pakeitė ruduo, o netrukus rudenį turėjo išguiti pirmieji rūstūs žiemos vėjai. Tada veikiausiai užklups badas. Lemties nesuplanuosi, — pagalvojo apuokėlis. Jis visuomet įsivaizdavo būsiąs įtrauktas į uragano akį ir suksis tol, kol mirs, arba būsiąs įsiurbtas pašėlusio tornado, vadinamo besisukančiu demonu, niokojančio viską aplinkui ir galinčio išrauti ne vieną ar du medžius, o ištisą mišką. Sklandė pasakojimai, esą vienas besisukantis demonas kartą įsiurbęs siautėjantį miško gaisrą ir vis dar tebedegantį pernešęs į kitą mišką. Ezilribas prunkštelėjo. Tai bent tinkamas galas senam orų žinovui.

Kiekvieną dieną, nors tiksliai nė nesupaisė, kiek dienų jau praėjo, bet sulig kiekviena diena jis jautėsi vis labiau sutrikęs. Suprato, kad neilgai trukus nebesugebės net medžioti mažame plotelyje, kuriame iki šiol prasimanydavo maisto. Šito ir reikėjo tikėtis. Tada jį ištiks mirtis. Apuokėlis nusipurtė, kai žiemą pranašaujantis šaltas rudens vėjas pašiaušė plunksnas. Jis stengėsi į viską žvelgti filosofiškai. Juk nugyveno įspūdingą gyvenimą, kupiną nuotykių ir knygų, mokė jaunas pelėdas, buvo mokslininkas, nestokojo ištvermės nė judrumo, mėgo nešvankius pokštus. Teisybė, patyrė daugybę pavojų ir širdgėlos. Jis užmerkė akis, iš kurių ištryško ašara, kai prisiminė mieląją Lilę. Bet jis stengėsi gerai ir kilniai atlikti savo pareigas.

O štai dabar, — mąstė apuokėlis, — atėjus senatvei, stoviu ant dar vienos savo gyvenimo žiemos — paskutiniosios žiemos — slenksčio.

Ezilribas pamėgino įsivaizduoti, ko ilgėsis labiausiai. Galbūt aušros ramybės, brėškio akimirkos, brangakmeniu tviskančios tarp nakties pilkumos ir naujo ryto rausvumo. Ir, žinoma, jaunimo — jaunų pelėdų, kurias ilgus metus priiminėdavo į savo kuopą ir mokė būti gerais navigatoriais bet kokiu oru. Jam patiko tyrinėti orus. Tik štai tokia baigtis nepatiko visiškai. Jis nepakliuvo nei į besisukančio demono gniaužtus, nei į uragano akį. Jis mirs žeminančia mirtimi, sutrikęs, apkvaitęs ir pasiklydęs miške, kurį manė kuo geriausiai pažįstąs.

Aštuonioliktas skyrius

Sugrįžęs košmaras

Šiurpi Sent Lututėje skambėjusi daina atgijo Soreno ir Gilfės atmintyje.

Išnarstysim juos po dalelę.

Aptiksime graužiko kelį.

Darbuotis niekad neįgris —

Šventa bendra mūs užduotis.

Ją trokštam tobulai atlikti.

Širdis iš laimės suspurdės,

Kai krislas ims ir sužėrės.

Per amžius bus išsaugota ši paslaptis...

Šią dainą Sorenas su Gilfe būdavo verčiami dainuoti, kai dirbo Sent Lututės kukulariume. Dabar, stovint pilies griuvėsiuose ir žiūrint į tuščią šventovę, dainos žodžiai pradėjo griaudėti galvose, o ausyse skambėjo bauginantys Eglantinos žodžiai: „Šventieji krislai“.

— Krislai! — dar kartą šūktelėjo Sorenas su Gilfe ir įsistebeilijo vienas į kitą.

Kitos pelėdos tylėjo. Galų gale krislų paslaptis, kurios jie taip ir neatskleidė, pradėjo aiškėti pati. Atmintyje vėl išryškėjo šiurpus vaizdas, kai apsiginklavusi Skenča įsirėžė į bibliotekos sieną. Jiems jau besirengiant skristi iš bibliotekos — aukščiausiojo akmeninio Sent Lututės labirinto taško — iš kur lengviausia buvo pakilti, vidun įsiveržė dvigubai už pelėdžiukus didesnė, šiurpi, negailestinga Skenča ir ėmė artintis išskėtusi mūšio letenų nagus. O paskui be jokios suprantamos priežasties, pritraukta neįtikėtinos jėgos, ji rėžėsi į sieną ir tapo visiškai bejėgė. Taip juodu pabėgo. Ūmai Sorenas prisiminė pirmąjį savo pašnekesį su Bubu, kai šis pasakojo, kodėl jį traukia gyvenimas urve. Galvoje vėl suskambo kalvio žodžiai: Toji jėga keista ir ypatinga, tarytum po daugybės metų darbo su geležimi būtume savotiškai įsimagnetinę. Yra toks metalas, geležis, turintis kai ką, ką mes vadiname lauku. Viso to dar išmoksi studijuodamas metalus, stiprųjį magnetizmą, tada visi tie neregimi dalykai taps aiškesni. Jis ir sukuria jėgą, kuri tave pritraukia — taip nutiko man. Mane traukte traukia žemė, iš kurios išgaunami mažučiai geležies krislai.

Tiktai dabar Sorenas pagaliau suprato, kas yra toji jėga.

— Bibliotekos sienoje buvo saugomi krislai, — ištarė Gilfė.

— Taip, o Skenča vilkėjo metalinę kovos aprangą. Įvyko sąveika. Bet kvaiša Skenča nieko apie tai nežinojo, — atsiliepė Sorenas.

— Viskas labai paprasta, — įsiterpė Otulisa.

— Paprasta? — nusistebėjo Knisčius.

— Stiprusis magnetizmas. Antrasis Striks Emerilos tomas apie Žemės magnetinių laukų sutrikimus ir anomalijas. Galbūt Sent Lututės pelėdos ir nemokėjo naudotis krislais, tačiau, patikėkite manimi, šioje pilyje gyvenusios pelėdos puikiausiai žinojo, ką daro.

Otulisa teatrališkai nutilo. Ore pakibo nebylus klausimas: O ką jos daro?

— Ar man pratęsti? — paklausė Otulisa, akivaizdžiai mėgaudamasi savo neprilygstamomis žiniomis.

— Ak, dėl Pelėdų Pelėdos meilės, taip! — užriaumojo, ko gero, dvigubai padidėjęs Apyaušris.

