Ласки Кэтрин

Kelionė

Antroji knyga iš serijos „Pelėdų karalystės sargai“

Iš anglų kalbos vertė

Nomeda Berkuvienė

Turinys

Pirmas skyrius - Varnų antpuolis

Antrasis skyrius - Tamsiųjų liepsnojančių pelėdų draugijoje

Trečias skyrius - Apyaušrio pasirodymas

Ketvirtas skyrius - Nešdinkitės! Nešdinkitės!

Penktas skyrius - Veidrodiniai ežerai

Šeštas skyrius - Ledo siauruma

Septintas skyrius - Atskirtas nuo tolybės

Aštuntas skyrius - Pirmoji naktis iki aušros

Devintas skyrius - Pelėdų parlamentas

Dešimtas skyrius - Apyaušrio dvejonės

Vienuoliktas skyrius - Auksiniai nagai

Dvyliktas skyrius - Hukla, hukla ir viltis

Tryliktas skyrius - Tolybės knygos

Keturioliktas skyrius - Nakties skrydis

Penkioliktas skyrius - Viešnagė pas Bubą

Šešioliktas skyrius - Balsai tarp šaknų

Septynioliktas skyrius - Oro kuopa

Aštonioliktas skyrius - Ponios Plithiver dilema

Devynioliktas skyrius - Viešnagė pas madam Plonk

Dvidešimtas skyrius - Gaisras

Dvidešimt pirmas skyrius - Žarija snape!

Dvidešimt antras skyrius - Pelėdžiukai ant žemės!

Dvidešimt trečias skyrius - Pagaliau!

Dvidešimt ketvirtas skyrius - Pirklė Šarė

Dvidešimt penktas skyrius - Nakties glėbyje

Maksui, kuris įsivaizduoja visatas

K. L.

Pirmas skyrius

Varnų antpuolis

Drauge su kitomis trimis pelėdomis sparnais irdamasis per nuožmius vėjo gūsius Sorenas pajuto giliai plunksnose tarp pečių krustelint aklažaltę. Būrelis skrido jau ištisas valandas, tik pastarosiomis minutėmis, kai tamsa ėmė po truputėlį sklaidytis, jie tarytum išniro iš visiškos juodumos į pirmąją ryto šviesą. Žemę apačioje juosė tamsus upės kaspinas.

— Nors ir švinta, vis tiek skriskime toliau, — pasiūlė Apyaušris, milžiniška laplandinė pelėda, skrendanti pavėjui nuo Soreno. — Mes jau artėjame. Aš jaučiu.

Ketveriukė keliavo link Ūbmarių, kurių viduryje esančioje saloje augo medis, vadinamas Didžiuoju Ūbalo medžiu, ten gyveno pelėdų brolija. Kalbama, esą tos pelėdos kasnakt kylančios į tamsą atlikti žygdarbių. Žygdarbiai pelėdų pasauliui tapo žūtbūtinai reikalingi, nes į daugelį karalysčių ėmė skverbtis šiurpus, visa griaunantis blogis.

Klaidžiame akmeninių tarpeklių ir griovų labirinte įsikūrė grėsminga Sent Lututės pelėdų bendruomenė. Sent Lututės blogis vienaip ar kitaip paveikė beveik visas karalystes. Soreną ir geriausią jo bičiulę mažutę nykštukinę pelėdžiukę Gilfę pagrobė Sent Lututės patruliai, kai juodu tebuvo dar skraidyti nemokantys paukštyčiai. Jaunesnįjį Knisčiaus brolį patruliai suėdė, o vėliau nužudė ir jo tėvus. Sorenas su Gilfe, pabėgę iš Sent Lututės kanjonų, netrukus susipažino su Apyaušriu bei urvine pelėda Knisčiumi.

Susitikę keturi našlaičiai tapo neeilinėmis pelėdomis. Į dykumos smėlį dar nesusigėrus dviejų aršiausių Sent Lututės karių, kuriuos nukovė pabėgėliai, kraujui, juos aplankė žinojimas, o į skilvius, kuriais pelėdos patiria stipriausias emocijas, įsiskverbė gilus jausmas: ketveriukė amžiams tapo vieninga ištikimybės ryšiais susaistyta komanda, — visi už vieną, vienas už visus, — pasiryžusia kovoti už pelėdų karalysčių išlikimą. Krauju aplaistytoje, mėnesienos nutviekstoje dykumoje jie susisaistė priesaika ir nusprendė keliauti Ūbmarių link. Susivieniję bičiuliai suvokė privalą surasti didįjį medį, kuris kaip išminties ir kilnumo ašis dunkso šiame pamišusiame, niekingame pasaulyje. Jaunosios pelėdos suprato turinčios visus perspėti apie blogio keliamą grėsmę ir tapti senosios be garso sparnais naktį skrodžiančių karalystės sergėtojų dalimi.

Jie vylėsi, jog artėja prie tikslo, nors skrido ne viršum Ūbio upės, įtekančios į Ūbmares. Apyaušris tvirtino esąs tikras, jog ši upė nuves iki Ūbio, o pastaroji — iki Ūbmarių. Vien mintis apie legendinę salą jūros vidury paskatindavo keturias pelėdas dar įnirtingiau irtis prieš sūkuriuojantį vėją. Tačiau Sorenas vėl pajuto krustelint tarp plunksnų ponią Plithiver. Ponia Pi, kaip ją vadino, buvo sena lizdo tvarkytoja, kuri kadaise darbavosi Soreno tėvų įsirengtoje drevėje. Aklažalčiai jau gimdavo be akių, jų vietoje teturėjo du menkus įdubimus. Šie rausvai žvynuoti ropliai tarnaudavo daugelio pelėdų namuose palaikydami švarą ir naikindami į lizdus užklystančius vikšrus bei kitokius parazitus. Sorenas manė, kad jau niekada neišvys ponios Pi, tačiau juodu susitiko praėjus vos kelioms dienoms po pabėgimo iš Sent Lututės. Aklažaltė patvirtino Soreną kamavusį įtarimą, jog tėvams medžiojant iš lizdo jį išstūmė vyresnysis brolis Kludas. Nors skraidyti dar nemokantis mažylis krisdamas neužsimušė, atsidūręs ant žemės jis galėjo tapti bet kurio žeme bėgiojančio plėšrūno grobiu. Žeme bėgiojančio plėšrūno! Kas galėjo pamanyti, jog didžiausia grėsme taps kita pelėda? Iki pat tos akimirkos, kai pasijuto tvirtų nagų nešamas nakties dangumi, Sorenas didžiausiu ir pelėdoms pavojingiausiu miško grobuonimi laikė meškėną. Paskui ponia Pi jam papasakojo įtarianti, jog Kludas lygiai taip pat pasielgęs ir su jaunėle sesute Eglantina. Poniai Pi ėmus mažylę ginti, Kludas pagrasino aklažaltę suėsiąs. Taigi, neturėdama kito pasirinkimo, senoji lizdo tvarkytoja skubiai paspruko.

Šiuo metu ponia Pi slinko link aukštesniosios ir lengviau pasiekiamos kairiosios Soreno ausies.

— Sorenai, — sušnibždėjo ji. — Kažin, ar geras sumanymas skristi, kai aplink šviesu. Juk nenorime būti apsupti ir užpulti.

— Apsupti? — nesuprato Sorenas.

— Nagi varnų.

Soreno skilvį nutvilkė šaltis.

Jei ponia Plithiver nebūtų šnibždėjusi į ausį, gal tada būtų išgirdęs anaiptol ne pelėdų sparnų šnaresį.

— Varnos priešvėjinėje pusėje! — sušuko Gilfė, ir rausvas auštantis dangus ūmai pajuodo.

— Mus supa! — klyktelėjo Apyaušris.

O, Pelėdų Pelėda! — pagalvojo Sorenas. Nutiko blogiausias dalykas, koks tik gali ištikti pelėdą, skraidančią dienos metu. Bet juk dar labai anksti. Naktį varnos nepavojingos, nes tada pelėdos virsdavo pikčiausiais jų priešais ir galėdavo užpulti miegančias. Tačiau dieną — visai kas kita. Dieną varnos tapdavo siaubingos. Jei varna užklupdavo pelėdą dienos metu, net ir vienui viena varna tuojau pat duodavo ženklą draugužėms, akimoju ištisas šių paukščių pulkas apsupdavo pelėdas ir imdavo aštriais snapais kapoti galvas besistengdamos išdraskyti akis.

— Išsisklaidykim! — riktelėjo Gilfė. — Išsisklaidykim ir sukim kilpas.

Staiga Gilfė vienu metu tarytum buvo visur. Ji zujo ore lyg koks pamišęs vabzdys. Sorenas, Knisčius ir Apyaušris pradėjo sekti bičiulės pavyzdžiu. Sorenas netruko pastebėti, jog mažylė, suraičiusi kilpą arba spirale nusileidusi po varnomis, staigiai atakuoja jas iš apačios. Ginantis varnoms tenka suglausti sparnus ir jos priverstos leistis žemyn.

Jaučiu vieną besiartinančią iš užnugario, — sušnypštė ponia Pi. — Prie tavo uodegos plunksnų, priešvėjinėje pusėje.

Ponia Pi pradėjo pamažiukais slinkti link Soreno uodegos. Pelėdžiukas pakreipė sparnus. Nors aklažaltė buvo visai lengvutė, jai judant, jautė pusiausvyros pasikeitimą. Ponia Pi užuodė dvokiantį priartėjusios varnos tvaiką. Sorenas puolė žemyn. Ponia Plithiver skynėsi kelią link šiurkštesnių ir standesnių uodegos plunksnų. Į ją siūbtelėjo stiprus varnos dvoko gūsis. Ji kilstelėjo galvą smarvės pusėn ir suspigo:

— Tu, dangaus atmata, žemės neganda, šlykšti varniūkšte, tolybės šiukšle!

Tolybe aklažalčiai vadino dangų, kuris gyvatėms atrodė neišpasakytai tolimas ir nepasiekiamas. Tačiau patį kandžiausią įžeidimą ponia Pi pasiliko pabaigai:

— Šlapkaki tu!

Aklažalčiams ypač didelį įspūdį darė pelėdų virškinimo sistema, dėl kurios nereikalingi likučiai buvo suspaudžiami į dailius kukulaičius, o šie atryjami per snapą. Pasibjaurėtinu kitokiu virškinimu pasižyminčius paukščius jie pravardžiuodavo „šlapkakiais“. Varna, pražiojusi snapą ir suglaudusi sparnus, rodos, sustingo it įbesta vidury skrydžio.

Prasčiokė varna tiesiog apstulbo pamačiusi ir išgirdusi iš pelėdos uodegos plunksnų išlindusią šnypščiančią gyvatę. Paukštį ištiko „stingulys“, o tai reiškė, kad jis tiesiog nustojo skristi ir pradėjo staigiai kristi žemyn.

Kitos varnos irgi ėmė trauktis. Apyaušris prieš vėją prisiartino prie Soreno:

— Knisčius sužeistas.

Žvilgtelėjęs urvinės pelėdos pusėn Sorenas pamatė, jog ši pavojingai svyra į vieną šoną.

— Turime rasti vietą, kur nutūpti.

Gaudydama kvapą artyn atplasnojo Gilfė.

— Nė nežinau, kiek dar Knisčius įstengs išsilaikyti. Jis visai nepaskrenda tiesiai.

— Į kurią pusę jis krypsta? — pasidomėjo ponia Pi.

— Pavėjui, — atsakė Apyaušris.

— Paskubėkim! — paragino ji. — Imkimės priemonių. Galbūt man pavyks padėti.

— Jums? — nepatikliai pasitikslino Apyaušris.

— Ar pameni, branguti, kaip Knisčius dykumoje siūlė man pakeliauti jam ant nugaros? Ko gero, dabar atėjo metas pasinaudoti pasiūlymu.

Po kelių sekundžių bičiuliai artinosi prie Knisčiaus sparno iš priešvėjinės pusės.

— Knisčiau, — kreipėsi Sorenas, — žinome, kad esi sužeistas.

— Nežinau, ar įstengsiu išsilaikyti, — sudejavo urvinis pelėdžiukas. — Jei tik galėčiau eiti pėsčias.

— Visai netoliese auga miškelis, — tęsė Sorenas. — Ponia Pi kai ką sumanė, galbūt pavyks tau padėti.

— Ką sumanė?

— Ji ketina užsiropšti ant tavo sveikojo sparno ir šitaip jį nusverti žemyn, tada abu sparnai atgaus pusiausvyrą. Gilfė tuo metu skris po sužeistu sparnu ir sudarys šiokią tokią kylančio oro srovę. Manau, sumanymas pavyks.

— Nė nežinau, — liūdnai atsiduso Knisčius.

— Kovok, berniuk! Kovok! — padrąsino ponia Plithiver. — Nagi, pradedam.

— Labai abejoju, ar sugebėsiu, — žioptelėjo Knisčius.

— Sugebėsi, vyruti! Sugebėsi! — neįtikėtinai stipriu balsu patikino ponia Pi. — Nuskrisi iki pat tikslo, plasnosi viršum medžių, viršum miškų, pasieksi Ūbmares. Juk apsigynei nuo varnų. Perėjai dykumą. O dabar įstengsi išsilaikyti ore. Skrisi tiesiai į vėją, į šviesą, į naują dieną. Bet kokia kaina, žūtbūt plasnosi sparnais. Nesusvyruosi ir nenukrisi. Neprarasi jėgų. Skrisi iki pat galo.

Ryškėjančioje ryto šviesoje nuskambėjęs tvirtas aklažaltės balsas įkvėpė draugams narsos.

Sorenas prisiartino visai prie pat Knisčiaus ir savo sparnu palietė bičiulio sveikojo sparno galiuką. Juodu buvo pasiruošę atlikti perkėlimą.

— Pirmyn, ponia Pi!

Senoji lizdo tvarkytoja pradėjo šliaužti Soreno sparnu. Sorenas jautė kūną spaudžiantį orą ir vėjo virpesį po plazdančiais sparnais. Oro srovės aplinkui tarytum susidūrė viena su kita. Teko susikaupti, kad nepersiverstų kūliais. Bet jei pelėdžiukas jautėsi išsigandęs, ką tada kalbėti apie ponią Pi, kuri apgraibomis nuslinko iki sparno galiuko ir pradėjo rizikingą persikėlimą ant Knisčiaus nugaros?

— Jau beveik baigiau, branguti, jau beveik. Dabar tiktai nesvyruok.

Ir staiga jos nebeliko. Sparnas palengvėjo. Sorenas kryptelėjo galvą. Sėkmingai persiropštusi aklažaltė šliaužė link Knisčiaus sparno pagrindo. Sumanymas pavyko. Knisčius pradėjo skristi lygiau.

— Mes ji ištiesinom! Ištiesinom jį! — pergalingai sušuko Apyaušris.

Pastarasis skrido iš apačios, sudarydamas kylančio oro sroves, kaip ir Gilfė, plasnojanti po sužeistuoju draugo sparnu.

Galų gale būrelis nutūpė į aukštą eglę, kurioje aptiko nuostabią drevę, puikiai tinkamą dienai praleisti. Ponia Pi nieko nelaukdama energingai ėmėsi veiklos.

— Man reikia didelių, riebių kirmėlių! Ir siurbėlių. Greičiau sukitės visi! Skriskite ir atneškite, ko prašiau. Aš pabūsiu su Knisčiumi.

Ponia Plithiver užšliaužė sužeistajam ant nugaros.

— Visai neskaudės, branguti, tik noriu užčiuopti, ką tau padarė tos baisūnės varnos, — ramino ji ir kaišiodama dvišakį liežuvėlį ėmė švelniai lyžčioti žaizdą. — Ne itin gili. Dabar galiu tik susiriesti tiesiai ant žaizdos, kol jie sugrįš. Gyvatės oda puikiai gydo. Tačiau ji pernelyg sausa ir veikia ne itin ilgai. Todėl man reikia kirmėlių.

Netrukus pelėdos sugrįžo nešinos ponios Pi užsakytomis kirmėlėmis ir dėlėmis. Aklažaltė liepė Sorenui uždėti ant žaizdos dvi siurbėles.

— Dėlės ją išvalys. Negaliu nė apsakyti, kokios purvinos tos varnos!

Dėlėms baigus darbą, ponia Pi jas pašalino, o vietoj jų švelniai priglaudė dvi riebias kirmėles.

— Palengvėjo, — atsiduso Knisčius.

— Niekas kitas taip nenumalšina žaizdos skausmo kaip riebi gliti kirmėlė. Iki rytojaus vakaro jau būsi pakankamai sveikas ir galėsi skristi.

— Ačiū, ponia Pi. Labai, labai ačiū, — sumirkčiojo Knisčius, ir didelėse geltonose akyse atsispindėjo nuostaba, jog kadaise, kaip įprasta dykumos pelėdoms, ir pats laikė gyvates paprasčiausiu maistu.

Eglėje, kur būrelis apsistojo, buvo dar viena drevė, kurioje gyveno kaukėtųjų pelėdų šeimyna.

— Jos atrodo beveik visai taip pat, kaip tu, Sorenai, — pareiškė Gilfė. — Ir ketina mus aplankyti.

— Kaukėtosios pelėdos visai nepanašios į mane, — paprieštaravo Sorenas.

Visi nuolat juos lygindavo. Jis sykį net girdėjo dėl to skundžiantis savo tėvus. Teisybė, jų veidai balti, o sparnai gelsvai rusvi, tačiau šių pelėdų krūtinės ir galvos kur kas labiau dėmėtos.

— Jos ketina čia apsilankyti? — pasitikslino ponia Pi. — O varge, drevėje baisi netvarka. Šiuo metu mes negalime priimti svečių. Aš slaugau šį vargšą pelėdžiuką.

— Jos išgirdo apie varnų antpuolį, — pranešė Gilfė. — Mes tapome šiokiomis tokiomis įžymybėmis.

— Kodėl? — nesuprato Sorenas.

— Matyt, toji varnų gauja tikrai bjauri. Jos negali patikėti, jog susigrūmėme su užpuolikėmis ir dar likome gyvi, — paaiškino Gilfė.

Netrukus jie išgirdo artinantis kaukėtąsias pelėdas.

— Ar neprieštarausite, jei užeisime? — kyštelėjo galvą vidun patelė.

Nors kaukėtosios pelėdos priklausė tai pačiai Tyto šeimai, kaip ir Sorenas bei jo tėvai — liepsnotosios pelėdos, bet savo išvaizda jos šiek tiek skyrėsi.

— Supranti, ką norėjau pasakyti? — šnipštelėjo Gilfei Sorenas. — Jos visiškai kitokios. Tik pažvelk, gerokai didesnės ir tamsesnės.

Gilfė, tiesą sakant, ne itin suprato.

— Norėjome susipažinti su varnas sutriuškinusiais narsuoliais, — prabilo pelėdos partneris.

— Tikrai, kaip jums pavyko? — sucypsėjo dorai dar neapsiplunksnavęs pelėdžiukas.

— Nebuvo taip sunku, — bemaž droviai nuleido galvą Apyaušris.

— Kur jau nesunku, — įsiterpė ponia Plithiver. — Sunkesnio žygio gyvenime nebuvau patyrusi!

— Jūs! — šūktelėjo kaukėtasis patinas.

— Ji tai tikrai nesusijusi su varnų sutriuškinimu. Juk ji — tik lizdo tvarkytoja, — išdidžiai rėžė kaukėtoji žmona.

Ponia Plithiver susigūžė ir pastūmėjo į vietą kirmėlę, kuri pradėjo šliaužti nuo Knisčiaus sparno.

— Dar ir kaip susijusi! — pasišiaušė Sorenas ir tapo bemaž tokio pat dydžio, kaip ir kaukėtosios. — Jei ne ponia Pi, būčiau subombarduotas, o vargšelis Knisčius nebūtų įstengęs laimingai nusileisti.

Kaukėtosios pelėdos sumirkčiojo.

— Ką gi, — tarstelėjo didžiulis patinas ir nervingai pamindžikavo vietoje. — Mes tiesiog neįpratę prie tokio karingo lizdo tvarkytojų elgesio. Mūsiškės ganėtinai nuolankios, lyginant su šia... Kaip jūs ją šaukiate?

— Jos vardas ponia Plithiver, — lėtai ir aiškiai ištarė Sorenas, bemaž neslėpdamas paniekos.

— Taigi, taigi, — susierzinusi prabilo patelė. — Mes neskatiname savo lizdo tvarkytojų sukinėtis vienoje draugijoje su pelėdomis.

— Pastarojo įvykio danguje tikrai nepavadinčiau draugišku pasisukinėjimu, ponia, — atšovė Apyaušris.

— Sakykite, jaunuoliai, — kreipėsi patinas, desperatiškai mėgindamas pakeisti pokalbio temą. — Kur link traukiate? Kokie jūsų planai?

— Keliaujame link Ūbmarių ir Didžiojo Ūbalo medžio, — paaiškino Sorenas.

— Šit kaip, labai įdomu, — pašaipiu balsu atsiliepė patelė.

— Mamyte, — susidomėjo pelėdžiukas. — Aš tau pasakojau apie tą vietą. Ar galime ir mes ten keliauti?

— Nesąmonė. Juk žinai, ką mes manome apie fantazijas ir pramanus.

Pelėdžiukas sumišęs nuleido galvą.

— Tai ne pramanas, — paprieštaravo Gilfė.

— Nejaugi išties tuo tiki, jaunoji panele? — nusistebėjo patinas. — Visa tai tėra tik pasaka, sena legenda.

— Leiskite jums kai ką pasakyti, — dėstė patelė, kuri kas akimirką Sorenui vis labiau nepatiko. — Tikrai neverta tikėti dalykais, kurių neįmanoma pamatyti, paliesti arba pajusti. Nešvaistykite laiko. Jūsų plunksnos, jau nekalbu apie nagus, aiškiai byloja, jog esate pabėgę iš namų arba našlaičiai. Kitaip nelakiotumėte po dangų tokiu pavojingu ryto metu. Mano manymu, jūs darote gėdą savo tėvams. Manau, jums gerokai stinga išsiauklėjimo, — ji įsistebeilijo tiesiai į Soreną ir sumirksėjo.

Sorenas vos nesprogo iš pykčio. Iš kur šita pelėda gali žinoti, ką jaustų ir ko nejaustų jo tėvai? Kaip ji drįsta įsivaizduoti, neva juos puikiai pažįstanti ir žinanti, ar jiems būtų gėda, ar ne?

— O man gėda dėl visų, kurie turi akis, bet vis tiek nemato, — sušnypštė tylus ponios Plithiver balselis.

Aklažaltė išvinguriavo iš drevės kampučio. — Beje, matyti dviem akimis — įprastas dalykas.

— Apie ką ji kalba? — nesuprato patinas.

— Kur dingo tie seni laikai, kai tarnai dirbdavo savo darbą ir tylėdavo? Argi lizdo tvarkytoja gali šitaip elgtis? — pasipiktino patelė.

— Išties, — toliau kalbėjo ponia Plithiver. — Ir aš leisiu sau dar daugiau, jei niekas neprieštarauja, — ji dailiai susisuko spirale ir kryptelėjo galvą Soreno pusėn.

— Žinoma, ponia Plithiver, — pritarė Sorenas. — Tęskite.

— Aš esu akla, bet kas pasakys, jog nematau jūsų? — žaltė pasuko galvą tiesiai į apstulbusią kaukėtosios pelėdos patelę, ir išties atrodė, jog žiūri mažomis akiduobėmis tiesiai į viešnią. — Kas pasakys, jog aš nematau? Matyti akimis — paprasta. Aš matau visu kūnu — oda, kaulais, vinguriuojančia nugara. O lėtai plakančia širdimi jaučiu aplinkinį ir kartu tolimąjį pasaulį. Aš pažįstu tolybę. Taip, taip, pažinojau netgi tada, kai nebuvau į ją pakilusi. Bet nejaugi iki tol turėjau tvirtinti, esą ji neegzistuoja? Argi nebūtumėt išvadinusi manęs kvaiša, ponia, jei būčiau teigusi, kad dangaus nėra, nes aš jo nematau. Tad argi jūs ne kvailiai, jei netikite Ūbmarių egzistavimu?

— Ką aš girdžiu?! — žioptelėjo kaukėtoji viešnia ir nustėrusi įsistebeilijo į sutuoktinį. — Ji pavadino mane kvaile!

Tuo metu ponia Plithiver varė toliau:

— Dangus nėra vien tik paukščių sparnuose, jų plunksnų virpėjime, kraujyje ir kauluose. Dangus tampa tolybe visiems padarams, kurių laisvos širdys ir nesuvaržyti protai suvokia giliausias tiesas. Tolybės šauksmas skirtas visiems, nesvarbu, ar tai būtų dangus, ar Ūbmarės, rojus ar glaumora, — glaumora buvo vadinamas pelėdų rojus, kur nukeliaudavo jų sielos. — Taigi, — tęsė ponia Plithiver, — galbūt kai kam reikia prarasti akis, kad iš tiesų praregėtų.

Ponia Pi grakščiai linktelėjo galvą ir nušliaužė atgal į kamputį. Drevėje įsiviešpatavo bežadė tyla.

Sulaukusios pirmųjų sutemų keturios jaunos pelėdos vėl leidosi į kelią.

— Daugiau nebus jokio skraidymo dienos šviesoje, — pareiškė ponia Plithiver, susirangiusi tarp plunksnų Sorenui ant sprando. — Sutarta?

— Sutarta, — vienu balsu pritarė pelėdžiukai.

Keliautojai pasiekė Soreno gimtosios Tyto karalystės pakraštį. Nors pelėdžiukas buvo kaip niekad guvus ir skrido nepaprastai meistriškai, ponia Plithiver pastebėjo, kad jis tapo nekalbus. Sorenas neprisijungė prie čiauškančių bičiulių. Žaltė numanė, jog šis veikiausiai mąsto apie savo tėvus, prarastą šeimą, o ypač apie mylimą seserį Eglantiną. Tikimybė juos surasti bemaž prilygo nuliui. Aklažaltė suprato, jog Sorenas žinojo tai, ir jauste jautė jo skausmą, kurio jis pats nevadino tiesiog skausmu. Sykį, kai juodu vėl susitiko, jaunuolis prasitarė, kad jaučiasi taip, lyg skilvyje būtų atsivėrusi skylė, kuri, juodviem su ponia Pi atradus vienas kitą, truputėlį užsitraukė. Tačiau senoji lizdo tvarkytoja suprato, jog, nepaisant turimo lopo, skylė vis dar žioji.

Kai žvaigždės ėmė pamažėle blėsti, keliautojai pradėjo ieškoti vietos, kur galėtų nutūpti, kol dar neišaušo rytas. Gilfė pirmoji pastebėjo seną plataną, tviskantį sidabru mėnulio neapšviestoje naktyje. Pilnas mėnuo pradėjo siaurėti jau prieš daugelį naktų, darėsi vis mažesnis ir mažesnis, kol galutinai išnyko ir nepasirodys dar bent vieną naktį, o paskui vėl sušvis jaunatis.

Antrasis skyrius

Tamsiųjų liepsnojančių pelėdų draugijoje

— Esu apie tai girdėjusi, brangučiai, bet, suprantate, kalbama, kad tai tik fantazija, legenda.

— Na, gal ne visai taip, Saldute, — paprieštaravo tamsiosios liepsnotosios pelėdos gyvenimo draugas.

Keliauninkų ketveriukę šiltai priėmė erdviame platano uokse įsikūrusi tamsiųjų liepsnotųjų pelėdų šeima. Šios dvi pelėdos pasirodė kur kas malonesnės už kaukėtąsias. Tiesiog nepaprastai, neišpasakytai malonios ir, Soreno manymu, be galo nuobodžios. Vieną kitą jos meiliai vadino Saldučiu ir Saldute, niekada neištardavo jokio pikto žodžio ir gyveno idealų gyvenimą. Visi jų vaikai jau buvo užaugę.

— Paliko lizdą prieš metus. Gyvena netoliese, — paaiškino Saldutis. — Bet ką gali žinoti, gal kitą perėjimo sezoną Saldutė išperės dar vieną vadą. O jei ne, mudu abu sudarome vienas kitam puikiausią draugiją, — ir juodu ėmė kutinėti vienas kitą.

Sorenui su Glife pasirodė, jog jie kutinėjasi be paliovos, nes nuolat laikė sukišę snapus į vienas kito plunksnas, aišku, išskyrus tuos momentus, kai medžiodavo. Medžiodami jie tapdavo neprilygstamais galvažudžiais. Kaip tik šis grobuoniškumas ir kėlė susidomėjimą. Saldutis ir Saldutė būdavo tiesiog negailestingi. Beje, Sorenui teko pripažinti, jog pats niekad negalėjo pasigirti tokiu puikiu apetitu. Apyaušris perspėjo bičiulius, kad būtų atsargūs, nes tamsiosios liepsnotosios buvo iš tų retų pelėdų, kurios medžiodavo ne tik ant žemės, bet ir medžiuose.

Tą vakarą jų vaišėmis tapo trys kažkokios rūšies oposumai, šeimininkų vadinami cukriniais skraidukais. Tokio saldaus maisto nė vienai iš jaunųjų pelėdų dar nebuvo tekę ragauti. Galbūt todėl tamsiosios liepsnotosios vadino viena kitą Saldučiu ir Saldute. Šios pelėdos tiesiog pernelyg saldžiai valgė. Galimas daiktas, jog dėl cukrinių skraidukų dietos šios pelėdos liete liejo saldžias sentimentalybes. Sorenas manė jau išsikraustysiąs iš proto, jei dar bent akimirką teks klausytis tų šleikščių kalbų, tačiau, laimė, šeimininkai įsitraukė į nuobodžią diskusiją apie Didįjį Ūbalo medį.

— Ką turi omenyje, Salduti, sakydamas „ne visai“, — kreipėsi į bičiulį Saldutė. — Visgi tai legenda, ar ne? Juk visa tai netikra?

— Supranti, Saldute, kai kas teigia, esą visa tai paprasčiausiai nematoma.

— Kaip nematomas dalykas gali būti paprasčiausias? — pasidomėjo Gilfė.

— Ak, hūū-hūū, — ėmė raitytis iš juoko tamsiosios liepsnotosios pelėdos. — Argi ji tau neprimena Tibio, Salduti? — juodu vėl pratrūko ūbauti, kikenti ir pasibjaurėtinai kutinėtis.

Sorenui Gilfės klausimas pasirodė labai logiškas. Juk išties, ar nematomas dalykas gali būti paprastas?

— Iš tiesų, jaunuoliai, — atsiliepė Saldutis, — viskas ne taip paprasta. Tiesiog sakoma, jog Didysis Ūbalo medis yra nematomas. Neva jis augąs saloje neaprėpiamos jūros, vadinamos Ūbmarėmis, viduryje, o ta jūra dydžiu bemaž prilygsta vandenynui. Teigiama, kad jūrą nuolat gaubia rūkas, salą slepia pūgos, o medį dengia ūkanos.

— Vadinasi, — pastebėjo Apyaušris, — jis nėra iš tiesų nematomas, kaltos prastos oro sąlygos.

— Ne visai, — patikslino Saldutis. Apyaušris pakreipė galvą. — Atrodo, kai kuriems rūkai išsisklaido, pūgos nurimsta, ūkanos išnyksta.

— Kai kuriems? — paklausė Gilfė.

— Tiems, kurie tiki, — Saldutis patylėjo, o paskui paniekinamai šniurkštelėjo: — Tačiau niekas nepaaiškina kuo. Kuo tiki? Fantastiškos pelėdų idėjos — kvailystė, ir tiek! Šitaip ir patenkama į bėdą. Mudu su Saldute fantastiškomis idėjomis netikime. Fantazijos nepripildo pilvo ir neprikemša skilvio. Cukriniai skraidukai, putlios žiurkės, pelėnai — juos mes vertiname.

Saldutė linktelėjo, ir Saldutis milijoninį kartą per dieną pradėjo kutinėti jos plunksnas.

Tą akimirką Sorenas suvokė, jog net ir mirdamas badu laikytų Saldutę su Saldučiu pačiomis nuobodžiausiomis pelėdomis žemėje.

Kai vėlyvą popietę jie visi tupėjo drevėje laukdami pirmųjų sutemų, prabudusi Gilfė paklausė mieguistu balsu:

— Ar nemiegi, Sorenai?

— Nemiegu. Nekantrauju, kada galėsime traukti Ūbmarių link.

— Aš irgi. Bet svarstau dar kai ką, — prisipažino Gilfė.

— Ką gi?

— Kaip manai, ar Ruožis su Žana vienas kitą myli taip pat stipriai, kaip ir Saldutė su Saldučiu?

Ruožis ir Žana buvo baltagalviai ereliai, pagelbėję, kai Knisčių dykumoje užpuolė Sent Lututės leitenantai — tie patys, kurie anksčiau suėdė Knisčiaus brolį Spragsį. Erelius siejo labai gilus tarpusavio ryšys, nors Žana negalėjo kalbėti, nes vieno mūšio metu jai buvo išplėštas liežuvis.

Koks įdomus klausimas, — pagalvojo Sorenas. Jo tėvai niekada nekedendavo vienas kitam plunksnų taip dažnai, kaip Saldutis su Saldute, ir nevadino vienas kito meiliais vardais, tačiau pelėdžiukas niekada neabejojo, jog juodu vienas kitą myli.

— Nežinau, — atsakė bičiulei. — Sunku perprasti sutuoktinius. Sakyk, ar tu gali įsivaizduoti kada nors turėsianti gyvenimo draugą, ar numanai, kaip jis atrodys?

— Atvirai sakant, ne, — po ilgos pauzės prisipažino Gilfė.

Juodu išgirdo, kaip per miegus pasimuistė Apyaušris.

— Net jei niekada daugiau neteks paragauti cukrinio skraiduko, aš nė trupučio nenusiminsiu, — tyliai atsirūgo Knisčius. — Jie vis dar neduoda man ramybės.

Keturios pelėdos vos sutemus atsisveikino su tamsiosiomis liepsnotosiomis ir leidosi į kelionę. Dabar bičiuliai žvalgėsi nutūpę ant medžio šakos, nuo kurios atsivėrė slėnio vaizdas. Keliautojai dairėsi upelio — bet kokio upelio, kuris galbūt galėtų įtekėti į Ūbio upę, o toji nuvestų prie Ūbmarių.

— Kaip suprasti, „neduoda ramybės“? — pasiteiravo Sorenas įsivaizduodamas mažus oposumus zujančius Knisčiui pro snapą pirmyn ir atgal.

— Čia toks posakis. Mano tėtis prisivalgęs šimtakojų taip sakydavo, — atsiduso Knisčius. — O mama atšaudavo: suprantama, kad jie neduoda tau ramybės, brangusis, juk prisirijai padarų, turinčių tokią galybę kojų, šit jie ir šmirinėja tavo pilve.

Gilfė, Apyaušris ir Sorenas prapliupo juoktis.

Knisčius dar kartą atsiduso.

— Mano mama buvo labai linksma. Pasigendu jos pokštų.

— Nagi, eikš, — kreipėsi Gilfė. — Viskas bus gerai.

— Bet dabar mano gyvenimas pasikeitė. Anksčiau niekada nenakvodavau medžiuose. Juk esu urvinė pelėda. Gyvendavau dykumų olose. Niekad nemedžiodavau tų keistų padarų, kurie skraido arba šmirinėja tarp šakų. Pasiilgau gyvatės bei panašių po žemę ropojančių padarų skonio. Oi, atleiskite, ponia Pi.

— Neatsiprašinėk, Knisčiau. Daugelis pelėdų valgo gyvates, nors ir ne aklažalčius, kadangi mes rūpinamės jų lizdais, bet kitas. Soreno tėvai elgėsi be galo supratingai ir iš pagarbos man nemedžiojo jokių gyvačių.

Apyaušris stryktelėjo ant aukštesnės šakos dairydamasis, gal pastebės kokį nors upeliūkštį, kuris nuvestų iki upės.

— Jis nieku gyvu nieko nepamatys tokioje šviesoje, kad ir kokios geros jo akys. Neįmanoma įžiūrėti juodos upelio juostos tamsiame miške, gali nesistengti, — burbtelėjo Gilfė.

Staiga Sorenas pakreipė galvą, iš pradžių į vieną pusę, paskui į kitą.

— Kas nutiko, Sorenai? — paklausė Knisčius.

— Ką nors išgirdai? — Apyaušris nuplasnojo žemyn ir atsitūpė ant plonos šakelės, kuri sugirgždėjo nuo jo svorio.

— Ša! — sudraudė Sorenas.

Visi nutilo stebėdami trumpais judesiais galvą kraipančią ir sukiojančią liepsnotąją pelėdą. Galų gale Sorenas šį bei tą išgirdo.

— Girdžiu čiurlenimą. Vandens nėra daug, bet tėkmė prasideda nendryne, o paskui sruvena per akmenis.

Liepsnotosios pelėdos garsėjo išskirtinai jautria klausa. Jos galėdavo sutraukti arba išskleisti veido raumenis nukreipdamos į garso šaltinį netolygiai išdėstytas ausų angas. Kiti pelėdžiukai pavydėjo bičiuliui šio sugebėjimo.

— Skrendam. Aš jus nuvesiu, — paragino Sorenas.

Šis sykis buvo vienas iš nedaugelio, kai priešakyje skrido ne Apyaušris.

Skrisdamas Sorenas pakreipdavo galvą taip, kad abi jo ausys, viena aukščiau, kita žemiau, tiksliai fiksuotų, kur srovena vanduo. Po kelių minučių jie surado mažą srovelę, kuri netrukus virto skambiai ir maloniai almančiu upeliu. O prieš pat aušrą tasai upokšnis virto upe — Ūbio upe.

— Meistriškai trianguliavai, Sorenai, — pagyrė Gilfė. — Iš tiesų meistriškai. Esi neprilygstamas navigatorius.

— Ką ji čia šneka? — nesuprato Knisčius.

— Ji sako, jog Sorenas mus čionai atvedė. Mažoji pelėdžiuke kalba didingais žodžiais.

Visgi buvo akivaizdu, jog liepsnotojo sugebėjimai padarė Apyaušriui didelį įspūdį.

— O ką darysime toliau? — paklausė Knisčius.

— Skrisime viršum upės iki Ūbmarių, — atsakė Apyaušris. — Lekiam, iki šviesos dar liko kelios valandos.

— Ir vėl skristi? — suniurzgė Knisčius.

— O ką? Norėtum pasivaikščioti? — atkirto Apyaušris.

— Neprieštaraučiau. Mano sparnai pavargo. Ir ne dėl žaizdos. Sužeidimas sugijo.

Trys pelėdos sunerimusios įsmeigė akis į Knisčių. Gilfė nustraksėjo medžio šaka, ant kurios visi tupėjo, ir įdėmiai įsižiūrėjo į Knisčių.

— Sparnai nepavargsta. Tai neįmanoma.

— O manieji pavargsta. Ar negalėtume trupučiuką pailsėti?

Urvinės pelėdos, tokios kaip Knisčius, buvo ypač puikios bėgikės. Ilgomis beplunksnėmis kojomis apdovanoti paukščiai galėjo ne tik perskristi, bet ir puikiausiai pereiti dykumą pėsčiomis. Deja, jų skraidymo įgūdžiai buvo silpnesni už kitų pelėdų.

— Šiaip ar taip, jaučiuosi alkanas, — tarstelėjo Sorenas. — Skrendu, gal pavyks ką nors nutverti.

— Tik, prašau, jokių cukrinių skraidukų, — pareiškė pageidavimą Knisčius.

Trečias skyrius

Apyaušrio pasirodymas

Ketveriukė apsistojo kėnio drevėje ir sukirto keletą pelėnų, Soreno parneštų iš medžioklės.

— Gaivus skonis po cukrinių skraidukų, tiesa? — pastebėjo Gilfė.

— Mhmmm! — tenumykė Knisčius, jis pasigardžiuodamas čepsėjo snapu.

— Kaip, jūsų manymu, atrodo Didysis Ūbalo medis? — svajingai pratarė Sorenas, kuriam iš snapo kyšojo pelėno uodegos galiukas.

— Neabejotinai kitaip nei Sent Lututė, — atsiliepė Gilfė.

— Kažin, ar jie žino apie Sent Lututę, apie antskrydžius, kiaušinių grobimą ir... ir... — Sorenas nutilo.

— Kanibalizmą, — užbaigė Knisčius. — Gali drąsiai sakyti, Sorenai. Nesistenk manęs apsaugoti. Aš regėjau baisių dalykų, viską suprantu.

Jiems visiems teko pamatyti baisių dalykų.

Apyaušris, kuris ir taip buvo pakankamai didelis, pašiaušė plunksnas. Sorenas nujautė, kas netrukus nutiks. Apyaušris mąstė ne apie kilniuosius dangaus riterius — Ūbalo pelėdas, o apie niekingas, šlykščias, pasibjaurėtinas, siaubingas Sent Lututės pabaisas. Laplandinis pelėdžiukas labai anksti tapo našlaičiu, ir jo galvoje neišliko nė menkiausių prisiminimų apie tėvus. Ilgą laiką jis gyveno bastūnišką našlaičio gyvenimą, jį buvo priglaudę keisčiausi gyvūnai, sykį globojo netgi lapės, todėl niekada jų nemedžiodavo. Kaip ir visos laplandinės pelėdos, jis buvo laikomas stipriu, negailestingu plėšrūnu, bet labiausiai Apyaušris didžiavosi savo išsilavinimu, įgytu, kaip pats sakydavo, griežtoje našlaičio gyvenimo mokykloje. Jis buvo grynas savamokslis, gyvenęs oloje su lapėmis, skrajojęs drauge su ereliais, stiprus ir neprilygstamas kovotojas. Tačiau kuklumu šis paukštis tikrai nepasižymėjo. Jis buvo stiprus, puikus skrajūnas ir neišpasakytai vikrus. Nagais darbuodavosi taip pat žaibiškai, kaip ir snapu. Po minutės visi jau suprato, jog tuoj orą sudrebins nematomą priešininką vanojančio ir kapojančio Apyaušrio sau pačiam giedami ditirambai. Apyaušrio šešėlis suskato šokčioti blausioje kėnio drevės šviesoje, ir laplandinė pelėda giliu, virpančiu balsu uždainavo:

Įkrėsim į kaulus visiems niekadėjams,

Blogybių ir bjaurasties skleidėjams,

Kurie dar ničnieko negirdėjo

Apie narsuolių ketveriukę,

Bet greitai pajus jie mano smūgį,

Mažučiai jų skilviai subliūkš ir išskys,

O mums nė plunksnos nesusitaršys.

Vaje, vaje, jiems ašaros byrės.

Kai Apyaušrį jie pamatys,

Supras, jog atėjo mirtis.

Jau baimė temdo jų akis,

Bet čia dar ne pabaiga išties.

Apyaušrio skilvis kupinas tulžies,

Įtūžis jam jėgų suteikia,

Nedoros pelėdos taps jo taikiniu.

Terkšt, plerkšt — smūgis ir grybštelėjimas dešinės kojos nagais. Apyaušris šoko ir sukosi po drevę. Ore šmėžavo besigrumiantis jo šešėlis, Gilfei, pačiai mažiausiai iš jų, teko prisispausti prie sienos. Uokse tarytum siautė nedidelis uraganas. Galiausiai dičkio judesiai sulėtėjo, ir šokėjas išdidžiai nustrykčiojo į kampą.

— Ar viso šito išmokai savo mokykloje, Apyaušri? — pasiteiravo Gilfė.

— Ko „viso šito“?

— Agresijos.