Taigi Otulisa paaiškino, kaip pelėdos smegenys gali sutrikti, visiškai susipainioti ir kaip paukštis dėl to gali liautis orientuotis aplinkoje. Dėmėtoji vis kalbėjo ir kalbėjo, pamažu įsileisdama į technines smulkmenas, kol Sorenas ją nutraukė.

— Eglantina, kiek šventųjų krislų čia buvo?

— Trys pilni auksiniai krepšiai.

— Kokio didumo krepšiai?

Pelėdžiuke akimirką pagalvojo.

— Maždaug, — ji truputį padelsė, — sulig laplandinės pelėdos galva, — liepsnotoji dirstelėjo į Apyaušrį.

— Tačiau jeigu šventieji krislai buvo laikomi šventovėje, kaip kad ją vadini, kaip tada pelėdos pačios apsisaugodavo nuo jų poveikio?

— Ypač Metalinis Snapas, — pridūrė Gilfė.

Sorenas apie tai nepagalvojo. Bet išties, kodėl Metalinis Snapas neprilipo prie krepšių lygiai taip pat, kaip Skenča prisiplojo prie sienos bibliotekoje?

— Aš nežinau, — atsakė Eglantina. — Bet mes nieko nejautėme, — ji vėl nutilo. — O gal ir jautėme. Kartais, kai jie versdavo mus miegoti kriptose, galvoje jusdavau keistą zvimbesį ir tapdavau sutrikusi.

— Aha! — šūktelėjo Otulisa. Ji užlėkė iki šventovės ir apžiūrėjo jos dureles. — Taip ir maniau, — dėmėtoji pelėda pramušė snapu durelių sienelę. — Miu!

— Miu? — pakartojo kitos pelėdos vienu balsu.

— Miu metalas yra magnetiškai minkštas. Kai miu metalas supa magnetinį objektą, šio laukas užblokuojamas. Štai kas tave apsaugojo, Eglantina.

— Tik ne tada, kai tupėdavau kriptoje.

— Štai kas apsaugojo ir Metalinį Snapą, — suprato Gilfė. — Tikriausiai jo kaukė ir snapas pagaminti iš miu metalo.

— Būtent, — oriai linktelėjo Otulisa.

Sorenas nieko nepasakė, tik klausėsi ir galvojo.

— Krepšiai buvo trys, tiesa, Eglantina?

Eglantina linktelėjo.

— Dabar jų nebėra, — Sorenas atsisuko į Otulisą. — Otulisa, kas nutiks, jei tuos tris krislų pilnus krepšius pastatysi tam tikruose taškuose?

Otulisa pradėjo tirtėti, o paskui vos girdimu balsu sušnibždėjo:

— Susidarys Velnio Trikampis.

— Vadinasi, nuo ardančio magnetinio poveikio apsaugo miu metalas. O ar yra dar kas nors, kas įstengtų sunaikinti krislus, visam laikui suardyti magnetizmą?

Otulisa rimtai linktelėjo.

— Ugnis!

— Ugnis... miu... ugnis, ugnis!

Sorenas išskleidė sparnus ir pakilo. Liepsnotasis nusklendė nuo vieno pilies griuvėsių krašto iki kito. Šitoks pelėdų skraidymas savotiškai panėšėjo į vaikštinėjimą. Judesys ir skraidymas padėdavo mąstyti. Nieko nelaukdama pakilo ir Gilfė. Kaip dažnai kalėdami Sent Lututėje juodu kartu kurdavo planus! Soreną šalimais skraidančios nykštukinės pelėdos artumas ramino. Kitos pelėdos tupėjo labai ramiai, tik galvos darniai sukiojosi bičiuliams sekant akimis abu skrajūnus. Po keleto minučių Gilfė ir Sorenas nusileido.

— Ar kaip nors įmanoma nukrapštyti nuo šventovės durelių miu metalą?

— Neturėtų būti sunku, juolab kad šis metalas minkštas, — pastebėjo Apyaušris ir nuskrido prie nišos.

Galingu trūktelėjimu, kuriuo būtų galėjęs perplėšti perpus lapę, jis nulupo metalą.

— Puiku! — apsidžiaugė Sorenas. — Dabar turime palikti savo mūšio letenas ir nuskristi į žvalgės pastebėtą miško gaisrą. Apyaušri, gal galėtum sulenkti vieną miu metalo lakštelį, kad taptų bent kiek panašus į kibirėlį, nes tikrų angliukų kibirėlių mes neturime?

— Be abejo, Sorenai.

Taigi Sorenas su Gilfe sugalvojo, kad reikia apsisaugoti prisidengus miu metalu. Kadangi krepšiai iš šventovės dingo, bičiuliams iškilo pavojus įkliūti į Velnio Trikampį. Jie nusprendė imtis didžiausių atsargumo priemonių, pirmiausia nuskristi į miško gaisrą ir prisirinkti degančių žarijų. Tada, jei pasitaikys skristi viršum šventųjų krislų, galės surinktomis žarijomis sunaikinti krislų galią. Jeigu tasai trikampis egzistuoja, kuopų kuopa privalo jį suardyti, nes jis kelia grėsmę visų paukščių gyvybei — ir pelėdų, ir erelių, ir kirų, ir net varnų, nors pastarajai rūšiai bičiuliai ir nejautė simpatijos. Šitokio reiškinio neturi būti gamtoje. Otulisai kilo mintis, kad būdama itin jautri atmosferos slėgio pokyčiams, ji galbūt įstengtų pajusti ir trikampio perimetrą. Todėl buvo nuspręsta, kad dėmėtoji pelėda skris priešakyje.

Pilyje būrys praleido visą dieną. Šviesa pradėjo blėsti, netrukus turėjo užslinkti pirmoji tamsa. Pelėdos sutūpė ant dantytų šiaurinės sienos kraštų ir ėmė stebėti viršum didžiulio miško gaisro susitelkusį dūmų debesį, kylantį pasitikti nakties tamsos. Soreno krūtinės plunksnas vos siekianti Gilfė stovėjo šalia. Jie yra šeši, galvojo Sorenas apsukdamas galvą ir nužvelgdamas draugus. Šešios tvirtos, sumanios pelėdos, pasirengusios atlikti lemtingą užduotį. Jie iš tiesų tapo pelėdų komanda, kuri pakils į tamsą ir tęs pavojingą žygį — ieškos pasiklydusių, taisys neteisybes, stengsis paversti pasaulį geresne vieta ir padėti kiekvienai pelėdai. Sorenas suvokė vadovaująs šauniausiems iš šauniausių. Ir jis prisiekė sau padaryti viską, ką pajėgs, ir ne tik išgelbėti Ezilribą, bet ir saugiai parvesti visas šitas pelėdas į Didįjį Ūbalo medį.

Devynioliktas skyrius

Į Velnio Trikampį

Pulti į miško gaisrą rinkti žarijų, suprantama, turėjo apmokyti anglininkai — Sorenas ir Otulisa. Jie susirado aukštą uolos atbrailą pavėjui nuo gaisro, iš kur atsivėrė plačiausias vaizdas. Susispietusios ant atbrailos pelėdos įdėmiai klausėsi, ką pasakys Sorenas.

— Manau, visi suprantate, kad į ugnį skrisime mudu su Otulisa.

Apyaušris, Knisčius, Gilfė ir Eglantina supratingai linktelėjo. Nė vienas nesiginčijo, netgi Apyaušris. Visi suvokė, kad šios dvi pelėdos specialiai ruošėsi dirbti tokį darbą, reikalaujantį anaiptol ne eilinių sugebėjimų. Anglininkų kuopos nariai gaudavo itin specializuotas instrukcijas, pradedant kvėpavimu ir skraidymu, baigiant tuo, kaip teisingai snapu sugriebti degantį angliuką.

— Jeigu iškiltų sunkumų, prisiartintų priešai ar panašiai, tada atlėkite mūsų pakviesti. Manau, skristi turėtų Gilfė arba Eglantina, nes Apyaušris ir Knisčius yra didesni, tad turėtų likti ir susiremti su užpuolikais. Jeigu kuriam nors iš jūsų prireiktų prisiartinti prie mūsų, skriskite vadinamaisiais ugnies pakraščiukais.

— O jeigu mums atskridus jūsų ten nebus?

— Vienas iš mūsų visuomet skraidys stebėdamas kitą, apačioje rankiojantį žarijas.

Šią minutę Sorenas troško, kad šalia būtų Rubė. Balinė pelėdžiuke, geriausia skrajūnė iš jų visų, vienintelė buvo įgudusi gaudyti skraidančius angliukus. Šiąnakt nebus kam atlikti šio darbo. Ir dar labai trūko Martino, kuris paprastai atlikdavo paviršiaus žvalgybą ir pranešdavo apie žarijų kiekį ir sankaupų išsidėstymą. Be to, Martinui puikiai sekdavosi ieškoti karštakirmių. Karštakirmiais buvo vadinami kalvio Bubo ypatingai vertinami tam tikros rūšies angliukai. Niekas neturėjo supratimo, kodėl jie pavadinti karštakirmiais, tačiau tie, kurie jų aptikdavo, pelnydavo ypatingą pagyrimą.

— Otulisa? — kreipėsi Sorenas.

— Taip, Sorenai?

Pelėdų Pelėda, reikia tikėtis, dėmėtoji nesukels jam rūpesčių.

— Otulisa, suradę tinkamą įėjimo plotelį mudu su tavimi nersime pakaitomis. Kiti liks prie miu metalo kibirėlio slėptuvės, — indas ne itin panėšėjo į kibirėlį, veikiau priminė negilų dubenį, nelabai patogų žarijoms gabenti. Visgi tolygiai skrendant turėjo pavykti. — Gera naujiena ta, kad mums nereikia pririnkti tiek daug angliukų kaip paprastai. Prisiminkite, žarijų mums reikia ne kalvei, o tik tiems trims krislų krepšiams.

Sorenas susivokė pirmą kartą nesusigūžęs tardamas žodį „krislai“. Tikriausiai taip nutiko todėl, kad pradėjo suprasti, kas yra krislai. Teisybė, juose slypėjo galia, bet toji galia nebuvo absoliuti. Jis su komanda galėjo sumažinti krislų galią ir galbūt netgi sunaikinti ją. Liepsnotasis suprato, kad per pastarąsias kelias valandas įgijo tiek žinių, kad jau žinojo kur kas daugiau už žiauriąsias Sent Lututės pelėdas. O ar išmanė daugiau už Grynakraujus, kaip juos vadino Eglantina, ir šiurpą keliantį Metalinį Snapą, dar paaiškės.

Po kelių minučių Sorenas su Otulisa jau dryksniavo ugnies pakraščiukus. Dryksniai — tai ore atliekamas manevras, kai jie zuja pirmyn ir atgal po nuslopusias zonas gaisro pakraštyje ieškodami, kuriose vietose būtų naudingiausia nerti. Dabar tai tapo Soreno darbu. Paprastai dryksniavimo imdavosi antrasis anglininkų ribas Elvanas, vadovaujamas Ezilribo. Tačiau Ezilribas reikalaudavo, kad Sorenas skristų iškart už Elvano. Taigi dabar jis manė turįs pakankamai patirties ir galįs atlikti šią užduotį. Dažnai tekdavo atlikti bent dvidešimt dryksnių, kol rasdavo įeigą. Šįkart pakako tik penkių, ir Sorenas aptiko tinkamą „angą“ arba, kitaip tariant, atvirą koridorių.

— Manau, ši vieta patogi, — tarė Otulisai. Juodu dar kartą perskrido per angą. — Suraskime netoliese slėptuvę kibirėliui ir imsimės darbo.

Radę tinkamą vietą kibirėliui, Sorenas su Otulisa paliko kitas pelėdas jo saugoti, o patys nuplasnojo gaisro link. Medžius apačioje ryjanti ugnis kurtinančiai riaumojo. Sorenas karštai troško, kad Eglantinai netektų skristi jų dėl ko nors perspėti. Mat per miško gaisrus skraidyti nepratusią pelėdą labiau negu karštis išgąsdina nepakeliamas triukšmas. Ir štai Sorenas sukomandavo:

— Nerk!

Otulisa puolė žemyn svaiginančia spirale. Sorenas įbedęs akis stebėjo nuo greičio susiliejusias jos dėmes. Kiek kartų šitaip sekė ne Otulisą, o savo kuopos partnerį Martiną? Labiausiai atmintin įstrigo pirmas kartas. Tada baiminosi ir dėl Martino, ir dėl savęs. Galvoje sukosi visos baisybės, kokios tik gali ištikti per miškų gaisrus. Įnirtingi vėjai, vainikavimas, kai įsisiautėjusi ugnis peršokdama nuo vienos medžio viršūnės ant kitos sukuria degiąsias kopėčias, įsiurbiančias ir sudeginančias viską aplink, kartu ir skrendančias pelėdas. Visgi daugiausia siaubo jiems įvarė Martiną jūron nubloškęs uraganas.