Apyaušris kiek paniekinamai krenkštelėjo iš pačios gerklės gilumos.

— Maža pelėdikė, didūs žodžiai.

Apyaušris dažnai šitaip apibūdindavo Gilfę, turinčią polinkį kalbėti skambiais žodžiais.

— Ką gi, ką gi, jaunuoliai, — prabilo ponia Pi. — Nesikivirčykite. Aš manau, Gilfe, jog susidūrus su kanibalizmu agresija, nuožmus įsiūtis bei noras sutriuškinti priešininkus nėra smerktinas.

— Ir vėl didūs žodžiai, bet šie man patiko, ponia Pi, — suūbavo dėkingas Apyaušris.

O susimąstęs Sorenas nepratarė nė žodžio. Jis svarstė, kaip atrodo Didysis Ūbalo medis ir kaip kilniosios tenykštės pelėdos vertintų Apyaušrį — tokį storžievį ir kartu galingą, įžūlų, bet ištikimą, piktą, bet teisingą?

Ketvirtas skyrius

Nešdinkitės! Nešdinkitės!

Vos pradėjus temti pelėdų būrelis paliko kėnio drevę. Dangų dengė apdriskę debesys. Medžiai apačioje augo tankiai, todėl pelėdos skrido žemai, kad matytų Ūbio upę, kuri kartais susiaurėdavo ir virsdavo žvilgančia vandens gija. Medžiams praretėjus Apyaušris pranešė, esą, jo manymu, apačioje nusidriekęs kraštas, vadinamas Snapija. Vienu metu atrodė, kad jie apskritai pametė iš akių upės vagą, tačiau atsirado daugybė kitų siaurų upeliūkščių bei jų intakų. Keliautojai susirūpino, ar pavyks vėl surasti Ūbį, tačiau vijo abejones šalin stengdamiesi nė valandėlei joms nepasiduoti, nes visi virpčiojančiais skilviais jautė, jog abejonės — tai tarsi ligos, kaip miegligė ar snapo puvinys, kurios gali būti užkrečiamos ir nuo vienos pelėdos persiduoti kitai.

Jau ne kartą ir ne du teko apsigauti, pasirinkus ne tą upelį, upokšnį ar net upę. Bet pagaliau Knisčius šūktelėjo:

— Kažką matau! — visų skilviai virptelėjo. — Kažką... balkšvą... tiksliau, pilkšvą.

— Pilkšvą? Ką, vardan Ūbalo, reiškia „pilkšvas“? — suūkė Apyaušris.

— Tai reiškia, — skambiu balseliu paaiškino Gilfė, — ne visai baltas ir ne visai pilkas.

— Dirstelėsiu pats. Skriskite ta pačia tvarka, kol sugrįšiu, — paliepė Apyaušris.

Gigantiška laplandinė pelėda pradėjo staigiai leistis. Neilgai trukus jis grįžo.

— Ar žinote, kodėl ten nei pilka, nei balta? — Apyaušris nelaukė, kol kas nors atsakys. — Nes ten dūmai.

— Dūmai? — apstulbo kitos trys pelėdos.

— Ar žinote, kas yra dūmai? — paklausė Apyaušris. Jis stengėsi elgtis kantriai su šiais trimis pelėdžiukais, kurie turėjo kur kas mažiau patirties už jį.

— Lyg ir žinome, — atsiliepė Sorenas. — Nori pasakyti, kad apačioje dega miškas? Man teko girdėti apie miškų gaisrus.

— Ne, ne, ne tokia didelė katastrofa. Gal kažkada ir degė. Snapijos miškai gana nedideli, tiesiog reti miškeliai, todėl gaisrui nėra kur įsisiūbuoti.

— Savaiminis užsidegimas, ir tiek, — įsiterpė Gilfė.

Apyaušris piktai dėbtelėjo į nykštukinę pelėdą, skambiais ir reikšmingai žodžiais nuolat gadinančią jo pasirodymus. Jis nė nenutuokė, kas tasai savaiminis užsidegimas, ir abejojo, ar žinojo pati Gilfė. Bet pasipuikuoti tinkama akimirka išsprūdo iš rankų.

— Nagi, leidžiamės pasižiūrėti, — paragino Apyaušris.

Jie nutūpė ant miško pakloto tirščiausio dūmų ruožo pakraštyje. Dūmai, atrodo, veržėsi iš olos po akmenine atodanga. Ant žemės mėtėsi kelios žarijos ir apanglėję medžio gabalėliai.

— Knisčiau, — kreipėsi Apyaušris, — ar savo plikomis kojomis kapstai žemę taip pat gerai, kaip ir bėgioji?

— Gali tuo neabejoti. Kaip kitaip mes remontuotume ir praplėstume savo urvus? Mes nelinkę įsikurti netvarkingame būste.

— Tada pradėk kasti ir pamokyk kitus. Turime užkasti žarijas, kol vėjas jų neišnešiojo ir nekilo rimtas gaisras.

Užkasinėti žarijas pasirodė besąs sunkus darbas, ypač mažylei Gilfei, kurios kojos buvo trumpiausios.

— Kažin, kas čia atsitiko? — stabtelėjusi ir apsidairiusi aplink nusistebėjo Gilfė.

Jos akys užkliuvo už keisto pavidalo, kurį palaikė apsvilusiu medžio gabalu, tačiau mėnulio neapšviestos nakties tamsoje kažkas žybtelėjo. Gilfė sumirksėjo. Žvilgantis daiktas įgavo pažįstamą formą. Gilfės skilvis sutrūkčiojo, tarsi apimta transo, ji pajudėjo link keistojo objekto.

— Mūšio letenos! — aiktelėjo pelėdžiuke.

Iš urvo gilumos atsklido šiurpi dejonė:

— Nešdinkitės! Nešdinkitės!

Bet jie negalėjo nešdintis! Neįstengė net pajudėti. Tarp jų ir urvo angos liepsnojo akys — raudonesnės už degančias žarijas, o kartu pasklido aitrus dvokas. Tamsą perskrodė dvi baltos lenktos iltys.

— Lūšis! — sukliko Apyaušris.

Keturios pelėdos vienu metu stipriu mostu išskleidė aštuonis sparnus. Iš apačios atsklido dangų drebinantis lūšies kauksmas. Sorenas niekada negirdėjo nieko panašaus. Viskas nutiko taip staiga, kad jis net užmiršo išmesti snape laikomą žariją.

— Geroji Pelėdų Pelėda, Sorenai! — aiktelėjo Gilfė pastebėjusi mylimo bičiulio veidą, nutviekstą raudono smilkstančio angliuko žioravimo.

Sorenas akimoju išmetė žariją.

Ir vėl nuaidėjo kauksmas. Už naktį juodesnis šešėlis pašoko į orą, paskui, raitydamasis ir staugdamas iš skausmo, tėškėsi ant žemės.

— Po šimts skilvių! — šūktelėjo Apyaušris. — Sorenai, tu užmetei žariją tiesiai ant lūšies! Puikus šūvis!

— Ką... aš padariau?

— Nagi, pulkim ją — ir pribaikim.

— Pribaikim? — sutrikęs pakartojo Sorenas.

— Paskui mane! Taikykis į akis. Gilfe, saugokis lūšies uodegos. Aš kirsiu į gerklę. Knisčiau, prisiartink iš šono.

Pleištu išsirikiavusios keturios pelėdos grėsmingai pasileido į priekį. Sorenas taikėsi į akis, tačiau vieną jau buvo iščirškinusi akiduobėje tebesmilkstanti žarija. Knisčius suleido nagus į atsidengusį besiraičiojančios lūšies šoną, o Gilfė suvarė savuosius į didžiausią nosiaskylę, kokią tik Sorenui buvo tekę matyti. Apyaušris staigiu suktu smūgiu perrėžė gerklę, ir į nakties tamsą trykštelėjo kraujas. Lūšis nebestaugė. Kėpsojo nejudėdama ant miško pakloto, nuo žarijos apsvilinto snukio kilo dūmelis. Aplinkui tvyrojo apdegusio kailio kvapas, lūšies pulsas silpnėjo, iš gilios žaizdos kakle plūdo kraujas.

— Nejaugi lūšiai prireikė mūšio letenų?.. — Sorenas atsigręžė į Gilfę.

Kai abu pelėdžiukai dar gyveno įkalinti Sent Lututėje, jiems pabėgti pagelbėjusi sena pelėda Grimblis papasakojo, jog Sent Lututės kariai patys nemoka pasigaminti mūšio letenų, todėl ieško jų mūšių laukuose. Tačiau kuriems galams mūšio letenų galėjo prireikti lūšiai? Juodu pažvelgė į ilgus aštrius nagus, kyšančius iš lūšies letenų, kurie atrodė kur kas šiurpesni už pelėdų naudojamą amuniciją.

— Ne, — tyliai ištarė Apyaušris. Jis jau spėjo nuskristi iki olos ir dabar stovėjo jos angoje.

— Lūšiai prireikė to, kas yra čia.

— O kas ten yra? — vienu balsu paklausė kiti.

— Mirštanti pelėda, — paaiškino ponia Pi iššliauždama iš olos, kurioje slėpėsi. — Ateikite. Man atrodo, ji ketina kažką pasakyti, jei tik turės pakankamai jėgų.

Pelėdžiukai įžengė į urvą. Šalia negilios duobutės, kurioje teberuseno žarijos, pūpsojo tumulas rudų plunksnų. Tai buvo ruožuotoji pelėda, nors ir vargiai beatpažįstama, kadangi balti plunksnų ruožai nusidažė krauju, o snapas styrojo keistai persikreipęs.

— Lūšis nekalta, — sušvokštė merdėjantis paukštis. — Pasirodė tik po to... po to... kai jie...

— Kai jie ką, pone? — Gilfė prisiartino ir palinko prie perkreipto snapo, kad geriau girdėtų silpną balsą.

— Jiems reikėjo mūšio letenų, tiesa? — Sorenas palenkė galvą prie mirštančios pelėdos. Ar ji nežymiai linktelėjo? Tačiau ruožuotosios alsavimas vis labiau silpo.

— Ar jie — tai Sent Lututė? — švelniai paklausė Gilfė.

— Sent Lututė būtų dar nieko. Tai kur kas baisiau. Patikėkite, Sent Lututė... O-o! Jei būtų tik tiek bėdos! — iškvėpė pelėda ir numirė.

Keturi bičiuliai keletą akimirkų mirksėdami žvalgėsi vienas į kitą.

— Jei būtų tik tiek bėdos! — pakartojo Knisčius. — Ar pelėda mėgino pasakyti, jog egzistuoja kažkas baisesnis už Sent Lututę?

— Argi gali būti? — tarstelėjo Sorenas.

— Kokia čia vieta? — prabilo Gilfė. — Iš kur tos mūšio letenos, juk čia ne kovos laukas? Priešingu atveju būtume aptikę daugiau sužeistų arba žuvusių pelėdų.

Jie atsigręžė į laplandinę.

— Apyaušri? — kreipėsi Sorenas.

Tačiau šįkart net pastarasis atrodė suglumęs.

— Nė nežinau. Girdėjau pasakojimų apie be galo išmintingas pelėdas, kurios gyvena atsiskyrusios, be antrosios pusės ir nepriklauso nė vienai karalystei. Dažniausiai rūpinasi tik savimi, kartais nusisamdo kovotojais. Naguoti samdiniai, rodos, taip jie vadinami. Gal ir šis toksai buvo. Snapijos kraštas — keistoka vieta. Miškų čia mažai, daugybė kalvagūbrių, panašių į tą, virš kurio skridome aną naktį. Viena kita giraitė. Pelėdoms čia nelabai yra kur apsistoti, nes sunku rasti didelių medžių su erdviomis drevėmis. Ko gero, šis draugužis buvo tikras vienišius.

Jie pažvelgė į negyvą ruožuotąją pelėdą.

— Ką dabar darysime? — paklausė Sorenas. — Nenorėčiau čia jo palikti kitai užklysiančiai lūšiai. Juk jis mėgino mus perspėti, šaukė: „Nešdinkitės! Nešdinkitės!“

— Žinot ką, man rodos, jis perspėjo ne dėl lūšies, — virpančiu balsu įsiterpė Knisčius.

— Manai, kalbėjo apie tuo kitus, baisesnius už Sent Lututę? — tyliai, bet ramiai pasitikslino Gilfė.

Knisčius linktelėjo.

— Bet juk negalime šitaip jo palikti. Jis buvo narsus... buvo kilni pelėda, — ryžtingai kreipėsi Sorenas. — Net jei ir negyveno Didžiajame medyje ir nepriklausė riterių brolijai.

Apyaušris žengtelėjo į priekį.

— Sorenas teisus. Aš irgi nenoriu palikti šios narsios pelėdos niekingiems maitėdoms. Jei neatsidangins lūšis, pasirodys varnos, jei ne varnos, tada grifai.

— Tačiau ką mes galime padaryti? — susikrimto Knisčius.

— Girdėjau apie laidojimo dreves aukštai medžiuose, — toliau dėstė Apyaušris. — Kai Ambaloje gyvenau su triukšmingųjų apuokėlių šeimyna, jie taip palaidojo savo senelę.

— Snapijoje tinkamos drevės tektų ieškoti pernelyg ilgai, — paprieštaravo Gilfė. — Pats sakei, Apyaušri, kad miškeliai čia reti, didelių medžių nėra.

Sorenas apsižvelgė.

— Pelėda gyveno šioje oloje. Apsidairykit, patys įsitikinsit. Lauke guli keli švieži kukuliai, čia paslėpta riešutų, antai ten — ne per seniausiai nugalabytas pelėnas, kuris veikiausiai turėjo tapti vakariene... Manau, mums derėtų...

— Negalime palikti jo urve, — pertraukė Gilfė. — Net jei čia jo namai. Kita lūšis gali įlįsti čionai ir jį aptikti.

— Bet Sorenas teisus, — pritarė Knisčius. — Čia jo dvasia.

Knisčius buvo gana savotiškas pelėdžiukas. Daugelis pelėdų pasižymėjo praktiškumu ir domėjosi medžiokle, skraidymu bei gūžtos sukimu, o tvirtakojis Knisčius, mieliau bėgiojantis, nei skraidantis, labiau linkęs gyventi urve nei drevėje, buvo neabejotinai nepraktiška pelėda. Kadangi jis nebuvo susitelkęs į banalybes, įprastus nuobodžius darbus ir mažus pelėdiško gyvenimo džiaugsmus, pasižymėjo atviru ir lanksčiu protu, aprėpiančiu dvasinę sritį, mintydavo apie gyvenimo prasmę bei galimą pomirtinį gyvenimą. Kaip tik pomirtiniu narsiosios ruožuotosios pelėdos gyvenimu jis ir rūpinosi.

— Žuvusiojo dvasia yra šiame urve. Aš jaučiu.

— Tad ką darysime? — paklausė Apyaušris.

Sorenas lėtai apsidairė po olą. Į žvilgančius akmenukus panašios tamsios akys ištyrinėjo sienas.

— Šiame urve ne kartą degė ugnis. Apžiūrėkite sienas — pilkos nuo suodžių it tamsiosios liepsnotosios pelėdos sparnai. Man atrodo, jis kažkaip naudojosi ugnimi, kuri degdavo šioje duobutėje. Manau... — labai lėtai ištarė Sorenas. — Manau, derėtų jį sudeginti.

— Sudeginti? — tyliai pakartojo kiti trys.

— Taip. Štai šioje duobelėje. Žarijos vis dar rusena.

Pelėdos be žodžių pritardamos linktelėjo viena kitai.

Sprendimas atrodė teisingas.

Keturi jauni pelėdžiukai kaip galėdami švelniau nagais užritino negyvos ruožuotosios kūną ant žarijų.

— Ar privalome stovėti ir žiūrėti? — paklausė Gilfė, ugniai apsiautus mirusiojo plunksnas.

— Ne! — nukirto Sorenas, bičiuliai jam įkandin patraukė iš olos ir nusklendė į nakties dangų.

Jie pakilo pasinaudodami kylančio oro srovėmis ir apsuko ratą aplink proskyną, kurioje žiojėjo ola. Paskui apskrido dar tris ratus stebėdami iš urvo angos virstančius dūmus. Ponia Plithiver nuvinguriavo į priekį tarp tankių Soreno pečių plunksnų ir prisiartino prie vienos ausies:

— Didžiuojuosi tavimi, Sorenai. Tu apsaugojai narsią pelėdą nuo maitėdų, o kartu nuo nešlovės ir pažeminimo.

Sorenas tiksliai nežinojo, ką reiškia „nešlovė“, tačiau vylėsi, jog pasielgė teisingai tauriosios pelėdos atžvilgiu. Bet ar jiems pavyks surasti Didįjį Ūbalo medį, kuriame gyveno kitos kilnios pelėdos? Skilvyje dilgčiojo ne tik ši abejonė, bet ir nelaimę pranašaujantys ruožuotosios pelėdos žodžiai — Jei būtų tik tiek bėdos!

Penktas skyrius

Veidrodiniai ežerai

Ponia Plithiver nerimavo. Suprantama, šiurpūs ruožuotosios pelėdos žodžiai atėmė jauniesiems keliautojams drąsą. Vien mintis apie negandą, baisesnę ir už Sent Lututę, ne juokais baugino. Jiems reikėjo kurį laiką pailsėti, nurimti. Apyaušris sakė girdėjęs apie šį puikų kraštą, kur šmirinėjo gausybė riebių pelėnų, kur nebuvo varnų, o medžių drevėse augo pūkų minkštumo samanos. Skambėjo tiesiog nuostabiai. Ir iš tiesų čia buvo nuostabu! Tačiau po kurio laiko nepriekaištinga vieta pradėjo siutinti ponią Plithiver. Aklažaltei tapo visiškai aišku, jog pelėdos mielai pasiliktų čia amžinai.

Gyvenimas šiame Snapijos pakraštyje, vadinamame Veidrodinių ežerų kraštu, buvo pernelyg lengvas. Žaltė žinojo, jog jauniesiems keliautojams tokia gerovė ne į naudą, be to, mirguliuojantis ežerų paviršius, palaiminga vešliai žaliuojančios vietovės, kurioje neskraidė varnos, ramybė slėpė kažin kokią grėsmę. Nors imk ir pliaukštelėk per plačią Apyaušrio marmūzę! Bičiuliai, rodos, visiškai užmiršo patirtus išmėginimus, lūšį ir mirštančią ruožuotąją pelėdą. Vos pasukę Veidrodinių ežerų pusėn, jie pajuto nuostabias oro bangas, kylančias nuo kalvoto kraštovaizdžio apačioje, dėl kurių skristi tapo neapsakomai malonu. Apėmė neprilygstamas jausmas, kai galėjo švelniai sklęsti kartu su oro srovėmis nė kiek nejudindami sparnų. Skrydis svaigino, o prieš pat aušrą tarp kalvų sublizgo ramūs ežerai, tokie skaidrūs ir švytintys, jog jų paviršius atspindėjo kiekvieną dangaus žvaigždę ir debesėlį.

Veidrodiniai ežerai buvo tarsi oazė skurdžioje Snapijos žemėje. Pelėdos pasirinko medžius šalia ežerų, kuriose rado idealaus didumo uoksus, išklotus minkščiausiomis samanomis.

— Jaučiuosi lyg sapne, — jau, ko gero, šimtąjį kartą aikčiojo Gilfė.

Štai čia ir slypėjo problema. Viskas aplinkui panėšėjo į sapną. Nereali atrodė žaisminga ir gausi medžioklė ir šilto oro bangos, tokios viliojančios, jog nepaisydami ponios Pi prieštaravimų, pelėdžiukai neatsispirdavo pagundai smagiai paskraidyti netgi dienos šviesoje. Tačiau pavojingiausi buvo patys ramūs ribuliuojantys ežerai. Šios pelėdos niekad nebuvo mačiusios tokio skaidraus vandens. Ežeruose nebuvo nei dumblių, nei purvo, nei jokių šiukšlių, todėl puikiausiai galėjai matyti savo atspindį. Nė viena iš jaunųjų pelėdų, išskyrus Apyaušrį, niekada nebuvo regėjusios savo atvaizdo. Ir netgi pastarajam neteko matyti šitaip ryškiai.

Viskas prasidėjo tada, kai Gilfė pastebėjo, jog Soreno snapas suodinas nuo žarijos, kurią pakėlęs užmetė ant lūšies. Liepsnotasis pakilo iš medžio, kurio drevėje įsikūrė, ir nuplasnojo prie ežero nusiprausti. Iki pat tos akimirkos Sorenas manė, jog vanduo tinka tik gėrimui ir kartais — labai retai — prausimuisi. Tačiau pažvelgęs į ežerą jis vos neapalpo.

— Tėti! — aiktelėjo apstulbęs.

— Čia ne tavo tėtis. Čia tu pats, branguti, — paaiškino ponia Plithiver, kuri, nors ir buvo akla, žinojo apie atspindžius, kaip ir apie daugelį kitų dalykų, kurių nematė. — Ko gero niekada nematei apsiplunksnavusio savo veido.

— Jis visas baltas, lygiai kaip tėčio. Aš toks, toks...

— Dailus? — pasufleravo ponia Plithiver.

— Na, taip, — susijaudinęs pralemeno šiek tiek susidrovėjęs Sorenas.

Bet tik šiek tiek! Deja, netrukus visas jo ir kitų bičiulių kuklumas bei drovumas tiesiog išgaravo. Prie veidrodinio ežero paviršiaus palinkusios pelėdos negalėjo atsigrožėti savimi. Kai nesigėrėdavo savo atspindžiais, sutūpę ant kranto, leisdavosi skraidyti aplink ežerus žavėdamiesi įstabiais savo manevrais ir „sukiniais“, kai šaudavo žemyn nuo kylančio oro srovių. Apyaušris, aišku, tapo labiausiai nepakenčiamas, nes jau ir anksčiau būdavo linkęs pasigirti. Štai ir dabar ponia Plithiver išgirdo, kaip jis, vartaliodamasis aplink oro srovę, ūbauja apie savo grožį, raumeningą kūną ir purias plunksneles.

— Tik pažvelkit, kaip neriu iš debesų! — šūktelėjo dičkis ir dešimtąjį kartą per dieną užtraukė pamėgtą dainelę „Aš gražesnis už debesį“:

Kas švelnus kaip debesėlis?

Kas švyti ir mirga kaip ryto aušra?

Kieno žavesys saulės šviesai prilygsta?

Čia aš toks esu!

Apyaušris vardu.

Dangaus karžygys,

Nakties žiburys.

Mano grožiu gėrisi visi.

Aš spinduliuoju,

Aš žaižaruoju,

Aš neprilygstamai skrajoju.

Neriu iš debesų ir vėl ant jų užšoku,

Skrydžio virtuozui

Tai — vienas juokas.

— Bet tu, — šaižiai sušnypštė ponia Plithiver, — anaiptol neneri iš debesų, kaip pats teigi!

Ponia Plithiver jautė, jog debesys tą dieną plaukė aukštai, o Apyaušris skrajojo kur kas žemiau ir negalėjo jų pasiekti grožėdamasis savimi veidrodiniuose ežeruose. Tiesą sakant, atrodė, tarytum skrajotų tarp debesų atspindžių, virpančių ant lygaus lyg stiklas ežero paviršiaus. Štai čia, ponios Plithiver supratimu, ir slypėjo visų bėdų šaknys. Pelėdos supainiojo įsivaizduojamą atspindžių pasaulį su realybe. Veidrodiniai ežerai jas užkerėjo. Ketveriukė užmiršo, dėl ko ir su kuo kovojo. Ar nuo tada, kai atkeliavo į šią užkeiktą vietą, jie bent kartą užsiminė apie Didįjį Ūbalo medį ir kilniąsias pelėdas? Ar paminėjo Sent Lututę bei tenykštį siaubą? Ar Sorenas nors sykį pagalvojo apie mylimą šeimą, išskyrus tą vienintelį atvejį, kai pirmąkart pamatė savo atspindį ežere? O apie Eglantiną? Ar prisiminė ją, ar svarstė, kas nutiko vargšei sesutei?

Ši vieta atrodė tikrai keista. Ir ne tik dėl veidrodinių ežerų, storų minkštų samanų, tobulų drevių bei medžiojamų gyvūnų gausos. Staiga ponia Plithiver suvokė, jog kitose karalystėse, per kurias skrido, jau buvo beprasidedanti žiema, o čia vis dar galėjai džiaugtis tikrų tikriausia vasara. Ji puikiausiai, aiškiausiai užuodė žalius lapus, vešlią žolę ir šiltą žemę. Bet visa tai buvo persmelkta nuodų! Jie privalėjo iš čia išsinešdinti. Ši vieta buvo ne mažiau pavojinga už Sent Lututę.

— Tuojau pat ateikite čionai! Visi iki vieno! — aklažaltės šnypštimas bemaž peraugo į urzgėsį.

Sorenas tuo metu gėrėjosi savo snapu žvelgdamas į vandens paviršių. Jam patiko tamsi dėmelė, anot Gilfės, teikianti veidui išskirtinumo. Liepsnotasis staigiai kryptelėjo galvą.

— Ponia Pi, vardan Pelėdų Pelėdos, kas nutiko?

— Tuoj aš tau kaip užpelėdinsiu! — užburnojo toji.

Sorenas nustėro. Niekad gyvenime negirdėjo ponios Pi keikiantis, juo labiau jo adresu. Jos įtūžis tarytum čirškėjo ore. Kitos pelėdos nutūpė šalia Soreno.

— Ei, — prakalbo Apyaušris, — ar pastebėjote, kokį sukinį ką tik suraičiau?

— Teprasmenga po meškėnmėšliais tavo raitytas su!

Dabar jau visos keturios pelėdos neteko žado. Gal ponia Pi išsikraustė iš proto? „Po meškėnmėšliais “? Ji pasakė „po meškėnmėšliais “!

— Kas negerai, ponia Pi? — virpančiu balsu pasiteiravo Sorenas.

— Kas negerai? Pažvelkite į mane. Tuojau pat liaukitės spoksoję į savo atspindžius ežere. Aš jums pasakysiu, kas negerai. Jūs darote gėdą savo šeimoms.

— Aš neturiu šeimos, jei kartais užmiršote, ponia Pi, — nusižiovavo Apyaušris.

— Juo blogiau! Užtrauki negarbę savo giminei. Laplandinėms pelėdoms.

Pastarieji žodžiai pribloškė net ir Apyaušrį.

— Savo giminei!

— Taigi, taigi. Visi darote gėdą, tiesą sakant. Tapote nusipenėję, tingūs, pasipūtę, visi keturi. Ir... ak, — užsikirto ponia Plithiver.

Sorenas suprato, jog aklažaltė tuoj dar labiau įsisiautės.

— Jūs ne ką geresni už šlapkakių gaują!

Po šių žodžių ant šakos, nusvirusios pakrantėje stovinčioms pelėdoms virš galvų, kur tupėjo koks tuzinas kirų, kilo griausminga emocijų audra. Šaižaus juoko aidas atsimušė į ežero paviršių, pelėdų atspindžiai sutirtėję tarytum subyrėjo į šipulius.

— Mes nešdinamės iš čia DABAR PAT! — bemaž užriaumojo silpnu gyvatišku balseliu ponia Plithiver.

— O kaip varnos? Juk dar nesutemę.

— Nesvarbu! — atrėžė ji.

— Ar norite mus pražudyti, paaukoti mus varnoms? — tylutėliai užklausė Gilfė.

— Jūs žudote save čia, šio ežero pakrantėje!

Gilfės skilvį tarytum nutvilkė nuožmus, skvarbus žvilgsnis. Kitų pelėdų skilviai irgi šoktelėjo ir suvirpėjo.

— Pasiruoškite skrydžiui! Beje, Apyaušri...

— Taip?

— Aš skrisiu priešakyje su tavimi.

— Klausau, ponia.

Laplandinė pelėda pritūpė, kad ponia Plithiver lengviau užšliaužtų ant plačių jo pečių.

Apyaušrį labiausiai spėjo paveikti čionykščiai apžavai iki ponios Pi protrūkio. Taigi aklažaltė manė privalanti pasirūpinti, kad dičkis nenukryptų nuo kurso, kai skris priekyje. Jam reikėjo ypatingos priežiūros. Kur ritasi pasaulis, jei aklai gyvatei lizdo tvarkytojai tenka vairuoti tikrą dangaus virtuozą — laplandinę pelėdą?!

Jai iš tiesų teko vairuoti, kai Apyaušris pradėjo sukti antrą ratą aplink ežerą ir svirti pavėjinio sparno pusėn, neabejotinai trokšdamas geriau apžiūrėti savo atspindį ir pašnibždom traukdamas kitą mėgstamą dainelę:

Aukštybėj sidabro sparnai ištiesti,

Akys nuožmios auksu švyti

Tarp purpurinių debesų

Didingas tavo skrydis.

Apyaušri, juk tu —

Puikiausias iš visų!

Tu nenustygstantis,

Tu neprilygstamas,

Didingas ir žavus.

Tokių daugiau nėra,

Tokių daugiau nebuvo,

Ir niekada tokių nebus.

Ponia Plithiver susirietė ir iškėlusi ėmė judinti galvą signalizuodama kirams, kuriuos jautė skraidant viršuje. Staiga ant dailių sidabriškų plunksnų užtiško baltas pliūpsnis.

— Kas čia dabar, dėl Pelėdų Pelėdos meilės? — aiktelėjo Apyaušris.

— Tu jiems patinki, Apyaušri, šit jie tave ir pašventino!

Apyaušris kaip kulka perskrido ežerą, nė sykio neatsigręždamas atgal.

Šeštas skyrius

Ledo siauruma

Vos tik Veidrodiniai ežerai liko už nugaros, juos išsyk užklupo, rodos, tik to ir telaukusi žiema. Į veidus siūbtelėjo žvarbaus, ledinio vėjo gūsiai, apdrėbė šlapdriba, o neretai pasipildavo ir ledukų. Snapijos kalvos statėjo ir smailėj o, nuo jų į viršų kilo kunkuliuojančios srovės. Keliautojų snapai pamažu apledėjo, o po kelių minučių Sorenas pastebėjo, kaip Gilfė pradėjo nevaldomai suktis. Laimė, atskubėjęs Apyaušris sugebėjo jai padėti.

— Skrisk man už nugaros, Gilfe, — sušuko perrėkdamas riaumojantį vėją. O paskui pakreipė galvą į kitus: — Jos sparnai pradėjo stingti. Mūsiškiai irgi greitai pasidengs ledu. Tęsti kelionę pernelyg pavojinga. Reikia paieškoti vietos, kur galėtume nutūpti.

Netrukus po Apyaušrio perspėjimo apie apledėjimo pavojų Sorenas pajuto, kaip apsunko jo paties sparnai.

Jis pakreipė galvą ir aiktelėjo pamatęs plasnojamąsias plunksnas puošiančias švelnias ataugėles. Jos styrojo sustingusios, kiaurai košiamos vėjo. O, Pelėdų Pelėda, aš skrendu lyg koks kiras!

Neilgai trukus jie surado medį, kuriame aptiko menkutę drevę. Vargais negalais susispraudę vidun, o ten knibždėte knibždėjo kirmėlių.

— Pasibaisėtina! — šūktelėjo ponia Plithiver. — Tokio parazitų antplūdžio dar nesu mačiusi.

— Ar čia kur nors yra samanų? — paklausė Apyaušris, prisiminęs storas, minkštutes Veidrodinių ežerų samanėles.

— Jei yra norinčių patraukti laukan ir paieškoti — prašom, — pasiūlė ponia Pi. — O aš tuo metu pasistengsiu suėsti kuo daugiau šių mažų kirmėliūkščių.

Sorenas kyštelėjo galvą iš drevės.

— Vėjas įsismarkavo. Bemaž nieko nematyti. Žemę dengia storas sniego sluoksnis, vargu ar pavyktų rasti bent kiek samanų, net jei ir ryžtumėmės ieškoti.

— Galime sutrinti pušų spyglių, — pasiūlė Gilfė. — Pirmiausia stipriai suspaudžiate snapu, paskui leidžiate nuslysti į pirmąjį skrandį, esantį prieš skilvį, ten kurį laiką palaikote, o paskui atgurkiate. Spygliai virsta košele, o išdžiūvę būna beveik tokie pat minkšti kaip ir samanos. Tiksliau sakant, šis procesas vadinamas ne atgurkimu, o atpliurpimu, kadangi atryjama šlapia masė, o ne kukuliukas.

— Koks skirtumas, svarbu, kad tik būtų minkšta, — burbtelėjo Apyaušris.

— Ko gero, verta pamėginti, — pripažino Knisčius. — Nes mintis klaidžioti per tokią pūgą manęs nė trupučio nežavi.

Pelėdžiukai persisvėrė iš vėjo neužpučiamos drevės tiek, kad įstengtų prisikimšti pilnus snapus pušies spyglių, paskui pradėjo maigyti juos snapu ir ryti susidariusius gumulėlius, kuriuos po kurio laiko atpliurpdavo. Ponia Plithiver tuo metu rijo pelėdų sveikatai ypač kenkiančius vikšrus bei vabalus, be to, sučiupo porą mažų kirmėlių, vadinamų plunksnų plėšikais.

— Kažin ar suvalgyčiau dar bent vieną vabalą, net jei nuo to priklausytų mano gyvybė, — po geros valandos suvaitojo ponia Pi.

Staiga drevėje nugurguliavo sodrus kliurktelėjimas.

— Kas čia dabar? — nesuprato Knisčius.

— Tavo nuolankus tarnas pliurpsi, — pratarė Apyaušris ir pražiojęs snapą dar sykį pliurptelėjo sudrebindamas visą uoksą.

— O, aš irgi noriu pamėginti! — šūktelėjo Knisčius.

Akimoju visos pelėdos įsitraukė į pliurpsėjimo varžybas. Lauke siautėjo pūga, o bičiuliai smaginosi, kvatojosi ir ūbavo puikiai leisdami laiką. Jie netgi ėmė skirstyti vietas, išrinkdami patį garsiausią, patį drėgniausią, patį šlykščiausią bei patį gražiausią ir labiausiai rafinuotą garsą. Nors visi tikėjosi, jog subtiliausio pliurpsėtojo titulą gaus Gilfė, šis laimėjimas atiteko Sorenui, o Gilfės pliurptelėjimas buvo išrinktas bjauriausiu.

— Tiesiog vulgaru, — burbtelėjo ponia Pi.

Netrukus šis žaidimas pelėdoms nusibodo, ir jos pradėjo svarstyti, kada liausis pūga. Nors nė vienas neprisipažino, visi paslapčiom ėmė svajoti apie Veidrodinius ežerus. Bičiuliai pritilo, prisiminę nerūpestingas, smagias dieneles, kai sukdavo efektingus ratus viršum žvilgančio ežero paviršiaus. O ką jau kalbėti apie maistą, neapsakomai gardų maistą!

— Kažin ką atiduočiau už dailų pelėną, — atsiduso Sorenas.

— Klausyk, jaunuoli, man rodos, vėjas rimsta. Manau, jau galėtume kilti, — pareiškė ponia Plithiver, pajutusi, jog pelėdų mintys pradėjo suktis apie Veidrodinius ežerus, o ji tiesiog negalėjo šito leisti.

Taigi, nors pati netikėjo, kad vėjas pradėjo silpnėti, būtinai reikėjo priversti juos vėl skristi.

— Šitokį vėją jūs vadinate aprimusiu? — suūkė pavėjinėje pusėje skrendantis Knisčius.

— Truputėlį aprimusiu. Patikėk, branguti, sėdėdami ir pliurpsėdami pušų spygliais nė kiek nepriartėsite prie Didžiojo Ūbalo medžio.

O kaip prie jo priartėti? — mąstė Sorenas. Jie vos įžiūrėjo, kas vyksta priešakyje, už nugaros užsivėrė sūkuriuojančio sniego siena, o apačioje kybojo tirštas rūkas, slepiantis net medžių viršūnes. Aplinkui, rodos, plevėsavo daugybė ledinio oro paklodžių.

— Priešvėjinėje pusėje dunkso uolos, — grįžtelėjo priešakyje skrendantis Apyaušris. — Jei pavyktų nusigauti iki jų teikiamos užuovėjos, skristi taptų lengviau.

— Turbūt derėtų pamėginti. Gilfė tegul skrenda per vidurį, tarp mūsų, — atsiliepė Sorenas.

Kai siautėjantys vėjai tapo nebeįveikiami nykštukinei pelėdžiukei, bičiuliai išmoko sudaryti jai ramią, mažiau užpučiamą vietelę pleišto formos rikiuotės centre, į kurią dabar ir pasuko Gilfė.

— Puiku, svyrame krabo poza prieš vėją, — ūktelėjo Apyaušris, perrėkdamas siautėjančią pūgą.

Krabo poza pelėdos vadindavo manevrą, kurio metu šiek tiek įstrižai pakrypdavo šonu vėjo pusėn, kad nereikėtų skristi tiesiai į jį. Pelėdos skriejo prieš vėją panašiai, kaip juda krabai — ne visai tiesiai į priekį, palankiai išnaudodamos vėją, besistengiantį nublokšti jas atgal.

Vėją pergudravusios pelėdos, nors ir lėtai, visgi judėjo į priekį. Drevė liko toli, o keliautojai vis skrido krabo poza, kol nutiko kai kas, ko jie niekada nesitikėjo nutiksiant. Prieš vėją atgręžti sparnai nuvargo ir net ėmė mausti. Kita vertus, sparnai bent jau nebuvo apledėję.

Staiga kilo šiurpus kauksmas, ledinė naguota pūgos letena bloškė paukščius į šoną. Antrąkart driokstelėjus kauksmui, jie tėškėsi į ledinę sieną. Sorenas pradėjo čiuožti slidžiu, šaltu paviršiumi.

— Laikykitės, ponia Plithiver, — šūktelėjo liepsnotasis, bet nejautė jos įprastoje vietoje.

Nusitverti nagais buvo neįmanoma, sparnai irgi neklausė. Jis lėkė taip greitai, kaip dar niekad gyvenime nebuvo skridęs. Pro šalį dar greičiau prašvilpė didelis pilkas pavidalas. Ar ten šmėstelėjo Apyaušris? Svarstyti nebuvo kada. Neturėjo laiko nė nuojautai. Skilvį, kartu su visais tuščiaviduriais kaulais, galinga jėga tarytum siurbte išsiurbė. Bet galų gale jis sustojo. Buvo apsvaigęs, uždusęs, bet, laimė, nejudėjo, tik kiurksojo nusileidęs ant pakrypusios žvilgančios baltos atbrailos.

— Pasisekė tau ir tau, ir tau, ir kam dar? — atsklido iš viršaus gurguliuojantis garsas.

— Kas? Kas čia kalba? — paklausė Sorenas.

— O, didžioji Pelėdų Pelėda! — sukuždėjo Gilfė, čiūžtelėjusi šalia Soreno. — Kas po...

Ir tada Sorenas pamatė, į ką ji žiūri. Keturios pelėdos ir ponia Plithiver liko gyvos. Visos jos tįsojo parblokštos ant nugarų ir stebeilijo į baltutėlę ledo sieną, o kiek aukščiau iš skylės lede kyšojo trys keisčiausių pasaulyje padarų veidai.

— Kas jie tokie? — šnipštelėjo Gilfė. — Tikrai ne paukščiai.

— Tai jau tikrai ne, — patvirtino Apyaušris.

— Kaip manai, ar jie priklauso gyvūnų pasauliui? — nerimo Gilfė.

— O kokiam gi dar? — nesuprato Apyaušris.

— Pavyzdžiui, augalų. Kadaise girdėjau savo tėtį kalbant apie augalų pasaulį, — atsakė Gilfė.

— Jie iš tiesų mažumėlę augališki, — pripažino Knisčius.

— Kaip suprasti, augališki? — pasiteiravo Sorenas.

— Suprantu, ką turi omenyje Knisčius. O tasai skaisčiai oranžinis daiktas viduryje tikriausiai yra veidas?

— Ką nori pasakyti — tikriausiai veidas? — riktelėjo nepažįstamasis. — Jau mes laikomi kvailokais padarais, bet jūs, ko gero, dar žioplesnį, jei neskiriate veido nuo augalo.

— Bet tu išties mažumėlę panašus į žydintį kaktusą — tokį, kokie auga mūsų dykumoje, — pastebėjo Knisčius.

— Čia mano snapas, mulki. Galiu tave patikinti, jog nei aš, nei kuris nors iš mano šeimos narių nėra žydintis kaktusas, nors ir nežinau, kas tie kaktusai ir kaip atrodo dykuma.

— Tai kas tu toks? — galų gale prakalbo ponia Plithiver.

— O kas, po šimts ledokšnių, esi tu? — atkirto padaras.

— Aš esu žaltė... lizdo tvarkytoja. Tarnauju šiems kilniems paukščiams, vadinamiems pelėdomis.

— Ką gi, — pratarė padaras, kuris nebuvo kaktusas. — Mes — pufinų pulkelis.

— Pufinų! — suūkė Apyaušris. — Juk pufinai gyvena šiaurėje, tolimoje šiaurėje.

— O kaipgi, avigalvi! Tai bent, tėtuk, aš jaučiuosi vis sumanesnis ir sumanesnis.

— Jeigu jūs esate pufinai, — pratęsė Gilfė. — Tada mes tikriausiai atsidūrėme šiaurėje.

— Pagaliau! — šūktelėjo vienas pufinas. — Matau, ir jūs, pelėdos, pamažu įgaunate proto!

— Mamyte, ar jinai gaus prizą už teisingą atsakymą? — pro angą kyštelėjo galvą dar vienas paukštytis milžinišku snapu, ilgiu bemaž prilygstančiu paties jauniklio ūgiui.

— Mes tik linksminamės, Drūti.

— Tačiau kaip mes galėjome atsidurti taip toli šiaurėje? — stebėjosi Sorenas.

— Tikriausiai vėjas nubloškė, — atsiliepė patelė. — O iš kur atkeliavote?

— Iš Snapijos, — atsakė Apyaušris.

— Kur link traukėte?

— Į salą Ūbmarėse.

— O, didis lede! Jūs pralėkėte pro šalį. Prašovėte penkis šimtus lygų1.

— Ką? Praskridome ir nė nepastebėjome? — vos girdimai vaptelėjo Knisčius.

— Kokioje tiksliai vietoje dabar esame? — pasiteiravo Gilfė.

— Esate Ledo siaurumoje, tolimiausiame Ūbmarių pakraštyje, kur prasideda Šiaurinės karalystės.

— Ką? — vienu balsu aiktelėjo visi keturi.

— Per daug nesistebėkite, — įsiterpė patinas. — Kaltas prastas oras.

— O kada jis čia buvo geras, mielasis? — nusiskundė jo žmona.

— Teisybė. Tačiau šios krypties vėjas tiesiog siurbte įsiurbė juos į Ledo siaurumą, o paskui kilo villivavo2.

— Kas tas vilivavo? — nesuprato Sorenas.

— Tave pačiumpa didelė jėga, tarytum lavina. Ko gero, negirdėjote ir apie lavinas?

— Negirdėjome. O kas yra lavina? — pasidomėjo Knisčius.

— Galinga sniego griūtis. Tačiau vilivavo — tai ne sniegas, o šaltas it ledas oras, kuris persirita per kalną ir staigiai sminga žemyn. Štai kas atnešė jus į Ledo siaurumą ir tėškė į šią sieną — į mūsų namus.

— Čia jūsų namai? — nusistebėjo Apyaušris.

— Taip, ponaiti. Kitokių niekada nė neturėjome, — patvirtino patinas.

— Bet kur jūs gyvenate?