Paniręs į visus šiuos prisiminimus Sorenas nenuleido akių nuo apačioje besidarbuojančios Otulisos. Dėmėtoji pelėda jau ėmė kilti kartu su viršun besiveržiančiomis karštomis oro srovėmis. Sukdamasi ratu ji išniro šalia Soreno, išmarginta suodinomis dėmėmis, kurios kadaise buvo pieno baltumo. Snape žioruojančiu karštakirmiu nešina pelėda nuplasnojo kibirėlio slėptuvės link. Atėjo Soreno eilė. Jis nieko nelaukdamas puolė žemyn. Puikių kaitriai čirškančių, nors ir ne itin didelių žarijų čia buvo gausu. Liepsnotasis pastvėrė dvi iškart ir nuskriejo tiesiai prie miu kibirėlio.

Otulisa su Sorenu lėkė žemyn dar po keturis kartus, kol pririnko pakankamai rusenančių angliukų. Dar prieš vidurnaktį pelėdos apsigręžė ir nuskriejo link atbrailos, kur prie kibirėlio laukė bičiuliai.

Sorenas ir Eglantina skrido nešini miu kibirėliu, kuriame smilko tuzinas žarijų. Didžiausias ir stipriausias Apyaušris nešė naguose kibirėliu nepaverstą miu metalo lakštą, kuris turėjo apsaugoti juos nuo krislų, jei aptiktų kurį nors iš pradingusių krepšių. Otulisa tebeskrido priešakyje. Pati mažiausioji pelėda — Gilfė — skriejo vos per kelias pėdas nuo žemės ir tyrinėjo paviršių. O Knisčiui teko imtis to, ką mokėjo geriausiai iš visų pelėdų — eiti pėsčiomis.

Otulisa spėjo, kad mažutė Gilfė ir žeme einantis Knisčius galbūt įstengtų prasmukti pro pražūtingą krislų magnetinį lauką, jei krislai kartais kybotų aukštai medžiuose. Aptikę krislų krepšius bičiuliai planavo juos sudeginti ir taip suardyti „magnetines jungtis“, kaip jas vadino Otulisa. Sorenas nepaprastai džiaugėsi, kad Otulisa buvo tiek prisiskaičiusi apie aukštąjį magnetizmą. Nepaisant to, net ir įgyvendinę savo sumanymą jie galėjo nerasti Ezilribo. Nežinia, ar jis apskritai dar gyvas. Tokias mintis Sorenas ginė šalin ir stengėsi neleisti kitoms pelėdoms šitaip net pagalvoti. Jie leidosi į gelbėjimo žygį. Gelbėjimas reiškė pagalbą gyvoms būtybėms. O Soreno nuojauta kuždėjo, jog Ezilribo dingimas susijęs su Metaliniu Snapu. Ezilribas tokį jausmą kartą pavadino skilvituicija — savotišku mąstymo bei žinojimu būdu. Atmintyje iškilo senojo mokytojo žodžiai: Tai mąstymo būdas, peržengiantis įprasto samprotavimo ribas ir padedantis akimoju suvokti tiesą, pajusti ir perprasti realybę. Ir dar jis pasakė, esą Sorenas apdovanotas šiuo keistu sugebėjimu. Liepsnotasis net suvirpėjo iš susijaudinimo, kai Ezilribas šitaip pasakė pripažindamas, kad jis — ypatinga pelėda.

— Miu skydą! — staigiai apsigręžė Otulisa. — Aš jį pajutau. Aiškiai pajutau.

Sorenas nedelsdamas įsakė apačioje skrendančiai Gilfei ir tipenančiam Knisčiui toliau judėti lėtai ir labai atsargiai. Į priekį, naguose tarsi skydą laikydamas miu metalo lakštą, dabar persikėlė Apyaušris. Kitos pelėdos skrido įkandin. Otulisa kas kelias sekundes iškišdavo galvą magnetinės galios pusėn. Kyštelėjusi galvą iš kairės, atgal ją įtraukdavo tankiai mirkčiodama ir sutrikusi, taip bičiuliai žinojo skrendą link vieno iš krislų krepšių, kurį ketino sunaikinti. Jiems atrodė, kad prieš surasdami Ezilribą privalo pašalinti tris krislų krepšius, keliančius pavojų pelėdoms ir kitiems paukščiams, neigiamai veikiančius jų gebėjimą orientuotis. Jei iš dešinės išlindusi Otulisa nepajusdavo jokių pokyčių, kuopos nariai suprasdavo nukrypę nuo kurso, vedančio link krislų. Gilfė su Knisčiumi apačioje judėjo be jokių kliūčių, kaip ir numanė Otulisa.

Po kurio laiko komanda prisiartino prie pirmojo krepšio, kurį pirmasis nuo žemės pastebėjo Knisčius ir sušuko:

— Alksnis priešakyje. Objektas įspraustas tarp kamieno ir šakos.

Skydu prisidengusios pelėdos nuplasnojo prie medžio. Laiką apskaičiavo itin tiksliai. Apyaušris perdavė skydą Sorenui, kuris įteikė anglių kibirėlį Eglantinai, o tada ištiesęs koją pirštais stumtelėjo krepšį, numesdamas jį žemyn. Knisčius su Gilfe akimoju patyrė krislų poveikį. Knisčius ėmė svirduliuoti, o Gilfė nusileido žemėn. Stingio ištikti jos sparnai pakibo iš šonų, galvose abi pelėdos pajuto keistą ūžesį. Sorenas panardino snapą į kibirėlį ir taikliai užmetė ant krepšio keletą žarijų. Tvykstelėjo liepsna, ir krepšys užsidegė. Po keleto minučių Otulisa dirstelėjo iš už skydo.

— Stebuklas! — ištarė dėmėtoji ir išlindo iš už priedangos.

Pirmojo punkto magnetinė galia visiškai išnyko. Atsitokėję Gilfė su Knisčiumi atgavo budrumą. Urvinė pelėda vėl ėmė judėti tiesiai ir tuojau pat nužingsniavo prie liepsnojančio gniužulo. Jis pradėjo kapstyti nagais žemes mėgindamas užgesinti ugnį.

— Visai neužgesink. Reikia pasirinkti dar šiek tiek žarijų, — pasakė Sorenas.

Liepsnotasis išrankiojo skaisčiausiai žėrinčias žarijas, o Otulisa susėmė smulkius angliukus. Kitos pelėdos stebėjo juodu apstulbusios.

— Kaip jiems pavyksta? — sušnibždėjo Knisčius.

Prisirinkusios žarijų ir įsitikinusios, kad laužo likučiai išblėso, pelėdos pakilo į orą.

Vieną krepšį jie sunaikino, bet čia tebuvo tik pirmasis trikampio kampas. Antrąjį surasti bus sunkiau, nes jis gali būti paslėptas bet kurioje pusėje nuo pirmojo. Būrys nežinojo, ar trikampis atgręžtas į rytus, ar į vakarus, į šiaurę ar į pietus. Maždaug valandą paskraidžiusi įvairiomis kryptimis Otulisa pajuto trikdžius. Paskui viskas vyko labai greitai.

— Ąžuole! — šūktelėjo Gilfė.

Pažeme skrendanti nykštukinė pajuto, jog trikdžiai sklinda iš milžiniško sudžiūvusio medžio priešakyje. Šįkart krislų krepšys slypėjo drevėje. Kadangi uokse buvo šiek tiek drėgna, jie galėjo sudeginti krislus tiesiog viduje, nepadegdami viso medžio. Knisčius suėmęs nagais užnešė į viršų kelis gumulus drėgno purvo ir užgesino ugnį. Baigusios pelėdos vėl pakilo ir patraukė ieškoti trečio, paskutiniojo Velnio Trikampio kampo.

Ant eglės šakos tupintis Ezilribas sumirkčiojo. Ar čia jis sapnuoja, ar pojūčiai tikri? Atrodė, tarytum ūžesys slopsta, o kartu sklaidosi ir galvoje tvyrojusi migla. Apuokėlis išskleidė sparnus ir pasuko galvą į abi puses. Jautė, kad jau bemaž vėl galėtų skristi norima kryptimi ir nesusipainiotų. Kažkas pasikeitė. Galbūt reikėtų bent pamėginti nuplasnoti į gretimą medį? Turėtų pavykti be didelių sunkumų. Juk, šiaip ar taip, sugebėdavo prisigaudyti medžio papėdėn užklydusių smulkių gyvūnėlių. Tereikia išsilaikyti, — tarė pats sau, — Sutelk žvilgsnį antai į tą tuopą. Į vieną šaką. Pakilk, dukart mostelėk sparnais, ir tu jau ten. Susikaupk. Pamedituok taip, kaip prieš daugelį metų mokė Pelėdų Pelėdos broliai.

Jau ketindamas pakilti Ezilribas išgirdo pažeme triukšmingai plasnojančius sparnus.

— Ezilribas! — sušuko Gilfė. — Ten Ezilribas!

Tikriausiai vis dėlto jis sapnuoja. Juk ten mažoji nykštukinė pelėda, geriausia Soreno bičiulė. Paskui virš galvos pasigirdo su niekuo nesupainiojamas švilpesys, kokį skleidžia angliuku snape nešina pelėda. Jis pauostė orą. Jo kuopa čia!

Iš aukšto medžio viršūnės, už trikampio ribų, nepaprastai didelė liepsnotoji pelėda su metaliniu snapu ir pusę veido dengiančia kauke sunerimusi stebėjo, kaip komanda supleškina paskutinįjį krislų krepšį ir sunaikina žabangus.

— Ar jūs, Jūsų Grynybe, žinojote, kad ugnis gali šitaip paveikti šventuosius krislus?

— Užčiaupk snapą!

Vyriausiajam Tyto magėjo išakėti bjaurią pelėdą nagais, tačiau dabar, kai kiti kariai išskridę į Kunirą, jam reikėjo visų saviškių. Iš Didžiojo Ūbalo medžio atsidangino šešiese, o Grynųjų buvo dešimt. Sunkiausia bus sudoroti laplandinę. Beje, priskaičiuojant ir senuką, jų bus septyni. Tačiau senasis nusilpęs. Visgi jis labai protingas. Tiek nedaug tetrūko, kad paverstų jį saviškiu. Jei tik būtų spėję susirasti naują pilį, fortą, bet ką, ką paliko Kiti ir kas galėjo jiems atstoti štabo būstinę, tada jie būtų prisivilioję triukšmingąjį apuokėlį. Esamomis aplinkybėmis teko įkalinti jį čia ir prižiūrėti, kad jam nestigtų grobio ir netektų badauti, mat iš negyvo apuokėlio jiems nebūtų jokios naudos. Šis paukštis turėjo neįkainojamų žinių. Kartu su senoliu jie įsiviešpatautų ne tik Pietinėse karalystėse, bet ir Šiaurinėse, iš kurių kilęs triukšmingasis apuokėlis — didžiųjų Šiaurės Vandenų ir legendinių karių krašte. Tikriausiai ne kas kitas, o apuokėlis išmokė juos gudrybės su ugnimi. Šita pelėda turi priklausyti jiems. Jis — kartais vadinamas Ezilribu, o kartais Lizu — yra labiausiai pagarsėjusi pelėda visose karalystėse. Sklandė kalbos, esą jis turįs sukaupęs neįtikėtinų žinių. Grynakraujams jis reikalingas. Nors jis ir ne liepsnotasis, vis vien jiems reikalingas. Ir jie jį gaus. Vos tik jį sučiupę, išsyk uždarys kriptoje, o tada Ezilribas tikrai priklausys jiems.

— Jūsų Grynybe, laplandinis atrodo itin niršus. Jis gali sukelti bėdų.

— Bėdų? — lėtai ištarė Vyriausiasis Tyto tokiu balsu, nuo kurio ką tik kalbėjusi tamsioji liepsnotoji pelėda net pašiurpo. — Jei kartais nepastebėjai, Vortmorai, šitos pelėdos nedėvi mūšio letenų.

— Teisybė, pone. Nepagalvojau apie tai, — virpančiu balsu atsakė Vortmoras.

— Pasiruoškite pulti!

Devynios pelėdos širdies formos veidais — kai kurios tamsios, kai kurios baltos, o viena su metaline kauke — išskėtė mūšio letenų nagus.

Dvidešimtas skyrius

Į ataką!

Ezilribas su dviem savo kuopos nariais ir kitomis pelėdomis stovėjo ratu ir stebėjo degantį krepšį. Paskutiniesiems krislams užsiplieskus bemaž balta liepsna, apėmė didžiulis palengvėjimo jausmas. Trikampį sudarę pančiai nutrūko ir tiesiog ištirpo nakties ore.

Sorenas vis dar neįstengė atsitokėti iš nuostabos. Jie net drąsiausiose svajonėse nesitikėjo aptikti Ezilribo, sučiupto Velnio Trikampio viduryje.

— Man atrodo, turėtume suspėti sugrįžti namo iki ryto, prieš prašvintant, — galiausiai ištarė Sorenas.

Liepsnotasis vos prakalbėjo nesitverdamas džiaugsmu dėl to, jog pagaliau vėl regi senąjį mokytoją. Jam jau žiojantis liepti Knisčiui užpilti žemėmis ugnį, kadangi daugiau žarijų nebereikėjo, tamsą staiga perskrodė šaižus pelėdų klyksmas.