— Ledynų plyšiuose ir uolų kiaurymėse. Siena nėra iš vientiso ledo. Čia daugybė riedulių. Galima susirasti, kur gyventi, jei tik moki ieškoti, — paaiškino jis ir pažvelgė į draugę. — Iš pietų artinasi kita audra. Verčiau užeikite vidun, pelėdos. Prašom čionai.

Ledinis lizdas buvo erdvus, tačiau jame tvyrojo klaikus dvokas.

— Koks čia kvapas? — sušnibždėjo Gilfė.

— Koks kvapas? — paklausė mažasis pufinas, tėvų vadinamas Drūčiu.

— Šitas kvapas! — šniurkštelėjo nosimi Knisčius.

— Turbūt užuodžiate žuvį, — suprato patinas.

— Žuvį! Jūs valgote žuvį?

— Kito pasirinkimo nėra. Geriau pratinkitės.

— Prieš artėjančią audrą kaip tik ketinu pažvejoti, — pareiškė patelė.

Stebėdamas angos link krypuojančią šeimininkę, Sorenas pamažu suvokė, koks visgi keistas šis paukštis. Ir ne tik veidas, kuriame pūpsojo gigantiškas gaubtas oranžinis snapas ir juodavo raudonai apvedžiotos akys, įtupdytos į baltų plunksnų ovalus, bet ir visas kūnas atrodė be galo neįprastai. Putlus, jokio grakštumo, krūtinė taip išsišovusi į priekį, jog, atrodė, pufinė tuoj ims ir nugrius kniūbsčia. Kaip šis padaras įstengė skraidyti — tikra paslaptis. Ir išties, stabtelėjusi ant lizdo krašto, ji tarytum nesiryžo kilti, bet galų gale nerangiai suplakė sparnais, šiek tiek paskrido ir puolė į jūrą. Vaizdas buvo neįtikėtinas. Ji staigiai suglaudė sparnus, plati galva ir storas snapas perskrodė šėlstantį ledinį vandenį, kuris susiglaudė viršum uodegos plunksnų. Paukštis pradingo po vandeniu. Sorenas, Apyaušris, Knisčius ir Gilfė susispietė prie lizdo krašto. Jie laukė, vis žvilgčiodami vienas į kitą.

— Pone, — galiausiai sušnabždėjo Gilfė, — man atrodo, jūsų žmonai kažkas nutiko... ji... na... ji nėrė į jūrą ir iki šiol nepasirodė.

— Ak, ji šiek tiek užtruks. Juk reikia papenėti nemažai burnų.

Rodos, praslinko ištisa amžinybė, bet paskui patelė išniro į paviršių. Jos snape dailiai karojo kelios nedidukės žuvelės.

— Štai ji! Štai ji! — pašoko Gilfė.

— Šaunioji motulė, — atsidūsėjo Drūtis. — Tikiuosi, parneš keletą stintenių. Labai mėgstu stintenes. Jei jums jos nepatinka, ar galėsite atiduoti savąsias? Prašau, prašau, prašau!

— Žinoma, — sutiko Sorenas, kurio apetitas sulig kiekviena šiame dvokiančiame urve praleista minute vis mažėjo.

— Tik pažiūrėkit, — atkreipė dėmesį Apyaušris, — kaip ji ketina pakilti?

Bičiuliai vėl susigrūdo prie ledinės angos. Atrodė, tarytum patelė žemai apačioje mėgina bėgti vandens paviršiumi įnirtingai plakdama sparnais.

— Pakilti nuo vandens mums nėra lengva. Mes ne itin geri skrajūnai, tačiau, kaip jau matėte, mokame nardyti. Turime mažučius oro maišelius, todėl galime ilgai ištverti dideliame gylyje. Sunkiausia mums po žvejybos sugrįžti į lizdą.

Patinas išlindo laukan ir šūktelėjo:

— Mieloji, gal pamėgink štai ten, užuovėjoj, kur vanduo ramesnis.

Toji perliejo vyrą grėsmingu žvilgsniu ir kažkaip sugebėjo pilna burna žuvų atsikirsti:

— Nori, kad įsirėžčiau į sieną, tuščiagalvi?! Juk ji pavėjui. Išsyk atsitrenkčiau snapu, o kur tada atsidurtų jūsų vakarienė? Jei toks sumanus, pats eik žvejoti.

— Ak, atleisk, brangute, aš — tikras kvailys, — taip taręs pufinas atsisuko į pelėdas. — Mes tikrai nesame itin išmintingi. Puikiai nardome, mokame žvejoti, žinome, kaip elgtis ledynuose, bet tik tiek.

Tačiau iš tiesų pufinai sugebėjo kur kas daugiau ir anaiptol nebuvo bukagalviai.

— Jie tiesiog save nuvertina, — pastebėjo Gilfė.

Greta nardymo ir žvejybos pufinai puikiai nusimanė apie orą. Kaip tik dabar šeimininkai pasakojo svečiams, jog vėjui pasisukus, audros nurimsiančios, ir šie galėsią iškeliauti, joms nespėjus vėl įsisiautėti.

— Suprantate, jaunuoliai, — dėstė pufinas tėtušis, — devynias dienas iš dešimties vėjai Ledo siaurumoje ūžauja kaip pašėlę. Šit, ir jus čionai atnešė. Tačiau dešimtąją dieną vėjas gali apsigręžti ir nugabenti jus atgalios. Aukštai tekanti maloni oro srovė nuneštų jus iki pat Snapijos, jei tik norėtumėte nukeliauti iki ten.

Paukštis nutilo, ir pelėdos vogčiomis susižvalgė. Snapija skambėjo labai viliojančiai. Aplinkui buvo taip žvarbu, šalta, tvyrojo nepakenčiamas žuvies dvokas, o viską dengiantys riebalai, rodos, įsismelkė į pačius skilvius. Jie tiesiog neįstengė atsispirti mintims apie Veidrodinius ežerus, kur visada žaliavo vasara, bėgiojo riebūs pelėnai ir skraidyti sekėsi taip nuostabiai. Būtų tikri melagiai, jei tvirtintų nejaučią pagundos.

— Taigi kada mums reikėtų išskristi? — paklausė Sorenas.

— Kadangi jūs, pelėdos, linkusios skraidyti naktimis, manau, turėtumėte iškeliauti šįvakar. Kai pradės temti, kaip tik ims keistis vėjas. Skristi iš čia bus išties lengva, o į uodegos plunksnas pūstelėjęs vėjas padės jums nusigauti iki Ūbmarių.

— O pūga? — pasiteiravo Gilfė. — Kada vėl pakils pūga?

— Anksčiausiai rytoj.

— Jei šiąnakt ketiname išskristi, mums visiems reikėtų pailsėti, — pasiūlė Sorenas.

— Gera mintis, — linktelėjo ponia Plithiver.

— Verčiau lįskite į išduobos gilumą, — patarė patinas. — Tuoj pasirodys saulė, ir ant ledo ims mirguliuoti tokie ryškūs atspindžiai, jog neįstengsite nė akių sumerkti.

Gilumoje buvo šiek tiek tamsiau, bet į apledėjusias olas atsimušę spindulių pluoštai įsiskverbdavo net ir ten.

Ledas pradėjo tirpti, ir Soreno ausis pasiekė monotoniškas lašėjimas. Bet galų gale pavyko užmigti. Galbūt kaip tik tirpstantis ledas sužadino mintis apie šiltą kraštą, kur tyvuliuoja krištolinio skaidrumo vandenys, o jų paviršiuje atsispindi dailus baltas jo veidas. Kodėl jie negalėtų tenai sugrįžti? O kur kitur turėtų keliauti? Sorenas vėl užmiršo. Teįstengė prisiminti tik šilto oro tumulus, tarp kurių smagu žaisti, ramų it stiklas ežerą, amžiną vasarą. Ten nėra nei ledo, nei pūgų. Kodėl negalėtų tenai pasilikti? Sapnas jį užvaldė. Per miegus jautė, kaip kryptelėjo skilvis, ir kažkas pradėjo blėsti, o Snapijos ir Veidrodinių ežerų ilgesys vis stiprėjo ir stiprėjo.

— Metas keltis, jaunuoliai, — ėmė žadinti pufinas, baksnodamas Soreną viena didele, oranžine plėvėta pėda. — Vėjas nurimo. Jau galite skristi. Siena rasoja.

— Ką? — nustebo Sorenas. — Kaip suprasti, siena rasoja?

— Ledas tirpsta. O tai liudija apie šiltą orą. Atslinko šiltosios srovės. Bus lengva skristi.

Kitos pelėdos irgi jau sukilo ir stovėjo prie olos krašto. Siena iš tiesų rasojo, blizgėjo nuo drėgmės, o besileidžiančios saulės spinduliuose aptirpęs ledas žaižaravo vaiskiomis rožinėmis, oranžinėmis ir raudonomis liepsnomis.

— Drūti, — pakvietė tėvas. — Eikš čionai, sūnau, noriu, kad pasižiūrėtum, kaip skris šie jaunuoliai. Jie — tikri tylaus skraidymo meistrai. Skrendant pelėdai niekada neišgirsi sparnų plazdenimo!

Dar jiems nepakilus Sorenas nužvelgė bičiulius. Jis ne vienintelis sapnavo Veidrodinius ežerus. Visi troško ten grįžti. Argi blogai, kad visi šito nori? Apyaušris prisiartino prie jo.

— Sorenai, žinai, apie ką mes pagalvojom?

— Apie ką?

— Apie Snapiją ir Veidrodinius ežerus. Svarstėme, kodėl mums trumpam tenai neužsukus? Truputėlį pailsėtume, atsigautume, atsikratytume žuvų skonio, sukirstume keletą rubuilių pelėnų, o paskui patrauktume link Didžiojo Ūbalo medžio.

Pasiūlymas skambėjo viliojančiai, neišpasakytai viliojančiai. Sorenas pajuto, kaip tarp plunksnų ant pečių krustelėjo ponia Plithiver.

— Aš... man... — sumikčiojo Sorenas. — Man atrodo, gali iškilti šiokių tokių problemų.

— Kokių problemų? — neatlyžo Apyaušris.

— Manau, jei ten nuskrisime... kelionės.... link Didžiojo Ūbalo medžio nebepratęsime, — atsakė Sorenas.

Apyaušris truputį patylėjo.

— O jeigu kai kurie iš mūsų mano kitaip? Kas gi blogo, jei kitaip manantieji patrauktų tenai? Noriu pasakyti, niekas tau netrukdys tęsti kelionės.

Kai galiausiai visi pakilo, Sorenas jautė greta skrendančios Gilfės susierzinimą. Jis pasisuko ir pažvelgė tiesiai į mažąją pelėdžiukę. Juodu drauge atsispyrė mėnesienos šviesai ir atlaikė mėnulio spiginimą, kartu pabėgo iš Sent Lututės. Tada grįžtelėjo Apyaušrio ir Knisčiaus pusėn. Juodu petys į petį su juo ir Gilfe grūmėsi dykumoje ir nudėjo Knisčiaus brolio bei tėvų žudikus. Ten pat, krauju sulaistytoje dykumoje, ypatingą akimirką, nutviekstą mėnesienos sidabro, keturi bičiuliai davė priesaiką ir tapo vieninga komanda. Susivieniję jie prisiekė nukeliauti į Ūbmares ir surasti Didįjį Ūbalo medį. Tai buvo ne svajos. Viskas įvyko iš tikrųjų. Tačiau kaip tik dėl svajų dabar jiems iškilo grėsmė, dėl svajų apie Veidrodinius ežerus ir nesibaigiančią vasarą, kuri kėsinosi sunaikinti jų gyvenimo prasmę.

— Aš rimtai kalbu, Sorenai, — tęsė Apyaušris, — jei nori, gali sau keliauti. Argi blogai, kad kiekvienas iš mūsų elgsis taip, kaip jam labiau patinka?

Sorenas įsmeigė į Apyaušrį įdėmų žvilgsnį.

— Būtų blogai, nes mes esame vieninga komanda, — paprastai atsakė jis ir pasuko link įlankos Ledo siaurumos pakraštyje, kuri susisiekė su Ūbmarėmis.

1 Lyga - ilgio vienetas, lygus 4,8 km.

2 Williwaw (angl.) - itin stiprus katabatinis vėjas, pučiantis žemyn nuo kalnų ar ledynų, kurio greitis gali siekti 185 kilometrus per valandą ar netgi daugiau.

Septintas skyrius

Atskirtas nuo tolybės

Pufinai jiems papasakojo apie tamsesnę žalio vandens tėkmę, sruvenančią iš Ledo siaurumos ir nuvingiuojančią į Ūbmares. Girdi, tereikią skristi viršum šios srovės, o ji nuvesianti į salą. Sorenas be galo džiaugėsi, kad tėkmės neteko ilgai ieškoti. Nors kitos trys pelėdos, rodos, suprato jo žodžius apie komandos vienybę, jis neišmanė, kaip būtų pasielgęs, jei nebūtų pavykę aptikti srovės. Dabar bent jau galėjo patikinti bičiulius, jog traukia teisinga kryptim. Tereikėjo dar bent vienos navigacijos klaidos ar vėjo, kuris nublokštų netikėta kryptimi, ir kažin ar Sorenui pavyktų išsaugoti komandą. Veidrodinių ežerų trauka buvo neįtikėtinai galinga. Keista, bet jis dažnai prisimindavo tą naktį, kai juodu su Gilfe paspruko iš Sent Lututės. Kai mūšio amunicija apsitaisiusi Skenča, su naguotomis kovos letenomis ir šalmu, įsiveržė į biblioteką ir ketino juos pulti, kažkas pritraukė ją prie sienos, kur buvo saugomi krislai. Apuoke plote prisiplojo prie sienos ir keletą trumpučių sekundžių negalėjo pajudėti. Tuo metu pelėdžiukai suspėjo pabėgti. Snapijos ir Veidrodinių ežerų trauka veikė juos panašiai. Bet juk ten — svajonių kraštas, ir visa tai tiesiog netilpo Soreno galvoje. Argi svajonė gali kelti pavojų? Kaip ten bebūtų, tamsus žalias vanduo apačioje buvo tikras. Jiems tereikėjo tik skristi viršum tėkmės.

Kurį laiką keliautojai skrido sparčiai ir energingai. Sulig kiekvienu sparnų mostu vis stipriau tikėjo skrendą teisinga kryptimi, o skilviai iš susijaudinimo virpčiojo. Ir sulig kiekvienu sparnų mostu, priartinančiu prie Didžiojo Ūbalo medžio salos, Sorenas jautė tolstąs nuo Sent Lututės pelėdų našlaičių akademijos. Kaip jie apskritai drįso pavadinti nelemtąją vietą akademija? Juk ten niekas nieko nemoko. Iš tikrųjų pelėdžiukams ten griežčiausiai uždrausta klausinėti. Klausimą uždavusių pelėdų laukia žiauriausios bausmės. Pačiais nepadoriausiais žodžiais Sent Lututėje laikomi klausiamieji žodeliai: kas, kada, kodėl. Sorenas sykį neteko visų vos pradėjusių kaltis plasnojamųjų plunksnų ir liko plikais, kruvinais sparnais vien už tai, kad uždavė klausimą. Žinios šioje akademijoje buvo užgintos.

Netrukus pradėjo snigti. Žvaigždžių žiburiukai išskydo, mėnulio kontūrai apsiblausė, o tamsiai žalios srovės linija tapo sunkiai įžiūrima. Man nieku gyvu nevalia pamesti iš akių tėkmės! — kartojo Sorenas.

— Neįsivaizduoju, kaip mes pamatysime Ūbalo salą, — pareiškė Knisčius. — Pažvelkite žemyn. Viskas darosi balta.

— O kur tėkmė? — paklausė Gilfė.

Sorenas pajuto tarp plunksnų ant pečių nervingai krustelint ponią Plithiver. Taip arti ir kartu taip toli! Negalima dabar nukrypti nuo tėkmės. Ūbalo sala ir Didysis Ūbalo medis Sorenui atrodė bemaž toks pat tolimas, kaip poniai Plithiver tolybė. O šią akimirką jautėsi tarytum atskirtas nuo tolybės.

Skrydžio sąlygos pelėdoms darėsi vis sudėtingesnės. Prie naktinių skrydžių pripratę paukščiai paprastai vyzdžius išplėšdavo taip plačiai, jog šie užpildydavo beveik visą akį, o šią sniegingą naktį pelėdoms teko elgtis atvirkščiai, nors ir nebuvo diena. Juos iš visų pusių supo vienoda blausiai pilka šviesa. Vandens negalėjai atskirti nuo jį supančios sausumos. Ar jie vis dar skrido viršum vandens? O gal jau pakibo virš Ūbalo salos? Gal vėjas juos vėl nubloškė į šalį?! Sorenas prisiminė ponią Plithiver sakius, esą matyti reikia visu kūnu. Aklažaltės žodžiai išryškėjo atmintyje. Keturios pelėdos dabar skrido glaudžiu „V“ formos junginiu, kurio smaigalyje plasnojo Apyaušris. Sorenas suvokė, jog skrisdamas viename arba kitame pleišto šone negali išnaudoti netolygiai išsidėsčiusių savo ausų bei ypatingos klausos teikiamų galimybių.

— Apyaušri, leisk mane į priekį. Ten aš geriau girdėsiu.

Apyaušris sulėtino greitį, ir Sorenas užėmė jo vietą.

— Laikykitės, ponia Pi, ketinu perkreipti galvą.

Pelėdų kaklai labai keisti, mat jos turi keletą papildomų kaulų, kurių kiti paukščiai neturi ir kurie leidžia joms pasukti galvą į abi puses tiek daug, kiek nesugeba nė vienas gyvas padaras. Iš tiesų pelėda gali taip perversti galvą, jog pakaušiu pasiekia pečius, arba persukti veidą į priešingą pusę, ką šiuo metu ir darė Sorenas.

— Labas! — tarstelėjo Sorenas poniai Pi, kuri dabar, pelėdžiukui persisukus, kiūtojo tiesiai jam priešais snapą. — Aš tiesiog žvalgausi.

Keletą minučių patyrinėjęs aplinką Sorenas pastebėjo nakties pokyčius. Nors ir nebuvo visiškai tikras, tačiau kažkas pasikeitė.

— Knisčiau, ar pameni savo dainuotą kojoto dainelę?

— Taip.

— Padainuok ją dar sykį nukoręs galvą į apačią.

— Šiąnakt sunku pasakyti, kur yra apačia.

Ir tikrai, tirštai drebiant sniegui, visas pasaulis aplinkui pabalo. Tačiau Knisčius vis tiek pradėjo dainuoti plonu, šiurkščiu dykumos pelėdos balsu. O Sorenas jam dainuojant po truputį kraipė galvą į visas puses.

— Manau, mes esame virš vandens, — galų gale nusprendė liepsnotasis.

Dainuojančio Knisčiaus balsas aidėjo šiek tiek kitaip negu tada, kai dainavo viršum žemės, ir garsas susigerdavo į minkštą, medžiais apaugusį paviršių. Dabar atgal sugrįžo ryškus ir skambus atbalsis.

Ir štai atėjo akimirka, kai vėjas nurimo, ir snaigės tarsi sustingo vietoje.

— Metas man grįžti į priešakį, Sorenai, — kreipėsi Apyaušris.

Sorenas žinojo, jog bičiulis teisus. Snaigės virto tankia, tiršta migla, kuri apgaubė vandenį apačioje ir viską aplinkui. Išmušė Apyaušrio valanda — metas, apie kurį jis kalbėjo pirmą kartą sutikęs Soreną su Gilfe, metas, suteikęs Apyaušriui vardą, kai kontūrai išnyksta, o formos ima lietis. Taigi atėjo laikas atsiskleisti laplandinei pelėdai, gyvenančiai ties riba ir reginčiai nematomas jungtis ir sąsajas klaidžiame, rūkų apgaubtame pasaulyje. Galbūt Apyaušriui pavyks vėl aptikti tėkmę.

Sorenas atsiliko, o gigantiškoji pelėda aplenkusi jį čiūžtelėjo į priekį.

Srovė dingo iš akių, rodos, prieš ištisas kelias valandas, o jie vis skrido ir skrido. Gilfė jautėsi neišpasakytai pavargusi, Knisčiui ėmė skaudėti varnų sužalotą sparną. Nepalankios krypties vėjas vėl įsismarkavo.

— Neįtikėtina, kad tėkmė tiesiog ėmė ir išnyko. Pufinų teigimu, ji turėjo nuvesti mus iki pat salos, — sumurmėjo Sorenas.

— Ką jie išmano, — ūktelėjo Apyaušris. — Juk net patys pripažįsta esantys kvaili.

— Nemanau, kad jie kvaili, — paprieštaravo Sorenas. — Mes privalome įstengti ją rasti.

— Čia visai nėra vietos nutūpti ir atsipūsti, — pasiskundė Gilfė.

— Turime grįžti, — pareiškė Apyaušris.

— Kur grįžti? Tik jau ne į Snapiją, — griežtai išrėžė Sorenas.

— Į bet kurią sausumą. Jei Snapija pasirodys esanti arčiausiai, grįšime į Snapiją, — atkirto Apyaušris.

— Ne! — dar nuožmiau paprieštaravo Sorenas. — Klausykite, aš leidžiuosi apsižvalgyti arčiau vandens.

— Ten pavojinga, Sorenai, — perspėjo Knisčius. — Įsisiautėjęs vėjas sukėlė dideles bangas. Viena iš jų gali tave pastverti, o aš nuoširdžiai abejoju, ar tu toks geras plaukikas kaip putinai. Beregint atsidursi po vandeniu.

— Būsiu atsargus. Ponia Pi, jei norite, galite peršliaužti ant Apyaušrio.

— Ne, branguti, liksiu su tavimi. Man nebaisu.

— Puiku.

Sorenas pradėjo staigiai leistis prie vandens. Čia, tarp besisukančio sniego, į viršų tiško putoti purslai nuo bangų keterų. Kaipgi šioje maišatyje įstengs įžiūrėti tėkmę? Jis nusileido žemiau. Vis tiek nieko nematyti. O jeigu kiti ims ir pasuks atgal? Ar galėtų juos dėl to kaltinti? Skilvį suspaudė siaubas. Gal jau liko čia vienui vienas — tik jis ir ponia Pi?

Staiga skilviu kažką pajuto. Pelėdžiukas nieko nepasakė, tik sutraukė ir išplėtė vyzdžius. Ak, kaip jam šią akimirką trūko Apyaušrio!

— Čionai, Sorenai.

— Apyaušri! Tu mane sekei.

— Gali dėl to vadinti mane kvailiu.

Apyaušris, įsmeigė akis į baltą masę, iš pradžių sutelkė žvilgsnį į artimą erdvę, o paskui įsistebeilijo į tolį. Neperžvelgiamos baltumos jūroj laplandinė pelėda įžiūrėjo du dar baltesnius lopinėlius.

— Plasnokite čionai, jaunuoliai. Jūs skriejate tiesiai viršum srovės, nors tokią naktį jos ir nematyti. Ką gi, sveiki atvykę į Ūbalo salą.

Iš nakties išniro dvi didžiulės baltosios pelėdos, tokios baltos, jog sniego migla aplink jas dabar atrodė pilka.

— Aš vardu Boronas, o čia mano bičiulė Barana.

— Ar judu esate Ūbalo karalius ir karalienė? — sušnibždėjo Apyaušris.

Išsekę Knisčius ir Gilfė sunkiai prisiartino.

— Taip, mielieji. Bet mums labiau patinka, kai mus vadina ribais. Šis žodis byloja apie gilias žinias, ribas — reiškia mokytojas, — paaiškino Barana.

— Mes nesivaikome titulų, — tyliai nusijuokė Boronas.

— Ar jūs atskridote mūsų pasitikti? — pasidomėjo Sorenas.

— Žinoma, — patvirtino Boronas. — Sunkiausiąją kelio dalį įveikėte patys, o dabar leiskite jus palydėti. Jau netoli.

Pūgą užgožusį rūką dabar tarytum išsklaidė Borono ir Baranos baltumas. Naktis vėl tapo juoda, išryškėjo žvaigždės. Pasirodžius mėnuliui keturi pelėdžiukai pažvelgė žemyn ir pamatė mėnesienos sidabru žaižaruojančią beribę jūrą, o priešakyje išvydo šakas į tamsą iškėlusį neregėto didumo medį — Didįjį Ūbalo medį.

— Mes atkeliavom, ponia Plithiver. Mes atkeliavom! — sukuždėjo Sorenas.

— Aš jaučiu, branguti. Jaučiu!

Keturios jaunos pelėdos skynėsi kelią pro šakas įkandin Borono ir Baranos medžio centro link, kur atsivėrė drevės anga. Du didieji raguotieji apuokai snapais praskyrė samanų užuolaidas įleisdami keliautojus vidun. Jie nusileido uokso gilumoje. Sorenui ši drevė pasirodė ne tik milžiniška, bet, skirtingai nei visose kitose iki tol matytose drevėse, čia nebuvo tamsu, nors viešpatavo naktis. Viduje mirguliavo keisti daikčiukai.

Boronas prisiartino prie Soreno ir kitų trijų pelėdžiukų.

— Matau, pastebėjote žvakes. Suprantate, mes čia, Ūbale, sugalvojome, kaip sučiupti bei prijaukinti ugnį ir ja naudotis. Jūs irgi viso šito išmoksite, jaunuoliai. Ir, ką gali žinoti, galbūt vienas iš jūsų netgi taps anglininku.

— Kuo? — nesuprato Sorenas.

— Anglininku — angliukų nešiotoju. Šis darbas reikalauja ypatingo meistriškumo. Bet čia, Didžiajame Ūbalo medyje, įgysite ir daugybę kitų įgūdžių, mes visi jus mokysime. O štai būsimieji jūsų ribai.

Taip taręs Boronas mostelėjo sparnu drevės sienų pusėn. Viršuje lyg galerijos driekėsi ilgos atbrailos. Sorenas, Apyaušris, Gilfė ir Knisčius aiktelėjo pamatę daugybę pelėdų — įvairiausių rūšių, nuo urvinių iki liepsnotųjų, nuo žvirblinių iki nykštukinių, nuo triukšmingųjų apuokėlių iki didžiųjų juodųjų, nuo didžiųjų raguotųjų apuokų iki baltųjų. Visa ši galybė pelėdų tilpo uokso viduje, o geltonos, juodos ir gintarinės akys mirkčiodamos bičiuliškai ir smalsiai varstė keturis atvykėlius.

— Sveiki atvykę, jaunuoliai, — pratęsė Barana. — Sveiki atvykę į Didįjį Ūbalo medį. Viena kelionė jau pasibaigė...

Tik viena? — pagalvojo Sorenas.

Bet ūmai medį sudrebino žemi gongo dūžiai. Barana nutilo nebaigusi sakinio.

— Kuopos — užimkite pozicijas! — galerijoje suūkė laplandinė pelėda.

Staiga visa drevė tarytum nušvito pelėdoms suskatus mautis šalmus bei mūšio letenas, o žvakių liepsnelių atšvaitai sumirguliavo ant nublizgintų pelėdų amunicijos paviršių.

— Didžioji Pelėdų Pelėda — mūšis! Greičiau, čiupkime naguotas letenas! — plasnodamas sparnais suskato šokinėti Apyaušris.

— Nesiskubink, jaunikaiti, — prie ketveriukės atkrypavo apkūni balinė pelėda.

— O kur vyksta mūšis? — nenurimo Apyaušris.

— Anapus Anapusio, — balinė pelėda įsmeigė į jį švytintį gintarinį žvilgsnį, — tačiau tu jame nedalyvausi, tu irgi, — pelėda grįžtelėjo į Gilfę. — Nedalyvausi nei tu, nei tu, — pakartojo nužvelgusi kitus komandos narius. — O kas tu tokia? — sumirksėjo stebeilydama į ponią Pi.

— Ponia Horasė Plithiver, lizdo tvarkytoja. Turiu rekomendacijų.

— Supratau. Eikite visi su manimi.

— O kaipgi mūšis? — strykčiojo Apyaušris.

— O ką nori išgirsti? Nieko pernelyg ypatingo, šioks toks susirėmimas tarp Sidabrašydžio bei Anapus Anapusio, ir tiek.

Aštuntas skyrius

Pirmoji naktis iki aušros

Jie patraukė paskui Matrona vadinamą balinę pelėdą milžinišku Didžiojo Ūbalo kamienu, išvarpytu galybės be galo vingiuotų, niekad tiesiai nesidriekiančių, platesnių ir siauresnių koridorių. Iš koridorių vėrėsi įvairaus didumo drevės. Kai kurios veikiausiai buvo skirtos miegui, kitose vyko įvairūs mokymai, o trečios atstojo sandėlius. Sorenas dirstelėjo į vieną ir pamatė rietuvėmis sukrautus keistus daiktus, kuriuos Boronas pavadino žvakėmis. Kartais Matrona nusivesdavo juos iki pat koridoriaus galo, kur patekę į uoksą juo per skrisdavo į kitą lygmenį, žengdavo per kitą angą ir tęsdavo žygį po medžio kamieno vidų. Sorenui susidarė įspūdis, jog miegamosios patalpos buvo išdėstytos arčiau viršūnės, šiek tiek žemiau atsivėrė didesniems ir mažesniems pelėdų susirinkimams skirtos drevės bei uoksas, vadinamas virtuve, iš kurio kilo nepaprastai puikūs kvapai. Pakeliui pasitaikydavo vietų, kuriose nedidelės pelėdų grupelės susitikdavo pabendrauti. Ten, kur stambios šakos jungėsi su kamienu, žiojėjo parankaus dydžio angos, todėl pelėdos galėjo tupėti viduje, ant specialiai įrengtų laktų, arba lauke, tiesiog ant šakų.

— Dabar, jaunuoliai, noriu, kad patupėtumėte atokiau ir nesimaišytumėte. Yra kelios sužeistos pelėdos, aš privalau jomis pasirūpinti.

Ketveriukė traukė paskui balinę pelėdą į drevę, kuri turėjo tapti jų buveine.

Matrona, mums reikės samanų ir pūkų. Grįžęs paieškos ir gelbėjimo būrys pargabeno du mažylius. Lizdo destrukcija, — praskrisdama pro šalį pranešė kita balinė pelėda nešdama naguose pūkų gumulėlį.

— Ak, vargšai mažuliai!

— Kas yra „lizdo destrukcija“? — paklausė Sorenas.

— Atsitiktinis lizdo sunaikinimas, — ant šakos ties medžio viduriu nusileido jauna dėmėtoji pelėda.

— Otulisa, kaip gerai, kad atskridai. Ar gali parodyti šiems naujai atvykusiems pelėdžiukams drevę, kurią vakar sutvarkėme?

— Žinoma, Matrona.

— Ir pažiūrėk, gal Virėja turi likusios arbatos bei pyragėlių. Jie atrodo išbadėję.

— Būtinai.

Dėmėtoji pelėda, vardu Otulisa, parodė kelią į uoksą.

— Kas čia vyksta? — paklausė jos Apyaušris.

— Paribiuose įvyko keli susirėmimai, nieko rimto.

— Ar su Sent Lutute? — pasiteiravo Sorenas. — Mes apie Sent Lututę žinome viską. Mudu su Gilfe iš ten pabėgome.

Otulisa sumirkčiojo.

— Ir nužudėme du jų leitenantus, kai šie persekiojo Knisčių. Taigi mes pasiruošę kovai, — pridūrė Apyaušris. Dėmėtoji pelėda vėl sumirksėjo. — Juk mes atsidūrėme tinkamoje vietoje, tiesa? Didžiajame Ūbalo medyje? — nenustygo Apyaušris žengtelėdamas prie pelėdos.

— Iš kur kasnakt pelėdų riterių būrys pakyla vykdyti žygdarbių, — švelniau pridūrė Sorenas. Skilvyje sukirbėjo keistas netikrumas — ne visai abejonė, bet ir ne tvirtas tikėjimas. — Juk čia toji vieta? — jo balsas virptelėjo.

— Aišku, toji pati, — atsiliepė dėmėtoji pelėda.

— Tada duok mums naguotas kovos letenas — mes pasiruošę! — Apyaušris iš nekantrumo atsistojo ant vienos kojos.

— Jūs pasiruošę! — šūktelėjo Otulisa. — Vien dėl to, kad pasprukote ir nudėjote dvi tuščiagalves pelėdas, manote esą pasiruošę?

— Ir lūšį, — pridūrė Sorenas.

— Ir varnas, — prabilo ir Knisčius. — Na, jų gal ir neišgalabijom, bet išvaikėme.

Visą laiką tylėjusi Gilfė žengė į priekį.

— Ar mėgini mums pasakyti, jog dar nesame pasiruošę... kad... kad pasiruošimas trunka ilgiau?

— Tai jau tikrai. Anoks kilnumas nugalabyti dykumoje dvi nedorėles? — dėmėtoji pelėda išsitempė visu ūgiu, nuleidusi snapą pažvelgė į Gilfę ir nepaprastai išdidžiai pareiškė: — Jūs dar neužgrūdinti mūšių. Ničnieko neišmanote apie strategiją. Ko gero, nė nemokėtumėte skristi dėvėdami mūšio letenas. Aš čia gyvenu kur kas ilgiau nei jūs, bet vis dar netapau kuopos nare.

— Kas ta kuopa? — pasidomėjo Sorenas.

— Pelėdos išrenkamos į kuopas, nedideles pelėdų komandas, ir mokosi ten tam tikrų dalykų, kurie vėliau praverčia.

— Praverčia mūšyje? — nerimo Apyaušris.

— Ne tik mūšyje, bet ir gyvenime. Gyvenimas nėra vien tik mūšiai. Kiekviena kuopa pasižymi vis kitokiomis, kaip čia aiškiau pasakius, ypatybėmis. Navigacijos kuopai būdinga tam tikra elegancija, visi jos nariai neprilygstamai skraido, kaip ir paieškos— gelbėjimo kuopa, bet pastarieji ne tokie rafinuoti. Oro aiškintojai bei angliakasiai — tikri neišauklėti storžieviai. Bet, — dėmėtoji įsmeigė žvilgsnį į Apyaušrį, — jie beprotiškai narsūs, sugeba žūtbūtinai grumtis ir skraidyti iki nukritimo.

Apyaušriui net plunksnos pasišiaušė iš nekantrumo, o Sorenas baimingai susigūžė. Ar jis pateks į kuopą? Privalo patekti. Kartu su bičiuliais sugebės. Juk drauge jau įveikė ne vieną sunkumą!

— Ar mes visi būsime įtraukti į tą pačią kuopą? — paklausė Sorenas.

— Manau, ne.

— Bet mes — komanda, — Sorenas vylėsi, jog balse nenuskambėjo maldaujamos gaidelės.

— Dabar nesvarbu, nes jūs tapote didesnės komandos dalimi. Man reikia eiti.

— Turbūt pareiga šaukia? — mažumėlę pašaipiai pasiteiravo Gilfė.

— Turbūt, — Otulisa vėl dėbtelėjo iš viršaus į Gilfę ir dingo iš drevės.

Sorenas pamanė, jog Gilfė tuoj ją apspjaus.

— Man ji nepatiko, — burbtelėjo Apyaušris.

— Man irgi. Ar matėte, kaip žiūrėjo į mane? Baisiausiai riečia nosį ir laiko save be galo rafinuota, bet aš neabejoju, jog jinai be paliovos laido netaktiškus juokelius apie mažaūgius.

Gilfė, kaip ir daugelis nykštukinių pelėdų, labai jautriai reaguodavo į pastabas dėl nedidelio ūgio. Jos močiutė priklausė MPD — mažųjų pelėdų draugijai, siekiančiai užkirsti kelią žiauriam ir netaktiškam šaipymuisi iš mažaūgių.

— Iš kelio! Iš kelio!

Ketveriukė pamatė pro pat jų drevę praskrendančius tvirto sudėjimo didžiuosius raguotuosius apuokus, nešančius neštuvus, ant kurių gulėjo kita pelėda. Sužeistosios šalmas buvo nusmukęs ant šono, o vienas sparnas karojo keistai perkreiptas.

Paskui už drevės sienų Sorenas tarytum išgirdo jaunos pelėdos verkšlenimą ir kitą raminantį balsą, tariantį:

— Nereikia, nurimk.

Sorenas išslinko pro angą ir pasuko kamieno vidumi vingiuojančiu koridoriumi. Tokių koridorių čia buvo nesuskaitoma galybė, ir Sorenui atrodė, jog gali kaipmat pasiklysti. Visgi jis patraukė garso kryptimi. Netrukus priėjo kitą drevę. Šis uoksas, kaip ir daugelis kitų, turėjo vidinį ir išorinį įėjimus, tad čionai galėjai atskristi iš lauko arba patekti vidun iš medžio kamienu besidriekiančių koridorių. Jis dirstelėjo į vidų ir pamatė balinę pelėdą Matroną, lydėjusią ketveriukę į jiems skirtą drevę. Ji tūpčiojo aplink jauną pelėdžiukę ir kamšė ją, pešiodama sau nuo krūtinės pūkus.

— Nagi, nagi, brangute, mes žinome, kad tu stengeisi kaip įmanydama.

— Bet ką pagalvos mama ir tėtis?

Vieną akimirką Soreno skilvis sutrūkčiojo. O gal ten Eglantina?

— Jie pamanys, jog esi narsi žvirblinė pelėda, — atsakė Matrona.

Sorenas atsiduso.

— Ką ten veiki? Nestoviniuok dykas, užeik vidun ir pagelbėk, — pakvietė Matrona.

Sorenas lėtai įžengė į drevę. Mažoji pelėdžiuke dydžiu beveik prilygo Gilfei, ji kiūtojo pasišiaušusi, trenkė suodžiais, kelios plunksnelės buvo apsvilusios.

— Kuo sakeisi esanti vardu? — palinko prie žvirblinės Matrona.

— Raktažolė.

— Taigi. Raktažolė neteko lizdo.

— Viso medžio, — nurijo ašaras pelėdžiuke.

— Išties. Jos tėvai išskrido į kovą paribiuose, o ją paliko sveiką ir saugią.

— Aš privalėjau šildyti du naujus kiaušinius. Mama išskrido tik pamedžioti, ne į mūšį. Turėjo netrukus grįžti.

— Kas nutiko? — paklausė Sorenas.

— Gaisras — miško gaisras. Nemaniau, kad ugnis pasieks mūsų medį, o kai pasiekė, mėginau išgelbėti vieną kiaušinį. Bet, supranti, ilgą laiką neskraidžiusi aš tiesiog... — ir nebaigusi pratrūko nevaldomai raudoti.

— Gal reikia baltosios čiokokos arbatos? — kyštelėjo galvą vidun apskritutė ruožuotoji pelėda.

— Reikia, reikia. Manau, puodelis čiokokos arbatos labai padėtų.

— Aš išmečiau kiaušinį. Aš nenusipelniau gyventi, — Raktažolė pratisai, švilpiamai suvaitojo.

— Nekalbėk šitaip! — šūktelėjo Sorenas. — Aišku, kad tu nusipelnei gyventi. Kiekviena pelėda nusipelno gyventi. Todėl ir esame čia.

Matrona atsitraukė nuo savo darbo ir pakreipusi galvą įsižiūrėjo į jaunąją liepsnotąją pelėdą. Jaunuolis mokosi ir pamažu pradeda suvokti, ką reiškia kilnumas ir žygdarbiai. Ji leis jam paguosti mažąją žvirblinę pelėdą ir paprašys atnešti dar vieną arbatos puodelį bei kelis gabalėlius baltosios čiokokos uogų pyrago.

Sorenas praleido su Raktažole visą vakarą. Kartais ji imdavo karščiuoti ir murmėti apie mažąjį broliuką, kurį tvirtai tikėjo nužudžiusi. Pelėdžiuke norėjusi jį pavadinti Osgudu. O kartais jos sąmonė prašviesėdavo, ir mažylė mirkčiodama klausdavo Soreno:

— Kaip mama? O tėtis? Ką jie pamanys, kai grįžę namo ras sudegusį mišką ir išvirtusį mūsų medį? Ar jie manęs ieškos?

Sorenas nežinojo, ką jai atsakyti, nes ir pats daugybę kartų to paties klausė savęs. Prieš aušrą Raktažolė kietai įmigo, ir liepsnotasis nusprendė grįžti atgalios į savo uoksą. Jis ėmė klajoti po centrinę medžio tuštumą, vis pasukdamas ne ten, kur reikia, ir atsidurdamas vis kitame koridoriuje. Kėblindamas ypač vingiuotu pasažu sutiko senyvą dėmėtąją pelėdą.

— Juk tu vienas iš naujokų, iš tos grupelės, kuri atskrido iš Ledo siaurumos, — švelniai suūbavo toji.

— Taip, nors mes keliavome ne iš Ledo siaurumos. Ten mus nubloškė vėjas. Skridome čionai iš Snapijos, bet kažkaip...

— O, varge... Snapijoje atsilaiko tik turintieji stipriausius skilvius.

Ką ji turi omenyje? — sumirkčiojo Sorenas.

— Aš esu Striks Struma. Galimas daiktas, jog reikėtų išlavinti tavo navigacijos įgūdžius. Aš esu navigacijos ribė. Jau tuoj prašvis, todėl tikriausiai skubi į savo drevę. Beje, jei gerai įsiklausysi, išgirsi madam Plonk arfos muziką. Malonu užmigti klausantis puikaus jos balso.

— Kas yra arfa? Kas yra muzika? — nesuprato Sorenas, prisiminęs šiurpias Sent Lututės dainas. Čia, aišku, turėtų skambėti kitokios.

— O, vargeli. Sunku paaiškinti. Klausykis ir pamažu suprasi.

Jam sugrįžus į drevę bičiuliai gurkšnojo baltosios čiokokos arbatą.

— Kaip nuostabu, Sorenai, — šūktelėjo Gilfė. — Gyvatės lizdų tvarkytojos ant nugarų atnešė mums arbatos.

— Taigi, Sorenai, manau, aš čia pritapsiu ir būsiu naudinga, — švytėdama pareiškė ponia Pi.

Visi atrodė patenkinti, išskyrus Apyaušrį.

— Aš ne tam nugalabijau tuodu Sent Lututės nevidonus, ne tam koviausi su varnomis ir perkirtau lūšiai gerklę, kad sėdėčiau pabrukęs uodegos plunksnas ir gerčiau man patiektą arbatėlę, — pasipūtęs Apyaušris atrodė bemaž dvigubai didesnis.

— O ką gi tu gali pakeisti, Apyaušri? — tarstelėjo Gilfė.

— Man atrodo, mums reikėtų pasišnekėti su vyriausiomis pelėdomis — Boronu ir Barana. Kažin ar jie nutuokia, kur slypi tikrasis blogis. Tasai paribio susidūrimas, apie kurį jie šneka, nesusijęs su Sent Lutute. Juk girdėjote, ką pasakė panelė Pasipūtėlė dėmėtoji pelėda. Jie, ko gero, nė nenutuokia apie iškilusią grėsmę. Tačiau mes juk žinome! — jis geltonomis akimis nužvelgė drevę. — Juk taip?

— Kalbi apie „Jei būtų tik tiek bėdos“? — Knisčius pašnibždomis pakartojo mirštančios pelėdos žodžius.

Jie nė sykio neaptarinėjo šių žodžių reikšmės, tačiau visi suprato, jog ruožuotoji pelėda neapibrėžtai užsiminė apie egzistuojantį blogį, kuris buvo dar baisesnis už Sent Lututę.

— Taip, — ne itin ryžtingai pratarė Sorenas. — Gal mums ir derėtų pasikalbėti su karaliumi ir karaliene. Bet ne dabar. Jau diena. Metas miegoti.