— Užpuolimas! — riktelėjo Apyaušris ir pakilo pasišiaušęs, išskėtęs nagus.

Sorenas pamatė dešimt mūšio letenomis apsiginklavusių pelėdų. Viena, dėvinti metalinį snapą, lėkė tiesiai į Apyaušrį. Apyaušris laiku kryptelėjo į šalį. Soreno galvoje šmėstelėjo vienui viena mintis: Mes neturime mūšio letenų. Mes tik šešiese, septyniese, priskaičiuojant Ezilribą. Jie sudraskys mus į skutelius! Išlikti gyviems nebuvo jokių šansų.

Paskui, stebuklingai išsisukdamas ir išvengdamas kiekvieno puolančio Metalinio Snapo smūgio, Apyaušris užtraukė vieną iš savo pašaipių mūšio dainelių:

Manai, nagų metalo aš bijau labai?

Snapu tarškėsiu tol, kol trejintis tau ims vaizdai!

Užpuolikas bemaž sustingo vidury skrydžio. Keista dainuška jį apstulbino.

Tavo skilvis ištižęs ir minkštas,

Tuoj priversiu tave

Inkšti, inkšti, inkšti...

Orą užpildė kimus, džeržgiantis Apyaušrio balsas. Laplandinis vienu metu buvo visur. Jis sugriebė anksčiau neštąjį miu skydą ir pakilęs kaip tik spėjo atremti stiprų Metalinio Snapo letenų smūgį. Nagai išvagojo minkštą skydo metalą, tačiau Apyaušris, liko sveikas. Laplandinė pelėda puolė į priekį. Tuo metu Sorenas išsisukinėjo nuo tūžmingai atrodančios tamsiosios liepsnotosios mūšio letenų nagų. Jis nenumanė, kiek ilgai įstengs atsilaikyti. Tegalėjo tik gintis ir vengti smūgių, nes neturėjo jokio ginklo. Staiga miške pasigirdo spragsėjimas ir kaitros čirškesys. Gal raudonoji kometa spirgėdama nusileido į žemę? Nustebęs Sorenas išplėtė akis. Tai buvo ne kometa. Liepsnotasis išvydo Rubę, burnoje nešančią rusenantį angliuką. Kaip ji mus surado?, neįtikėtina, balinei pelėdai pavymui plasnojo jo kuopos bičiulis Martinas pilnu snapu degančių šakelių. Padėtis pasitaisė. Prieš dešimt Metalinio Snapo karių dabar stojo devynios Ūbalo pelėdos, priskaičiuojant ir Ezilribą.

Rubė uždegė eglės šaką ir nutvėrusi ją nagais skrido mojuodama ore. Žarijos vis dar ruseno. Sorenas su Knisčiumi susižvalgė ir nieko nelaukdami čiupo, kas pasitaikė. Jie atakuos. Dabar jie įstengs kovoti ir, ko gero, sutriuškins šitas pelėdas. Prie bičiulių prisijungė ir Otulisa. Po akimirkos, ore švilpiant nuodėguliams, anglininkų kuopos nariai nuskriejo per naktinį mišką. Gilfė su Eglantina, merkdamos į žarijas didesnes bei mažesnes šakeles, ėmė rūpintis nuodėgulių tiekimu. Netrukus abi suprato nestokojančios nei didumo, nei patirties ir puikiausiai sugebančios nešioti nakties tamsoje liaunas degančias šakeles, plakančias priešų papilves.

Prasidėjo staigi ir tiksli kontrataka. Be to, visą šį laiką mišką drebino kandi, pašaipi, paniekinanti Apyaušrio dainelė, kuri blaškė ir baugino Metalinio Snapo būrį.

Jėgos mūsų veržias per kraštus,

Priversim tave atgurkti pietus.

Vienas du, vienas du,

Tuoj abejosi, ar dar gyvas tu.

Trys keturi, trys keturi,

Proto už vištą mažiau teturi.

Skaičiuoti be galo galėčiau toliau,

Tau patariu melstis pradėti tuojau.

Grynakraujais apsiskelbėt,

Šauniausiom pelėdom iš visų.

Jūsų dvokas nosį riečia,

Mulkiai esat iš tiesų.

Pasipūtėliai kaip reta,

Nesuvirškintumėt nė uogų arbatos.

Ne geresni nė kiek už kiro kliurką,

Nors mokat skraidyt,

Neprilygstat net žiurkėms.

Po pastarojo posmo viena tamsioji liepsnotoji pelėda taip susierzino, kad užsižiopsojusi atsitrenkė tiesiai į Rubės nešamą degančią šaką.

— Didžioji Pelėdų Pelėda! — burbtelėjo balinė. — Man nė nereikėjo pulti. Jis pats tėškėsi į liepsną.

Ore pasklido apsvilusių plunksnų tvaikas. Kita pelėda, bakstelėta nuo karštakirmio pridegta šakele, klykdama nuskrido šalin.

Tačiau nė kiek neišgąsdintas Metalinis Snapas, kunkuliuodamas mirtinu įniršiu, išskėtęs liepsnų atšvaituose žybčiojančius mūšio letenų nagus, artinosi prie Apyaušrio. Degančia šakele nešina Rubė vikriai nusklendė link nepridengto laplandinės pelėdos šono ir kartu su bičiuliu stojo į kovą prieš didžiulį, siaubingą priešą. Otulisa su Sorenu, it kardais plakdami orą liepsnojančiomis rykštėmis, ėmė artintis prie kitų pelėdų. Vienas Metalinio Snapo karys, ištiktas stingio, tėškėsi į žemę. Martinas tą pat akimirką apibėrė degančiais angliukais jo plasnojamąsias plunksnas.

— Taikiausi į akį, — gaudydamas orą prisipažino Gilfei. — Tačiau taiklumu aš anaiptol neprilygstu Sorenui, pademonstravusiam snaiperio sugebėjimus mūšyje su lūšimi.

— Martinai, tau už nugaros! Saugokis!

Tamsioji liepsnotoji pelėda ištiesusi nagus taikėsi perrėžti Martinui uodegą. Negalvodama apie savo pačios saugumą Gilfė nėrė į degančias stingio ištiktos pelėdos plunksnas ir pakilo sugriebusi snapu kuokštą, stengdamasi laikyti jį taip, kaip matė darant žarijas nešiojančius anglininkus. Nykštukinė pelėdžiuke spirale pakilo į viršų ir padegė Martino užpuoliko papilvės plunksnas. Pasigirdo šiurpus kriokimas, tamsioji liepsnotoji virto ore degančia raketa ir nušvilpė pakrika trajektorija.

— Eglantina, pasitrauk!

Eglantina ratais nuplasnojo į šoną atlaisvindama kelią raketai, kuri galva tėškėsi į medžio kamieną. Pelėdos mūšio letenos nukrito pakeliui. Sorenas nusklendė žemyn ir sugriebė vieną. Otulisa nustvėrė antrą.

— Kartu mudu tapsime pavojinga porele! — šūktelėjo Sorenui Otulisa.

— Apyaušriui reikia pagalbos! Čiupk degančią šaką, — Eglantina priskrido prie Soreno nešdama ką tik uždegtą šaką.

Otulisa narsiai skrido priešakyje. Aš niekada neskraidžiau dėvėdama tokias dideles mūšio letenas. Jos tiktų Apyaušriui, — šmėstelėjo galvoje mintis, tačiau kovos instinktas nugalėjo. Ji šovė aukštyn, už gigantiškos pelėdos, o paskui nukreipusi į apačią nagus puolė žemyn ir kaip reikiant smogė. Metalinis Snapas susverdėjo ore. Jis nepastebėjo priešininkės, o tuo metu iš šono prisiartinęs Sorenas pakišo smilkstančią vytelę po kauke. Jis spustelėjo stipriau ir didžiulė kaukės dalis atskilusi nukrito žemėn.

Sorenas sumirkčiojo. Jo širdis tarytum sustojo, skilvis virto akmeniu.

— Kludai! — iš gerklės išsiveržė vardas.

Jo paties brolis skrido tiesiai jį į, pakėlęs nagus, pasirengęs išdraskyti Sorenui akis.

— Staigmena, broliuk!

Sorenas išsisuko. Skilvis staiga, rodos, ėmė lipti lauk. Stingis! Jį ištiko stingis!

— Sorenai, jis tave nužudys!

Gilfės šūksnis padėjo atsipeikėti. Jis nėrė pasiimti tebedegančios šakos. Šalimais gulėjo šiek tiek storesnė. Liepsnotasis pasirinko pastarąją ir it ore šnypščiančiais pelenais besispjaudantis vulkanas pakilo susigrumti su broliu. Išskėtęs leteną mūvinčios kojos nagus, o kita laikydamas degančią šaką jis artinosi prie Kludo, kuris apgaulingai šoktelėjo į priekį, o paskui nėrė žemyn. Sorenas pajuto po savimi judantį orą. Po dviejų sekundžių Kludo mūšio letenos būtų perskrodusios jam pilvą. Sorenas apsisuko ir nuskrido tiesiai į viršų, tobulai atlikdamas neįtikėtinai sudėtingą manevrą. Kludas pasileido iš paskos. Tačiau Sorenas pajuto jį anksčiau, negu pamatė palei pat uodegą. Sorenas staigiai sulėtino skrydį ir metėsi žemyn. Kludas, be paliovos keikdamasis, prašovė pro šalį. Susukęs žaibišką viražą ir pasileidęs atgal, Kludas sušuko trisdešimčia pėdų žemiau skrendančiam Sorenui:

— Aš tave pričiupsiu!

Laukė sunkiausioji dalis. Sorenui teko pleventi — pleventi, tik nepulti į šalį ir nepasiduoti stingiui! Leisk jam prisiartinti, leisk prisiartinti. Ramiai, ramiai. Pirmyn! Po Kludu plevenantis Sorenas užriaumojo iškėlęs į viršų degančią šaką. Ant metalinės kaukės likučių pabiro žarijos.

Pasigirdo žemas kriuktelėjimas, lydimas košmariško klyksmo. Rubė, Sorenas ir Apyaušris, apimti siaubo, lyg užhipnotizuoti atsitraukę stebėjo, kaip pusę pelėdos veido dengęs metalas pradėjo tirpti, virsdamas išsilydžiusia mase, kuri pasklido po visą veidą. Metalinio Snapo sparnai susiglaudė.

Jį ištiko stingis! — gaudydamas kvapą pagalvojo Sorenas. Bet po akimirkos jis netikėdamas savo akimis pamatė, kaip pelėda, suradusi savyje neįsivaizduojamų energijos atsargų, iškėlė sparnus, apsuko aplink galvą ir pravėrė tirpstantį snapą:

— Mirtis negrynakraujams! Tegyvuoja pranašiausieji Tyto! Mirtis išverstaplunksniui Sorenui, išdavusiam Grynakraujus, tikrąsias pelėdas! Mirtis Sorenui!

Deginantys žodžiai ugnimi nutvilkė pačią naktį, o įtūžiu kunkuliuojanti pelėda nuplasnojo į tamsą. Keturi priešininkai gulėjo ant žemės negyvi, kiti nuskrido paskui vadą, Gryniausiąjį, kurio snapas tebežioravo raudonai.

Ūmai įsiviešpatavo tyla. Nakties vėjelyje lengvai pleveno apsvilusi plunksna. Sorenas atsitūpė ant šakos. Mano brolis. Metalinis Snapas yra tikras mano brolis, kuris nori mane nužudyti. Jis nori nužudyti mane. Miškas ir visas aplinkinis pasaulis, rodos, išnyko. Sorenas pasijuto vienas nenusakomoje erdvėje, nei danguje, nei žemėje.

— Sorenai, — Gilfė atskridusi nutūpė šalia. — Sorenai, viskas bus gerai. Jis pamišęs. Dėl to tave ir norėjo perspėti mamos ir tėčio mėklės.

Sorenas atsisuko į mažąją nykštukinę pelėdą. Akyse susitvenkė ašaros.

— Gilfe, bet žemėje vis dar liko neužbaigtų reikalų. Jis tebėra gyvas. Glaumora mano tėvų mėklėms vis dar nepasiekiama.

— Jie jau truputį priartėjo prie glaumoros, Sorenai. Turėjo priartėti. Jie neabejotinai tavimi didžiuojasi. Pažvelk, ką tu padarei.

Sorenas nužvelgė gretimas to paties medžio šakas. Visas jo būrys buvo gyvas ir sveikas, o ant žemiausios šakelės tupėjo apsiašarojęs Ezilribas ir žvelgė į jaunąsias pelėdas, išgelbėjusias jam gyvybę. Tačiau Soreno niekaip neapleido šiurpi, neįtikėtina mintis apie Kludą. Apie tai, ką Kludas padarė jam ir Eglantinai, apie tai, ką jis pats padarė Kludui. Visa tai buvo pernelyg siaubinga, todėl nukreipė mintis kita linkme ir atsigręžė į geriausią pasaulyje draugę Gilfę, ką tik pasakiusią, jog tėvų mėklės tikriausiai truputį priartėjo prie glaumoros. Tikriausiai, tikriausiai, — pagalvojo jis.