Drevė buvo išklota švelniausiomis samanomis ir minkštutėliais pūkais. Sorenas nutipeno į kamputį šalia angos norėdamas pamatyti aušrą. Blėso paskutinės žvaigždės, dangus nusidažė nuostabia rožine spalva. Ištiestos milžiniškos gumbuotos Didžiojo Ūbalo šakos tarytum siekė apkabinti naują dieną.

— Ši aušra, — sukuždėjo Sorenas poniai Plithiver, — man primena mamą.

— Ak, nejaugi, mielasis? — tarstelėjo ponia Plithiver dailiai susirangydama tame pačiame kamputyje. Pelėdoms sutūpus per visą Didįjį Ūbalo medį nuvilnijo švelnus, nežemiškas stygų skambesys, o nuostabus balsas uždainavo:

Naktis jau baigės, mėnuo ir žvaigždės Išnyko iš dangaus.

Tamsa nakties išskydo,

Nubudo rausvas rytas.

Sparnus suglaudę ramiai miegokit,

Lai skilviai ilsisi

Saugiai per dieną.

Pelėdų Pelėda šalia.

Toli dar pirmoji tamsa,

Bet grįš ji, kaip visada,

Virš gėlių,

Virš laukų Saulėlydžio metu.

Medis — mūsų namai.

Pelėdos čia skraido laisvai.

Ir žino tvirtai —

Pelėdų Pelėda šalia.

Soreną užliejo dar nepatirta ramybė ir palaima.

— Knisčiau, Sorenai, Gilfiuke, miegate? — paklausė Apyaušris.

— Beveik, Apyaušri, — sumurmėjo Knisčius ir Sorenas.

— Kaip manote, ar greitai gausime mūšio letenas?

— Nė nenumanau, Apyaušri. Bet nesuk galvos, labos šviesos, — atsiliepė apsnūdęs Sorenas.

— Labos šviesos, Apyaušri, — palinkėjo Knisčius.

— Labos šviesos, Sorenai, — pratarė Gilfė.

— Labos šviesos, Gilfe, — atsakė Sorenas. O paskui pridūrė: — Labos šviesos, ponia Plithiver.

Tačiau ponia Plithiver jau kietai miegojo.

Devintas skyrius

Pelėdų parlamentas

Keturi pelėdžiukai stoviniavo parlamentu pavadintos drevės vestibiulyje. Bičiuliai laukė, kol jiems bus leista susitikti su Boronu ir Barana.

— Viduje aptarinėjami be galo svarbūs reikalai, jaunuoliai, — pareiškė sargybą einanti lututė skimbčiojančių, tik šiai rūšiai būdingu balsu.

— Mes ilgai neužtruksime, — patikino Gilfė.

Tikiuosi, — pagalvojo Sorenas. Jis nerimavo. Kiti trys bičiuliai nusprendė, jog kalbėti parlamente turi jis.

— Galite įeiti, bet elkitės tyliai ir laukite savo eilės, — iškišusi galvą pakvietė kita pelėda.

Ji nurodė šaką, ant kurios jie turėjo sutūpti. Sorenas apsižvalgė. Ši drevė nebuvo itin didelė, erdvumu neprilygo tai, kurioje juos pirmą kartą pasveikino Boronas ir Barana. Viduje, be abejo, degė žvakės, o tuzinas parlamentą sudarančių pelėdų tupėjo ant puslankiu sulenktos ilgos balto medžio, Soreno manymu, vadinamo beržu, šakos. Jis tuoj atpažino senyvą dėmėtąją pelėdą Striks Strumą, kurią jau buvo sutikęs anksčiau. Pastaroji tupėjo greta neįprastai raudono didžiojo raguotojo apuoko, turinčio dar keistesnius juodus nagus. Už jo kiūtojo nukaršęs triukšmingasis apuokėlis. Taip klaikiai atrodančių pelėdos plunksnų Sorenui nebuvo tekę matyti, nors, reikia pripažinti, jis matė ne tiek daug. Ir dar apuokėlis turėjo ilgą dygią barzdą. Viena jo akis buvo žvaira, o snapą vagojo įranta.

— Dar niekad nemačiau taip gėdingai atrodančios pelėdos, — sušnibždėjo Gilfė. — O, Pelėdų Pelėda, pažvelk į jo koją! Į nagus! — patylėjusi nykštukinė pridūrė: — Jam trūksta nago!

Iš tikrųjų triukšmingasis apuokėlis ant vienos kojos teturėjo tris nagus. Sorenui klapsint akimis iš nuostabos ir siaubo, senasis paukštis pakreipė galvą ir šnairu žvilgsniu įsistebeilijo į jį. Sorenas manė, jog skilvis tuoj ims ir iššoks lauk.

— Taigi, Elvanribai, — kreipėsi Boronas į laplandinę pelėdą. — Tu laikaisi nuomonės, jog į angliakasių misijas turime siųsti paieškos— gelbėjimo kuopą.

— Ne visai taip, Boronai. Manau, jų reikia tada, kai veiksmai vyksta greta mūšių zonos. Tėvai dažniausiai dalyvauja kautynėse. Paprastai, kilus gaisrui, tėvai atskuba į lizdą, tačiau, pavyzdžiui, šiąnakt mums teko gelbėti mažyles žvirblinę ir šiaurinę lututę. Mes jas parnešėme, bet tik vargais negalais. Patikėkite, ne taip paprasta vienu metu gabenti žarijas ir sužeistus pelėdžiukus. Juk neįsimesi jų į angliukų kibirėlį. Be to, nenoriu nė pagalvoti apie tuos vargšelius, kuriuos galėjome nepastebėję palikti likimo valiai.

Senasis triukšmingasis apuokėlis kilstelėjo sudarkytą koją.

— Klausau, Ezilribai, — linktelėjo Boronas.

— Klausimas Bubui, — žemu balsu suniurzgė apuokėlis. — Kaip manai, šis gaisras buvo natūralus ar kilo po niekšų antpuolio?

— Negaliu pasakyti, pone. Niekšeliai sumaniai pasirenka taikinius, be to, būtų jau ne pirmas kartas, kai ugnis įsiliepsnoja dėl jų kaltės.

— Hmmm, — numykė triukšmingasis apuokėlis ir pasikasė galvą antruoju iš likusių trijų kojos nagų.

— Kitas dienotvarkės punktas, — ištarė Boronas, — susijęs su badu Ambaloje.

Ambala! Sorenas su Gilfe susižvalgė. Iš Ambalos buvo kilusi narsioji jų bičiulė Hortenzija. Pirmą sykį sutikę Hortenziją Sent Lututėje juodu palaikė ją tobulai mėnulio iškvėšinta būtybe. Kvėšinimas mėnulio šviesa, ko gero, buvo žiauriausia skriauda, kokią Sent Lututėje patirdavo jaunos pelėdos. Jaunikliai būdavo verčiami miegoti per pilnatį, o tiesiai į galvas plieskiantis mėnulis sunaikindavo jų valią, asmenybę bei paversdavo nuolankiais tarnais, visiškai neturinčiais savo nuomonės. Sorenas su Gilfe sumanė planą, kaip apmulkinti miego kontrolierius ir išvengti mėnulio šviesos. O vėliau paaiškėjo, jog Hortenzija iš tiesų buvo agentė ir slapčiomis gelbėjo Sent Lututės patrulių pagrobtus kiaušinius. Deja, kartą niekdariai ją sučiupo ir nužudė. O pasprukę iš akademijos juodu išgirdo, jog Ambaloje apie Hortenziją ir jos žygdarbius jau sklando legendos.

— Beje, — prabilo dar viena pelėda. — Kiaušinių produkcija krinta. Manoma, jog to priežastis — graužikų populiacijos mažėjimas. Nepakanka maisto.

Sorenas su Gilfe vėl pažvelgė vienas į kitą. Graužikų populiacija — ne pagrindinė bėda. Kiaušinius grobė Sent Lututės patruliai. Šią informaciją jie ir ketino pateikti. Galbūt pavyks įtikinti Boroną ir Baraną, jog jie iš tiesų šį bei tą žino.

— Mes tuo pasirūpinsim, — atsakė Boronas. — O dabar, manau, norės pasisakyti naujai atvykusieji, — jis atsisuko ir pažvelgė į keturias jaunas pelėdas.

Norės pasisakyti! Ką jis čia šneka? Sorenas nebuvo pasiruošęs kalbėti visų šitų pelėdų akivaizdoje.

— Tad kas tars žodį pirmas?

Apyaušris, Knisčius ir Gilfė sužiuro į Soreną.

— Eikš čionai, jaunuoli, — Boronas linktelėjo į laktą puslankio viduryje.

O, Pelėdų Pelėda. Aš turėsiu skristi ten ir stovėti vienas.

Sorenas jautėsi kur kas geriau tupėdamas čia, žemai, greta bičiulių. Didžioji Pelėda, jis atsidurs visai netoli keistojo Ezilribo, iš ten galėtų net pasiekti trinagę jo pėdą. Soreną suėmė nepakeliamas šleikštulys, gniaužiantis ne skilvį, o prieš jį esantį pirmąjį skrandį. Kaip būtų nesmagu, jei iš gerklės išsiveržtų drėgnas gniužulas.

— Na... aš vardu Sorenas. Esu kilęs iš Liepsnotųjų girios. Ir mane...

Juodu su Gilfe aptarė, kaip derėtų atskleisti įvykius, pasibaigusius pagrobimu ir įkalinimu Sent Lututėje. Bičiulės manymu, nederėjo smulkiai dėstyti apie tai, kaip Kludas išstūmęs jį iš lizdo.

— Brolžudystės istorijos būtų ne pati geriausia pradžia, — pastebėjo Gilfė.

Aišku, Sorenas nežinojo, kas yra brolžudystė, kol Gilfė nepaaiškino, jog taip sakoma, kai brolis nužudo brolį. Ir jis jai pritarė. Nejautė jokio noro, kad Didžiojo Ūbalo medžio pelėdos manytų jį kilus iš žudikų šeimos. Juk Kludas toks šeimoje buvo vienas.

— Mane pagrobė Sent Lututės patruliai. Sent Lututėje aš susipažinau su Gilfe.

Iš pradžių buvo sunku kalbėti nežiūrint į suluošintą Ezilribo koją, bet pamažu Sorenas atsipalaidavo. Pelėdos klausėsi įdėmiai, bet, atrodo, kalba joms nepadarė didelio įspūdžio, net ir tada, kai papasakojo apie Hortenziją ir paaiškino, jog dėl kiaušinių sumažėjimo Ambaloje kaltas ne tik badas.

— Taigi? — paklausė Barana Sorenui baigus.

— Kas taigi? — nesuprato šis.

— Ko tu nori, mielasis?

— Mes keturi esame komanda. Drauge skridome, kovojome ir išvengėme daugybės pavojų — visi kartu. Mes patyrėme blogį, kuris kelia grėsmę visoms pelėdų karalystėms Žemėje. Mes trokštame įveikti šį blogį tapę sargų brolijos riteriais, — jis pastebėjo, kaip Ezilribas užgniaužė žiovulį ir pakėlęs ėmė čiaumoti kažką panašaus į džiovintą vikšrą. — Mes įgijome ypatingų žinių ir galime būti naudingi, — apibendrino Sorenas.

— Aš tuo neabejoju, — patikino Boronas. — Kiekviena pelėda čia įgyja ypatingų žinių. Mokymų metu jūs irgi atskleisite savo talentus. O po tam tikro lavinimo kurso būsite parinkti į atitinkamas kuopas, kai pakilsite į aukštesnį lygmenį, mokymas taps labiau specializuotas.

Paskui jis paaiškino, kodėl jie gali būti išrinkti į skirtingas kuopas, nors ir yra komanda.

— Mes neprivalome visi mokytis to paties. Jei kiekvienas suformuosite skirtingus įgūdžius, jūsų komanda nuo to tik sustiprės. O mokslams reikia laiko.

Sorenas pajuto, kaip už nugaros pasimuistė Apyaušris. Žinojo, jog ten jis nė nekryptelėjęs galvos. Ir dar jautė, kad Ezilribas, nors žiovavo ir čiaumojo, skvarbiai spokso į jį. Pelėdžiuką kaustyte sukaustė senojo apuokėlio žvilgsnis. Jautėsi lyg miško paklote skuodžianti pelė, kurią taikosi nutverti plėšrūnas. Jį, rodos, surakino gintarinis švytėjimas, trykštantis iš primerktos žvairosios akies. Jis dar nebuvo susidūręs su tokiu skvarbiu, veriančiu žvilgsniu, o kiti parlamento nariai nė nepastebėjo, kad Ezilribas tyrinėja. Veikiau jau atrodė, kad jaunoji liepsnotoji pelėda jam įvarė nuobodulį.

— Reikia laiko, — toliau dėstė Boronas, — kurio jūs, mano manymu, turite apsčiai, ir kantrybės — nesu tikras, ar jums jos pakanka. Ir ypač reikalingas atsidavimas, kuris, jaunuoliai, glūdi širdyje arba skilvyje. Pelėdos, kurias matote parlamente, negavo kilniųjų vardo lyg niekur nieko, nepelnė jo demonstruodamos drąsą žygių metu. Kilnumą atspindi ne tik kovos letenų žybsniai arba skrydžiai viršum žioruojančių gaisrų. Ir netgi nepakanka vien drąsinti palūžusius, įveikti pasipūtėlius bei pamokyti tuos, kurie išnaudoja silpnuosius.

Besiklausant Borono kalbos Soreno skilvis nurimo.

— Kilnumą parodo ryžtinga širdis, apgaulingus troškimus atmetantis skilvis, svetimą skausmą suprasti įstengiantis protas, kokiu, mano galva, pasižymi vienas jaunas pelėdžiukas, šiąnakt jautriai slaugęs mažą žvirblinę pelėdą, praradusią medį, lizdą, šeimą bei kiaušinį. Visi šie dalykai liudija kilnumą ir skatina Pelėdų karalystės sargus kasnakt pakilti liepsnojančiomis širdimis, — Boronas nutilo ir pažvelgė į kitas tris pelėdas. — Taigi, kaip jau sakiau jums atvykus, viena kelionė baigėsi, prasideda kita. Ryt vakare jūs pradėsite mokytis.

Dešimtas skyrius

Apyaušrio dvejonės

Aušra pasiglemžė naktį, o naktis — pelėdų metas, naktį jos tampa judrios, guvios, naktį jos skraido. Po aušros prasidedanti diena tinka tik miegui, poilsiui prieš nakties darbus. Tačiau kai kuriems diena virsta amžinybe. Keturias jaunas pelėdas nuo vakaro sutemų ir pirmųjų pamokų vis dar skyrė ištisos valandos.

Rodos, švelniai sudilgčiojo Soreno skilvis, o gal į širdį įsismelkė nerimas, tačiau apie vidurdienį, kai drevėje viešpatavo miegas, jaunoji liepsnotoji pelėda pajuto, jog kažkas ne taip, kažko trūksta. Šis jausmas skyrėsi nuo ledinės stingdančios baimės, kai sustyra sparnai. Neatsitiko nieko panašaus, tačiau kažkas buvo negerai. Sorenas atmerkė akis ir pro angą trykštančioje blausiai balkšvoje dienos šviesoje pamatė tik dvi pelėdas. Apyaušris dingo!

Sorenas sumirkčiojo. Ar tikrai dingo? Mostelėjęs sparnais liepsnotasis užskrido ant drevės krašto. Sunkios, tamsios Didžiojo Ūbalo medžio šakos tiesėsi į dulsvą žiemos dangų, mesdamos ryškius šešėlius. Vienas iš jų pūpsojo tarp storų gumbuotų šakų tarsi iš dangaus nukritęs tamsus debesis. Tasai šešėlis buvo Apyaušris. Laplandinė pelėda tupėjo ant pakilimui skirtos šakelės. Sorenas prisiartino.

— Ką čia darai, Apyaušri? — tyliai paklausė bičiulio.

— Mąstau.

Geras ženklas. Apyaušris buvo veiklos paukštis, pasikliaujantis instinktu. Kvailiu jo tikrai nepavadinsi, tiesiog jis imdavosi veiksmų pasikliaudamas neįtikėtinai išlavinta nuojauta ir labai retai leisdavosi į apmąstymus.

— Mąstau apie išvykimą, — pridūrė bespalviu balsu.

— Apie išvykimą? — apstulbo Sorenas. — Bet juk mes komanda, Apyaušri.

— Mes jau ne komanda, Sorenai. Girdėjai, ką pasakė Boronas ir Barana.

— Jie neminėjo, jog mes nebūsime komanda.

— Bet turėjo omenyje. Anot jų, mažai tikėtina, kad pakliūsime į tą pačią kuopą, nes Ūbale tokia tvarka. Kitaip tariant, jie mus išskiria.

— Jie mus tik paskirsto į kuopas, kad išmoktume skirtingų dalykų, tai nereiškia, jog nebūsime komanda.

Vienybės esmė — ne tik tupėti vienam šalia kito ar skraidyti greta visą laiką.

— O kokia tada esmė? — sumirksėjo Apyaušris.

Sorenas nutilo. Sunkus klausimas. Jis nė pats aiškiai nežinojo, kas yra vieninga komanda. Nors ne, netiesa, giliai skilvyje suvokė, jog jie tebėra vieningi.

— Mes esame komanda, nepaisant to, ką sako ar daro kitos pelėdos. Mes skilviais jaučiame savo vienybę, kurios niekas nesuardys. Esame tokie, ir tiek. Aš žinau, tu žinai, mes visi žinome, ir netgi jie žino.

Apyaušris nuleido akių vokus, liko matyti tik siauri auksiniai plyšeliai.

Dabar jis neabejotinai prabils apie griežtą našlaičio gyvenimo mokyklą, — pagalvojo Sorenas.

Bet Apyaušris to nepadarė.

— Daugelis laiko mane prastos kilmės pelėda, nes nesu tinkamai išauklėtas, — Apyaušrio balse neliko nė lašo pasipūtimo, net jo plunksnos tarytum šiek tiek sukrito, ir jis atrodė mažėlesnis. — Aš nepatyriau jokių pirmųjų ceremonijų: nei pirmojo vabzdžio, nei pirmojo kailio ar mėsos — daug ko nežinau.

Sorenas neteko žado. Apyaušris niekada neprisipažindavo galįs ko nors nežinoti.

— Bet žinau ne taip jau mažai. Pažįstu šviesą bei šešėlius ir visa tai, kas yra per vidurį tarp jų. Man pažįstamas gyvybės pulsavimas lūšies gerklėje, aš žinau, kur reikia kirsti, kad sustotų kraują varinėjanti lūšies širdis. Pažįstu kalnus ir dykumas, daugybę skraidančių, šliaužiojančių, ropojančių ir liuoksinčių gyvių. Aš išmanau apie visas letenų rūšis, apie iltis bei nuodus, kurie surakina nagus ir sustingdo sparnus. Atpažįstu netikrą horizontą, pasirodantį vasaros kaitroje, kai ribuliuojantis oras taip sutrikdo senas pelėdas, jog jos krinta žemėn ištiktos stingulio. Žinau ne todėl, kad buvau išaugintas mamos krūtinės pūkais išklotoje drevėje. Vos išsiritęs likau vienui vienas. Aš moku gyventi vienas. Turiu šį ypatingą sugebėjimą. Taigi galiu vėl tapti vienišiumi.

Į Soreno skilvį įsismelkė baimė. Apyaušris lėtai pakreipė galvą ir sumirkčiojo.

— Tačiau žinau ir tai, jog greta tavęs, Gilfės ir Knisčiaus tampu geresne pelėda. Dabar aš suvokiu esąs komandos dalis. Ir visa tai man aišku tavo, tik tavo dėka, Sorenai.

Laplandinė pelėda nutilo ir susimąstė. Auksinis jos akių spindesys sušvelnėjo, kaip sušvelnėja geltonas švytėjimas ties horizontu leidžiantis saulei.

— Ko gero, Sorenai, tu esi kraują varinėjanti komandos širdis, ir aš nenoriu perkirsti šio gyvybės pulsavimo, — Sorenas sumirkčiojo iš nuostabos. — Tu teisus, Sorenai. Mes esame komanda. Niekas negali ir neįstengs mūsų išskirti. Mes esame savo pačių sargai.

— Ir galbūt vieną dieną tapsime Pelėdų karalystės sargais, — tyliai ištarė Sorenas.

Abi pelėdos drauge sugrįžo į drevę išsimiegoti, o lauke darėsi vis šviesiau. Bet galiausiai šviesa pradėjo slopti, apniukęs žiemos dangaus mėlis patamsėjo. Debesys įgavo purpurinį atspalvį, o paskutinė skęstančios saulės žara nudažė horizontą lūšies kraujo raudonumo spalva. Paskui po vieną sužibo žvaigždės, ir Ūbalo pelėdoms atėjo metas keltis.

Vienuoliktas skyrius

Auksiniai nagai

Stojo pats tamsiausias nakties metas. Palengva vis siaurėjęs mėnuo galutinai išnyko, o siaurutis vėl augti imsiančios jaunaties ragelis turėjo nušvisti tik po poros naktų. Sorenas Didžiajame Ūbalo medyje gyveno jau mėnesį, kurį sudarė trisdešimt naktų — visas mėnulio ciklas nuo dylančio iki pilnėjančio. Sorenas jau mokėjo skaičiuoti. Išmoko ne tik skaičiuoti, bet ir šį tą daugiau. Tačiau skaičiavimas užėmė ypatingą vietą. Jis prisiminė tėtį kadaise sakius, jog kėnis, kuriame gyveno jų šeimyna, esąs maždaug devyniasdešimties pėdų3 aukščio. Bet tada pelėdžiukas nė nenutuokė, ką šis skaičius reiškia, nenumanė, kiek trunka šešiasdešimt šešios dienos, per kurias liepsnotajai pelėdai, tokiai kaip jis, užauga plasnojamosios plunksnos. Skaičiai atrodė bereikšmiai, todėl jis davė sau žodį, jog pabėgęs iš klaikiosios Sent Lututės išmoks skaičiuoti.

Tačiau greta skaičiavimo buvo aibė kitų dalykų, kuriuos reikėjo išmokti. Per pastarąjį mėnesį jis dalyvavo daugybėje pamokų — skraidymo ir netgi naudojimosi mūšio letenomis. Jie treniravosi bemaž su kiekviena kuopa, išskyrus navigacijos ir anglininkų bei oro aiškinimo. Pastaroji, oro aiškinimo, kuopa Soreno netraukė todėl, kad jai vadovavo senasis triukšmingasis apuokėlis niurzga Ezilribas. Ją sudarė nuožmiausi ir narsiausi Didžiojo Ūbalo medžio gyventojai, kuriems tekdavo skraidyti siaučiant audroms, pūgoms ir net uraganams bei rinkti reikšmingą informaciją, kurios reikėjo į mūšį traukiantiems būriams bei paieškos— gelbėjimo komandoms. Be to, jie atgabendavo žarijų iš miškų gaisrų, iš kurių kalvėje būdavo gaminami daugelis itin reikalingų daiktų, pradedant mūšio letenomis ir baigiant puodais bei keptuvėmis, ir, aišku, toji pati ugnis įžiebdavo žvakes.

O dabar, šią neperžvelgiamai tamsią naktį, jis mokėsi orientuotis, vadovaujamas Striks Strumos.

— Pirmiausia atliksime kelis paprastus kelio paieškos pratimus, — mokiniams sutūpus ant pagrindinės Didžiojo Ūbalo medžio pakilimo šakos, pareiškė Striks Struma. — Tuoj patekės Didžioji Pelėdų Pelėda, — tęsė ji. — Mažojo Meškėno metas šiuo metų laiku jau praėjęs, tačiau šiąnakt pirmąkart sušvis nuostabieji Auksiniai Nagai. Pastarasis žvaigždynas nepaprastas, nes šioje pasaulio dalyje mus lydės iki pat vasaros pabaigos, — ji kilstelėjo koją nuo šakos. — Jį, lygiai kaip ir mūsų pėdą, sudaro keturi ilgi, lenkti nagai, susidėliojantys iš žvaigždžių.

— Bet ne iš aukso, — pastebėjo žvirblinė pelėda Raktažolė, su kuria Sorenas susidraugavo tą naktį, kai apsvilusi našlaitė buvo atgabenta iš paribių.

— Auksas — tik iliuzija, brangute, — paaiškino Striks Struma, — kurią sukelia atmosferos virpesiai. Apie juos mokysitės vėliau.

Mokytojos nagai žaibiškai perskrodė orą ir sučiupo už sparno vaisėdį šikšnosparnį.

— Mažutis užkandis prieš skrydį, — tarstelėjo ji ir vikriai nutraukusi sparnus išdalijo mokiniams po gardų gabalėlį. — Persivalgyti prieš pamoką nedera ir nepatartina, tačiau ne kartą įsitikinau, jog kąsnelis šikšnosparnio suteikia žvalumo. Ar jūs pasiruošę?

— Pasiruošę, Striks Struma! — atsakė visi.

Striks Struma nebuvo linkusi akcentuoti ribo titulo ir reikalaudavo vadinti ją šeimos vardu. Ji buvo dėmėtoji pelėda, kilusi iš nepaprastai senos giminės, ir be galo didžiavosi savo kilme.

— Ką gi, Raktažole, norėčiau, kad skristum tiesiai man už nugaros. O tave, Otulisa, jau šiek tiek pramokusią navigacijos, nukreipsiu į priešvėjinį flangą. Gilfe, tu skrisi pavėjiniame flange. O tu, Sorenai, būsi paskutinis. Ar turite klausimų?

Sorenas sumirkčiojo negalėdamas atsikratyti nuostabos. Nors jau mėnesį gyveno Didžiajame medyje, po Sent Lututės vargų paprasčiausi žodžiai „Ar turite klausimų?“ jam kaskart nuskambėdavo it stebuklas.

Striks Struma visada vartojo karinius terminus, pavyzdžiui, „flangas“. Mat jai garbės teikė ne vien kilmė, ji buvo kvalifikuota kovotoja, priešvėjinio flango vado padėjėja, dalyvavusi Mažojo Ūbalo mūšyje.

— Ką gi, skrendame!

Didelė dėmėtoji pelėda pakilo drauge su keturiais jaunais pelėdžiukais, skubančiais užimti nurodytas pozicijas.

Sorenas skrido šiek tiek atsilikęs, kad nepatektų į plačios Striks Strumos uodegos keliamus verpetus. Jis troško, kad Apyaušris ir Knisčius skristų drauge, bet Apyaušris pateko į aukštesnę navigacijos klasę, o skraidymo įgūdžiais pasigirti negalintis Knisčius lankė profesionalaus skrydžio užsiėmimus.

Apyaušris griežtoje našlaičio gyvenimo mokykloje neabejotinai išmoko labai daug, todėl iškart patekdavo į aukštesnes klases.

— Puiku, mokiniai, — aiškiu brandžios dėmėtosios pelėdos balsu suūbavo Striks Struma, ir garsas atsirito iki Soreno. — Pasislenkame per du punktus prieš vėją. Prašau atkreipti dėmesį į tekančią pirmąją Auksinių Nagų žvaigždę.

— Uūūū, kaip nuostabūūū, — suūkė Otulisa stengdamasi kalbėti lygiai kaip Striks Struma, kokia turėjo vieną dieną tapti, kadangi irgi buvo dėmėtoji pelėda. Tačiau dabar ji ūbavo tik kaip dorai neapsiplunksnavusi pamaiva mulkė pelėdžiuke, nuolat besistengianti padaryti įspūdį mokytojams. — Man didelė garbė skristi priešvėjiniame flange, Striks Struma, pratęsiant didingą kilmingos jūsų šeimos tradiciją.

Sorenas sumirkčiojęs susiraukė. Jei čia būtų Apyaušris, jis tiesiog vidury skrydžio atgurktų kukulį jai tiesiai į veidą. Sorenas pastebėjo, kaip Gilfė grįžtelėjo atgal ir sumirksėjusi patylom pakraipė snapą. Liepsnotasis puikiai suprato, ką bičiulė norėjo pasakyti: „Ar gali patikėti?“

— Gal tu persišaldei, Otulisa? — kreipėsi į dėmėtąją Raktažolė. — Tavo balsas užkimęs.

O, Pelėdų Pelėda. Sorenas vos nesprogo iš juoko. Neprilygstamoji Raktažolė! O svarbiausia, kad ji kalbėjo nuoširdžiai. Raktažolė niekada nieko niekuo neįtarinėdavo.

— Jokios klastos, — tarstelėjo Gilfė. — Vien žavus atviraširdiškumas.

Sorenas dažnai nesuprasdavo Gilfės vartojamų žodžių, tačiau šįkart bičiulės mintis jam buvo aiški. Doroji Raktažolė visiškai nepažino klastos. Ji visada elgėsi sąžiningai ir tikėjo, jog visų pelėdų paskatos visada būna tik pačios geriausios. Nereikia nė sakyti, kad ji niekada nesilankė Sent Lututėje.

Navigacijos pamoka tęsėsi. Netrukus po pirmosios Nagų žvaigždės tamsoje įsižiebė ir daugiau žiburiukų, dabar atrodė, tarytum keturi didžiuliai auksiniai nagai įsikibę laiko pačią naktį.

— Mes ištirsime kiekvieną nagą, nuo pat pagrindo iki smailiojo galiuko, — suūkė Striks Struma.

Sorenas dabar skrido tiesiai už Raktažolės, ir jį pradėjo trikdyti nuolatinis pelėdžiukės gręžiojimasis. Žvirblinės pelėdos turi vieną keistenybę — dvi tamsias dėmes pakaušyje, kurios nepaprastai panėšėjo į akis. Ši aplinkybė Sorenui kliudė orientuotis.

— Klaidina, tiesa, mielasis? — pasiteiravo atsigręžusi mokytoja. — Skristi už Raktažolės kėbloką, bet tau bus puiki treniruotė.

— Ak, Sorenai, — perkreipė galvą Raktažolė. — Kaltos nelemtos mano dėmės, ar ne? Man be galo nesmagu.

— Nesąmonė, vaikeli! — suūbavo Striks Struma. — Niekada nenuvertink savo dėmelių. Pamatysi, vieną dieną jos tau pasitarnaus. Mes turime išmokti deramai naudotis Pelėdų Pelėdos suteiktomis dovanomis, ir tada jos taps tikru lobiu. Nagi, skrisk toliau, tau puikiai sekasi. O aš pamokysiu Soreną kelių gudrybių, kad neprarastų orientacijos. Man daugelį metų teko skraidyti paskui žvirblinę pelėdą, todėl ir tapau puikia navigatorė. Tai štai, Sorenai, tau reikia sutelkti žvilgsnį po dėmėmis. Bus lengviau.

Ir tikrai. Dėmelės, rodos, nykte išnyko.

Jie skraidė visą naktį mokydamiesi orientuotis pagal Auksinius Nagus. Bet pagaliau žvaigždelės viena paskui kitą pradingo už tolimo horizonto ir nukeliavo į kitą pasaulį, o Striks Struma nukreipė mokinius namo, į Didįjį Ūbalo medį, augantį Ūbmarių viduryje, kuris irgi buvo tarytum visai kitas pasaulis.

3 Pėda - nesisteminis ilgio vienetas, lygus 30,48 cm.

Dvyliktas skyrius

Hukla, hukla ir viltis

Aplinkui skambėjo triukšmingas jaunų pelėdų klegesys, vadinamas ūbavimu. Sorenui jis priminė kelias trumpas savaites, praleistas su šeima senajame kėnyje, kai visi drauge su sesute Eglantina ir broliu Kludu ūkdami ir cypaudami mėgindavo nesusiformavusius balsus. Liepsnotosios pelėdos apskritai labiau linkusios klykauti nei ūbauti. Šiuo paros metu, prieš pasiruošimą miegui, pelėdžiukai mėgo pašėlioti. Čia, Ūbalo medyje, tapdavo ypač triukšminga. Tačiau nakties tamsai pilkėjant, vėliau raustant ir virstant šilta rožine šviesa, Soreną užplūsdavo melancholija.

Nė pats nesuprato, iš kur kyla tasai liūdesys. Juk turėjo apie ką pačiauškėti ir paūbauti su kitais. Pirmasis prisiartino Apyaušris, ir jam prabilus Sorenas bemaž neįstengė įsiterpti:

— Šiąnakt aš neprilygstamai pikiravau. Spirale smigau žemyn ir, niekam nė mirktelėti nespėjus, jau buvau ant žemės. Man atrodo, padariau įspūdį Baranai. Kaip manai, ar turiu šansų būti jos rekomenduotas į paieškos— gelbėjimo būrį?

— Bet, Apyaušri, kodėl tu mokeisi paieškos— gelbėjimo judesių, jei dalyvavai Baranos aukštesniosios navigacijos pamokoje?

— Nes Barana moko ir paieškos bei gelbėjimo dalykų. Ji atrenka naujus narius į paieškos— gelbėjimo kuopą.

Pastaruoju metu visi tik apie tai ir tekalbėjo — apie atranką į įvairias kuopas. Netrukus prisiartino Otulisa.

— Abejoju, ar tau pavyks patekti į paieškos— gelbėjimo būrį, Apyaušri. Nepuoselėk didelių vilčių. Jie linkę atrinkti pelėdas, kilusias iš senų garbingų šeimų. Šios vietos dažniausiai rezervuotos dėmėtosioms, kaip ir navigacijos kuopoje.

— Po meškėnmėšliais! — sugriaudėjo Bubas. — Iš kelio! Iš kelio! Leiskite tvarkytojoms patiekti arbatą. Mes visi mirštame badu ir neturime jokio noro klausytis paistalų apie senas šeimas; Reikšmės turi tik čia ir dabar atliekami veiksmai.

Raudonplunksnį, juodanagį Bubą Sorenas pirmą kartą pastebėjo parlamente. Petingas milžinas didysis raguotasis apuokas, kurio ausų kuodeliai didumu nenusileido Gilfei, pasižymėjo savo rūšiai neįprasta plunksnų spalva, mat dauguma raguotųjų apuokų būdavo rusvai pilki. O Bubo plunksnos švytėjo it liepsnos liežuviai, ir ši spalva tiko, kadangi jis vadovavo kalvei. Visgi, nepaisant kalbų apie žemą Bubo kilmę bei šiurkščias manieras — iš jo snapo be paliovos liedavosi keiksmų srautas, Didžiojo Ūbalo medžio bendruomenė jį gerbė, nes kalvio amatą apuokas išmanė puikiai. Ugnies atradimas ir sutramdymas Sorenui padarė bemaž patį didžiausią įspūdį čia, Didžiajame medyje.

— Stokite į eilę! Tik neapipulkite mielųjų gyvačių, nesusigrūskite visi prie vienos, laikykitės tvarkos, — ragino balinė pelėda Matrona.

Į valgomąjį uoksą įvinguriavo lizdų tvarkytojos. Jos visos buvo aklos, kaip ir ponia Plithiver. Gilfė, Sorenas, Apyaušris ir Knisčius visada išsirikiuodavo prie ponios Plithiver stalelio, mat ji pradėjo čia dirbti ir be galo džiaugėsi nauja tarnyba.

Kai drauge su bičiuliais žengtelėjo prie ponios Pi nugaros, prieš kelias minutes Soreną apnikusi melancholija garuote išgaravo.

— Sveiki, brangučiai, — švelniai sušnypštė ponia Pi. — Ar gerai praėjo naktis tolybėje? Kaip sekėsi mokytis?

— Žiūrėkit! — pertarė Knisčius. — Raktažolė neranda laisvos vietos.

— Atleisk, Raktažole, — tarstelėjo Otulisa, — bet ši žaltė jau užimta.

Otulisa sėdėjo greta keturių kitų jaunų dėmėtųjų pelėdų.

— Raktažole, eikš čionai, — pamojo sparnu Gilfė. — Mes turime vietos.

— Tu, brangioji, visada tilpsi, — nuramino prisiartinusią Raktažolę ponia Pi. — Aš mielai truputėlį išsitempsiu, kad galėtų pritūpti dar viena jauna pelėdžiuke.

— Ak, labai jums dėkoju, — virpančiu balsu prabilo žvirblinė pelėdėlė.

— Ar kažkas negerai, Raktažole? — maloniai pasiteiravo Knisčius.

— Gerai. Man viskas gerai, — ne itin įtikinamai atsiliepė toji. — Nors, tiesą sakant, nelabai, — galiausiai prisipažino. — Visos tos šnekos apie atrankas kelia man nerimą.

— Man irgi atrodo, jog apie tai pernelyg daug kalbama, — pritarė ponia Pi. — Manau, jums, jaunuoliai, derėtų gerti arbatą, kol ji tebėra šilta ir gardi. Virėja šįkart ypač pasistengė ir pribėrė šiek tiek daugiau uogelių, mat netrukus jos vėl pradės sirpti, todėl gali per daug netaupyti.

— Sunku negalvoti apie atrankas, ponia Pi, — pareiškė Sorenas, — juk visi tik apie tai ir tekalba.

— Girdėjau, daugelis urvinių pelėdų, tokių kaip aš, tampa pėdsekiais. Mes turime tvirtas kojas ir pažįstame vietoves. Manau, man patiktų, — tyliai prisipažino Knisčius.

— O aš norėčiau patekti į paieškos— gelbėjimo būrį ir mūvėti mūšio letenas, — prisipažino Apyaušris.

— Tu nori kautis? — su nerimo gaidele balse pasitikslino Raktažolė.

— Norėčiau nukauti kokią nors pelėdą iš Sent Lututės. Leisk tau pasakyti, jog tiems abiem užpuolikams dykumoje mes kaip reikiant įkrėtėme, tiesa? — jis atsisuko į Soreną ir Gilfę.

Sorenas su Gilfe mintyse meldėsi, kad Apyaušris nepultų dainuodamas šokti po valgomąjį ir kautis su įsivaizduojamais priešais. Nors jį labai mylėjo, bet kartais laplandinis priversdavo bičiulius pasijusti nesmagiai.

— Laimė, kad bičiuliai buvo šalia, — atsiduso Knisčius, — ir kad ereliai pagelbėjo, kitaip būčiau žuvęs, — kiek patylėjęs urvinis pridūrė: — Ne šiaip žuvęs, o... suėstas.

— Juokauji? — aiktelėjo Raktažolė.

— Nejuokauju, — patikino Knisčius.

— Nagi, papasakok, kas tada atsitiko, — panūdo Raktažolė.

— Nemanau, kad tokios šnekos deramos prie stalo siurbčiojant arbatą, o kadangi pati ir esu stalas, paprašysiu susilaikyti.

Bet buvo per vėlu. Knisčius jau ėmėsi pasakoti, o Raktažolė klausėsi it pakerėta.

— Hukla, hukla, — atsidususi sumurmėjo ponia Plithiver, o tai aklažalčių kalba reiškė: „Tokios jau tos jaunos pelėdos“.

Pelėdžiukams besišnekučiuojant ir begurkšnojant arbatą ponia Plithiver užsnūdo.

— Žinau vieną juokelį. Skrido sykį pulkas varnų ir kitų šlapkakių, pavyzdžiui, kolibrių arba kirų, — pradėjo pasakoti Apyaušris.

— Kirai iš tiesų pasibjaurėtini, — pakomentavo Raktažolė.

— Taigi, — įsiterpė Sorenas. — Jie pasibjaurėtini.

— Reikėtų surengti varžybas, kas papasakos šlykščiausią anekdotą apie šlapkakius, — pasiūlė Knisčius.

Staiga maži riešutiniai puodeliai sudrebėjo.

— Dabar jau tikrai gana! — šaižiai sušnypštė ponia Plithiver. — Tokios kalbos prie šio stalo neskambės. Neužmirškite padorumo.

Rausvi žvyneliai sutvisko, sumirguliavo, o po vieno staigaus judesio visi arbatos puodeliai nutarškėjo aklažaltei nuo nugaros.

Ji nebuvo pirmoji lizdo tvarkytoja šitaip nusipurčiusi nuo savęs puodukus. Didžiajame Ūbalo medyje galiojo ne itin daug taisyklių, tačiau Matrona jaunosioms pelėdoms pranešė, jog pokštai apie šlapkakius čia nepriimtini, ir juolab valgomajame uokse. O lizdo tvarkytojos gavo nurodymą, kad išgirdusios šitaip juokaujant prie arbatos turi nedelsdamos pašalinti iš užstalės kaltininkus, ką ir padarė pasipurčiusi ponia Pi.

Bičiuliams buvo liepta keliauti pas Boroną ir Baraną. Kaip ir reikėjo tikėtis, Barana prasižengėlius išbarė ir pareiškė, esą jų elgesys pasibaisėtinas.

— Kokios apgailėtinos manieros, — priekaištavo ji.

O Boronas tuo metu sumurmėjo:

— Nebūk jiems tokia griežta, brangioji. Juk jie — tik paaugliai. Jauni vaikinai kartais taip elgiasi.

— Boronai, norėčiau atkreipti tavo dėmesį, kad Raktažolė ir Gilfė — ne vaikinai.

— Bet aš vis tiek žinau daugybę anekdotų apie šlapkakius, — pasigyrė Raktažolė.

Orą suvirpino švelnus čiruliavimas — pelėdų juokas. Visi aplinkui čiruliavo, išskyrus Baraną. Boronas juokėsi garsiausiai. Didelis baltas jo kūnas taip tirtėjo, jog net keli pūkų kuokšteliai pakilo į orą.

— Boronai, liaukis! Juk visiškai nėra ko juoktis, — pasipiktino jo gyvenimo draugė.

— Taigi kad yra, mieloji. Išties juokinga, — ir jis pratrūko dar gardžiau kvatotis.

Pelėdos jau ruošėsi dienos poilsiui. Nuo nuostabios madam Plonk dainos „Jau baigės naktis“ ir labos šviesos palinkėjimų vienas kitam praslinko kelios valandos, tačiau Sorenui niekaip nesisekė užmigti. Galiausiai jis atsikėlė aplink viešpataujant tingiai ramybei, kai pelėdoms sumigus Didžiajame medyje tvyro tyla, kai orą sutirština saulės šviesa, o minutės slenka be galo lėtai, laikas tarsi sustoja, ir imi abejoti, ar tikrai sugrįš tamsa. Soreną vėl užplūdo melancholija. Jis aiškiai nė nesuvokė tokios savijautos priežasties. Juk turėtų čia jaustis laimingas. Buvo nesmagu dėl negražaus jų elgesio prie stalo. Poniai Pi geros manieros atrodė itin svarbios, o juk jis nenorėjo jos nuvilti. Galbūt, — svarstė Sorenas, — man derėtų nueiti ir jos atsiprašyti. Ponia Plithiver tokiu dienos metu dažnai nemiegodavo. Gal vertėtų nusileisti į jos drevę, kur aklažaltė gyveno kartu su kitomis dviem tvarkytojomis?

Trys žaltės buvo įsikūrusios apsamanojusioje išduboje, šimtu pėdų žemiau Soreno drevės. Čia dvelkdavo drėgna susmulkinta žieve, samanomis ir šiltais akmenimis. Lizdų tvarkytojoms patikdavo miegoti greta šiltų akmenų, todėl tokie akmenys gulėdavo visose žalčių gyvenamose drevėse. Bubas nuolat keletą pakaitindavo, kad tvarkytojos galėtų nusinešti juos į savo kambarėlius. Sorenui šis kvapas patiko. Nuo akmenų skleidžiamos šilumos sustiprėdavo samanų aromatas, o Didžiojo Ūbalo medžio samanos kvepėjo ypatingai. Virėja jomis pagardindavo sriubą. Ko gero, kiekviena Didžiojo Ūbalo medžio dalis buvo vienaip ar kitaip panaudojama. Kaip tik dėl to pelėdos rūpinosi ir puoselėjo savo namus — niekada nenuskindavo per daug baltosios čiokokos uogų, o prie šaknų užkasinėdavo kukulius, kad medis sugertų jų maistingąsias medžiagas.