Sorenas žvelgė į Gilfę ir svarstė, kaip jai pavyksta visada pasakyti reikiamus žodžius tinkamu laiku. O kaip jos pačios tėvai? Ar nykštukinė pelėda kartkartėmis susimąsto, — gyvi jie ar mirę? Gal jie irgi tapo tarp dangaus ir žemės klajojančiomis mėklėmis?

— Gilfe, — patylėjęs prakalbo Sorenas. — Ar kartais susimąstai apie savo tėvus?

— Žinoma, Sorenai. Bet man atrodo, kad jie yra mirę.

— O jeigu ne?

— Ką nori pasakyti?

Sorenas vėl minutėlei nutilo. Jis negalėjo prisipažinti, ką iš tiesų norėjo pasakyti, nes būtų nuskambėję pernelyg savanaudiškai. Jeigu jie būtų gyvi, tuomet Gilfė sugrįžtų į Kuniro dykumą gyventi su jais. Vargu ar Sorenas ištvertų mažosios nykštukinės pelėdžiukės praradimą.

— Ak, nieko, — atsakė Sorenas, stengdamasis nutaisyti ramų balsą.

— Galbūt kada nors mes nuskrisime į Kunirą apsižvalgyti. Tenai yra dvasių dykuma. Jeigu jų mėklės turi neužbaigtų reikalų ir nenukeliavo į glaumorą, jos turėtų glaustis kaip tik ten.

— Taip, taip, tikriausiai, — tyliai pratarė Sorenas.

Dvidešimt pirmas skyrius

Labos šviesos

Oktavija iššliaužė ant didžiojo medžio šakos ir ėmė tyrinėti dangų. Naktis sklaidėsi, pro nudėvėtą juodą jos drabužį jau persišvietė pirmi neryškūs ryto šviesos ruoželiai. Gyvatė nujautė, kad slaptajame kambarėlyje andai užkluptas Sorenas kartu su maža savo komanda imsis veiksmų. Nors ir negimė akla, Oktavija pamažu išsiugdė aklažaltėms būdingą ypatingą jautrumą. Ir štai dabar, šliauždama šaka tolyn, ji pajuto medžio pusėn skrendančius paukščius. Gyvatė susisuko ir pakreipė galvą. Iš tolo kažkas artinosi! Kažkas išjudino orą. Vibracija nuvilnijo žvyneliais. Paskui pasigirdo sargybinio šūksnis.

— Pelėdos per du laipsnius į rytus nuo šiaurės krypties! O Pelėdų Pelėda! Priešakyje skrenda Ezilribas! Jis sugrįžo! Jis sugrįžo!

Iš nereginčių Oktavijos akių pasruvo ašaros.

— Jisai grįžta! Jisai iš tiesų grįžta! — sukuždėjo ji.

Didįjį Ūbalo medį sudrebino pelėdų džiaugsmo šūksniai. Iš visų drevių laukan pasipylė raguotieji apuokai, baltosios, dėmėtosios, laplandinės, nykštukinės, žvirblinės pelėdos, ėmė tūpti ant šakų ir sveikinti sugrįžtančią kuopų kuopą bei patį geriausią didžiojo medžio mokytoją — Ezilribą.

Išblėsusiai nakčiai virtus diena, Sorenas, Gilfė, Apyaušris, Eglantina ir Knisčius tupėjo pūkų pataluose savo drevėje, tarp seno didžiojo medžio šakų vilnijo arfos muzika. Blankioje šviesoje į viršų kilo tolimiausioms žvaigždėms grožiu prilygstantis nuostabus madam Plonk balsas. Sorenas girdėjo šalia miegančios Eglantinos alsavimą. O gerokai aukščiau Ezilribas savo uokse veikiausiai čiaumojo vikšrą ir židinio šviesoje skaitė seną knygą. Pro drevės angelę liepsnotasis matė Mažojo Meškėno žvaigždyną, užpakaline letena krebždenantį vėlyvo rudens dangų, o paskui nuslystantį į kitą naktį, kitoje žemės pusėje. Madam Plonk balso virpesys sklandė po medį. Arfa suskambo tyru garsų pliūpsniu. Muzika, rodos, apgaubė juos visus. Aišku, jis to nežinojo, tačiau senoji storulė Oktavija ką tik peršoko iškart per tris oktavas, pirmą kartą po daugelio metų. Ji buvo tokia laiminga, kad vėl pasijuto esanti tarytum liekna jauniklė. Ji, rodos, regėjo gaidas, kylančias į besibaigiančios nakties tamsą pasitikti aušros.

— Labos šviesos, — švelniai ištarė Sorenas ir pakartojo palinkėjimą septynis kartus, kiekvienai pelėdai, kurią vedė į žygį kovoti su neteisybe ir gelbėti mylimo mokytojo. — Labos šviesos, — ištarė jis dar kartą kietai įmigusiems bičiuliams.

Aukštai viršuje, šiaurės vakarinėje Didžiojo Ūbalo medžio pusėje įrengtoje drevėje, senas triukšmingasis apuokėlis po daugelio mėnesių vėl įsitaisė prie savo rašomojo stalo. Jis krūptelėdamas išsipešė plunksną iš dešinio sparno. Kažkodėl geriausios plunksnos visuomet augo jo dešiniajame šone. Apuokėlis paėmė naują paties puikiausio pergamento lapą, pamirkė rašalinėje plunksnos kotelį ir pradėjo rašyti.

Gūdžioj girioj dūmai rangos,

Kyla kibirkštys į dangų.

Mėnuo aukštybėse, medžiai nebylūs...

Pelėdų Pelėda dūsauja tyliai.

Paslėpęs veidą po metalo kauke

Liepsnotasis apie galią genties savo šaukia.

Ar kuopų kuopa kovoti išdrįs,

Kai į akis jiems žvelgs mirtis?

Šakos snapuose skaisčiai ims degti,

Puls jie narsiai į negandų naktį.

Metalo veidas liepsnas atspindės —

Tai Soreno demonas iš praeities!

Iš šonų apsupo jį devyni,

Akyse rusena įtūžio ugnis,

Žybčioja ore nagai —

Drasko ir plėšo jie neblogai.

Girioj gūdžioj, kur dūmai rangos,

Kuopų kuopa kovai rengias.

Nagai kruvini, plunksnos apsvilo,

Mūšis laimėtas, bet karas tik kyla!

Ezilribas sunkiai atsiduso ir padėjo plunksną į Drevėn palengva skverbėsi ryto šviesa.

Trečiosios knygos iš serijos „Pelėdų karalystės sargai“ pabaiga

Content

Ласки Кэтрин Išgelbėjimas