Samanų ir šiltų akmenų dvelksmas pasitiko besileidžiantį Soreną. Jis stabtelėjo ant išdubos krašto ir pažvelgė vidun. Tačiau jam dar nespėjus prabilti, ponia Pi pajuto pelėdžiuko buvimą.

— Sorenai, berniuk, ką čia veiki tokiu dienos metu? Nagi, užeik vidun, vaikine.

— Ar kitos tvarkytojos miega?

— Ne, jų nėra. Jos užsiėmusios gildijų reikalais.

Medyje veikė kelios lizdų tvarkytojų gildijos: arfos, nėrinių, audėjų bei kitos. Aklažaltės į gildijas būdavo išrenkamos, panašiai kaip ir pelėdos į kuopas. Ponia Plithiver kol kas nepriklausė nė vienai gildijai.

— Ponia Pi, atėjau atsiprašyti dėl bjauraus elgesio prie stalo. Labai apgailestauju. Aš žinau, kad...

Ponia Pi susirangė ir užjausdama pakreipė galvą, kaip mokėjo tik ji viena.

— Sorenai, — tyliai prakalbo aklažaltė, ir kažin kokia gaidelė jos balse išspaudė pelėdžiuko ašaras. — Sorenai, brangus berniuk. Aš žinau, kad tu apgailestauji, bet nemanau, kad atėjai čionai tik atsiprašyti.

— O dėl ko dar? — apstulbo Sorenas.

Visgi žaltė kalbėjo tiesą. Jis atėjo visai ne dėl atsiprašymo. Suprato vos jai prabilus. Bet vis dar jautėsi gerokai sutrikęs.

— O kodėl... tada? — sumikčiojo liepsnotasis; — Kodėl aš čia atėjau?

— Man atrodo, dėl savo sesutės Eglantinos.

Kai tik aklažaltė ištarė šiuos žodžius, Sorenas suvokė, jog ji teisi. Jis be galo pasiilgo tėvų, tačiau dėl jų nesijaudino. O Eglantina — visai kas kita. Ponia Pi įtarinėjo Kludą. Įtarimai dar labiau sustiprėjo, kai Kludas pagrasino ją suėsiąs. Vis dėlto aklažaltė nebuvo tikra, ar Eglantina pateko pagrobėjams į nagus, ar ne. Mažylė tiesiog pradingo.

— Sunkiausia ištverti nežinią, tiesa? Kai nežinai, ar Eglantina gyva, ar mirusi...

— Arba įkalinta, — pridūrė Sorenas.

— Taip, branguti, tiesa.

— Jeigu ji mirusi, man nė kiek ne lengviau galvoti, jog jinai dabar kažkur glaumoroje, o aš tebesu čia.

— Taigi ne lengviau. Glaumoroje jai ne vieta, ji dar per jauna.

— Ponia Pi, aš žinau, kad Sent Lututės pelėdų našlaičių akademija — baisi vieta. Bet prisiminkite, ką prieš mirtį pasakė ruožuotoji pelėda, — Sorenas nuleido balsą. — Jei būtų tik tiek bėdos...

— Nutilk, vaikeli.

Bet Sorenas negalėjo susilaikyti.

— Gal jums teko dar ką nors išgirsti apie „jei būtų tik tiek bėdos“?

Ponia Plithiver pakraipė galvą nubrėždama nedidelę aštuoniukę — tokį judesį aklažalčiai paprastai atlikdavo dvejodami, kaip pasielgti arba ką pasakyti. Sorenas įdėmiau į ją įsižiūrėjo. Ar išties mažos tuščios jos akių duobutės sudrėko? Sorenas pasijuto labai nesmagiai.

— Atleiskite, ponia Pi. Daugiau apie tai nekalbėsiu.

— Nieko tokio, branguti. Ateik bet kada, kai tik norėsi pasišnekėti apie Eglantiną, ir tau palengvės. Bet neskleiskime gandų apie siaubingas vietas. Giliai viduje jaučiu, kad Eglantina gyva. Kol kas negaliu pasakyti nieko daugiau, bet drauge mudu galime išsaugoti viltį. Viltis nėra kvailystė, nors kai kas taip teigia. Bet juk tau nereikia aiškinti, Sorenai. Pažvelk į save — buvai pagrobtas, bet išmokai skraidyti ir pabėgai iš šiurpiosios Sent Lututės.

Pakilai aukštyn iš giliausių tarpeklių į pačią tolybę. Tas, kuris pakilo iš akmeninės bedugnės, tikrai pažįsta viltį.

Pabendravęs su ponia Pi Sorenas visada pasijusdavo kur kas geriau, tarytum skaidrus lietus būtų nuplovęs nerimą bei liūdesį. Tėvų jis, aišku, vis dar ilgisi, ilgėsis ir niekada prie to nepripras, tačiau ponia Pi įžiebė vilties dėl Eglantinos, tik dėl to jo savijauta pagerėjo. Atgal nusprendė skristi išore. Dienos sargybinis šioje medžio pusėje buvo labai malonus ir nepriekaištavo dėl viešnagės pas senąją lizdo tvarkytoją. Be to, Didžiajame Ūbalo medyje nebuvo taisyklės, nurodančios kiaurą dieną miegoti neiškišant snapo iš drevės iki pat vakaro, kol ateis metas keltis. Taigi jis žengė laukan ir pakilęs staigiai nėrė tarp išsikėtojusių senojo medžio šakų. Tikrai, ponia Pi teisi. Pakilęs jis pamatė baltosios čiokokos uogų užuomazgas ant plonyčių šakelių gijų, kurios šiuo metų laiku buvo vadinamos sidabro lietumi.

Liauni stiebeliai kaskadomis leidosi nuo Didžiojo Ūbalo medžio šakų ir sūpavosi prieš saulę lyg lengvos užuolaidos. Žiemą jos buvo baltos, pavasarį sutvisko sidabru, vasarą nusidažys auksu, o rudenį — vario raudoniu. Todėl čia, Ūbalo saloje, metų laikai nebuvo vadinami tiesiog žiema, vasara, pavasariu bei rudeniu, o baltuoju lietumi, sidabro lietumi, aukso lietumi ir vario raudonio lietumi. Jaunos pelėdos patirdavo didžiulį smagumą skrajodamos tarp šių žvilgančių užuolaidų ir prisigalvodamos daugybę įvairiausių žaidimų. Tačiau šią šviesią dieną visi miegojo, ir Sorenas sklendė tarp jų visiškai vienas. Po neseniai nulijusio lietaus šakelės žaižaravo pasipuošusios vandens karoliukais, už vienos užuolaidos jis pastebėjo tviskančias vaivorykštės spalvas.

— Gražu, tiesa? — lyg sidabrinio lietaus varpelis suskambėjo kas rytą savo daina juos užliūliuojančios madam Plonk balsas. Baltajai pelėdai grakščiai slystelėjus pro sidabrinį lietų Sorenas sumirkčiojo iš nuostabos pirmąsyk matydamas tokį nuostabų reginį. Ji nebebuvo balta kaip sniegas, ji virto gyva, sklendžiančia vaivorykšte, mat visos spalvos sutvisko ant jos plunksnų.

Sorenui dingtelėjo, jog būtų puiku, jei Didžiajame Ūbalo medyje veiktų kuopa, kurią madam Plonk mokytų groti arfa ir dainuoti. Tačiau arfos stygas visada timpčiodavo aklažaltės, o ne pelėdos, o šitaip dainuoti sugebėdavo tik tiesioginiai baltųjų pelėdų Plonk giminės palikuonys.

Juodu dar keletą minučių skrido drauge vinguriuodami tarp plonyčių šakelių ir vaivorykštės atšvaitų, o paskui madam Plonk tarė:

— Man jau metas, mielasis. Laikas visus žadinti ir giedoti vakaro giesmę. Matau, prie arfos jau skuba aklažalčiai, negaliu vėlintis. Man labai patiko mudviejų popietinis pasiskraidymas. Reikės kada nors pakartoti. Arba užsuk išgerti puodelio čiokokos arbatos.

Sorenas abejojo, ar kada išdrįs imti ir „užsukti“ pas madam Plonk išgerti arbatos. Ką jis galėtų pasakyti tokiai dailiai ir elegantiškai pelėdai? Skraidyti — tai viena, o sėdėti ir šnekučiuotis — visai kas kita. Pelėdžiukas pamatė kelis tuzinus rausvų žvynuotų aklažalčių, šliaužiančių į arfos drevę. Saulėlydis jau visai čia pat, vadinasi, netrukus Didžiojo Ūbalo medžio gyventojus ims budinti nuostabi vakarinės giesmės melodija.

Tryliktas skyrius

Tolybės knygos

— Dabar, jaunuoliai, prašom drauge su manimi patyrinėti brangiojo mūsų medžio šaknų struktūrą. Raskite vietas, kur šaknys iškilusios iš žemės, — dėstė ūbavimologijos mokytoja, senyva urvinė pelėda.

— Štai viena.

— Taip, Otulisa. Puikus pavyzdys.

— Štai viena, — pamėgdžiojo Otulisą Gilfė. — Jos balsas tiesiog nepakenčiamas.

— O dabar, jei surastumėte kukulį arba jei kuris nors pasistengtų atgurkti, aš pademonstruočiau, kaip jį taisyklingai užkasti. Gerai užkasti kukuliai maitina medį, — pratęsė mokytoja.

— Aš tuojau vieną surasiu, — akimoju pasisiūlė Otulisa ir puolė ieškoti.

— Ši pamoka nuobodžiausia iš visų, — atsidūsėjo Sorenas.

Jie visą vakarą trypinėjo Didžiojo Ūbalo medžio papėdėje.

— O man čia neatrodo taip jau blogai, — paprieštaravo Knisčius, kuris buvo urvinė pelėda, todėl jam patiko darbuotis ant žemės.

— Nė neįsivaizduoju, ką reikėtų daryti, jei būčiau paskirtas ūbavimologu, — burbtelėjo Apyaušris.

— Tu? Niekas tavęs čionai nepaskirs, — patikino Sorenas, kuris paslapčia jaudinosi, jog pats gali čia patekti. Pelėdžiukas suprato, jog žinios apie medį labai svarbios. Ūbavimologijos mokytoja nuolat jiems apie tai dudeno, lygiai kaip ir dabar:

— Didysis Ūbalo medis jau veši ir klesti kelis tūkstantmečius tik todėl, kad pelėdos taip uoliai rūpinasi Pelėdų Pelėdos joms dovanotu žemės lopinėliu.

Apyaušris pamėgdžiojo jos tariamus žodžius išdarinėdamas grimasas.

— Kaip nepadoru, — sušnypštė Otulisa.

— Ak, bėk atgurk kukulį! — paerzino Apyaušris.

— Ką aš girdžiu? Kažkas ketina atgurkti kukulį? Apyaušri, branguti, eikš čionai. Jei teisingai supratau, tu ketini skirti mažą dovanėlę mūsų Didžiajam Ūbalo medžiui.

Likus valandai iki pirmųjų sutemų pamoka galų gale pasibaigė. Turėdami dar šiek tiek laiko Sorenas su Gilfe nusprendė apsilankyti bibliotekoje, kuri tapo jų pamėgta senojo medžio vieta. Juodu jautė ypatingą potraukį bibliotekoms ne tik dėl nuostabių knygų, kurias mokėsi skaityti. Sent Lututės akademijoje bibliotekoje buvo griežčiausiai uždrausta rodytis visiems, išskyrus našlaičių prieglaudos vadoves Skenčą ir Spurną. Niekas kitas, išskyrus jas, ten nė nemokėjo skaityti, tačiau čia skaityti mokėsi visi ir skaitydavo nuolat. Sorenui su Gilfe bibliotekoje patiko dar ir todėl, kad kaip tik iš Sent Lututės bibliotekos juodu tąkart pabėgo į laisvę.

Dviem jauniems pelėdžiukams bibliotekos asocijavosi su įvairiapusiška laisve. Kartais Sorenas pagalvodavo, jog bibliotekos jam buvo tarytum tolybė, kaip ponia Plithiver ir kiti žalčiai apibūdindavo dangų. Dangus gyvatėms yra be galo tolimas, nepasiekiamas ir niekada neregėtas pasaulis. O pradėję skaityti Sorenas su Gilfe ėmė pažinti daugybę neregėtų pasaulių.

Vienintelė bėda, kad bibliotekoje visada sėdėdavo senasis triukšmingasis apuokėlis Ezilribas, kuris baugino Soreną nė kiek ne mažiau negu pirmąją dieną, kai išvydo jį parlamente ir pamatė į save įsmeigtą primerktą akį. Senasis paukštis retai kada kalbėdavo, o prabilęs ūbaudavo žemu, irzliu balsu. Jis jautė silpnybę vikšrams ir ne sezono metu visada turėdavo jų džiovintų atsargų, kurių krūvelę laikydavo ir ant bibliotekos stalo. Gilfę su Sorenu baugino ne kokie nors Ezilribo žodžiai, o jo tylėjimas. Net ir skaitydamas jis tarytum stebėdavo viską aplinkui viena su puse savo akies. Kartkartėmis jis suniurzgėdavo, ir šis niurzgėjimas, bičiulių supratimu, galėjo reikšti tik nepritarimą. Bet labiausiai erzino sudarkyta jo koja. Nors Sorenas su Gilfe žinojo, jog nemandagu spoksoti, akys pačios nukrypdavo žemyn. Sorenas prisipažino Gilfei tiesiog nieko negalįs sau padaryti, o Gilfė prasitarė bijanti nepadaryti gėdingos klaidos.

— Pameni, kai Matrona anądien patiekė arbatos ir paprašė manęs, kad nuneščiau jam puodelį ir paklausčiau, ar nori savo įprastos arbatos su... jau nė nepamenu su kuo. Aš taip įsibaiminau, jog vos neprasitariau: „Ezilribai, Matrona teiraujasi, ar norėtumėt arbatos su įprastiniu ketvirtuoju nagu“.

Sorenas prajuko, tačiau labai gerai suprato, ką turėjo omenyje Gilfė.

Visgi buvo daugybė svarių priežasčių lankytis bibliotekoje. Todėl juodu eidavo ten ir mokydavosi nekreipti dėmesio į kartkartėmis pasigirstantį irzlų ūktelėjimą, stengdavosi nespoksoti į koją ir mėgindavo vengti gintarinio primerktos akies žvilgsnio. Biblioteka buvo įsikūrusi gana aukštai medyje, erdvioje drevėje, pilnoje knygų, jos grindis dengė iš samanų, žolių bei retų pūkų intarpų nuaustas kilimas. Įėję vidun Sorenas su Gilfe pamatė Ezilribą sėdintį savo įprastoje vietoje. Šalia gulėjo vikšrų krūvelė. Retsykiais jis vis ištraukdavo vieną ir imdavo čiaumoti. Šiuo metu įbedęs snapą apuokėlis gilinosi į knygą „Gamtinės ir negamtinės kilmės magnetinės savybės“.

Sorenas patraukė prie lentynos, kurioje gulėjo knygos apie svirnus ir bažnyčias, mat kadaise liepsnotosios pelėdos, tokios kaip jis, gyveno tokiose vietose, ir jam patikdavo žiūrinėti paveikslėlius bei skaityti aprašymus. Kai kurios bažnyčios, tviskančios spalvotais langų vitražais ir akmeninių bokštų smailėmis remiančios dangų, atrodė įstabiai. Tačiau Sorenui labiau patikdavo paprastos medinės, dailiai išdažytos bažnytėlės su varpinėmis, kuriose kabodavo varpai. Gilfė rinkdavosi eilėraščių, smagių mįslių ir pokštų knygeles. Ji nuėjo paieškoti vakar išsirinktos knygelės „Ūbalai, vabalai ir kitokie niekai: pelėdiškas humoras, receptai, pokštai bei praktiniai patarimai“, parašytos Filomenos Birbynės, ilgai ištarnavusios garsios lizdų tvarkytojos.

Bet Gilfei betraukiant knygą iš lentynos pasigirdo žemas niurzgėjimas:

— Galėtum rinktis rimtesnius dalykus, jaunuole. Filomenos Birbynės skiedalams gana ir vienos dienos. Kodėl tau nepamėginus šio to vertingesnio?

— Pavyzdžiui? — tyliu balseliu paklausė Gilfė.

— Paimk štai šitą, — Ezilribas kilstelėjo tripirštę koją ir parodė.

Sorenas sustingo negalėdamas atplėšti akių nuo jo nagų. Kažin, ar jis toks gimė, ar, kaip šnekama, buvo suluošintas varnų antpuolio metu? Trys nagai, jam ištiesus koją, perskrodė orą, ir Soreno bei Gilfės plunksnos nejučia nusviro, kaip kad nutinka persigandusioms pelėdoms. Senasis mokytojas pakilo nuo stalo, nusvirduliavo prie lentynos ir vienu nagu ištraukė knygą. Gilfės ir Soreno akys įsmigo į tą nagą.

— Žiūrėkite į knygą, mulkiai, o ne į mano nagus. Arba štai, spoksokite iki soties, kad priprastumėte.

Ir jis pakratė luošąją koją tiesiai jiems prieš akis. Abu pelėdžiukai vos nenualpo.

— Mes jau pripratome, — išlemeno Sorenas.

— Puiku. O dabar skaitykite knygą, — paliepė Ezilribas.

Gilfė pradėjo balsiai dėlioti žodžius:

— „Skilvio paslaptys: aiškinamoji šio gyvybiškai svarbaus pelėdinių paukščių organo fiziologija“.

— Kas yra pelėdiniai paukščiai? — sušnibždėjo Sorenas.

— Mes, — patyliukais atsakė Gilfė. — Šitaip vadinamos visos pelėdos, nesvarbu, ar jos nykštukinės, ar liepsnotosios, ar... — Gilfė padelsė, — ar triukšmingieji apuokėliai.

— Teisingai. O dabar abudu imkitės darbo. Pamėginkit sudėtingesnį skaitalą. Skaitykit kartu, — jis pašnairavo į pelėdžiukus žvairu gintariniu žvilgsniu. — Ir galit liautis švaistyti laiką galvodami apie mano tris nagus. Jei norit dar kartą pažiūrėti, prašom.

Jis dar kartelį krestelėjo koją ir keista savo eisena nuklibikščiavo atgal prie stalo, pakeliui stabtelėdamas pažarstyti ugnelės židinyje.

Sorenas su Gilfe atsivertė knygą. Laimė, čia buvo daugybė paveikslėlių, visgi jie pamėgino perskaityti pirmąją pastraipą.

Skilvis yra pats nuostabiausias organas. Jis laikomas antruoju pelėdų skrandžiu ir dažnai dar vadinamas raumeninguoju skrandžiu, atskiriančiu nevirškinamas priemaišas, pavyzdžiui, kaulus, kailį, plaukus, plunksnas bei dantis. Skilvis supresuoja nevirškinamas dalis ir paverčia kukuliu. Kukuliai atgurkiami per snapą. [Išnašoje pateikiami pavyzdžiai, kaip identifikuoti pelėdų rūšis analizuojant kukulius.]

— Man atrodo, išnašas galime praleisti, — pasiūlė Sorenas vildamasis, kad Ezilribas neišgirs. — Knyga jau ir taip ganėtinai nuobodi.

— Aš visada praleidžiu išnašas, — prisipažino Gilfė.

— O kiek knygų su išnašomis jau esi skaičiusi? — sumirkčiojo nustebęs Sorenas.

— Vieną. Apie plunksnų priežiūrą. Bet pažvelk.

Gilfė nageliu parodė į kitą pastraipą.

Apie skilvyje vykstančius fizinius procesus prirašyti ištisi tomai. Tačiau apie šio įstabaus organo jautrumą literatūros ne itin daug. Šiuo atžvilgiu žioji didžiulė spraga. Argi mes nesiejame giliausių savo jausmų su šio raumeningo organo jautrumu? Kiek kartų per dieną pelėda pagalvoja: „Ak, aš tiesiog skilviu jaučiu? “Kai mus apima entuziazmas, jaučiame pasitikėjimą arba, priešingai, nepasitikėjimą, tokia būna mūsų pirmoji reakcija.

— Visa tai tiesa, — sutiko Sorenas. — Bet anokia čia naujiena. Nematau nieko originalaus.

— Palauk, Sorenai. Žiūrėk, kas čia dar rašoma.

Mes neretai pasikliaujame skilviais. Skilviai padeda mums orientuotis painiame emocijų labirinte. Visgi aš laikausi nuomonės, kad nesubrendusios pelėdos ne visada atpažįsta savojo skilvio nuojautas. Kodėl tada laužo tėvų kartojamą taisyklę neskraidyti, kol tebėra per jaunos ir gali iškristi iš lizdo? Kvailas užsispyrimas. Jos užblokuoja skilvio siunčiamus subtilius signalus...

Sorenas žvilgterėjo į Ezilribą, stebeilijantį į juodu.

— Kaip manai, Glife kodėl jis liepė mums paskaityti šią knygą?

— Manau, jis bando mums kažką pasakyti, — atsiliepė Gilfė.

— Ką? Nebūkite užsispyrę? Atverkite skilvius?

— Nežinau, bet jau beveik metas eiti į naktines skraidymo pratybas.

Jie užvertė knygą ir išspūdino iš bibliotekos trumpai linktelėdami Ezilribui.

— Buvo labai įdomu, — tarstelėjo Gilfė. — Ačiū, kad pasiūlėte.

— Taip, labai ačiū, — pritarė ir Sorenas.

Ezilribas neatsakė, tik niūriai, neaiškiai ūktelėjo ir išsitraukė iš krūvos dar vieną vikšrą.

— Pelėdų Pelėda, aš numirčiau, jei būčiau išrinktas į oro aiškinimo kuopą. Ar gali įsivaizduoti, kad tavo kuopai vadovauja Ezilribas? Šiurpu net pagalvoti, — nusipurtė Sorenas.

— O jei būsi paskirtas anglininku, nori nenori, turėsi dalyvauti ir oro aiškintojų veikloje bei skraidyti su šia kuopa, — pastebėjo Gilfė.

— Kas gali norėti tapti anglininku ir nuolat skraidyti apsvilusiu snapu? — liūdnai atsiduso Sorenas.

— Tu visai neapsvilai snapo, kai pakėlei žariją ir užmetei ant lūšies.

— Mes visi jas rinkome ir užkasinėjome.

— Taip, bet tu nešinas žarija pakilai į orą!

— Akla sėkmė, daugiau nieko.

— Galbūt, bet jei teisingai viską atliksi, niekada neapsvilsi. Šito juk ir moko Bubas. Jis būtų puikus kuopos vadovas.

— Taigi, bet jei greta jo vadovaus Ezilribas, kažin ar bus taip jau puiku. Man atrodo, Bubas yra tik padėjėjas, o anglininkams vadovauja senasis Elvanas. Aš niekaip nesuprantu, kodėl anglininkai turi būti dar ir oro aiškintojai.

— Juk jie skrenda į miškų gaisrus ir renka degančias žarijas. O miškų gaisrai labai susiję su oro reiškiniais. Todėl būtina išmanyti apie sroves ir vėjus, kuriuos gali sukelti karštis. Girdėjau anądien apie tai aiškinantį Bubą.

Sorenas nusprendė nesukti dėl to galvos.

Tą akimirką kaip tik prisiartino Knisčius.

— Ar pasiruošęs naktiniam pasiskraidymui, Knisčiau? — paklausė Sorenas.

— Taip. Aš gerokai patobulėjau. Ir Boronas sako, jog skraidau kur kas geriau. Lukterkit, patys pamatysit, ko išmokau.

Keturioliktas skyrius

Nakties skrydis

Skristi naktį būdavo smagu. Jie nesiekdavo jokio ypatingo tikslo, o tiesiog linksmindavosi. Boronas mėgo sutelkti draugėn visus naujokus bei keletą kitų jaunų pelėdų ir pakilti su jomis į nakties tamsą, kur galėtų, jo paties žodžiais tariant, „susibičiuliauti, papasakoti keletą anekdotų, atgurkti kelis kukulius ir paūbauti į mėnulį“.

— Paklausyk, Apyaušri, — pradėjo Boronas, — žinau vieną juoką, kuris tau patiks. Ar girdėjai pasakojimą apie šlapkakį, skridusį virš Ūbmarių ir pataikiusį tiesiai į žuvį?

Otulisa sulėtinusi greitį prisigretino prie Soreno.

— Jis tikrai persistengė, — burbtelėjo ji.

— Kas persistengė? — nesuprato Sorenas.

— Mūsų karalius, Boronas. Jis pasakoja anekdotus apie šlapkakius. Man atrodo, tokią padėtį užimančiai pelėdai nedera šitaip kalbėti.

— Atsipūsk, Otulisa, — šie ne patys mandagiausi žodžiai pelėdoms reiškė „prašau, nebūk tokia rimtuolė“.

— Nuoširdžiai tikiuosi, kad jis nevadovaus kuopai. Būtų visai nemalonu. Juk šiąnakt prasidės atrankos.

— Tikrai?

— Taigi skilviu jaučiu, jog savo guolyje rasiu aštuonis riešutėlius.

Kiekviena kuopa turėjo savo simbolius, kuriuos vadovas palikdavo jaunos pelėdos guolyje. Jei rasdavai lovoje riešutėlius, išdėliotus Didžiosios Pelėdų Pelėdos žvaigždyno tvarka, tai reiškė, jog esi paskirtas į Striks Strumos navigacijos kuopą. Kukulis bylojo apie pėdsekių kuopą, baltosios čiokokos uoga — apie ūbavimologijos būrį. Iškritusi plunksna buvo paieškos— gelbėjimo kuopos simbolis. Džiovintas vikšras, savaime aišku, simbolizavo Ezilribo oro kuopą. Anglies gabaliukas ir vikšras reiškė, jog gavai dvigubą paskyrimą: į anglininkus, bet kartu neišvengiamai priklausysi ir oro kuopai bei turėsi skraidyti kartu su ja.

— Ar tu nujauti, kuo tapsi, Sorenai? — pasidomėjo Otulisa.

— Nenorėčiau aptarinėti savo skilvio jausmų, — bemaž manieringai atsakė jis.

— O kodėl?

— Nežinau. Tiesiog nesmagiai jaučiuosi apie tai kalbėdamas. Nenoriu būti šiurkštus, bet nesuprantu, kodėl būdama puikiai išauklėta šitaip mane spaudi.

— Išties, tu teisus, — Otulisa nusigręžė į Raktažolę, kuri skrido gana triukšmingai, nes neturėjo purių plasnojamųjų plunksnų pakraščiukų, padedančių pelėdoms skristi bemaž be garso. Jie neaugdavo nei žvirblinėms, nei nykštukinėms pelėdoms. — O kaip tu, Raktažole? Ar senasis gerasis skilvis nors trupučiuką tvinkčioja?

— Nė nežinau, Otulisa. Vieną minutę manau garantuotai pateksianti į paieškos— gelbėjimo būrį, kuris man tikrai patinka, o kitą jau galvoju būsianti paskirta pėdseke, dėl ko irgi neprieštaraučiau. Supranti, aš tiesiog nežinau, štai kur bėda.

— Kaip suprasti, „bėda“?

— Manasis skilvis — jis tai čia, tai ten, tai dar kažkur, tiesiog visur iškart. Tu pavadinai jį „senuoju skilviu“, tačiau manasis ne toks senas, nėra senas nė tavasis, bet tu, rodos, geriau jį perpranti.

— Taip, aš suprantu savo skilvį, — pasipūtėliškai linktelėjo Otulisa.

— Tau gerai, — atsiduso Raktažolė.

Pokalbio klausęsis Sorenas nustebęs sumirkčiojo po tokių Raktažolės žodžių, tiksliai sutampančių su skaitytos knygos teiginiais apie nesubrendusį jaunos pelėdžiukės skilvį.

Sorenas praskrido Otulisai už nugaros ir iš priešvėjinės pusės prisigretino prie Raktažolės.

— Raktažole, ar tu bibliotekoje skaitei knygą apie pelėdų skilvio fiziologiją bei paslaptis?

— O, Pelėdų Pelėda, ne. Aš skaitau tik pokštų knygeles bei romantiškas istorijas ir niekad nesirenku tokių, kurių pavadinime yra kokia nors „logija“. Ar žinojai, kad madam Plonk yra parašiusi memuarus apie savo meilės nuotykius? Ji turėjo daugybę partnerių, kurie mirė. Knyga vadinasi „Legendiniai laikai ir legendinis gyvenimas: komiška meilei ir dainai paskirto gyvenimo istorija“. Joje pasakojama apie muziką. Man patinka madam Plonk.

— Kas gali skaityti apie tokius dalykus? — nusistebėjo prisiartinęs Apyaušris. — Šitie romantiški niekai tik kelia norą atgurkti. Man patinka skaityti apie ginklus, mūšio letenas, karo kūjus.

— Na, — įsiterpė Otulisa, — apie ginklus skaityti nėra itin įdomu, tačiau madam Plonk istorija, mano supratimu, vulgari ir nerafinuota, be to, girdėjau, kad ji turi šiokių tokių šarkos bruožų. Ar jums kada teko lankytis jos „apartamentuose“, kaip kad juos pati vadina?

— O, taip, — susižavėjusi žemu balsu suūkė Raktažolė. — Nuostabūs, tiesa?

— Nuostabiai prigrūsti kitų būtybių niekniekių — indų ir puodelių, pagamintų iš kažko, ką ji vadina porcelianu. Iš kur ji gavo visą tą šlamštą? Man atrodo, po tomis sniego baltumo plunksnomis slypi tikrų tikriausia šarka. Tokia yra mano nuomonė. O apartamentus, jei atvirai, laikau vulgariais, lygiai kaip ir pačią šeimininkę.

Didžioji Pelėdų Pelėda, ji tiesiog kokti, — pasibaisėjo Sorenas. Norėdamas pakeisti pokalbio temą jis nusprendė paklausti Otulisos, kaip ji patekusi į Didįjį Ūbalo medį.

— O kada tu čionai atvykai, Otulisa?

— Tada buvo vario raudonio lietaus metas. Aš atvykau iš Ambalos. Tikriausiai girdėjote, jog Sent Lututės patruliai pagrobė iš Ambalos daugybę kiaušinių. Mano mama ir tėtis neteko dviejų ir išskrido jų ieškoti. Aš buvau palikta labai išsiblaškiusios tetulės globai, kuri nusprendė aplankyti bičiulę. Ėmiau nerimauti. Dar nemokėjau skraidyti, ir tik nepagalvokit, kad mėginau. Buvau labai paklusni pelėdžiuke. Tiesiog stovėjau ant krašto žvalgydamasi tetos ir iškritau. Sakau gryną tiesą.

Meškėnmėšlio neverti paistalai— nusišaipė Sorenas. Ji darė tą patį, ką mėgino padaryti Gilfė ir daugybė kitų jauniklių — bandė skristi. Tik Gilfė prisipažino. Pasipūtėlė Otulisa nė kiek ne geresnė už kitus.

— Laimė, — tęsė Otulisa, — pro šalį skridę keli Didžiojo Ūbalo medžio gelbėtojai rado mane. Jie užkėlė mane atgal į lizdą, mes laukėme mano tėvų, bet nė vienas nesugrįžo. Numanau, jog mėginant gelbėti kiaušinius juos ištiko nelaimė. O kas nutiko tetulei, negaliu pasakyti. Kaip jau minėjau, ji tikra lengvabūdė, kas dėmėtosioms pelėdoms paprastai nėra būdinga. Šiaip ar taip, gelbėtojai atgabeno mane čionai, į Didįjį Ūbalo medį, — sekundėlę patylėjusi ji sumirksėjo akimis. — Aš esu našlaitė, kaip ir jūs.

Šito Sorenas nesitikėjo. Pastarieji Otulisos žodžiai buvo, ko gero, patys gražiausi iš visų jos pasakytų. Otulisa labai retai pripažindavo esanti panaši į kitus ar turinti tokių pačių bruožų, išskyrus elegantiškiausius ir garbingiausius dėmėtuosius protėvius, su kuriais nuolat lygindavosi.

Boronas ką tik garsiai taukštelėjo snapu primindamas, jog nakties skrydis baigėsi, o prieš vėją besiartinanti dėmėtoji Striks Struma netrukus praves navigacijos pamoką.

— Šiąnakt pamoka bus trumpa, jaunuoliai, — pranešė mokytoja. — Nes ši naktis, žinia, jums ypatinga, todėl iki prašvintant turime spėti sugrįžti atgal.

Taigi į Didįjį Ūbalo medį jie sugrįžo tamsai dar neišsisklaidžius, tokiu metu, kurį pelėdos vadina tiršta pilkuma, kai tamsa jau blėsta, bet nė vienas saulės spindulėlis dar netvykstelėjęs už horizonto. Arbatos niekas nenorėjo. Laikas slinko nepakeliamai lėtai, o puodeliais ant nugarų nešinos aklažaltės, rodos, vos judėjo. Valgomajame tvyrojo neįprasta tyla. Visi buvo pernelyg susijaudinę, kad kalbėtų, niekas neatviravo apie skilvyje glūdinčias nuojautas. Netgi Otulisa užsičiaupė.

— Niekas nenorit pakartoti? — pasiteiravo ponia Pi. — Mielai atneščiau dar kelis puodelius, o ir riešutinių pyragėlių dar liko.

Sorenas pastebėjo, kaip Otulisa kuriam laikui užsimerkė. Jis aiškiai žinojo, ką ji galvoja: apie riešutėlius, bet ne tuos, kurie įkepti į pyragą. Ne, ji mąstė apie riešutukus, išdėstytus atkartojant Didžiosios Pelėdų Pelėdos žvaigždyno formą. Jam beveik jos pagailo.

Galiausiai atėjo metas linkėti labos šviesos. Be abejo, pirmiausia madam Plonk padainuos savo nuostabiąją ryto dainą, o paskui jiems bus leista pažvelgti į pūkų guolius ir sužinoti savo likimus. Paprastai po madam Plonk giesmės įsivyraudavo visiška tyla, bet šįryt viskas bus kitaip, kils triukšmas, vieni niurzgės, kiti šauks: „Juk sakiau tau. Žinojau, kad pateksi į šią kuopą!“ Kiti patylom nerimaus: Kaip ištversiu ūbavimologijos kuopoje, kuriai vadovauja toji nuobodi sena urvinė pelėda?

Sorenas, Knisčius, Apyaušris ir Gilfė patraukė į savo drevę.

— Sėkmės visiems, — palinkėjo Knisčius. — Apyaušri, nuoširdžiai tikiuosi, kad pateksi ten, kur nori. Žinau, kaip tau tai svarbu.

Ūmai Sorenas suvokė, kur slypi jo problema. Jis pats nesupaisė, ko nori. Žinojo tik, ko nenori. Jis iš tiesų buvo jaunas pelėdžiukas, turintis nesubrendusį skilvį.

Jie visi sulindo į savo kampučius. Suvirpėjo pirmosios didžiosios arfos stygos ir sutilindžiavo įstabus madam Plonk balsas. Kažkaip labai greitai nuskambėjo paskutinės dainos eilutės. Soreno širdis sutuksėjo sparčiau, virpulys persmelkė skilvį.

Toli dar pirmoji tamsa,

Bet grįš ji, kaip visada,

Virš gėlių,

Virš laukų Saulėlydžio metu.

Medis — mūsų namai.

Pelėdos čia skraido laisvai.

Ir žino tvirtai —

Pelėdų Pelėda šalia.

Paskui pasigirdo šnaresys pelėdoms įnikus raustis po savo guolių pūkus ir nuaidėjo pirmieji šūksniai.

— Kukulis! — sukliko Knisčius. — Patekau į pėdsekius. Negaliu patikėti!

— Valioo! Aš priimtas į paieškos— gelbėjimo būrį, — suriko Apyaušris.

Iš kitų drevių irgi aidėjo šūksniai:

— Koks nuostabus šis geležinis medelis, o, Pelėdų Pelėda, man teko metalai!

— Baltosios čiokokos uoga — ak, ne!

— Dešimt riešutėlių!!! — bet balsas nuaidėjo ne Otulisos, o Gilfės. — Sorenai, neįtikėtina. Aš tikrai nemaniau, jog taip patikau Striks Strumai.

O tada įsivyravo tyla, ir trys poros geltonų akių įsmigo į Soreną.

— Sorenai, — paklausė Knisčius. — Ką tu gavai?

— Aš... Aš... Aš nesu tikras.

— Nesi tikras? — pakartojo Gilfė.

Bičiuliai suglumo. Kas jam kelia abejonių?

— Dar nepasižiūrėjau. Man baisu.

— Sorenai, — ragino Apyaušris, — tiesiog pasižiūrėk. Užbaik šį reikalą. Juk negali būti taip jau blogai.

Negali būti taip jau blogai? — pakartojo Sorenas. — Žinoma, jums negali, juk visi gavote tai, ko norėjote.

— Nagi, Sorenai, — švelnesniu balsu padrąsino Gilfė prisiartinusi prie pūkų krūvos, ant kurios Sorenas miegodavo. — Pirmyn. Aš pastovėsiu čia, šalia tavęs.

Gilfė vos tesiekė Sorenui iki pusės, tačiau ji pasistiebė ir ėmė kruopščiai taisinėti bičiuliui plunksnas.

Sorenas atsiduso ir atsargiai, vienu nageliu, nukėlė pūkų sluoksnį, kad nieko nesugadintų. Iš po puraus patalo išniro juodas luitelis, o šalimais tįsojo susiraukšlėjęs džiovintas vikšras.

— Anglininkystė! — perskrodė klyksmas ryto orą. Tačiau šaukė ne Sorenas. Šis tiesiog spoksojo į anglies gabalėlį ir vikšrą, negalėdamas patikėti savo akimis.

— Neįtikėtina, aš paskirta į anglininkus ir oro kuopą. Nelaimė! — balsas priklausė Otulisai.

Didžioji Pelėdų Pelėda, — pagalvojo Sorenas. Lyg padėtis ir taip jau būtų nepakankamai bloga, jis dar gavo dvigubą paskyrimą kartu su Otulisa!

Penkioliktas skyrius

Viešnagė pas Bubą

— Vienas-du, vienas-du. Teisingai, Rūbe. Kaptelėk snapu... vienas-du, vienas-du...

Vyko antrasis anglininkų užsiėmimas, o Sorenas nuo pat šiurpiųjų Sent Lututės laikų nesijautė toks prislėgtas. Anglininkų ribas, laplandinė pelėda, vardu Elvanas, stovėjo medžio papėdėje, ant žemės nubrėžto rato centre. Mokymai vyko netoli kalvės, kurioje darbavosi Bubas, tiekiantis jiems iki raudonumo įkaitusias žarijas. Elvanas šūkaliojo komandas ir reikalavo, kad mokiniai žygiuotų jam skaičiuojant. Sorenas jautė neapsakomą antipatiją žygiavimui. Sent Lututėje jie buvo nuolat verčiami žygiuoti. Elvano teigimu, žygiuodami išmokdavo pajusti ritmą, kuris pagelbėdavo nešant snape smilkstančią žariją. Snapijos miškuose įgyta žarijų rankiojimo patirtis tarytum garuote išgaravo. Sorenas negalėjo patikėti, jog iš tiesų rinko liepsnojančias žarijas, jas užkasinėjo ir dar pakilo į orą, nešinas smilkstančiu angliuku! Pirmosiomis pamokos minutėmis Soreną užplūdo išgąstis, o visą likusį laiką jis nuobodžiavo. Jei kas būtų pasakęs, esą abu šie jausmai gali susipinti draugėn, būtų išvadinęs tokius pakvaišėliais. Keista, bet karščio jis beveik nejautė. Prisiminė tą patį svarstęs ir anksčiau, kai lankėsi Snapijoje. Vis dėlto pastebėjo, jog plunksnelės po Elvano snapu tapusios pilkos it pelenai.

Sorenui dingtelėjo mintis apie baltutėlėmis plunksnomis padengtą savo veidą — išskirtinį liepsnotųjų pelėdų bruožą. Nenorėjo nė pagalvoti, jog jo veidas gali tapti apsvilęs ir suodinas. Galbūt jis kupinas tuštybės, bet nieko negalėjo padaryti.

— Prašau susikaupti! Sorenai! — riktelėjo Elvanas. — Tu vos neatsitrenkei į Otulisą.

Dėkui Pelėdų Pelėdai, kad ji negali kalbėti, — pagalvojo Sorenas. Tai buvo vienintelis geras dalykas, susijęs su anglininkyste. Laikant snape karštą žariją kalbėti sunkiai pavyksta, todėl Otulisa bent kartą buvo užčiaupta.

— Ką gi, metas pailsėti. Išmeskite angliukus, — paliepė Elvanas.

Poilsis iš tiesų netapdavo tikru atokvėpiu, mat ribas be paliovos pamokslavo.

— Rytoj pradėsite skraidyti nešini žarijomis snapuose. Nedaug tesiskiria nuo vaikščiojimo. Svarbiausia, kad jūsų nešama žarija neužgestų.

— Taigi! — sududeno Bubas. — Iš užgesusių angliukų man nebus jokios naudos, jaunuoliai. Beprasmiška skraidyti nešiojant krūvas pelenų, šaltų kaip Pelėdų Pelėda žino kas.

— Teisingai, — pratęsė Elvanas. — Mes nenorime nuvilti Bubo.

— Ak, apsaugok, Pelėdų Pelėda, kad tik nenuviltume Bubo, — burbtelėjo Otulisa.

Sorenas vogčiomis dirstelėjo į ją. Iš jos akių trykšte tryško apmaudas. Jai tiesiog pikta, kad pateko į šią kuopą. Tačiau kuo čia dėtas Bubas? — pagalvojo Sorenas. Nors, tiesą sakant, jis suprato. Otulisos manymu, jai buvo pernelyg žema turėti reikalų su Bubu. Nei Bubas, nei kuri nors kita šios kuopos pelėda kilme neprilygo Otulisai. Juk tai yra grynas pasityčiojimas, kartodavo ji Sorenui keturiasdešimt kartų per naktį, kad Striks Struma neįtraukė jos į navigacijos kuopą.

Pertraukėlės metu Elvanas kalbėjo toliau:

— O paskui, kai pakankamą naktų skaičių pasitreniruosite ore, surasime jums puikų miško gaisrą — dėl viso pikto ne itin didelį, kai ugnis dar tik lyžčioja greta augančius įvairius medžius — ūbalus, kėnius, pušis, tokius, kurių mediena minkštesnė, ir kietesnius. Kur ne pernelyg kalvota bei kalnuota, kad vėjų struktūra nebūtų itin sudėtinga.

— Atleiskite, — sucypsėjo nedidukė šiaurinė lututė Martinas, išgelbėtas tą pačią naktį, kaip ir Raktažolė.

— Taip, Martinai, — atsiliepė Elvanas.

— Aš nesuprantu, kodėl mums reikia vis naujų žarijų. Sykį jau ugnis užkurta, joje juk visada bus žarijų.

Tai bent sumanus mažiukas, — pagalvojo Sorenas. Kodėl niekam kitam nedingtelėjo šis klausimas? Ir išties, kam reikalingos naujos žarijos iš naujų gaisrų?

Elvanas atsigręžė į Bubą.

— Bubai, esi vyriausiasis kalvis, gal malonėsi atsakyti?

— Žinoma, drauguži, — Bubas žengtelėjo prie Martino ir kaip kalnas palinko viršum mažylio. — Labai geras klausimas. Tu teisus, tikrai įmanoma neleisti ugniai užgesti, ir tokia ugnis puikiai apšildys drevę bei tiks maistui gaminti. Tačiau kai kuriems kitiems tikslams, ypač kalvėje gaminant įvairius gaminius iš metalų, mums reikia šviežių žioruojančių žarijų, kurios susidaro užsiliepsnojus gyvybiniais syvais trykštantiems medžiams. Jomis kurstome karščiausią ugnį. Be to, reikalinga angliukų įvairovė. Tam tikros medienos angliukai rusena ilgiau. Taip ugnis tampa pleškanti.

— Ką reiškia pleškanti? — pasidomėjo Martinas.

— Tai senas kalvių terminas. Sunku paaiškinti neturinčiam darbo su ugnimi patirties. Suprasi tik pakurstęs žaizdre smagiai pleškančią ugnelę. Įsižiūrėjęs matysi mėlyną liepsnos atspalvį, tačiau sunkiausia pastebėti žalią apvadą aplink mėlynąją liežuvėlį.

Sorenui Bubo paaiškinimai padarė įspūdį. Kalvio darbas iš tiesų sudėtingas. Nors Bubas ir neturėjo ribo titulo, Soreno galva, buvo labai išmintingas.

Pertraukėlė netrukus baigėsi, ir jiems buvo liepta pradėti žygiuoti be žarijų, kad nusistovėtų ritmas.

— Aš daugiau neištversiu nė minutės, — sudejavo Otulisa.

— Man atrodo, kai pradėsim skraidyti, bus išties smagu, — pastebėjo rusvai ruda balinė pelėdžiuke Rubė, į kurią Sorenas vos neatsitrenkė.

— Kaip gali šitaip sakyti, Rūbe? Ši kuopa tau tinka ne ką labiau nei man. Turint omenyje tavo kilmę, tau labiau nei kam kitam derėtų pėdsekystė.

— Jei mano šeima suko lizdus ant žemės, dar nereiškia, kad negaliu išmėginti naujos veiklos.

— Bet tu skrendi žemai ir lėtai, pėdsekystei tokia savybė praverstų.

— Bet aš niekada neskridau per miško gaisrą. Ir dabar laukiu nesulaukiu, kada su oro aiškintojais pateksime į uraganą! Tik įsivaizduok, ką ten patirsim. Gyvenimas lizde ant žemės buvo nuobodus. Kasdien vis tos pačios ganyklos aplinkui — toks pat vėjo šnaresys žolėje, toks pat žolės stiebų siūbavimas. Ak, tiesa, kartais jie linguodavo lėčiau, kartais greičiau, priklausomai nuo vėjo. Bet viskas buvo nepakenčiamai monotoniška. Net sunku patikėti, kaip man pasisekė, kad gavau dvigubą paskyrimą, — patenkinta atsidūsėjo Rubė.

Sorenas sumirkčiojo. Būtų gerai, jei pats šitaip jaustųsi. Norėjo paklausti Rubės, ar Ezilribas jos nebaugina, bet tokiu atveju prisipažintų, jog pats privengia triukšmingojo apuokėlio. Rubė buvo labai tvirta pelėdžiuke. Ją paieškos— gelbėjimo kuopa atgabeno netrukus po Soreno atvykimo. Ji neiškrito iš lizdo, nes iškristi iš lizdo, kuris susuktas ant žemės, sunkiai įmanoma. Tačiau tėvams išvykus į medžioklę kažkas ją taip smarkiai išgąsdino, jog dar dorai neapsiplunksnavusi mažylė puolė skristi. Niekas tikrai nežinojo, kas tapo išgąsčio priežastimi. Gelbėtojai aptiko ją visiškai išsekusią, tupinčią viename iš nedaugelio ganyklose augančių medžių ir be atvangos kartojančią:

— Jie niekada manęs čia nesuras! Jie nepatikės, jog nesubrendusi balinė pelėda galėtų čionai užskristi!

Tačiau niekas neišsiaiškino, kas buvo tie jie. O Rubė niekada niekam nepapasakojo.

Galų gale kuopos užsiėmimas baigėsi. Sorenas su nerimu laukė arbatos gėrimo ritualo. Jei viskas klostysis taip, kaip vakar, Apyaušris puls išsijuosęs girtis, kaip šauniai pikiravo ir sukosi spirale. Gilfė su Knisčiumi šnekučiuosis apie be galo įdomias savo pamokas, o jis, Sorenas, neturės ką pasakyti. Gal jam pavyktų išsisukti nuo arbatos gėrimo? Vos dingtelėjus šiai minčiai, prie jo atkrypavo Bubas.

— Reikalai pasitaisys, Sorenai. Tikrai pasitaisys. Žinau, tau sunku. Ne į šią kuopą norėjai patekti, bet gauti dvigubą paskyrimą — tikra garbė. Manau, esi pirmoji liepsnotoji pelėda, sulaukusi tokio įvertinimo. Pralinksmėk, vaikine. Eime su manimi, išgersime arbatos kalvėje. Turiu keletą gardžių kurmių, galėsi valgyti žalius arba rūkytus — kaip tau skaniau. Be to, virėja iškepė puikaus baltosios čiokokos uogų pyrago.

Taigi Sorenas nusekė Bubui įkandin į urvą, esantį netoli Didžiojo Ūbalo medžio, kuris apuokui atstojo ir kalvę, ir namus. Sorenui iki tol neteko lankytis Bubo urve. Įlindus giliau, kur kaitra tapo silpnesnė, buveinė pasirodė ganėtinai jauki — viskas nuklota kurmių kailių patiesalais ir visur stebėtinai daug knygų. Sorenas niekada nelaikė Bubo išsimokslinusia pelėda.

Nori nenori prisiminė merdėjančios ruožuotosios olą ir svarstė, ar toji pelėda kartais nebuvo kalvis. Tačiau kas galėjo naudotis jo gaminiais? Juk gyveno visiškai vienas miške. Sorenas nenorėjo kalbėtis su Bubu apie ruožuotąją pelėdą, nes šioji jam primindavo „jei būtų tik tiek bėdos“.

— Kas čia? — pasidomėjo Sorenas, pamatęs ant urvo lubų kyburiuojančią keistenybę, apkabinėtą ryškių spalvų karuliais, kuriuose mirguliavo daugybės degančių žvakių atšvaitai. Sukdamiesi ryškūs karuliai paskleisdavo spalvingas šviesas po visą urvą.

— A, čia mano stiklo sukučiai. Plonk padėjo juos surinkti.

— Madam Plonk? — Sorenui nepavyko nuslėpti nuostabos balse. Jis niekada negirdėjo, kad kas nors vadintų ją tiesiog „Plonk“.

— O taip, mudu su Plonk — seni pažįstami, labai seni pažįstami, — jis sumirkčiojo.

Sorenui dingtelėjo, galbūt Bubas pateko į Madam Plonk knygą apie jos gyvenimą ir legendinius laikus.

— Ji artimai bendrauja su Šare, todėl gali gauti man stikliukų, — Bubas pastūmėjo Sorenui puodelį čiokokos arbatos ir kurmio gabalėlį. — Kai pradėsite skraidyti su Ezilribo oro kuopa, jis neleis jums valgyti nei virtos, nei keptos mėsos, lieps kirsti žalią, su visu kailiu. Anot jo, nepajėgsi įveikti pūgos ar uragano, prisikimšęs pilvą apdorotos mėsos, kai skilvis neturi ką malti.

— Šit kaip, — nutęsė Sorenas. — O kas yra Šarė?

— Še tai tau, negi niekad negirdėjai apie pirklę Šarę? — Sorenas papurtė galvą. — Užmiršau, kad ne per seniausiai čionai atkeliavai, o Šarė juk nesilankė, ko gero, nuo pat vasaros, — Bubas nagu parodė į stiklo sukučius. — Šie spalvoti gabalėliai yra iš tokio daikto, vadinamo langu, puošusio kai ką, kas vadinama bažnyčia.

— Bažnyčios! — šūktelėjo Sorenas. — Aš apie jas šiek tiek žinau. O čia spalvotas stiklas iš jų langų! Liepsnotosios pelėdos kadaise gyvendavo bažnyčiose.

— Iš tiesų. Kai kurios iki šiol tebegyvena bažnyčiose, svirnuose ir netgi pilyse.

— Pilyse? Kas tos pilys?

— Pilis — tai ne bažnyčia ir ne svirnas, bet tai yra didelis, įmantrus pastatas, sudarytas iš gigantiškų akmenų, sienų, bokštelių, vienas iš tų, kuriuos pastatė Kiti.

Sorenui jau buvo tekę girdėti apie Kitus, tačiau jis niekad aiškiai nesuprato, kas jie tokie, tik žinojo, kad jie tikrai ne pelėdos, ne paukščiai ir ne jokie kitokie jo matyti gyvi padarai. Tiesą sakant, jie jau net ir nebuvo gyvi padarai. Jie gyveno senų senovėje, galbūt netgi pirmosios Pelėdų Pelėdos laikais. Pelėdų Pelėdos brolija buvo seniausia pelėdų bendruomenė, iš kurios kilo visos kitos pelėdos.

— Pilys, — svajingai pakartojo Sorenas. — Skamba taip jaudinančiai, nuostabiai ir didingai.

— Didingai, tas tiesa. Bet jei paklaustum manęs, pasakyčiau, jog pelėdoms ne vieta nei bažnyčioje, nei svirne, nei pilyje. Mums geriausiai tinka medžiai.

— Bet jūs pats gyvenate urve.

— Čia kas kita.

— Kodėl kas kita?

Bubas primerkęs akį tiriamai pasižiūrėjo į Soreną.

— O tu esi guvaus proto, vaikine, ar ne?

— Nežinau, — susidrovėjęs gūžtelėjo pečiais Sorenas.

Tarsi norėdamas pakeisti pokalbio temą Bubas netikėtai pasiteiravo:

— Gal pageidautum daugiau sužinoti apie stiklą? — Sorenas vėl linktelėjo. — Taigi, — tęsė Bubas, — bažnyčių ir pilių langai būdavo gaminami iš stiklo, o stiklas dar ir nuspalvinamas.

— Aš skaičiau apie tai vienoje knygoje bibliotekoje.

— Taigi dailiai mokėta pagaminti. O pirklė Šarė žino, kur rasti senų sugriautų bažnyčių išdužusiais langais. Jai vieni niekai pririnkti gražių daikčiukų, tokia jos prigimtis. Beje, Šarė bičiuliaujasi su Plonkute.

Plonkutė! — šmėstelėjo Soreno galvoje. — Juodu tikrai turėjo būti artimi!

— Plonkutė jaučia silpnybę visokiems spalvotiems niekučiams, todėl Šarė vykdama čionai prekiauti atsigabena jų pilną maišą. Plonk manymu, šią vietą reikia pagyvinti, — Bubas nagų mostu parodė į urvą. — Šit ji ir sukomponavo man stiklo sukučius. Daugybę tokių papuošimų Plonk prisikabinėjusi ir apartamentuose, kaip vadina savo būstą — juokingas pavadinimas, turiu pasakyti.

Stikliukai iš tiesų pagyvino urvą, tačiau Sorenas neiškentė ir paklausė:

— Ar nepasiilgstate gyvenimo medyje? Juk gimėte ne urvine pelėda, pripratusia gyventi urvuose. Ar nesiilgite dangaus?

Sorenas pagalvojo apie drevę, kurioje gyveno drauge su Gilfe, Apyaušriu ir Knisčiumi. Joje buvo angelė, didumo sulig pelėdos snapu, pro kurią jie matydavo lopinėlį dangaus, todėl per visą dieną uoksą puošdavo dailus mėlynas rėželis. Kai sugrįždavo iš naktinių skrydžių dar prieš aušrą, ji dailiai įrėmindavo paskutiniąsias žvaigždes. Kartais pro plyšelį prasiskverbdavo vėjas, ir jie išgirsdavo baltosios čiokokos šakelių šiugždesį. Sorenas neįsivaizdavo, kad galėtų gyventi urve.

— Teisingai, aš negimiau urvine pelėda. Esu didysis raguotasis apuokas, o didieji raguotieji urvuose įsikurti šiaip jau nelinkę. Bet, matai, esu kalvis. Mano skilvyje glūdi potraukis metalams, — jis mostelėjo lentynų pusėn, kuriose iš tiesų gulėjo daugybė knygų apie metalus ir jų kalybą. — Mes esam kalviai, nesvarbu, ar tu laplandinė, ar didysis raguotas, baltoji ar dėmėtoji pelėda, šitas ypatingas jausmas tūno senajame gerajame skilvyje, supranti? Mes skraidom, mes mylim dangų, bet mus traukia ir žemė — ne taip, kaip urvines, čia visiškai ne tas pats. Toji jėga keista ir ypatinga, tarytum po daugybės metų darbo su geležimi būtume savotiškai įmagnetinti. Yra toks metalas — geležis, turintis kai ką, ką mes vadiname lauku. Viso to dar išmoksi studijuodamas metalus, stiprųjį magnetizmą, tada visi tie neregimi dalykai taps aiškesni. Jis ir sukuria jėgą, kuri tave pritraukia — tas pat nutiko man. Mane traukte traukia žemė, iš kurios išgaunami mažučiai geležies krislai.

— Krislai! — bemaž klyktelėjo Sorenas. Krislai siejosi su pačiais nemaloniausiais Sent Lututės prisiminimais.

— Kas nutiko, berniuk? Prisireikė atgurkti? Taip ir padaryk. Mes čionai nesikuklinam.

— Sent Lututėje mums liepdavo rankioti iš kukulių kaulus bei kitokius dalykus ir dar kai ką, ką jie vadino „krislais“. Krislus galėdavo rinkti tiktai pirmojo laipsnio rūšiuotojai.

— Ką tu sakai? — sumirksėjo Bubas.

— Bet mudu su Glife taip ir nesužinojome, kas yra krislai. Paklausti, suprantama, negalėjome. Išsiaiškinome tik tiek, kad jie laikomi bibliotekoje.

— Keista vieta geležiai laikyti.

— Ar krislai — tai geležis?

— Taip, mažos geležies kruopelytės, bet kur kas geriau, jei pasiseka rasti puikų didelį geležies rūdos gabalą, kaip ir sidabro arba aukso luitelį upokšnyje. Anądien metalininkai atgabeno man dailų aukso grynuolį. Ir žinai ką, vos jiems nutūpus, prisistatė Plonk ir visaip man įsiteikinėdama ėmė prašyti, kad ką nors jai pagaminčiau. Boronas su Barana sužinoję neabejotinai tartų jai keletą žodelių. Sidabras bei auksas naudojamas viso medžio reikmėms, o ne vienai dabitai blizgučių mėgėjai senutei snieguotajai, — jis švelniai sučirškė nusijuokdamas. — Jei jau prakalbome apie Plonk, ji bet kurią minutę pradės labos šviesos dainą. Verčiau skrisk į savo drevę, rytoj laukia daugybė darbų. Elvano manymu, jau esate pasirengę skraidyti nešini žarijomis. Būk atidus, sūneli. Ir nebumbsėk į Otulisą, kaip ne per seniausiai elgeisi, — Bubas pašnairavo į Soreną. — Ne kiekvienam suteikiamas dvigubas paskyrimas. Matyt, Boronas su Barana laiko tave ypatingu. Ezilribas irgi.

— Bet kodėl aš? Juk anaiptol nesu ypatingas.

— Esi. Tu turi žymę.

— Žymę? Apie ką čia kalbat?

— Ezilribas ją pastebėjo. Niekas kitas tokių dalykų nemato. Toji žvaira primerkta jo akis nepaprasta. Juk tau jau teko pažaisti su žarijomis, teisybė, vaikine? Ir nereikia gėdytis. Geroji Pelėdų Pelėda, tikrai nereikia! Galbūt kada skridai nešinas karštu angliuku? — Bubas pakreipė galvą ir klausiamai pasižiūrėjo į Soreną.

— Kartą angliuką nešiau, bet aš nusiploviau dėmę.

— Taigi, bet vis tiek likai paženklintas. Niekas kitas neįžvelgė šios žymės, išskyrus Ezilribą. Jis kieto būdo. Ir labai protingas! Protingiausias iš mūsų visų. Jis nepasirinktų bet kurios pelėdos. Jisai norėjo tavęs, nesvarbu, paženklinto ar ne. Taigi tapk tuo, kuo gali tapti, Sorenai.

Tapk tuo, kuo gali tapti. Ką Bubas turėjo omenyje? Juolab kad jis pats tiksliai nežinojo, kuo nori tapti, bet tikrai netroško priklausyti dviem kuopoms kartu su Otulisa, iš kurių vienai vadovavo Ezilribas. Jau senų seniausiai nutilo madam Plonk giesmė, Apyaušris, Gilfė ir Knisčius užmigo, o Sorenas vis dar galvojo apie didžiojo raguotojo apuoko žodžius. Bent jau Sorenas manė, kad bičiuliai miega, tačiau netrukus pro drevės angą besiskverbiančioje balkšvoje šviesoj sudžeržgė tylus Knisčiaus balsas:

— Sorenai, ar gerai jautiesi?

— Taip, o ką?

— Aš dėl tavęs nerimauju. Nuo pat paskyrimų akimirkos tapai toks tylus, neatėjai gerti arbatos.

— Nesirūpink, Knisčiau, čia ne tavo bėdos.

— Bet man rūpi.

— Nereikia, Knisčiau. Tu pernelyg daug nerimauji.

Rūpinkis savimi, ne manimi. Čia ne tavo užduotis.

— Čia ne užduotis, Sorenai, — šiek tiek pakėlė balsą Knisčius. — Toks jau aš esu.

— Ką nori pasakyti?

— Turbūt laikai mane paprasčiausia urvine pelėda, kuri turi stiprias kojas ir puikiai tinka pėdsekio darbui, bet aš — ne vien plunksnų kamuolys plikomis kojomis. Nemoku paaiškinti, tačiau jaučiu tam tikrus dalykus. O dabar man labai gaila tavęs, nes tau negera.

Sorenas suklapsėjo akimis svarstydamas apie tai, ką pasakė Knisčius ir kartu prisiminė pokalbį su Bubu, kuris iš tiesų tvirtino tą patį. Paklaustas, kodėl gyvena urve, Bubas paaiškino esąs ne tik didysis raguotasis apuokas. Kitaip tariant, Bubas kaip ir Knisčius buvo ne vien plunksnų kamuolys su dviem stipriom ar silpnom kojom bei pora sparnų. Tas jausmas reiškė šį tą daugiau, ir jis traukė gyventi urve, arčiau metalų, apie kuriuos išmanė ir kuriuos naudojo darbui. Galbūt tai ir turėjo omenyje Bubas patardamas jam tapti tuo, kuo gali tapti. Galbūt visa tai susiję su tikrąja pelėdos prigimtimi, peržengiančia rūšies ribas, ar tu būtum liepsnotoji, ar rausiančioji pelėda? Sorenui net galva apsisuko nuo painių minčių antplūdžio.

O tada Knisčius iškėlė išties pribloškiantį klausimą:

— Sorenai, ką, tavo manymu, reiškia būti pelėda?

— Aš nežinau. Tiksliau, ne visai suprantu, ką turi omenyje.

— Aš ir pats ne visai suprantu, — prisipažino Knisčius. — Atrodytų, ne taip jau sunku mus apibūdinti. Juk mes labai daug kuo skiriamės nuo kitų paukščių, bet ar tikrai manai, jog tokia ir yra buvimo pelėda esmė? Ar todėl, kad mūsų galvos bemaž apsisuka aplink, kad, priešingai nei kiti paukščiai, puikiai matome naktį ir tyliai skraidome — ar tik dėl šių skirtumų esame pelėdos?

— Knisčiau, kodėl užduodi tokius klausimus, į kuriuos neįmanoma atsakyti?

— Galbūt todėl ir klausiu, kad neįmanoma atsakyti. Čia ir slypi įdomumas. Gali atrasti netikėtų tiesų svarstydamas apie tai, kas esame ir kodėl esame. Supranti, aš suvokiau esąs sudarytas ne vien iš stiprių kojų ir silpnų sparnų. Ir tu, Sorenai, esi šis tas daugiau, ne vien dailus baltas veidas, jautrios ausys, girdinčios tolimiausius garsus, ir keistos juodos akys.

Knisčius neabejotinai buvo nepaprastas pelėdžiukas. Sorenas pažvelgė pro angą į besibaigiantį rytą, užleidžiantį vietą pusiaudienio šviesai. Jei viskas, ką Knisčius kalbėjo apie netikėtai atrandamas tiesas, yra teisybė, ką jos galėtų reikšti jam? Jis pasižiūrėjo į saldžiai miegančius bičiulius: didžiulį pilkšvu sidabru ryto šviesoje tviskantį Apyaušrį, už pastarojo nagą ne ką didesnę Gilfę, susigūžusią it padūmavęs kamuolėlis, ir Knisčių, savotiškomis ilgomis, raumeningomis beplunksnėmis kojomis, striuka uodega ir kiek plokščia galva.

Sorenas prisiminė, kaip ketindami keliauti ieškoti Didžiojo Ūbalo medžio juodu su Gilfe pastarąjį įsivaizdavo tarsi Sent Lututės priešingybę, tačiau iš tiesų čia atrado daug daugiau. Galbūt ir jis galėtų tapti šiuo tuo daugiau. Pro snapo formos plyšelį drevėje sutviskus vidurdienio saulei Sorenas galų gale užmigo.

Šešioliktas skyrius

Balsai tarp šaknų

— Ššš... tššš, — kažkas sušnypštė Sorenui į ausį.

— Glife, ką veiki tokiu metu? Juk dabar pats vidurdienis. Gal pakvaišai?

— Nepakvaišau, — Gilfė net strykčiojo iš nekantrumo. — Sorenai, parlamento drevėje vyksta be galo svarbus pasitarimas.

— Na ir kas?

— Sorenai, man rodos, jie kalbasi apie ruožuotąją pelėdą ir... — nykštukinė pelėda kvėptelėjo ir stipriai užsimerkė, — ir... ir... — Gilfei retai kada pritrūkdavo žodžių, — apie „jei būtų tik tiek bėdos“.

Soreno miegai akimoju išsilakstė.

— Juokauji.

— Apie tokius dalykus nejuokaučiau, pats supranti.

— Iš kur žinai? Kaip išsiaiškinai? Ar tu dalyvavai pasitarime?

Gilfė sumirkčiojo ir sutrikusi nudelbė akis į savo mažus nagučius.

— Klausyk, aš žinau, slapta klausytis negražu, bet manęs neėmė miegas, o virėja visada sako, jog apnikus nemigai nusileistume į virtuvę, kur ji pavaišinsianti mus puodeliu gardžios čiokokos arbatos. Taigi nusileidau žemyn, o grįždama pasukau kitu keliu, patraukiau vienu iš tų vingiuotų, siaurų koridorių, kuris, užuot kilęs į viršų, link miegamųjų drevių, pradėjo leistis į apačią. Vienoje vietoje kažin kas nutikę Didžiojo Ūbalo medienai, ten ji labai plona, ir aš išgirdau balsus. O paskui radau nykštukinės pelėdos dydžio kiaurymę.

— Ar ten atsirastų tokia, į kurią tilptų liepsnotoji? — pertraukė Sorenas.

— Galbūt. Mačiau netgi geresnę, į kurią įlįsčiau, bet man reikėtų ant kažko pasilypėti.

— Aš tavo paslaugoms, Gilfiuke! — tuojau pat prisistatė Apyaušris. — Ant milžino pečių pasilypėjusi mažylė nykštukė išgelbės pasaulį!

— Apyaušri, baik kvailioti! — subarė Sorenas.

— O ką? Labai gerai sumaniau.

— Na, aš gal ir ne milžinas, kaip tu, bet girdžiu geriausiai iš visų mūsų. Aš irgi eisiu, įtraukite mane į sąrašą, — pareiškė Sorenas.

— Mane irgi, — rąžydamasis ištempė kojas dar kaip reikiant neprabudęs Knisčius.

— Ar tu bent žinai, apie ką mes kalbame? — grįžtelėjo į urvinę pelėdą Gilfė.

— Nežinau, bet mes komanda, pameni? Nė vieno nedera palikti nuošalyje. Viską man paaiškinsite pakeliui į ten, kur mes eisime.

Gilfės vadovaujama keturių bičiulių komanda patyliukais išsmuko iš drevės. Jie išlindo pro laukan atsiveriančią angą ir ketvirtį kelio palei medį nusileido oru, o paskui įnėrė į Gilfės aptiktą nedidelę angelę. Tunelis sukiojosi ir raitėsi, rangėsi ir leidosi milžinišku medžio kamienu žemyn, kol jie atsidūrė parlamento drevės užnugaryje ir kartu šiek tiek po ja, tarp medžio šaknų. Ir ne sienos čia buvo per plonos, ką netruko suprasti Knisčius, o veikiau Didžiojo Ūbalo šaknys kažkaip perdavė garsus.

Gilfė užšoko Apyaušriui ant pečių, o Sorenas su Knisčiumi prispaudė po vieną ausį prie šaknies.

— Taigi tu tvirtini, Bubai, esą nepavyko aptikti jokių šauniosios ruožuotosios pelėdos pėdsakų? Kilnusis mūsų darbuotojas žuvo Snapijos krašte?

Slapta besiklausantys pelėdžiukai sumirkčiojo ir užgniaužė nuostabos šūksnius. Jie neabejotinai kalbėjo apie tą pačią pelėdą. Kitaip negalėjo būti. Sorenas stipriau prispaudė ausį.

— Nesu visai tikras, ar jis žuvo, Boronai. Aišku, jis gali būti miręs. Arba pagrobtas.

— Sent Lututės patrulių ar...

Visos keturios pelėdos klausėsi ausis ištempusios, bet vis tiek nesuprato, ką pasakė Boronas. Atrodė, lyg pokalbyje būtų prasivėrusi spraga, tarsi tasai pernelyg baisus žodis būtų ėmęs ir iškritęs iš sakinio. Soreno kūnu perbėgo šiurpas.

— Ir vienu, ir kitu atveju, nieko gero, — Sorenas atpažino Ezilribo balsą.

— Mes praradome vieną iš geriausių šniukžvalgių ir velniškai puikų kalvį, nedaugelis iš mūsų šutvės jam prilygo, — vėl prakalbo Bubas.

Kas yra šniukžvalgis? — vien judindamas snapą be garso paklausė Knisčius. Sorenas gūžtelėjo pečiais, nes ir pats nežinojo. Žodį „šutvė“ lyg ir buvo tekę girdėti, bet gerai neprisiminė, ką šis reiškia.

— Be patikimo šniukšžvalgio, — prabilo Barana, — bus labai sunku gauti informacijos apie jų veiklą Snapijoje.

— Jo kalvė buvo įkurta strategiškai labai patogioje vietoje.

Tai štai kas! — suprato Sorenas. — Toje oloje, tarp suodinų, apsvilusių sienų, ne tik gyveno ruožuotosios pelėdos dvasia, ten buvo jos kalvė. Kaip ir Bubas, toji pelėda buvo kalvis, bet kartu ir dar kai kas — šniukšžvalgis. Pamažu pelėdžiukai pradėjo suprasti, jog šniukšžvalgis — tai pelėda, kuri labai įdėmiai klausosi ir sužino daugelį dalykų.

— Senis ruožuotasis ausylumu nenusileido liepsnotajai pelėdai, — dėstė Boronas. — Iš jo gaudavome daugiau informacijos negu iš kitų trijų šniukšžvalgių drauge sudėjus. Be to, kaip ir minėjai, brangioji, kalvė buvo įrengta patogioje Snapijos vietoje, šalia keturių pakraščių regiono, kur bemaž susisiekia Ambala, Snapija, Kuniras ir Liepsnotųjų giria. Geriau nė nerastum. Girdėjau, į Liepsnotųjų girią iš ten skrisdavo kiaušinių sergėtojai, buvo treniruojamas pulkas jaunuolių, kurie talkino negandų apniktai Ambalai... O, varge. Ką gi, grįžtame prie skubiausių reikalų. Turime nepraleisti progos ir susigrąžinti pozicijas keturių pakraščių regione. Aišku, reikės išugdyti naują šniukšžvalgį, bet kol kas turime išsiųsti kelis kiaušinių patrulius ir nedidelę žvalgų komandą, kuri neatkreiptų bereikalingo dėmesio. Manau, neverta nė sakyti, kokie pavojai laukia, turint omenyje naujausias gaunamas ataskaitas. Reikės daug dirbti ant žemės, o ten, žinia, gausu lūšių.

— Aš vyksiu! — pasigirdo balsas.

Sorenas sumirksėjo atpažinęs senąją nuobodą ūbavimologijos mokytoją.

— Skaičiuokite ir mane, — pratarė Bubas.

— Ir mane, — šios pelėdos balso Sorenas nepažino.

— Manau, pakaks, — tyliu balsu nukirto Boronas. — Bubai, ar tu tvirtai apsisprendei dalyvauti?

— Žinoma, pone. Jis juk buvo kalvis.

— Taip, Bubai, žinau, bet tu esi vienintelis mūsų kalvis. Jei netektume tavęs... ką mums tada reikėtų daryti?

— Aš neketinu pradingti, pone. Nesileisiu nei pagrobiamas, nei suėdamas lūšies. Šioje misijoje aš būsiu reikalingas, nes sugebėsiu įvertinti, kas nutiko tame urve, čia reikalinga kalvio akis ir kalvio uoslė. Juk negalėjo jis tirpte ištirpti, o tuo, jog ruožuotąjį pagrobė Sent Lututė arba tie kiti, aš netikiu. Visgi reikia ieškoti įkalčių.

Tie kiti? — svarstė Sorenas. Išprotėti galima. Kas gi jie? Ir kas iš tiesų buvo toji ruožuotoji pelėda, ištarusi žodžius „jei būtų tik tiek bėdos“?

— Taigi, — tęsė Boronas, — klausimą išsprendėme. O dabar, manau, atėjo metas pagerbti mūsų brolį, ruožuotąją pelėdą, kuris neturėjo vardo, apsisprendė niekada negyventi drauge su mumis šioje saloje jūros vidury, nepajusti meilaus senojo Didžiojo Ūbalo šakų glėbio ir pasirinko kilnią ypatingą tarnystę. Jis buvo tikras Ūbalo riteris. Pakelkime ąsotį čiokokos midaus ir pagarbiai prisiminkime šią narsią, kilnią pelėdą, kurios dėka daugybė Ambalos, Kuniro ir Liepsnotųjų karalystės uoksų tapo saugesni.

Telaimina Pelėdų Pelėda šį neprilygstamą žvalgą, metalų žinovą, bebaimį kovotoją su besitelkiančiomis blogio jėgomis. Telaimina! Telaimina!

Šia gaida pelėdų parlamento posėdis baigėsi. Pasigirdo besiskirstančiųjų sparnų šnaresys. Sorenas, Gilfė, Apyaušris ir Knisčius susižvalgė ašarų sudrėkintomis akimis.

— Juk mes jį suradome, — sukuždėjo Knisčius.

— Čia ir slypi problema, — pabrėžė Gilfė. — Ką darysime toliau? Ar papasakosime Boronui ir Baranai?

— Tada jie supras, jog slapta klausėmės, — tarstelėjo Apyaušris.

— Taigi, — atsiliepė Gilfė.

— Man atrodo, — lėtai prakalbo Sorenas. — Nereikia niekam nieko sakyti. Bent jau kol kas. Mes nepraneštume nieko, kas pakoreguotų jų planus. Juk vis tiek reikės siųsti žvalgų komandą, ar kaip jie ten ją pavadino, ir išugdyti naują šniukšžvalgį. Mes tegalime papasakoti, kad ruožuotoji pelėda mirė, o ši žinia nieko nepakeistų.

— Manau, Sorenas teisus, — pritarė Gilfė. — Patys suprantate, štai toks klausymasis slapčiomis... na... jaučiu, kad Boronas įtūžtų.

— Tai jau tikrai, — linktelėjo ir Apyaušris.

Tad keturi pelėdžiukai vingiuotu keliu patraukė atgal į drevę ir iki pirmųjų sutemų spėjo numigti.

Septynioliktas skyrius

Oro kuopa

Į veidą atsitrenkęs drėgnas sidabrinis ledokšnis staigiai pažadino Soreną. Lauke ūžavo ir riaumojo vėjas.

— Pelėdų Pelėda, ten dangus su žeme maišosi, — sumurmėjo Apyaušris.

— Ir kaip šalta, — pasiskundė Gilfė tirtėdama visu mažučiu kūneliu.

— Šok čionai, — pasiūlė Apyaušris išskleisdamas vieną gigantišką sparną, kurio galu bemaž pasiekė kitą drevės kraštą ir išvertė Knisčių iš patalo.

— Apyaušri! — pasiskundė Knisčius. — Atsargiau skėsčiokis.

— Gilfiukei šalta.

— Tikiuosi, pusryčiams gausime šilto maisto, — kalendama snapu pratarė Gilfė.

— Aš irgi tikiuosi, — atsiliepė Apyaušris.

Pelėdos sukilo, išslinko iš drevės ant pašėlusiai tirtančios šakos ir nusileido į valgomąjį, kur kunkuliavo giliukų košė, puodeliuose garavo baltosios čiokokos arbata, kvepėjo apkeptais medžio šliužais ir troškinta peliena. Bet vos tik Sorenui patraukus prie ponios Plithiver, orą sudrebino griausmingas šūksnis:

— Eikš čionai, berniuk. Oro kuopa mėsą valgo žalią, su visais plaukais, — negalėjai neatpažinti Ezilribo balso.

— Ką? — negalėdamas patikėti išlemeno Sorenas.

— Nori pasakyti, negirdėjai? — netikėtai už nugaros išdygo Otulisa.

— Ko negirdėjau? — paklausė Sorenas, nors abejojo, ar tikrai nori sužinoti.

— Šiąnakt mūsų pirmoji oro aiškinimo kuopos išvyka.

— Turbūt juokauji, Otulisa. Mes negalime skristi per tokią audrą.

— Bet skrisime, — atsakė toji. — Ir man visa tai kelia pasipiktinimą. Ketinu šnektelėti su Striks Struma. Jei reikės, nueisiu net pas Baraną. Neatsakinga šitaip kelti pavojų mūsų gyvybėms.

— Ša, nurimk, brangute. Sėskis ir valgyk pelę, būtinai su kailiu. Beje, tas pats reikalavimas galioja ir visiems kitiems, — prabilo rubuilė sena aklažaltė Oktavija, jau daugelį metų dirbanti oro kuopos stalu.

Jei visų kitų aklažalčių žvyneliai buvo rausvi, nuo šviesiai rožinės iki tamsios koralinės spalvos, tai Oktavija buvo žalsvai melsva. Sorenas atsisėdo šalia sumaniosios šiaurinės lututės Martino, per anglininkystės užsiėmimą pateikusio klausimą apie šviežių žarijų poreikį. Netikėtai Sorenas suvokė, jog prie stalo kur kas daugiau vietos nei paprastai, o apsižvalgęs aplink suprato priežastį. Visos oro kuopai priklausančios jaunos pelėdos susitraukė ir tarytum sumažėjo. Jų plunksnos prisiplojo prie kūnų, tai reiškė, kad pelėdžiukai nepaprastai jaudinasi prieš pirmąjį oro kuopos skrydį. Atsipalaidavusių pelėdų plunksnos paprastai tampa laisvos ir purios, supykusios jos pasipučia ir atrodo didesnės. Tačiau dabar visos ūmai tapo itin laibos. Ore tvyrojo įtampa.

Ezilribas įsmeigė į jaunąsias pelėdas gintarinį primerktos akies žvilgsnį.

— Valgykit, draugužiai... sukirskit viską iki paskutinio plaukelio. Jau spėjot užmiršti žalios mėsos su kailiu, kaip jūs jį vadinat, skonį. Štai Putas, mano dešinioji ranka. Jis papasakos, ką reiškia skraidyti neturint skilvyje balasto.

— Pamenu tą kartą, kai dar neįpratęs prie plaukų skonio, nusprendžiau sugebėsiąs įveikti uraganą ir be jų. Tasai mėginimas buvo pirmas ir paskutinis. Vos nebuvau pričiuptas palei pat centrą. Jūs tikrai nenorėtumėte šito pakartoti, jaunuoliai.

Putas buvo lututė, kaip ir senasis Soreno bei Gilfės bičiulis Grimblis.

— Kas nutinka, jei būni pričiuptas palei pat uragano centrą? — paklausė Rubė.

— Ogi tol žaibiškai sukiesi, kol gauni galą. Vis ratu, ratu ir ratu. Baisiai bjauri mirtis. Besisukant dažniausiai dar nuplėšiami sparnai, — paaiškino Putas.

— Liaukis juos gąsdinęs, Putai, — sudraudė Oktavija ir subangavo visu kūnu, net lėkštės sutarškėjo. — O jūs, jaunuoliai, nemėginkite gudrauti pakišdami kailį po stalu. Neužmirškite, aš esu stalas, o kailis nepakenčiamai kutena.

Dar nė nebuvo kaip reikiant sutemę, kai oro kuopos pelėdos jau pasiruošusios rikiavosi ant pakilimo šakos. Čaižomi audros gūsių jie vos ne vos įstengė išsilaikyti, įsikibę į siautėjančio vėjo purtomą šaką. Orą skrodė ledo skeveldros.

— Aišku, kilsime prieš vėją, — atvirai sakant, Sorenas, dorai nė nesuvokė, kuri pusė per tokią audrą yra priešvėjinė. — Skrisime tiesiog viršum Ūbmarių. Stenkitės surasti pagrindinę štormo dalį, — Ezilribas kalbėjo trumpais, kapotais sakiniais. — Dabar paklausykit. Štai ką privalote žinoti apie audras bei štormus, išskyrus uraganus, kurie yra šiek tiek kitokie, jie turi centrą ir panašiai. Kiekviena audra turi vamzdį. Taip mes vadiname jos vidurį, kuriuo veržiasi vėjo srautas. Uragano centrui vamzdis neprilygsta. Nė iš tolo nėra toks pavojingas. Abipus vamzdžio susidaro latakai, kur išsilieja viduriu tekančio vėjo kraštai. Prie latako jūsų laukia svaigalažas, bet apie tai vėliau. Aš skrisiu priešakyje. Putas — vadinamuoju priešvėjiniu lataku. Jūs sekite iš paskos. Vykdykite nurodymus. Ar turite klausimų?

Otulisa kilstelėjo nagą.

— Pone Ezilribai, su visa derama pagarba turiu pasakyti esanti nustebinta, jog išskrendame dar kaip reikiant nesutemus. Ar nekyla pavojus, jog šiuo gan šviesiu metu mus užpuls varnos?

Ezilribas nusikvatojo, o paskui tarė:

— Su visa derama pagarba, Otulisa, joks kitas paukštis nėra toks pakvaišęs, kad tokiu oru kištų snapą laukan!

Sorenas nesusilaikęs prunkštelėjo. Kaip gali juoktis būdamas mirtinai išsigandęs? Beje, juk ir per anglininkystės kuopos užsiėmimą jautė ir nuobodulį, ir baimę vienu metu. Jei išties tampa tuo, kuo gali tapti, kaip teigė Bubas, viduje knibžda pernelyg daug prieštaringų jausmų.

Staiga, baisingai klyktelėjęs, senasis triukšmingasis apuokėlis išskleidė sparnus ir pakilo į ledokšnių čaižomą saulėlydį.

Būrys nuskriejo viršum Ūbmarių. Štormas taip šėlo ir taip pliaupė su šlapdriba sumišęs lietus, kad beveik nesimatė vandens, tačiau jie aiškiai girdėjo šniokščiančias bangas. Otulisa plasnojo šalia Soreno.

— Nesuprantu, kaip ribas gali priimti tokį nevykusį sprendimą. Jo elgesys neatsakingas. Aš būtinai pasikalbėsiu su Boronu ir Barana. Netikiu, kad jį už tai paglostys.

Sorenas negalėjo patikėti, kad Otulisa, skrisdama per tokią maišalynę, dar įstengia šnekėti. Visas jo dėmesys buvo sutelktas vien tik į skrydį. Vėjas, rodos, pūtė iš visų pusių. Juos be paliovos blaškė susimaišiusios srovės. Mažoji šiaurinė lututė Martinas priešakyje virto besivartaliojančia dėme. Jam, pačiam mažiausiajam, buvo liepta iš pradžių dėl viso pikto skristi Ezilribui iš paskos.

Vieną minutę vėjas iškeldavo pelėdas kelis šimtus pėdų į viršų, o kitą jos tarytum krisdavo į kiaurymę, susidariusią vėjo sraute. Ir, aišku, be atvangos pylė ledinis lietus. Sorenui teko nuolat naudotis skaidriaisiais akių vokais, trečiaisiais pelėdų turimais vokais, kurie padėjo apsisaugoti nuo skeveldrų. Jis vylėsi, kad tokiomis klaikiomis sąlygomis vokai nesusidėvės. Nieko stebėtino, kad Ezilribas visada prisimerkęs. Kiekvienos pelėdos vokai virstų skutais visą gyvenimą skraidant per tokius pasiutvėjus.

— Ak, dėl Pelėdų Pelėdos meilės, — sušnypštė Otulisa.

— Kas dar? — nesuprato Sorenas laukdamas dar vienos duobės ir tikėdamasis, jog taip atsitolins nuo Otulisos.

— Jis kalbasi su kirais!

— Na ir kas?

— Na ir kas? Kaip tu gali sakyti „na ir kas“, Sorenai? Žinau, jog esi kilęs iš labai geros šeimos. Matau puikų tavo išsiauklėjimą. Turi žinoti, kad kirai — niekingiausi iš visų paukščių. Jie, atleisk už grubius žodžius, yra sparnuočių pasaulio padugnės. Rėksniai prasčiokai. Kas gali su tokiais turėti reikalų. O jisai — tik pažiūrėk — šnekučiuojasi ir juokiasi drauge su kirais.

— Galbūt teiraujasi duomenų apie orą, — pamėgino atspėti Sorenas.

— Įdomi mintis, — Otulisa keletą sekundžių patylėjo, kas išties buvo gerokai neįprasta. — Nuskrisiu ir paklausiu jo paties.

— Nesuk jam galvos, Otulisa.

— Juk pats liepė klausti, jei kyla neaiškumų.

Ir ji nuskrido.

— Atleiskite, Ezilribai. Norėčiau sužinoti, kodėl jūs... kaip čia pasakius, bendraujate su kirais? Tikriausiai jie suteikia kokios nors informacijos apie orą?

— Kirai? Tikrai ne, brangute. Jie yra kvailiausi ir tingiausi paukščiai Žemėje.

— Kodėl tada su jais tariatės?

— Nesitariu. Aš pasakojau nešvankius anekdotus.

— Ką? — žioptelėjo Otulisa.

— Taip, jiems patinka anekdotai apie šlapkakius, nors patys ir yra didžiausi šlapkakiai iš visų. Kaskart vis prašo: „Nagi, Ezilai, papasakok dar vieną“! Be to, reikia pripažinti, keletą pokštų ir aš iš jų išmokau. Bet šie nelemti paukščiai tokie buki, jog užmiršta kas antro anekdoto pabaigą. Apmaudu.

— Neįtikėtina!

— Anekdotai buvo tikrai juokingi, Otulisa, — cyptelėjo šiaurinė lututė Martinas.

— Liaukis jaudintis dėl menkniekių, mieloji, ir rūpinkis savais reikalais. Grįžk į savo vietą. Mes jau artėjame prie vamzdžio. Tuoj prasidės linksmybės.

— Uūūū-cha-chūū! — džeržgiančiu balsu šiurpiai suūkė Putas. — Na štai, draugužiai, dabar užkopsime ant minkštaklosčių, o paskui nersime tiesiai į vamzdį. Lėkite paskui mus!

Minkštaklostėmis buvo vadinamos paskiros oro srovės, skiriančios vamzdį ir latakus. Jas reikėjo įveikti galingu mostu. Sorenas pasviro ir nusekė paskui veteraną Pūtą. Martinas skrido tarp abiejų. Priekyje dideliu greičiu lekiantis Putas turėjo palengvinti mažylio padėtį, mat už jo susidariusi tuštuma traukė jį per klostes tiesiai į vamzdį. Priešais Soreną lėkė Rubė, kuri netikėtai trumpai, džiugiai suūbavo. Netrukus Sorenas suprato kodėl. Čia, štormo centre, vėjai plūdo vienu siautulingu srautu, tad palenkus sparnus šiek tiek į priekį, kaip pasielgė Rubė, ir pakreipus uodegą be menkiausių pastangų patirdavai nepakartojamą būseną, tarpinę tarp sklandymo ir slydimo. Be to, vamzdyje nekamavo ledukai.

— Ak, kaip kutena tuščiavidurius kaulus. Tai bent gyvenimėlis! — šūktelėjo Ezilribas, kuris, palikęs priešakinę poziciją, atsidūrė tarp Soreno ir Otulisos. Jis atgurkė kukulį į vėjo upės srautą. — O dabar lėkit paskui mane prie latako krašto, draugužiai, ir aš parodysiu jums šakar-makar. Paskui užkopsime ant minkštaklosčių ir pulsime tiesiai į latakus, kur laukia nepakartojamas pasivažinėjimas.

— Apie ką jis čia šneka? — suniurzgė Otulisa. — Turėjo iš anksto mums pateikti žodynėlį. Baisiai nedrausmingas mokytojas.

Kas iš to žodynėlio? — pagalvojo Sorenas. — Kokia nauda iš žodžių, jei negali skilviu pajusti veiksmo skonio? O Soreno skilvis šią akimirką net virpėjo iš susijaudinimo. Tokio skrydžio jam dar niekada neteko patirti.

— Ką gi! — sušuko Ezilribas. — Dabar noriu pamatyti, kaip jūs pulsite į vėją, o tada jau šausime link latakų ir uodega užklosime nagus.

— O, dangau! — suspigo Otulisa.

Sorenas irgi aiktelėjo pamatęs, kaip šiurpi trinagė Ezilribo pėda perskrodė apsiblaususį dangų. Jis skrido aukštielninkas! Paskui vėl atsivertė kaip pridera ir nėrė į lataką.

Staiga Sorenui prieš akis rausvai šmėstelėjusi Rubė atliko uodega nagus užklojantį kūlvirstį ir paskui mokytoją šovė į lataką.

— Nagi, pirmyn! — riktelėjo ji. — Visai nesunku.

— Visai nesunku. Kur girdėta, kad pelėda skristų aukštielninka? Tiesiog bjauru! — iškošė Otulisa. — Nutrūktgalviška, nesaugu ir dar pasibjaurėtina, pavojinga, nepelėdiška.

Užsičiaupk pagaliau! — niršo Sorenas ir puolė į vėją, kaip liepė Ezilribas, o po akimirkos išsirietė žvelgdamas į tamsiais debesimis aptrauktą dangų, skalbiamą ledinio lietaus čiurkšlių, paskui staiga atsivertė atgal ir jau čiuožė lataku paskui Rubę.

— Šiek tiek pasistumk į priekį nagais ir kraipyk uodegą, bus lengviau kontroliuoti padėtį bei įveikti bangas, — atsigręžęs šūktelėjo Ezilribas.

Galiausiai pasirodė įniršiu kunkuliuojanti Otulisa, tik ir tekalbanti apie tai, kaip praneš vadovybei apie šią „siaubingą veiklą“.

— Nagi užčiaupk snapą! — užriko Putas.

Pelėdžiukai leidosi suktis čiuoždami ir atlikinėdami šakar-makar. O lataku lekiantis Ezilribas, perrėkdamas šėlstančią audrą, pradėjo kleketuoti smagią dainelę:

Oro kuopai mes priklausom,

Lekiam

Žaibišku greičiu.

Audros kliokia, kunkuliuoja,

Mūsų baimė nekamuoja.

Pūgai stūgaujant skilviai džiūgauja,

Virpčioja smagiai.

Štormas nuožmus, lietus su ledais mums, tiesą sakant, patinka labai.

Skrendam į priekį, skrendam atgal,

Sparnus suglaudę ir žemyn galva.

Ar mes drebam, ar dejuojam?

Gal mes pustomės padus?

Ne, kukulį tik atgurkiam

Ir tuoj neriam į vamzdžius!

Ar mes klykiam?

Ar mes rėkiam?

Gal iš nuovargio šniokštuojam?

Nesulauksit!

Štai šauniausia iš šauniausių

Kuopų atplasnoja!

Aštonioliktas skyrius

Ponios Plithiver dilema

— Skridote aukštielninki? — apstulbo Raktažolė. — Kaip jums pavyko? Taip skristi neįmanoma.

— Nėra taip sunku, kaip tau atrodo, — karštai aiškino Sorenas. — Nė nereikia ypatingų įgūdžių. Panašiai kaip pirmą kartą pradedant skraidyti. Tiesiog turi patikėti, jog įstengsi.

— Bet kaip galima skristi ant nugaros? — nesuprato Gilfė.

— Kaip manai, ar didžiulei apvalainai laplandinei šis triukas pavyktų? — susidomėjo Apyaušris.

— Aišku, tik reikia tinkamų sąlygų. Supranti, visa bėda, kad šito nedera nė bandyti, kol neatsiduri audros vamzdyje.

— Audros vamzdyje? — pakartojo Apyaušris. — Tvirtini, esą audroje yra vamzdis? Na, žinai, aš daug visko matęs, bet... — Apyaušriui buvo sunku pripažinti, jog kažkas kitas regėjo ir patyrė kai ką, ko dar neteko išmėginti jam pačiam.

Gilfė ir Sorenas nustebę susižvalgė. Apyaušris mėgo girtis, bet niekada nedemonstruodavo koktaus pranašumo kaip Otulisa. Visgi per praktinius kuopos užsiėmimus nuolat gaudavo pastabų už ginčus su ribais. Kartais jis imdavo nervinti, bet apskritai buvo „gerutis“, kaip pasakytų ponia Pi. Kitos tokios nuoširdžiai ištikimos pelėdos, ko gero, nė su žiburiu nerastum.

— Bičiuliams jis — pats geriausias draugas, o priešams — nuožmiausias priešininkas, — mėgo kartoti Knisčius.

— Gal tu tikrai nematei audros vamzdžio, — Gilfė stengėsi užgniaužti gaižulio gaidelę balse. — Žinau, tu esi daug patyręs, Apyaušri, bet juk gali būti, kad tau neteko įsiskverbti į štormą taip, kaip po jį skraidė Ezilribo vadovaujamas Sorenas.

— Aš daugybę kartų nardžiau po audrą, Gilfiuke. Gal ir nardžiau tame vamzdyje, tik nežinojau, kaip jį pavadinti, štai ką tau pasakysiu. Soreno kalbos apie visas tas sudėtines audrų dalis — tai tik žodžiai. Neįsižeisk, Sorenai. Juk gali perskristi audrą nė nežinodamas pavadinimų.

— Ko gero, tu teisus. Otulisa sukėlė didžiausią triukšmą dėl to, kad Ezilribas prieš išskrendant neišdalijo mums žodynėlių.

— Tai jau tikrai, — sumurmėjo Raktažolė. — Ji išties nuobodų nuoboda.

— Ką gi, trauksiu į biblioteką, mums užduota pasiskaityti apie audrų, pūgų bei uraganų struktūrą. Džiaugiuosi, kad pirmiausia paskraidėme, tad skaitant viskas bus daug aiškiau. Netrukus mūsų laukia testas.

— Testas raštu ar skraidant ore? — pasidomėjo Gilfė.

— Raštu. Pažadėjau pagelbėti Rubei. Ji stulbinamai gerai skraido, tačiau mokytis iš knygų jai sunkiai sekasi.

— Jeigu ji puikiai skraido, visa kita ne itin svarbu, patikėk manim, — oriai linktelėjo Apyaušris.

— Senoji geroji griežtos našlaičio gyvenimo mokyklos išmintis! — suniurzgė Gilfė.

Ponia Plithiver nežymiai sutirtėjo — ji dažnai taip reaguodavo į šiurkščias pastabas prie savo stalo. Ir Sorenas tik tada suvokė, jog aklažaltė jiems begeriant arbatą bemaž nepratarė nė žodžio. Poniai Pi toks santūrumas nebuvo būdingas, juolab, kai jis sugrįžo toks susijaudinęs po oro kuopos skrydžio. Paprastai tokiais atvejais ji virpėdavo iš susijaudinimo drauge su Sorenu. Reikia tikėtis, jai nenutiko nieko blogo. Jei po bibliotekos iki labos šviesos giesmės dar liks laiko, būtinai užsuks aplankyti tvarkytojos.

Skrisdamas į biblioteką Sorenas laimingas niūniavo paskutinį oro kuopos dainelės posmelį. Kaip staigiai gali pasikeisti gyvenimas, — mąstė jis. Dar vakar grįžo iš vaikščiojimo su karšta žarija snape pratybų manydamas, jog blogiau nė negali būti — aišku, išskyrus, Sent Lututės kukulariumą, kur rūšiavo kukulius. O dabar jautėsi priklausąs pačiai šauniausiai kuopai.

Įėjęs į biblioteką pamatė įprastoje vietoje kiurksantį Ezilribą, pasidėjusį priešais save džiovintų vikšrų krūvelę, ir patraukė tiesiai prie mokytojo.

— Labas, Ezilribai. Pamoka buvo nepakartojama. Kaip manote, ar tikėtina netrukus sulaukti kitos audros... ar gal net uragano? Pasak Pūto, skristi siaučiant uraganui — fantastiškai puiku.

Tačiau Ezilribas bemaž nė nepakėlė akių nuo knygos ir tik suniurzgė, kaip paprastai. Suglumęs Sorenas žengtelėjo atgal. Kodėl Ezilribas čia, bibliotekoje, visiškai kitoks nei skrydžio metu? Per oro pratybas jis šūkaliojo, siautė, laidė juokelius apie šlapkakius ir smagiai dainavo, o dabar vėl tapo šaltu, šiurkščiu Ezilribu, senu mokslinčiumi, įbedusiu snapą į knygą.

— Geriau eik ruoškis patikrinimui. Aure, Rubei reikia pagalbos. Skraido pasakiškai, bet skaitymo įgūdžiai nė kukulio neverti.

Sorenas atsitraukė atatupstas ir atsisuko į Rubę, kuri kiūtojo palinkusi prie Ezekielio Ezilribo knygos „Oro sistemos ir jų struktūra: skraidymas tam tikromis sąlygomis, jų analizė ir sugebėjimas išlikti gyvam“.

— Baaaisiai sunku, Sorenai! Aš nieku gyvu neišlaikysiu testo.

— Liaukis, Rūbe. Tau pavyks. Tokia puiki skrajūnė negali susikirsti.

— Bet čia daugybė įvairiausių žodžių. Skrydį jaučiu skilviu, o žodžių — ne, nebent tada, kai dainuoja madam Plonk.

Sorenas klaptelėjo akimis. Rubės pastebėjimai, ko gero, visiškai teisingi.

— Klausyk, Rūbe, nemanau, jog reikia stengtis žodžius pajusti skilviu. Tiesiog turi pasimokyti ir susidėti jų reikšmes į galvą, kad išlaikytum testą. Imkimės darbo, aš tau padėsiu. Pažiūrėkim, kas čia rašoma.

Sorenas pažvelgė į knygą, kurioje mirgėjo daugybė paveikslėlių, audrų, uraganų ir pūgų atvaizdų. Pelėdžiukas pervertė puslapius nagu.

— Pradėkime nuo audros, nes ją jau pažįstame.

— O kas, dėl Pelėdų Pelėdos meilės, yra pitas? — paklausė Rubė.

— Pitas, — pasigirdo iš kambario kampo, — yra matavimo vienetas, apytikriai lygus triukšmingojo apuokėlio, tokio kaip aš, sparnų ilgiui. Jis naudojamas matuojant įvairias oro sistemų struktūras — vamzdžius, latakus, et cetera4.

— Ką reiškia et cetera? — sušnibždėjo Rubė.

— Manau, šis žodis ne itin svarbus, — atsakė Sorenas. — Svarbiausia, kad sužinojome, kas yra pitas.

Sorenas tikrai nebūtų pavadinęs Rubės kvaila, tačiau ji klaikiai rašė ir sunkiai perprasdavo sudėtingus žodžius.

— Nėrimas į sv... — pelėdžiuke pabandė perskaityti antraštę puslapio viršuje.

— Nėrimas į svaigalažą, — pagelbėjo Sorenas.

— O kas tai? — nesuprato Rubė.

— Rūbe, juk tu tai padarei. Tau vienintelei pavyko. Negi neprisimeni? Tu iš latako užkilai ant minkštaklosčių ir viksėdama uodega pasiekei aukščiausią briauną. Pasirodei tiesiog profesionaliai.

— A, kalbi apie tai? — ir ji puikiausiai pakartojo šiąnakt ore atliktą judesį.

— Taip, būtent apie tai. Čia rašoma, jog svaigalažai matuojami konkrečios pelėdos uodegasprindžiais. Jeigu abipus uodegos vienu metu jauti vėjelį, vadinasi, jo plotis — vienas uodegasprindis.

— Niekada šitiek visko neprisiminsiu! Tų skaičių ir žodžių man tiesiog per daug.

— Prisiminsi, Rūbe.

Bibliotekoje pasirodžiusi Otulisa išsitraukė kitą knygą apie oro aiškinimą.

— Ar perėjai į kitą kuopą, Otulisa? — pašnibždom paklausė Sorenas, kuris žinojo, jog toji kreipėsi tiesiai į Baraną.

Mirksinčiose Otulisos akyse susitvenkė ašaros.

— Ne! Įklimpau čia, o skraidyti man nė iš tolo nesiseka taip gerai kaip judviem. Ko gero, gausiu galą.

Sorenui pirmą sykį nuoširdžiai pagailo Otulisos. Tą pat akimirką į dėmėtosios pelėdos atverstą knygą šleptelėjo džiovintas vikšras.

— Viskas bus gerai, vaikeli. Dėmėtosios pelėdos apdovanotos stulbinamu talentu pajusti slėgio pokyčius. Aišku, joms nėra lengva prisitaikyti. Siūlau tau paskaityti šią knygą — „Atmosferos slėgis ir sūkuriai: aiškinamasis vadovas“. Ją paraše garsi praėjusio amžiaus orų žinove Striks Emerila. Aš seniai troškau turėti savo kuopoje dėmėtąją pelėdą, net jei jos be perstojo riečia snapą, — taip taręs Ezilribas, šlubčiodamas tripiršte koja, iškiūtino iš bibliotekos.

— Supaisyk tą apuoką, kad gudrus, — nusistebėjo Sorenas. — Jis neperprantamas, kaip ir oro permainos. Su Sorenu nesileido į kalbas, o dabar kuo maloniausiai šnekina Otulisą.

— Šį veikalą parašė Striks? — sumurmėjo Otulisa atsiversdama knygą. — Ak, jergutėliau, gal net giminaitė. Orų žinove galima tapti tik pasižymint itin subtiliu jautrumu. Nieko stebėtino, kad ja tapo Striks. Mūsų giminės linija be galo sena, o per ilgus amžius įgūdžiai veikiausiai dar labiau ištobulėjo.

O vargeli, ar toji pelėda kada nors užsičiaups? Sorenas nusprendė prieš labos šviesos giesmę verčiau aplankyti ponią Pi.

— Aš nežinau. Tiesiog nežinau. Apskritai nesijaučiu tikra.

Sofenas sustojo prie nedidelio uokso, kur kartu su dviem kitom tvarkytojom gyveno ponia Pi. Liūdesio gaida aklažaltės balse, štai kas jį sustabdė. Visada viltimi bei optimizmu trykštanti ponia Pi niekada šitaip nekalbėdavo. Jis ėmė klausytis.

— Arfos gildija prestižinė. Manau, man lemta tapti jos nare, — kalbėjo kita aklažaltė. — Aš jaučiu, panašiai kaip pelėdos jaučia skilviais. Žinau, mes neturime skilvių, bet vis dėlto.

— Gražiausiai! Kokios mintys! — ponią Pi palyginimas šokiravo. Jos balsas sugriežtėjo: — Man atrodo, baisiai arogantiška netgi mintyse lygintis su kilniosiomis pelėdomis. Mes savo padėtimi joms nė iš tolo neprilygstame.

Dabar ji kalbėjo vėl kaip senoji ponia Pi, kurios niekada nekamavo nepilnavertiškumas. Ji manė esanti pati geriausia lizdų tvarkytoja, bet neleisdavo sau nė pagalvoti, kaip pati sakė, jog turi ką nors bendro su aukščiausios paukščių klasės atstovais. Jos gyvenimo pareiga buvo tarnauti pelėdoms, o gerą tarnystę ji ir laikė kilniu savo uždaviniu.

— Bet ponia Pi, — tęsė anoji žaltė, — kuri nors gildija turėtų dominti jus labiau nei kitos.

— Ak, tai kur kas daugiau nei susidomėjimas. Kai susipažinome su visomis gildijomis, aš išsyk supratau, jog arfa — mano pašaukimas. Vos tik žvyneliais slystelėjau stygomis nuo vienos gaidos prie kitos, liuoktelėjau oktavomis, virpesys įsismelkė į mane. O nuostabiausia buvo pamėginti... ak, nė nežinau, kaip paaiškinti — įpinti muziką į madam Plonk balsą. O tada arfos garsai, susilieję su madam Plonk balsu, virto didingu grožiu.

Sorenas mirkčiodamas pagalvojo, jog ponia Pi turi kažką, kas gerokai pranoksta skilvį.

— Man jau metas, — linksmai šnypštelėjo kita aklažaltė. — Ketinu aplankyti Oktaviją bei nunešti jai kelias gerai išsilaikiusias uogeles, kurias ji be galo mėgsta. O juk Oktavija, kaip žinai, prižiūri madam Plonk lizdą. Dovanėlė tikrai nepakenks, tiesa? Iki! — ir ji iššliaužė iš drevės.

Norėdamas likti nepastebėtas Sorenas įsispraudė į kampą. Kaimynei atsitolinus jis išgirdo ponios Pi murmėjimą:

— Įsivaizduoja turinti skilvį, paskui šliaužia pasimeilinti Oktavijai, apipildama ją čiokokos uogomis. Aš taip negaliu!

Sorenas nusprendė neužeiti pas ponią Pi. Jis žinojo, ką privalo daryti. Turi „užsukti“ pas madam Plonk ir papasakoti apie nepaprastą aklažaltę, turinčią kažin ką, ypatingesnį net ir už skilvį, gyvatę, apdovanotą nuostabiu — kaip pasakytų pati ponia Pi? — jautrumu. Menininkės jautrumu.

4 Et cetera (lot.) - ir taip toliau, ir kita.

Devynioliktas skyrius

Viešnagė pas madam Plonk

— Suprantate, madam Plonk, aš žinau, jog man nederėtų šitaip pas jus įsibrauti, — Sorenui sunkiai sekėsi susikaupti, nes dar niekad nebuvo regėjęs tokios drevės.

Aplinkui žiburiavo spalvoti nuo lubų nukarusių ar ant šakelių, įspraustų į sienų plyšius, prikabinėtų stiklo sukučių atšvaitai. Šviesa tryško vidun pro keletą angų. Be to, uoksą puošė nuostabiais piešiniais išsiuvinėtų audinių skiautės, o vienoje nišoje žaižaravo tviskančių karoliukų vėriniai. Drevė mirgėte mirgėjo spalvomis, o pačiame jų viduryje bolavo akinamai baltas pavidalas — madam Plonk.

Sorenas įtraukė oro stengdamasis nenusukti akių nuo sniego baltumo šeimininkės.

— Bet aš esu tikras, kad ponia Pi pernelyg drovi ir pati nieku gyvu neišdrįstų.

— Ponia Pi? — pertraukė madam Plonk. — Vargu ar pažįstu tokią aklažaltę.

— Ji atvyko drauge su manimi, ponia. Ji — sena mūsų šeimos lizdo tvarkytoja.

— Šit kaip, ir tu sakai, kad ji nori patekti į arfos gildiją?

— Taip, ponia.

Pelėdžiukas įsivaizdavo, kaip kvailai nuskambėjo jo žodžiai. Na ir kas? — ramino save. Juk atėjo čionai dėl ponios Pi, kuri neapsakomai trokšta groti arfa. Madam Plonk, rodos, perskaitė jo mintis.

— Bet norėti — dar ne viskas. Vien noro nepakanka.

— Taip, suprantu, norai ne visada išsipildo vien todėl, kad kažko trokšti.

Madam Plonk linktelėjo.

— Tu — labai išmintingas jaunuolis. O dabar pasakyk man, kodėl, tavo manymu, toji ponia Pi, kaip ją vadini, šito trokšta?

Staiga Sorenui į galvą dingtelėjo mintis.

— Žinote, — mąsliai pradėjo jis, — galbūt kai kurios žaltės šito nori todėl, kad arfos gildija laikoma pačia reikšmingiausia, į ją priimamos tvarkytojos, tarnavusios senų, garsių šeimų lizduose. Bet, mano manymu, ponia Pi trokšta būti priimta ne dėl šios priežasties.

— Ne? — madam Plonk atrodė nustebusi.

Soreną apėmė bauginanti nuojauta, jog bus pasakęs kažką ne taip. Jis giliai atsikvėpė. Kelio atgal nebuvo.

— Ne. Man atrodo, jai tokie dalykai nė dviejų kukulių neverti.

Madam Plonk sumirksėjo.

Ji iš manęs juokiasi, — šmėstelėjo Soreno galvoje. Bet jis vis tiek kalbėjo toliau:

— Manau, ji nori tapti gildijos nare ne todėl, kad ši pati reikšmingiausia, o todėl, kad ši gildija yra pati meniškiausia.

Madam Plonk tylutėliai aiktelėjo.

— Labai įdomu. O dabar paaiškink, jaunuoli, ką tu vadini meniškumu?

O vargeli, — pagalvojo Sorenas. Skilvis, rodės, tuoj iššoks lauk. Jis nė nenutuokė, ką vadina meniškumu. Tik žinojo viską pasakęs teisingai.

Madam Plonk laukė, todėl jis tęsė toliau:

— Kalbėdama apie muziką ponia Pi pasakojo, jog prisilietusi prie didžiosios arfos ji stengėsi ne tik išgauti gaidas stygomis, bet įpinti jas į jūsų balsą, kuris susiliejęs su arfos garsais virto kažkuo, ką ji pavadino didingu grožiu. Mano supratimu, toks ir turi būti menininkas.

Apartamentuose įsiviešpatavo tyla. Madam Plonk paėmė nėrėjų gildijos nunertą nosinaitę, išsišnypštė snapą ir kampeliu nusišluostė akis.

— Esi neeilinė liepsnotoji pelėda, — Sorenas nesuprato, ar tai gerai, ar blogai. — Tau jau, ko gero, metas eiti. Visai netrukus pradėsiu giesmę. Taigi keliauk. Girdėjau, neblogai pasirodei per oro kuopos skrydį, — Sorenas jau žiojosi klausti, iš kur ji žinanti, bet prisiminė, kad Oktavija rūpinasi ne tik madam Plonk, bet ir Ezilribo lizdu. — Nagi, skrisk.

— Gerai. Ačiū už sugaištą laiką, madam Plonk, — padėkojo Sorenas ir atbulomis išslinko iš drevės.

— Oktavija! — šūktelėjo madam Plonk, vos Sorenui išėjus. — Oktavija, tuojau pat eikš čionai.

Ant šakos greta apartamentų angos kyburiavusi riebi sena aklažaltė nuvinguriavo vidun.

— Ar viską girdėjai, Oktavija?

— Taip, ponia. Manau, mes jau turime sol bemolį.

Dvidešimtas skyrius

Gaisras

Ezilribas tupėjo ant šakos pačioje Didžiojo Ūbalo medžio viršūnėje ir prisimerkęs žvelgė į ankstyvos vasaros dienos mėlį. Pastarosiomis dienomis, drauge su Pūtu pašonėje, jis čia kiūtojo bemaž nuolatos. Juodu tyrinėjo debesų judėjimą Ūbmarių pakraštyje.

— Sukviesk kuopą, — trumpai paliepė apuokėlis. — Jiems derėtų pasižvalgyti.

— Kas? Ką? — apsimiegojęs nusižiovavo Pūto purtomas Sorenas. — Juk pats vidurdienis, Putai. Mums reikia miegoti.

— Ne dabar, jaunikaiti. Svarbi pamoka medžio viršūnėje. Kapitonas nori tuojau pat jus pamatyti. Pasiskubink!

Ko jam prireikė? — ėmė svarstyti Sorenas. Putas vadindavo Ezilribą kapitonu tik oro pratybų metu. Bet dabar aplinkui puiki, giedra, rami diena, auksinio lietaus metas, kai Ūbalo medį apkibusios čiokokos šakos nusidažo sodriai geltonai.

Sorenui užskridus į viršūnę ėmė rinktis ir kiti apsnūdę kuopos nariai. Ryto saulės nutviekstas Martinas be paliovos žiovavo, tik klausimų kupina Otulisa nenustygdama vietoje įniko demonstruoti žinias apie debesų formavimąsi. Rubė atgurkė rytinį kukulį ir pažvelgė į Soreną tokia apsnūdusi, jog, rodės, tuoj nugarmės nuo šakos. Tą akimirką pasirodė Elvanas su Bubu, kurio Sorenas jau ilgokai buvo nematęs. Veikiausiai jis dalyvavo žvalgybiniame žygyje Snapijoje ir, laimė, saugiai sugrįžo kartu su visais kitais.

— Še pelę, Otulisa, — suniurzgė Bubas ir subruko lauko pelę galva į priekį pleputei tiesiai į snapą.

— Dėkoju Bubai, — tyliai sududeno Ezilribas. — Ar kas nors žino, ko mes čia suskridom? — paklausė atsigręžęs į oro kuopos narius.

Otulisos nagas žaibiškai šovė aukštyn, nors į snapą įgrūsta pelė vis dar neleido jai kalbėti. Sorenas apsižvalgė. Pirmą kartą trys ribai, nors Bubas oficialiai ir nesivadino šiuo vardu, susirinko drauge su oro kuopa. Atsakymas buvo akivaizdus: mokymai su Bubo kalvės žarijomis baigėsi. Dabar teks skristi į tikrą miško gaisrą. Jaunosioms pelėdoms užkando žadą, jų plunksnos stipriai prisiplojo prie šonų. Tylą trikdė tik pelės likučius dorojančios Otulisos čiaumojimas. Baigusi dėmėtoji iš baimės virpančiu balsu sukuždėjo:

— Bet juk aš ką tik pavalgiau. Kaip skrisiu prikimštu pilvu?

— Nesijaudink, — nuramino Ezilribas, — kol kas dar niekur neskrendame. Šiek tiek palūkėsim. Bet noriu, kad šiandien liktumėte viršūnėje ir stebėtumėte, kaip gaisro veikiami keičiasi debesys bei vėjas. Pokyčius pamatysite net ir iš čionai, jaunuoliai, mat kitapus Ūbmarių įsiplieskė gaisras, didžiulis gaisras, — jis šoktelėjo ant kitos šakos, arčiau vandens. — Taigi kiek vėliau mes perskrisime Ūbmares. Paskui apsistosime dienai ar dviem ant aukštų uolų, nuo kurių puikiai galėsime stebėti veiksmą iš arčiau, o vėliau imsimės darbo.

Visą rytą jie stebėjo specifinį debesų judėjimą kitapus Ūbmarių. Jaunosios oro kuopos pelėdos jau spėjo priprasti prie keistų minkštaklosčių, vamzdžių bei latakų pavadinimų, tačiau dabar išgirdo dar įmantresnių žodžių: ribai aptarinėjo „slėgio diferencialą“, „šiluminę inversiją“ ir „konvekcinį stulpą“.

Po vidurdienio pelėdžiukams buvo leista trumpai numigti. Tarpinę valandą, tarp paskutiniųjų saulės atšvaitų ir pirmųjų vakaro šešėlių, jie turės keltis ir leistis į kelionę viršum Ūbmarių.

— Ar jaudiniesi, Rūbe? — paklausė Sorenas jiems leidžiantis nuo viršutinių šakų į dreves nusnūsti.

— Būčiau kvailė, jei nesijaudinčiau, — atsiliepė rusvaplunksnė.

— Bet juk tu taip puikiai skraidai.

— O ką jau kalbėti, — įsiterpė Martinas, — kad judu abu dusyk didesni už mane.

— Ko labiausiai bijai? — nerimo Sorenas.

— Vadinamojo vainikavimo, — skubiai išpoškino Rūbe. — Kai ugnis peršoka nuo vienos medžio viršūnės ant kitos. Sunku net įsivaizduoti, kaip tada kunkuliuoja oras. Man atrodo, skristi tokiomis aplinkybėmis bemaž neįmanoma. Nė negali numatyti, kur tavęs laukia spąstai.

— Techniškai žiūrint, gaisro metu šitaip nutinka todėl, — prisivijo juos Otulisa, — kad, knygiškai tariant, ugnis kopia į viršų degiosiomis kopėčiomis.

— Jei kalbėtume apie mane, — vėl prabilo Martinas, — kai man ant žemės beieškant mažiausiųjų žarijų prasidėtų visi tie vainikavimai, aš kaipmat būčiau nusviestas degiosiomis kopėčiomis į patį viršų, kadangi esu labai lengvas.

— Mums visiems teks praleisti šiek tiek laiko ant žemės, ne tik tau vienam, — pabrėžė Sorenas. — Ir bet kuriam gali šitaip atsitikti, nesvarbu, ar tu mažas, ar didesnis.

Martinas pakreipė galvą ir klaptelėjo akimis. Jis neatrodė įtikintas.

Į tikrą miško gaisrą pateksiantys pelėdžiukai jau buvo įpareigoti pririnkti tam tikros rūšies angliukų arba žarijų. Geriausiai skraidanti Rubė privalėjo nugriebti į orą pažirusių žarijų, kurios pasiekdavo patį šiluminių srovių stulpų viršų. Sorenas su Otulisa buvo paskirti į vidurinę poziciją abipus konvekcinio stulpo, o mažasis Martinas — ant žemės. Tačiau jiems visiems neabejotinai teks padirbėti nusileidus.

Sorenas negalėjo atsistebėti, kaip šis skrydis per Ūbmares skyrėsi nuo pirmosios jų kelionės viršum jūros Didžiojo Ūbai o medžio link, įvykusios maždaug prieš šešetą mėnesių. Jis prisiminė, kaip siautėjo pūga, kaip visas pasaulis sukosi baltu sūkuriu, o dangus ir vanduo susiliejo į vientisą masę. Šiandien dangus buvo giedras, jūra apačioje rami, tik kur ne kur mėlynuose vandenyse suboluodavo balta bangelės ketera. Kirai maudėsi paskutiniuosiuose besileidžiančios saulės spinduliuose. Kartais stryktelėjusi viršum vandens paviršiaus sidabriškai žybtelėdavo nuo plėšrūnų sprunkanti žuvelė. Visgi artėjant prie kito kranto oras pamažėle ėmė keistis. Ir nors Sorenas, kaip ir kitos pelėdos, nepasižymėjo jautria uosle, jis pajuto ore tarytum ribuliuojantį aitrų tvaiką.

Būrys nutūpė ant aukštų uolų viršūnių.

— Tokius debesis mes vadiname ūbalo debesimis. Ar žinote kodėl?

Otulisos nagas šovė į viršų.

— Todėl, kad savo forma jie primena ūbalo vaisiuose randamas sėklas.

— Teisingai, panelyte, — linktelėjo Ezilribas.

— Ji niekada nesiliauja, — atsiduso Martinas.

Martinas akivaizdžiai nervinosi labiau už kitus. Sorenas jį užjautė. Mažiausiajam kuopos pelėdžiukui turėjo būti ne juokais baisu.

— Nesijaudink, Martinai, tau puikiai seksis.

— Tu labai malonus, Sorenai, bet ar supranti, kad esu pirmoji šiaurinė lututė, priklausanti anglininkų kuopai?

— Matyt, esi laikomas ypatingu, Martinai, — priminė Sorenas.

— O jeigu toks nesu? — Martino balse suskambo nevilties gaida.

Ezilribas tuo metu toliau kalbėjo apie ūbalo debesis.

— Jų viršūnės yra štai šitaip užsirietusios, kadangi... gal geriau jūs man pasakykit?

Ir vėl Otulisos nagas pakilo aukštyn.

— Tai paprasta oro fizika. Skaičiau apie tai pagarsėjusios orų žinovės Emerilos knygoje. Ji — dėmėtoji pelėda, turiu pridurti.

Otulisa nuleido akis, tačiau jos kuklumas Sorenui pasirodė pasibodėtinai apsimestinis.

— Kalbėk apie esmę, brangute, — sududeno Ezilribas.

— Taip, taip, žinoma. Šitaip yra todėl, kad vėjas virš debesų pučia daug smarkiau negu apačioje.

Sorenas pastebėjo, jog Martinas ėmė drebėti.

— Aš galiu virsti viena iš tų į orą pakilusių žarijų, kurias skrisdama gaudys Rubė, — baimės persmelktu balsu pramurmėjo jis.

— Ką gi, dabar įsikursime čia ir lukterėsime, kol taps saugu nardyti po gaisravietę ir rankioti žarijas. Šiam žygiui vadovaus Elvanas ir Bubas, kurie ir nukreips jus ten, kur daugiausiai žarijų bei angliukų. Aš liksiu čia stebėti oro ir periodiškai atskrisiu pranešti naujienų. Tiksliai vykdykite nurodymus, ir niekas nenukentės. Rubė ir Putas skris viršutiniame lygmenyje. Elvanas su Otulisa sudarys vidurinį lygmenį. Po jais — Sorenas, kuris ant žemės pridengs Martiną. Mudu su Bubu būsime pasiruošę suteikti pagalbą, jeigu prireiks. Turite stebėti vienas kitą.

Jau apie vidurnaktį Ezilribas pranešė, jog netrukus reikės persikelti ant kito kalvagūbrio. Atlikęs keletą žvalgybinių skrydžių drauge su Pūtu jis vėl sugrįžo ant uolų.

— Rytiniame slėnio pakraštyje galima temperatūros inversija. Tenai pelėdų nesiųsime. Temperatūros inversijų vietose susitelkia dūmų, o ar žinote, kas nutinka, kai dūmai ima kilti?

Sorenas pagalvojo, jog veikiausiai pasikeičia temperatūra, bet ir vėl, kaip bebūtų apmaudu, žaibiškai pakilo Otulisos nagas.

— Užčiaupk snapą, Otulisa, — rėžė Ezilribas. — Nujaučiu, kad Sorenas žino atsakymą, nors jo ir nesieja tokie artimi giminystės ryšiai su Striks Emerila.

Iš kur jis žino apie atsakymą? Ar čia kaip ir su žyme, kurią įžvelgė tik vienas Ezilribas? Visgi Sorenas iš tiesų jautėsi žinąs atsakymą, todėl nedrąsiai prabilo:

— Man atrodo, tai reiškia, jog dūmams kylant gali įvykti oro pokyčių, — Ezilribas pažvelgė tiesiai į jį. Geltonų jo akių šviesa dabar ne degino, o, rodos, apšvietė Sorenui protą. Sorenas pasijuto tvirčiau, ėmė labiau pasitikėti savimi ir tarytum įstengė regėti nematomą oro judėjimą. — Oras kils, suksis ir cirkuliuos į viršų, o tada ugnis tik dar įnirtingiau įsiliepsnos.

— Visiškai teisingai, — sugriaudėjo Ezilribas. — O iš kur tu žinai, bernioke?

— Aš regiu visa tai mintyse, stengiuosi įsivaizduoti ir kažkaip skilviu jaučiu oro judėjimą, karštį ir...

— Puiku, dėkoju, vaikine, — Ezilribas atsisuko į kitas kuopos pelėdas. — Yra daugybė būdų mokytis — iš knygų, iš praktikos ir iš skilvituicijos.

— O kas toji skilvituicija? — nedrąsiai paklausė Otulisa.

— Tai mąstymo būdas, — nenuleisdamas akių nuo Soreno pradėjo aiškinti Ezilribas, — peržengiantis įprasto samprotavimo ribas ir padedantis akimoju suvokti tiesą, pajusti ir perprasti realybę. Šito bemaž neįmanoma išmokti, tačiau šį sugebėjimą galima tobulinti įdėmiai ir jautriai stebint gamtos pasaulį.

Sorenas sumirksėjo. Aš šios senos pelėdos akyse ŠĮ TĄ reiškiu. Sumanumu bemaž nenusileidžiu Otulisai. Ezilribas manimi tiki!

Atėjo metas perskristi ant kito kalvagūbrio, esančio arčiau gaisro vietos. Kuopa pakilo į orą, kiekviena pelėda skrido šalia savo porininko. Dar nenuskridę nė pusės kelio iki kitos uolų virtinės anglininkai pamatė nakties tamsoje baltuojančius tirštų dūmų kamuolius, o paskui ir šokčiojančius ugnies liežuvius. Ezilribas atliko staigų viražą, kiti pasekė jo pavyzdžiu. Netrukus, spausdami naguose dar krutančius žiurkėnus bei peles, pasirodė Bubas su Pūtu.

— Užkąskite mažumėlę, būtinai suvalgykite ir plaukus! — paliepė Ezilribas.

— Kažin kodėl jis kailį visada vadina plaukais? — tyliai nusistebėjo Martinas.

— Girdėjau, jis kilęs iš tolimo krašto, vadinamo Didžiaisiais Šiaurės Vandenimis, o tenykščiams gyventojams būdinga keistoka kalbos maniera, — atsakė Rubė.

— Bet visgi kas yra tie plaukai? — neatlyžo Martinas.

— Na, būna kailis ir būna plunksnos, o plaukai, man atrodo, yra tarpinis variantas, — paaiškino Rubė. — Gal norėtum, kad paklausčiau Otulisos?

— Ne! — vienu balsu suniurzgė Sorenas ir Martinas.

Nepraėjus nė valandai Bubas nusklendė nuo aukštos atbrailos.

— Pasiruoškite skrydžiui.

Pelėdos sustojo ant granitinio kalvos krašto, nagais įsikibusios į briauną. Jos išskleidė sparnus ir, Bubui sukomandavus „UGNIS!“, visos pakilo — pirmiausia Bubas ir Elvanas, paskui Rubė ir Putas, tada Otulisa, Sorenas, Martinas, o galiausiai, ariergarde — Ezilribas.

Netoli tenuskridus į veidus tvokstelėjo karštis, kurį pajusti jaunosios pelėdos tikėjosi, tačiau nesitikėjo triukšmo. Beprotiškas riaumojimas skaudino ausis. Sorenas niekada nebuvo girdėjęs nieko panašaus. Bubas ir Elvanas parengė juos įvairiems netikėtumams, bet ne triukšmui. Jie žinojo apie kaitrą, apie galingas kylančio oro sroves, vadinamąsias vėsias dėmes ir virstančius medžius. Jie netgi žinojo apie šiurpiausią triuką, kurį galėjo iškrėsti ugnis — kvėšinimą ugnimi. Šitaip nutikdavo, kai visu pragaištingu savo grožiu siaučianti liepsna pakerėdavo, sukaustydavo pelėdą, ir toji nebeįstengdavo skristi, ją ištikdavo stingulys, skrydžio instinktas išnykdavo, ir paukštis it pakirstas krisdavo žemėn. O jei pelėda jau tupėdavo ant žemės, ir ugnis pradėdavo artėdama sparčiai plisti, vargšelė neįstengdavo pakilti, nes nejudrūs sparnai karodavo šonuose tarsi negyvi. Tačiau niekas nepapasakojo pelėdžiukams apie triukšmą.

— Priprasite prie jo, — Elvanas skrido viršum Soreno ir Martino. — Iš pradžių visada šokiruoja. Šito triukšmo neįmanoma apibūdinti, — apuokui teko šaukti, kad perrėktų ugnies riaumojimą.

Apačioje kalvos papėdę dengė vientisa liepsnų paklodė. Karštos srovės plaikstėsi aukštyn it akmenų luitai ir įsiurbė Martiną su Sorenu mažiausiai per dvidešimt pėdų. Perskridę kalvą jie pajuto nuostabią vėsą ir nusileido dar trisdešimt pėdų. Sorenas suprato, jog didysis karštis liko už nugarų. Toli priešakyje skridęs Bubas apsukęs ratą sugrįžo atgal.

— Priešakyje mačiau puikius žarijų klodus. Visiems atsiras darbo.

Na štai, pagalvojo Sorenas, dabar jie taps tikrais anglininkais. Staiga it rusvai raudona krintanti žvaigždė pro šalį prašvilpė Rubė.

— Puikiai sugavai, Rūbe! — šūktelėjo Putas.

— Ši balinė pelėdžiuke tikrai talentinga! — nustebęs aiktelėjo Elvanas.

Rubė nuplasnojo link anglių kibirėlių, kuriuos Bubas paliko ant kalvos. Jo kalvėje pagamintuose mažuose kibirėliuose, kuriuose ruseno prakurai, žarijos išliks karštos.

— Ką gi, dabar Martino eilė! — šūktelėjo komandą Elvanas. Mažoji pelėda pradėjo spirale staigiai leistis žemyn. — Sorenai, pridenk jį.

Sorenas turėjo sudaryti priedangą, kol Martinas sugrįš pilnu snapu smulkių žarijų. Elvanas laikė naguose joms skirtą mažutį katiliuką. Martinas privalėjo ne tik rinkti mažiausias žarijas, bet ir pranešti, kur guli Sorenui bei Otulisai tinkami stambesni angliukai.

Sorenas sklandė aplink, įdėmiai stebėdamas mažąją pelėdą. Pamažu pradėjo priprasti prie triukšmo. Tiesą sakant, ne tik prirasti, bet ir greta griausmingo riaumojimo atskirti kitus garsus, pavyzdžiui, Martino širdies plakimą, kuris šiam neriant žemyn sutankėjo. Martino širdelei pradėjus sparčiau plakti, Sorenas visa širdimi, visu skilviu ir visa siela vylėsi, jog mažajai šiaurinei lututei pasiseks. Liepsnotasis matė, kaip Martinas nutūpė ant žemės.

— Užimk savo vietą, Otulisa, — veriamai sugergždė Elvanas.

Rubė sugriebė dar vieną kibirkščiuojantį angliuką.

— Bet visi geriausieji angliukai ore. Mes neturime jokių šansų.

— Užčiaupk snapą. Nori, kad nusiųsčiau atgal ant kalvų? Tu dabar turi šansą.

Sorenas nekreipė į juos dėmesio. Jis privalėjo sutelkti žvilgsnį į Martiną, kuris dabar virto mažute dėmele žemės paviršiuje. Dūmų debesis pamažu paslėpė lututę, ir Sorenas nusileido žemiau.

Štai jis! Štai jis! O dangau, jis vikriai kyla aukštyn.

— Jis grįžta pilnu snapu!

Bubas prisiartino prie Elvano.

Ir štai Martinas jau buvo čia. Iš mažo jo snapelio byrėjo pelenai, veidas buvo suodinas ir dėmėtas, tačiau akyse šokčiojo skaistūs lyg liepsnelės žiburiukai.

— Man pavyko! Man pavyko!

— Tau iš tiesų pavyko, vyruti, — Bubas priskridęs sutaršė nagu Martinui galvą.

— Noriu tuojau pat skristi dar kartą, — šūktelėjo Martinas.

— Lukterėk, — sulaikė Elvanas. — Pirmiausia pranešk, ką matei.

— Daug maždaug kukulio didumo žarijų įkalnės link nuo tos vietos, kur aš nutūpiau.

— Puiku, — pagyrė Elvanas ir nuplasnojo pasitarti su Bubu ir Ezilribu.

— Sorenai, dar niekada nepatyriau nieko panašaus. Nenusakomas pojūtis. Vos ten atsidūręs nejaučiu jokios baimės. Nė negaliu apibūdinti, ką patiri sugriebdamas snapu žarijas. Tai tiesiog....

— Svaigina, — pertraukė Otulisa. — Taip, aš apie tai skaičiau. Visgi reikia elgtis labai atsargiai. Striks Emerila rašė, jog yra pasitaikę, kad nuo žarijų apsvaigę anglininkai liovėsi paisę orų stebėtojų perspėjimų.

— Kai sugriebi angliukus ir skrendi nešinas jais, apima labai keistas jausmas. Patiri... — jis patylėjo. — Patiri nepaprastą galią.

— Metas tau, Sorenai. Lėk į gaisravietę! — paliepė Elvanas.

— O kaip aš? — klyktelėjo Otulisa.

— Užčiaupk snapą, ateis ir tavo eilė, — užriko Bubas.

Sorenas sukdamasis nėrė žemyn. Ūmai pajuto stiprų kylančios srovės smūgį, tačiau kaip reikiant įsibėgėjęs perskrodė ją. Ir atsidūrė ant žemės. Kraštovaizdis aplinkui buvo keistas. Suanglėję medžių skeletai styrojo tamsoje, o aplinkui lyg kaitrūs šviečiantys akmenėliai gulėjo išsibarsčiusios žarijos. Jiems buvo liepta darbuotis sparčiai, bet ne galvotrūkčiais. Tolygus tempas — pats geriausias tempas, mokė Bubas. Kaip mažasis Martinas sugebėjo atlikti užduotį ir rasti savo snapui tinkamo dydžio žarijų? Ak, Pelėdų Pelėda, kaip bus gėda, jei nesugebės rasti angliukų ir grįš atgal tuščiu snapu. Bubas ir Elvanas stengėsi pabrėžti, girdi, nesą jokio reikalo gėdytis. Pradedantiesiems anglininkams ganėtinai dažnai nepavyksta rasti tinkamo angliuko, todėl visiškai nieko tokio, jei tektų grįžti tuščiu snapu. Bet Sorenas žinojo, jog jam būtų gėda.

Staiga liepsnotasis išgirdo klaikų triokštelėjimą. Liepsnos apsiautė medžius priešakyje, ir šie virto milžinišku vientisu fakelu. Jis pažvelgė į viršų ir pamatė užsiplieskiančius kitų medžių vainikus. Vainikinė ugnis, kurios labiausiai bijojo Rubė! Tačiau Rubė nerimavo dėl oro viršuje, o jis šiuo metu tupėjo ant žemės. Pelėdžiukas pajuto galingą trauką. Ar ši jėga dabar jį įsiurbs? Sorenas atsigręžė į pasišiaušusį žarijų kamuolį — toks buvo paskutinis aiškus jo prisiminimas. Galvoje šmėstelėjo mintis: Kai šitaip sekasi, Otulisa aiškiai nušluostys man nosį. Bet koks skirtumas, jei jau būsiu negyvas?

Dvidešimt pirmas skyrius

Žarija snape!

Aš turiu snape žariją! Turiu žariją! Šie žodžiai sukosi Soreno galvoje, kai be jokių pastangų ratais kilo į viršų. Pelėdžiukas neužsidegė, net neapsvilo, o snape žioravo nuostabi žarija, nuo kurios jo esybę užpildė neįtikėtinas jausmas. Po visus tuščiavidurius kaulus, po kiekvieną plunksnelę pasklido antgamtiška galia. Jį užplūdo džiaugsmas, kokio nejautė nuo pat pirmojo skrydžio. Tačiau nė pats nenumanė, kokiu būdu sugriebė angliuką. Liepsnotoji pelėda pasuko link kalvų, kur buvo palikti kibirėliai. Prisigretino Martinas.

— Atrodei įspūdingai, Sorenai. Aš taip susijaudinau užsiplieskus vainikams, o kai pamačiau, jog tave pagavo trauka, manęs vos stingulys neištiko.

— O kas įvyko? — paklausė Sorenas, kai juodu nutūpė ant kalvos keteros palaukti kitų kuopos narių.

— Nori pasakyti, kad pats nežinai ir prašai manęs papasakoti?

— Ne visai.

— Tu atlikai atvirkščią kilpą išvengdamas traukos, o tuo metu pro šalį lėkė šis angliukas. Bubas sakė dar niekad nematęs taip aukštai iškilusios tokio dydžio žarijos, bet tu ją sučiupai! Sučiupai sukdamas kilpą, Sorenai. Tavo skrydis pranoko visus Rubės manevrus. Vaizdas buvo nepakartojamas.

— Didžioji Pelėdų Pelėda, įdomu būtų pamatyti, — tarstelėjo Sorenas.

— Tu įstengei, Sorenai! Tu parnešei žariją! — garsiai suūkė Martinas.

Kartu su Rūbe ir Pūtu prisiartino Otulisa pilnu snapu ir įmetė angliuką į kibirėlį.

— Aš atnešiau žariją! — pasigyrė ji ir nutilo nuoširdžiai susidrovėjusi. — Bet mano pasiekimai — menkniekis, palyginus su tavuoju žygdarbiu, Sorenai.

— Ačiū tau, Otulisa... na... tu... tu labai maloni.

Otulisa linktelėjo galvą ir bent kartą daugiau ničnieko nepasakė. Martinas sumirksėjo žvilgterėdamas į Soreną.

— Kažin, ar ilgai tęsis ši palaima?

Sorenas apsidairė ieškodamas Ezilribo ir svarstydamas, ar šis matė jo manevrą. Kaip tik tą akimirką nusileido kibirėliu nešinas triukšmingasis apuokėlis, kuris į Soreną nė nedirstelėjo, o ėmė susikaupęs berti angliukus į kitą kibiriuką.

O, ne, — mintyse sudejavo Sorenas. — Ar man kada nors pavyks suprasti šitą pelėdą?

Ezilribas patraukė palei kibirėlių eilę. Prisiartinęs prie to, į kurį Sorenas įmetė savąją žariją, apuokėlis atsisuko į liepsnotąjį. Karštas angliukas, kurį laikė snape, šiurpiai nutvieskė ūsuotą jo veidą. Gintarinės akys dabar atrodė raudonos.

— Girdėjau, šiąnakt neblogai padirbėjai, — burbtelėjo pro suspaustą angliuką, o paskui pridūrė: — Sakyčiau, netgi puikiai.

Taip taręs įmetė žariją į kibiriuką ir nulėkė pasitarti su Pūtu.

Likus vos valandai iki aušros kuopa patraukė namų link.

— Dėl varnų galite nesijaudinti, — nuramino Elvanas. — Jos niekada nesiartina, kai skrendame nešini karštomis žarijomis.

Skrydis buvo nuostabus. Oras tapo gaivesnis, o lengvas vėjelis papuošė bangelių keteras baltais nėriniais. Netgi dabar, kai mažos ir didelės žarijos vangiai ruseno kibirėliuose, pelėdos, rodos, tebejautė savyje jų galią. Ko gero, ugnis ir buvo pats svarbiausias dalykas, skiriantis Didįjį Ūbalo medį nuo visų kitų pelėdų karalysčių. Dėl jos jie tapo ne eiline pelėdų bendruomene ar sambūriu, o ypatinga draugija. Ir į tamsą vykdyti žygdarbių jie kildavo turbūt todėl, kad jiems talkino ugnis: Bubo dumplėmis įkurta kaitriausia liepsna kalvėje paversdavo metalus kovos letenomis, ugnis įžiebdavo žvakių liepsneles, suteikiančias galimybę skaityti bei mokytis. Ir štai pulkelis jaunų pelėdų, ką tik iškopusių iš pelėdžiukų amžiaus, skrido per Ūbmares gabendami dalelę šios neįkainojamos stichijos. Nieko nuostabaus, kad jos jautėsi galingos. Kai rytuose pasirodė kraujo raudonumo saulė, viršum vandens sugaudė žemas Bubo balsas. Raguotasis apuokas užtraukė anglininkų dainą:

Duokit angliuką skaisčiai raudoną,

Duokit žariją, alsuojančią kaitra,

Man jie brangakmeniu tviska snape.

Skriejam per ugnį, bet nenusvylam,

Puolam į dūmus ir vėl pakylam.

Žinom daugybę ugnies paslapčių,

Kai ji alsuodama karščiu

Ritas tarpekliais ir miškais,

Per kalvas ir kalniukus,

Mes ją stebime,

Mes aptinkame

Ir sučiumpam angliukus.

Atgurkiam kaitriausių liepsnų apsupty,

Sugrįžtam žarijom klusniom nešini.

Angliukų rinkėjai esam narsiausi,

Anglininkų kuopai visi mes priklausom!

Didįjį Ūbalo medį jie pasiekė vos prašvitus. Sugrįžo paišinais veidais, nuo suodžių pajuodusiais snapais, bet buvo sutikti kaip didvyriai. Nugabenus žarijas į Bubo kalvę, įvyko didelė puota.

— O kur Apyaušris? — pasiteiravo prie ponios Plithiver stalo kartu su Gilfe įsitaisęs Sorenas. — Ir Raktažolė?

Jam knietėjo papasakoti Apyaušriui apie miško gaisrą. Ne dažnai pasisekdavo jį nustebinti, bet šįkart tikriausiai pavyktų.

— Juodu abu išskrido į misiją, Knisčius irgi. Vyksta kažkas svarbaus, nes prireikė ir pėdsekių, ir paieškos— gelbėjimo kuopų, — atsakė Gilfė.

— O kas vyksta?

— Gerai nežinau. Boronas tapo nekalbus. Bet staiga pagalbos prireikė daugybei pelėdžiukų.

Kaip tik tuo metu jis pastebėjo valgomojo uokso kampe susispietusius Ezilribą, Boroną ir Striks Strumą. Visi atrodė nepaprastai rimti, Ezilribas kartkartėmis vis skubiai linktelėdavo galvą. Prie trijulės pradėjęs artintis Putas buvo akimoju pavarytas šalin.

Kadangi Ezilribas neužėmė įprastos vietos prie Oktavijos galvos, oro bei anglininkystės stalelis liko tuščias. Martinas, Rubė ir Otulisa prisijungė prie Gilfės bei Soreno įsitaisydami aplink ponią Pi.

— Pagaliau galima suvalgyti keptą pelėną, — apsidžiaugė Otulisa. — Rodos, jau visą amžinybę neragavome kepto maisto.

— O aš pamaniau, jog paskraidę po liepsnas nė žiūrėti nenorėsite į apskrudusius patiekalus, — šmaikštavo ponia Pi, ir visi nusikvatojo. — Beje, turiu jums šį tą pranešti, — tyliai pratarė senoji lizdo tvarkytoja.

— Ką pranešite, ponia Pi? — susidomėjo Sorenas.

— Aš pakviesta įstoti į arfos gildiją.

— Šaunu, ponia Pi! — šūktelėjo visi.

Galbūt Soreno vizitas pas madam Plonk nenuėjo vėjais. Po apsilankymo nepaprastuose jos apartamentuose pelėdžiukas nedrįso net viltis, kad į jo prašymą bus atsižvelgta. Sorenas pasijuto be galo laimingas. Viskas klostėsi nuostabiai. Bet vos pagalvojęs apie žodį „nuostabiai“, suvokė, jog vis dėlto taip nėra. Jį vėl it migla pamažu apsiautė toji pati keista melancholija. Šįkart bemat suprato, kur slypi priežastis. Eglantina. Kas nutiko mažajai sesutei? Jei ji gyva, nepagrobta Sent Lututės patrulių ar dar baisesnių piktadarių, šiuo metu jau turėtų mokėti skraidyti. Kur ji dabar? Ir kur jo tėvai? Kas pasakys, ar jie tebėra gyvi? Sorenas tapo nepaprastai tylus. Ponia Pi pajuto liepsnotosios pelėdos liūdesį.

— Užeik vėliau pas mane, branguti, pasėdėsi mažumėlę, papasakosi apie savo nuotykius degančiame miške.

— Žinoma, ponia Pi, — išsiblaškęs linktelėjo jis.

Bet neužėjo. Jautėsi pernelyg nuvargęs po skrydžio bei darbo gaisravietėje ir pajėgė nusigauti tik iki savo guolio. Ir išsyk užmigo, nė nespėjęs išgirsti nuostabaus madam Plonk balso. Beje, giesmę tą rytą papildė nepaprastai gražus skaidriai virpantis garsas, kurį išgavo ponia Pi: tolygiai spausdama stygą ji vikriai nuslydo nuo šios vidurio, o tada išsitempė pasiekdama kitos oktavos sol bemolį. Aklažaltė judėjo išties virtuoziškai, ir madam Plonk suprato priėmusi teisingą sprendimą. Ponia Pi menišku prisilietimu sugebėjo stulbinamai prisiderinti prie įstabaus pelėdos balso.

Tačiau Sorenas visa tai pramiegojo. Galbūt jis sapnavo savo mažąją sesutę, o gal buvo pernelyg pavargęs ir neregėjo sapnų.

Dvidešimt antras skyrius

Pelėdžiukai ant žemės!

Kol Sorenas miegojo, toli miškuose, kitapus Ūbmarių, Apyaušris skrodė besitelkiančią vakaro tamsą. Jis, Raktažolė ir Knisčius darbavosi drauge. Pėdsekių kuopai priklausantis Knisčius, suprantama, plušo ant žemės, kur ieškojo daug ką pasakančių kukulių, pūkų kuokštelių, o kartais net sužeistų ar negyvų pelėdžiukų. Raktažolė, kuri kartu su Apyaušriu priklausė paieškos— gelbėjimo būriui, skraidė įvairiame aukštyje lydėdama pėdsekius ir akylai dairydamasi priešų. Apyaušris atlikdavo sunkesniuosius darbus — pakeldavo pelėdžiukus ir, jei įmanoma, sugrąžindavo juos į lizdus.

Ši misija, Baranos tvirtinimu, prasidėjo kaip eilinis žygis, tačiau netrukus padėtis komplikavosi. Pirminės žvalgybos metu ant žemės buvo aptiktas tam tikras skaičius pelėdžiukų, tačiau jie kiūtojo anaiptol ne šalia gimtųjų lizdų. Iš pradžių gelbėtojai pamanė, jog sužvarbę, amo netekę mažyliai užmiršo, kur yra jų lizdai ir iš kurio medžio iškrito. Tačiau vėliau paaiškėjo, kad aplinkiniuose medžiuose nėra drevių, o kartu ir lizdų, kuriuose galėjo gyventi pelėdžiukai. Iš kur tada jie atsirado? Buvo pagrobti Sent Lututės patrulių, o paskui besipriešindami iškrito grobikams iš nagų ir atsidūrė ant žemės? Tačiau kodėl Sent Lututės patruliai nenusileido jų vėl paimti? Visa tai atrodė ganėtinai paslaptinga. Į akis krito ir kitas keistas dalykas — visi jaunikliai buvo liepsnotosios pelėdos, ne tik Tyto alba, kaip Sorenas, bet ir kaukėtosios, kapo bei tamsiosios liepsnotosios, kurios visos priklausė liepsnotųjų pelėdų šeimai.

Apyaušris stebėjo Knisčių ir kartu Raktažolę, kuri skrido viršum pirmojo. Jis įtraukė mūšio letenų nagus, nes aplinkui nesimatė Sent Lututės agentų, o keliant iškritusį pelėdžiuką reikėdavo juos paslėpti, kad nesužeistų mažylio. Kita laplandinė pelėda dėvėjo kovai parengtas mūšio letenas ir suko ratus pasirengusi pulti į kovą, jei pasitaikytų pasala. Juodu ką tik apsikeitė. Paieškos— gelbėjimo komandos visada veikdavo poromis, viena pelėda skraidydavo apsiginklavusi, o kita buvo pasiruošusi pakelti bėdos ištiktą mažylį. Surastą nukentėjusįjį tuojau pat gabendavo į slaugos punktą — didelę drevę. Ten tvarkėsi Baranos padėjėja, kuri suteikdavo reikiamą medicininę pagalbą prieš skrendant į Didįjį Ūbalo medį. Kai pelėdžiukų surinkdavo pakankamai daug, jie traukdavo atgalios. Bet šįkart rado mažylių daugiau nei paprastai, todėl teko iškviesti pastiprinimą. Reikėjo daugiau gelbėtojų, daugiau padėjėjų renkantiesiems, daugiau pėdsekių. Padėtis tapo sudėtinga, nes jiems dar niekad neteko aptikti tokios daugybės benamių pelėdų vaikų. Kur dingo tėvai? Kur jų drevės? Jie tarytum nukrito iš niekur.

Apyaušris pastebėjo ant žemės tamsiąją liepsnotąją pelėdą. Šiuo dienos metu pelėdoms tapdavo itin sunku pamatyti nukritusius mažylius, o tamsiąsias liepsnotąsias — visų sunkiausia. Ir juodos, ir baltai pilkos pelenų spalvos plunksnos susiliedavo su aplinka besileidžiančios saulės šviesoje. Tačiau Apyaušris, apdovanotas ypatingu regėjimo prieblandoje talentu, puikiai tiko šiam darbui. Įsitikinęs, jog kovos nagai paslėpti, jis staigiai nėrė žemyn. Vylėsi, kad mažylis tebėra gyvas.

Laplandinė pelėda atsargiai bakstelėjo paukštuką snapu, patikrino, ar plaka širdis, o tada švelniai suėmė nagais. Jauniklis krustelėjo ir pamėgino pakelti galvą. Gelbėtojas padėkojo Pelėdų Pelėdai už tai, kad kūnelyje ruseno gyvybė. Nebuvo nieko baisesnio, nei nešti mirusį pelėdžiuką. Nors buvo mažučiai, jie atrodydavo nepaprastai sunkūs, o jei akys dar būdavo atmerktos, negyvas žvilgsnis tapdavo tiesiog nepakeliamas! Barana nesitikėjo, kad pirmosios misijos metu bus aptikta žuvusių pelėdžiukų. Ji be galo sielojosi, kad naujiesiems kuopos nariams teko šis sunkus išbandymas. Šitaip neturėjo nutikti, — vis kartojo baltoji pelėda.

— Nurimk, tamsioji liepsnotoji mažyle, — švelniai kalbino Apyaušris. — Mes gražiai tavim pasirūpinsim ir apnakvindinsim. Nesijaudink, dabar esi kuopos naguose!

Apyaušris nesusilaikė nepademonstravęs keleto šauniųjų savo skraidymo manevrų, kuriais kartu tikėjosi ir mažumėlę užliūliuoti pelėdžiuką.

Nurimk, pelėdžiuke,

Apyaušris saugo tave

Ir skuba gabenti iš čia.

Nedorėlės varnos,

Sent Lututės niekšeliai

Bejėgiai visi prieš šį šaunų bernelį.

Susuksiu spiralę

Pakrypęs į šoną,

Persiversiu kūlio

Ir vėl skrosiu orą...

Apyaušriui nespėjus baigti vieno iš subtiliausių — bent jau jam pačiam taip atrodė — poezijos kūrinių, sueiliuotų tiesiog ore, mažoji tamsioji liepsnotoji pelėda suvaitojo silpnu, švilpesį primenančiu balseliu:

— Mano Tyto, mano Tyto, kodėl apleidai mus grynus?

Apyaušris pažvelgė į naguose nešamą gležną tamsiąją liepsnotąją.

— Ką čia paistai? Apleidau? Aš juk padedu, o ne apleidau. Klausyk, aš nesu Pelėdų Pelėda, bet mano naguose tu saugi. Saugesnė nei ten, apačioje, ant žemės.

Tačiau maža tamsioji liepsnotoji pelėdžiuke tik spoksojo į jį drėgnomis, tuščiomis akimis, ir tiek.

Iš priešvėjinės pusės tuojau pat prisiartino Striks Struma.

— Nesikrimsk, Apyaušri. Visi šie pelėdžiukai veblena kažkokias nesąmones. Visa tai labai paslaptinga. Nepanašu į Sent Lututės kvėšinimą mėnuliu, bet visgi nepaprastai keista, kad jie be paliovos kalba apie Tyto. Bubas ir Boronas jau pakeliui, kartu su jais atskrenda ir Ezilribas.

— Ezilribas? — nustebo Apyaušris.

Ezilribas Didįjį Ūbai o medį palikdavo tik skrisdamas į miškų gaisrus ir oro aiškinimo ekspedicijas. Daugybė iš lizdų iškritusių pelėdžiukų neturėjo nieko bendro nei su oro reiškiniais, nei su miško gaisru.

— Mums reikalinga visa įmanoma pagalba, ir ne tik gelbėjimo tikslu. Čia kažkas vyksta, todėl privalome išsiaiškinti, kas už viso šito slypi.

Striks Struma nutylėjo, jog kaip tik dėl šios priežasties ir buvo iškviestas Ezilribas. Tiktai per daugybę skaitymo metų milžinišką žinių bagažą susikrovęs Ezilribas, turintis ilgą gyvenimo patirtį ir pažįstantis visas pelėdų karalystes, galėjo suprasti, kas čia nutiko. Striks Struma jau seniai nejautė šitokio didžiulio susirūpinimo. Gal čia kokia epidemija? Burtai? Apžavai? Ji tokiomis paikystėmis netikėjo. Pelėda išvaikė niūrias mintis.

— Nešk šią tamsiąją liepsnotąją į punktą, o paskui, jei turėsi jėgų, tęsk misiją, — taip tarusi ji pasisuko ir nulėkė pavėjui.

— Dar niekad gyvenime negirdėjau tokio paistalų kuokšto apie Tyto, grynumą ir panašiai, — prisipažino ruožuotoji pelėda Elsė, kuri pati panėšėjo į kuokštą plunksnų, rodos, nesutelpančių ant mažučio jos kūno.

Ruoželių kontūrai ant Elsės sparnų išskydo ir susiliejo. Bet ji buvo nepaprastai geros širdies senas paukštis ir kartu su Matrona rūpinosi jaunų pelėdžiukų, atgabentų į Didįjį Ūbalo medį, priežiūra bei maitinimu. Tačiau šioms dviem pelėdoms dar niekada neteko darbuotis slaugos punkte paieškos— gelbėjimo misijos metu.

— Čionai, Apyaušri, — pašaukė Matrona. — Aš ką tik išpurenau patalą, todėl ši tamsioji liepsnotoji jausis čia patogiai. Else, brangute, duok dar truputį pūkų šiai mažylei.

Elsė paslaugiai išsipešė kuokštą pūkelių iš po plasnojamųjų plunksnų. Apyaušris sumirksėjo. Elsė teisi. Visi sunešti pelėdžiukai be atvangos monotoniškai vapaliojo, tarytum deklamuodami, Apyaušrio supratimu, absoliučiai beprasmišką eilėraštį.

Viena maža kapo pelėdžiuke plonu balseliu giedojo:

— Tyto dabar ir visada, grynakraujų rūšis reta! Pati aukščiausioji!

Kaukėtoji pelėdėlė sapaliojo apie teisingumą įkūnijantį Tyto, o dar kita šūkaliojo:

— Ak, Tyto, neprilygstamas grynume, pasirodyk... Tyto, kiek dar klestės nešvarieji?

— Be galo liūdnos dainelės, tiesa? — pastebėjo Bubas, nusileisdamas greta Apyaušrio.

— Apie ką jie kalba? — paklausė Apyaušris.

— Nežinau, bet per savo amželį tikrai girdėjau linksmesnių giesmių už šį inkštimą apie Tyto.

Apyaušriui, Raktažolei ir Knisčiui paskutinįkart pakilus vykdyti užduoties, gedulingų dainų nuotrupos it šleifas vilkosi iš paskos.

— Šiurpu, — atsiduso Raktažolė. — Jų pasiklausius imi ilgėtis mielų pokštų apie šlapkakius.

Ji nusileido ir užėmė viduriniąją stebėjimo poziciją. Knisčius plasnojo po ja. Dienos šviesą jau spėjo nustelbti naktis. Kadangi sidabrinė dienos ir nakties riba pasitraukė, Apyaušris tiesiog laukė Raktažolės ir Knisčiaus signalo, kurį jie turėjo duoti aptikę nukritusį pelėdžiuką. Knisčius čiūžtelėjo arčiau žemės paviršiaus, dumble šalia upelio pastebėjęs būdingas liepsnotosios pelėdos priekinių nagų žymes. Visi pirštai lygiai tokio paties ilgio. Galbūt ši nelaimėlė ne itin smarkiai sužeista, jei dar įstengė paeiti, — svarstė Knisčius. Bet kur ji pasuko? Ir kodėl? Ant takelio priešakyje jis pamatė tamsiai geltoną plunksną, rodos, priklausiusią visiškai apsiplunksnavusiai pelėdai. Kodėl tada ji neskrido? Kaip tik tą akimirką po žemomis kadagio šakomis tamsoje subolavo gelsvai rusvas pavidalas ir pasigirdo pratisas švilpesys — Tyto alba pagalbos šauksmas.

— Aa-ŪŪŪ! Aa-ŪŪŪ! — Knisčius suūbavo signalą, pranešantį apie ant žemės aptiktą pelėdžiuką.

Belaukiant staigia spirale žemyn smingančio Apyaušrio urvinę pelėdą apėmė keistas jausmas. Apyaušris nutūpė greta.

— Ir ką mes čia turim? — pasidomėjo laplandinis.

— Dar vieną liepsnotąją, bet ne kaukėtąją, ne tamsiąją ir ne kapo pelėdą.

— Ne, — sukuždėjo Apyaušris. — Čia Tyto alba.

— Tokia kaip Sorenas, — vienu metu ištarė abu. Knisčius pažvelgė į Apyaušrį nedrįsdamas ištarti balsiai savo įtarimo.

— Kaip manai, ar tai įmanoma?

— Prisimeni, — pratarė Apyaušris, — Sorenas sykį mums pasakojo, jog sesuo prie akies turėjo dėmelę, kuri atrodė tarytum nuslydusi nuo taškuotų jos galvos plunksnų ir užsilikusi ties akimi? Beje, lygiai tokią pat žymę turėjusi ir jų mama.

— Taip, — lėtai patvirtino Knisčius.

— Žiūrėk!

Abi pelėdos prikišo snapus prie pat mažylės, kurios rypavimas vis rimo, kol galiausiai liovėsi. Iš susirūpinimo juodu net sulaikė kvapą. Ant tamsių plunksnų išoriniame vidiniame akies kamputyje išties bolavo mažutis taškiukas. Bet jeigu čia Eglantina, ar ji tebėra gyva? O gal jau mirusi? Ar čia iš tikrųjų ji?..

— Eglantina? — tylutėliai pašaukė bičiuliai.

Dvidešimt trečias skyrius

Pagaliau!

— Man reikia daugiau kirminų, paskubėkite! — šūktelėjo lizdo tvarkytoja.

— Ūbavimologijos kuopa kaip įmanydama skuba juos kasti, — atsiliepė kita aklažaltė. — O vargeli, šios tamsiosios liepsnotosios popieriai visai prasti, — slaugė priglaudė paskutinį turimą kirminą prie žaizdos ant pelėdžiukės sparno. — Vargšė mažylė. Ir liaukis vapaliojusi, brangute. Tau reikia tausoti energiją.

Tačiau pelėdžiuke ir toliau traukė monotonišką giesmelę apie Tyto pasaulio grynumą bei viršenybę.

Didysis Ūbalo medis dar nebuvo regėjęs tokio sujudimo. Apsvaigę bei sužeisti pelėdžiukai vos sutilpo ligoninėje. Medžio gyventojai neturėjo nė minutėlės atokvėpio. Pelėdos zujo tarp šakų pirmyn ir atgal, pristatinėdamos rastinukus, skubiai ieškodamos šviežių kirmėlių žaizdoms, pešiodamos pūkus naujiems patalams sau nuo krūtinių, be atvangos nešiodamos baltosios čiokokos arbatos puodelius. Tvarkytojos aklažaltės baigė galutinai nusikamuoti, net madam Plonk, kuri bemaž nekišdavo nagelių prie kasdienių darbų, negalėdama žiūrėti į išsekusias arfos gildijos nares, puolė joms į talką ir ėmė mokytis taisyklingai dėti ant žaizdų kirminus. Sorenas su Gilfe triūsė ne mažiau už kitus, čia pagelbėdami tvarkytojoms, čia valydami naujas dreves, nes ligoninėje jau neliko vietų, todėl bemaž neturėjo laiko svarstyti apie šios negandos priežastis. Tačiau sąmonės gilumoje juos abu graužė nerimas, jog čia gali būti įsipainiojusi Sent Lututė, o jei ne, tada gal net „jei būtų tik tiek bėdos“! Ar nelaimėliai mažyliai vapėjo apie tą patį siaubą, kurį mirštanti pelėda apibūdino žodžiais „jei būtų tik tiek bėdos“? Bet ką visa tai reiškia? Iš kur tiek negyvų ir sužeistų pelėdžiukų?

Sorenas nieku gyvu neįstengė perprasti keistų sapalionių, plūste plūstančių iš nepaliaujamai tarškančių snapelių. Rodos, niekada nenuskambėdavo vientisa frazė, tik pakriki pavieniai žodžiai, tačiau būtinai susiję su Tyto ir liepsnotosiomis pelėdomis.

Virš galvos vėl pasigirdo šnaresys — atkeliavo dar viena pelėdžiukų partija. Šiandien pelėdos neskraidė tyliai. Paprastai begarsiu skrydžiu besididžiuojantys paukščiai įnirtingai plakdami sparnais iš paskutiniųjų stengėsi išgelbėti ir apsaugoti kuo daugiau jauniklių.

— SORENAI! — šiltą orą perskrodė šūksnis.

Kirmėles knebinėjantis Sorenas kilstelėjo galvą. Jį kvietė Apyaušris, abipus kurio plasnojo Raktažolė ir Knisčius. Iš paskos skrido kiti paieškos— gelbėjimo kuopos nariai.

— Sorenai, kuo greičiau lėk čionai, — vėl šūktelėjo Apyaušris.

Knisčius žaibiškais ratais nusileido žemyn.

— Tai labai svarbu. Pasiimk šitą kirmėlę ir paskubėk.

— Ne! Ne! — bematant paprieštaravo kita pelėda. — Visas kirmėles, kuopos ribo paliepimu, pirmiausia reikia sukrauti į bendrą krūvą.

— Tada mesk kirmėlę, Sorenai, ir eime.

Sorenas neturėjo supratimo, dėl kokio neatidėliotino reikalo bičiuliams jo šitaip skubiai prireikė. Jis nulėkė paskui Knisčių prie naujos drevės, kurią ką tik spėjo įrengti persipildžius ligoninei. Palei uokso angą ant šakos nuščiuvusios ir rimtos tupėjo Gilfė su Raktažole. Soreno skilvį nutvilkė negera nuojauta. Jis delsė. Knisčius stumtelėjo bičiulį. Iš kito šono prisiartino Gilfė. Drevės šešėliai traukė vidun prieš jo paties valią. Jis sumirkčiojo. Apyaušris stovėjo šalia kruvino geltonų plunksnų gumulo.

— Na? — tarstelėjo Sorenas.

Paprastai šiurkštus Apyaušrio balsas virto švelniu kuždesiu:

— Pažvelk, Sorenai, ar čia tavo sesutė Eglantina?

Soreno skilvis nusirito iki pat nagų. Jis susverdėjo, tačiau bičiulį iš abiejų pusių parėmė Gilfė ir Knisčius. Jis prisivertė pasižiūrėti į sužalotą mažylę pelėdžiukę. Tiesą sakant, vargiai begalėjai ją vadinti mažyle, mat buvo visiškai apsiplunksnavusi. Ant plunksnų raudonavo kraujas. Kruvinas burbulas išsiveržė jai iš snapo, kai bandė vapalioti, kaip ir visi kiti.

— Ne! Ne! Negali būti! — suvaitojo Sorenas. — Eglantina! Eglantina!

— Tuojau pat pakvieskite ponią Plithiver! — riktelėjo Gilfė.

Laikas neteko Sorenui jokios prasmės. Nesuvokė, ar buvo diena, ar naktis. Ir kiek jau naktų praslinko nuo tada, kai buvo atgabenta Eglantina? Iš pradžių jis buvo it sukaustytas. Negalėjo nieko daryti. Ponia Plithiver be paliovos slaugė Eglantiną.

— Ar ji gyvens? — teįstengė išlementi Sorenas.

— Nesu tikra, mielasis, — atvirai atsakė ponia Pi. — Mes tegalime tik stengtis.

Galiausiai Sorenas pradėjo jai talkinti. Pamėgino girdyti seserį čiokokos arbata, tyliai kartodamas:

— Eglantina, čia aš, Sorenas, tavo brolis.

Tačiau Eglantina pusiau primerktomis akimis ir toliau burbuliavo visų traukiamos monotoniškos giesmelės nuotrupas. Visgi, rodos, pelėdžiuke pamažu sveiko ir stiprėjo. O kai galų gale plačiai pramerkė akis, Sorenas pašoko iš susijaudinimo.

— Eglantina! — palinko jis prie sesutės. — Eglantina. Čia aš, Sorenas. Ponia Pi irgi čia!

Bet pelėdžiukės akyse nežybtelėjo nė menkiausia kibirkštėlė. Ji neatpažino artimųjų, tik keletą kartų taukštelėjo snapu ir vėl pradėjo vapalioti. Sorenas atsiduso.

— Kantrybės, brangusis, kantrybės, — paguodė ponia Plithiver. — Viskam reikia laiko. Matai, kaip sustiprėjo jos balsas.

Bet Sorenui nepatiko Eglantinos šnekos. Ji kalbėjo vien apie Tyto, apie Tyto pranašumą ir viešpatavimą, keršto troškimą, Tyto kraujo grynumą, viršenybę bei vien tik Tyto apgyvendintą pasaulį. Kaipgi jis paaiškins savo sesutei, jog geriausi jo bičiuliai yra nykštukinė, laplandinė bei urvinė pelėdos? Jie — patys nuostabiausi draugai pasaulyje ir pati šauniausia komanda.

Vieną vakarą pakankamai sustiprėjusi Eglantina pajėgė atsistoti ir žengti kelis žingsnelius. Sorenas rūpestingai išvedė ją laukan, ant šakos, ir sustojo šalimais. Lygiai taip pat būtų galėjęs stovėti šalia kelmo. Ji darydavo viską, ką paliepta, bet nepažino brolio. Liepsnotasis nusivedė seserį miegoti į drevę, kurioje gyveno kartu su Apyaušriu, Knisčiumi bei Gilfe. Prieš madam Plonk giesmę į svečius užsuko Raktažolė norėdama parodyti Eglantinai savo surinktų pačių gražiausių uogelių kolekciją.

— Matai, Eglantina, nuo pat atvykimo čionai aš kiekvienu metų laiku nusiraškydavau po kelias uogeles. Taigi jau turiu baltų, žieminių, sidabriškų, nuskintų pavasarį, o dabar nusiskyniau keletą vasariškai auksinių. Ketinu susiverti vėrinį. Suversiu ir tau.

Eglantina neatsiliepė.

— Šitaip dar blogiau už mėnesienos kvėšlos likimą, — sušnibždėjo Gilfei Sorenas.

Gilfė nežinojo, ką atsakyti. Jai buvo neapsakomai gaila Soreno. Bičiulė žinojo, kaip karštai šis ilgėjosi Eglantinos. Tačiau atgauti šitokią seserį dar blogiau, negu visai jos nesusigrąžinti. Aišku, Gilfė nieku gyvu nebūtų išdrįsusi pasakyti šito Sorenui. Kaip tik tuo metu galvą vidun kyštelėjo Otulisa.

— Ar galiu užeiti?

— Žinoma, — pakvietė Sorenas.

— Paklausyk, aš ilgai sėdėjau bibliotekoje ir tyrinėjau Tyto rūšį norėdama sužinoti, ar įmanoma kaip nors paaiškinti, kodėl visos šios liepsnotosios pelėdos vapalioja apie Tyto, bet nukrypau į šalį ir ėmiau sklaidyti knygą apie pelėdų smegenis, jausmus bei skilvius, kurią parašė viena garsi dėmėtoji pelėda.

— Didžioji Pelėdų Pelėda, — sumurmėjo Apyaušris ir atgurkęs išspjovė pro drevės angą kukulį. — Be abejo, ji tavo giminaitė, Otulisa.

— Galimas daiktas. Mūsų giminė be galo sena, o tarp mano protėvių buvo daug pasižymėjusių šviesuolių. Šiaip ar taip, iš knygos sužinojau, kad tavo sesuo gali sirgti liga, vadinamąja „skilvilemija“. Tai skilvio sutrikimas, kai šis tampa tarytum aptvertas neįveikiama siena, dėl to sušlubuoja ir smegenų veikla.

— Ką gi, dabar man daug aiškiau, — sarkastiškai pakomentavo Sorenas. — O kaip, vardan Pelėdų Pelėdos, aš galėčiau jai padėti?

— Na... na, — sumikčiojo Otulisa. — Negaliu pasakyti. Tik pamaniau, norėsi sužinoti, dėl ko ji tokia. Ji taip elgiasi ne todėl, kad nenorėtų tavęs prisiminti. Ji tiesiog nieko negali padaryti, — pralemeno Otulisa. — Noriu pasakyti... aš neabejoju, kad ji tave tebemyli. — Sorenas įsmeigė į ją slogų žvilgsnį.

— O varge, ką besakyčiau, išeina nei šis, nei tas, — Otulisai iš akių ištryško ašaros. — Aš tik stengiausi padėti.

Sorenas atsiduso ir nusisukęs pradėjo purenti Eglantinai paruoštą lovą.

Tą dieną, kai rytas sugėrė tamsą, o pirmieji spinduliai virto akį rėžiančiu vidudienio švytėjimu, ramybės kupinoje dienos kaitroje, kai, nepaisant monotoniško vapėjimo, įsiviešpatavo tyla, Sorenas pasijuto toks vienišas, koks nesijautė dar niekada gyvenime. Dar vienišesnis negu tą baimės kupiną naktį, kai brolio Kludo išstumtas iš lizdo atsidūrė ant žemės, vienišesnis nei jautėsi patekęs į Sent Lututę, kai bemaž prarado viltį vėl pamatyti bent vieną iš savo šeimos narių. Jis nė įsivaizduoti neįstengė, jog vienatvė gali tapti tokia kankinanti. Eglantina pagaliau atsirado, bet ar sesuo išties buvo šalia?

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Pirklė Šarė

Anksčiau Sorenas nekantraudamas laukė prekėmis apsikrovusios pirklės Šarės pasirodymo, o dabar tapo abejingas šiam įvykiui. Visgi dienai baigiantis sukilę medžio gyventojai smagiai sušurmuliavo laukdami šarkos, kuri turėjo atvykti leidžiantis saulei. Džiūgavo visi, išskyrus Soreną ir, aišku, lizdų tvarkytojas, kurios šarkas priskyrė prie netikėlių šlapkakių, ne ką geresnių už kirus. Jis ketino išsitempti Eglantiną pasižvalgyti, nors iš to veikiausiai ir nebus jokios naudos. Šarė visą vakarą demonstruos prekes, todėl galėjo neskubėti.

Šarka vėlavo, ir labiausiai dėl to nerimavo madam Plonk. Sorenas iš savo drevės girdėjo ją skundžiantis ant aukštėlesnės stebėjimo laktos, kur baltoji tupėjo laukdama drauge su kitomis pelėdomis:

— Jei tasai paukštis bent kartą gyvenime atvyktų laiku, aš suvalgyčiau savo arfą! — niršo madam Plonk. — Ji absoliučiai nejaučia laiko. Jau gerokai po saulėlydžio, jau bemaž sutemę.

Bet staiga nakties tamsoje nuvinguriavo malonus treliavimas.

— Tarškėjimas! — šūktelėjo kažkas.

Suskambo džiaugsmingi sveikinimo šūksniai. Šarei artinantis tamsoje vis skardžiau skambėjo džiaugsminga trelė. Šarkų čiulbesys, vadinamas tarškėjimu, nepanašus į jokio kito paukščio giesmę. Pelėdos vikriai nėrė tarp šakų žemyn, į medžio papėdę, kur Šarė visada išdėliodavo siūlomas gėrybes. Kartu su ja atkeliaudavo keli padėjėjai, kurie nešdavo krepšius, užpildytus naujausia „kolekcija“, kaip kad ji vadindavo savo prekes.

— Ar norėtum nusileisti žemyn, Eglantina? — paklausė Sorenas. Aišku, Eglantina nieko neatsakė, tačiau pakilo ir nusekė broliui įkandin. Ji labai greitai atgavo skraidymo įgūdžius. Juodu drauge nusileido ant žemės Šarei su padėjėjais jau dėliojant kolekciją.

Aplinkui viešpatavo šventinė nuotaika, susirinkusieji šurmuliavo ir vaišinosi virėjos greitosiomis suruoštais ypatingais patiekalais. Bubas žengtelėjo į priekį ir stipriai apkabino viešnią sparnais, vos jos nepargriaudamas. Šarė atrodė visai ne taip, kaip Sorenas įsivaizdavo. Glotnios juodos jos plunksnos žvilgėjo neregėtu juodumu, šen bei ten išmargintu baltų ruoželių. Nepaprastai ilga pirklės uodega mėnesienos šviesoje sublizgo žalsvu atspalviu. Jos galvą dengė stilinga skarelė.

— Čia dar ne viskas, brangučiai, turiu ir daugiau! — spygtelėjo ji.

Soreno vos neparbloškė šis šaižus garsas. Kaip iš tos pačios gerklės, iš kurios sklido malonus tarškėjimas, gali išsiveržti štai toks spiegimas, šaižumu prilygstantis kirų klykavimui?

— Nagi, prieikite arčiau, nesidrovėkite, — ragino Šarė. — Burbule, Burbule, — cyptelėjo mažesnei šarkai. — Kur blizgučiai, kuriuos atgabenau iš tos vienos tokios vietos specialiai madam? Žinai, apie ką kalbu. Ir dar turiu tau puikaus minkšto aksomo, brangute, — linktelėjo ji madam Plonk, — ypatingai minkšto. — Kutai, kam reikia kutų? Pririšite prie jų kelis kristalėlius ir turėsite nuostabius vėjo varpelius... Burbule! Mikliai parodyk jiems kristalus! Štai ką tau pasakysiu, Boronai, šiais laikais neįmanoma rasti gerų pagalbininkų. Rodos, turėtų suprasti, jog darbas su pirkle Šare, visų pažįstama nuo čia iki Liepsnotųjų girios, ir nuo Kuniro iki Ambalos — tikra sėkmė, jei pagauni mano mintį, bet kur tau. Kaip laikosi ponia ir kurgi ji pradingus?

— Išvykusi, — paslaptingai atsakė Boronas.

Skarelės beveik uždengta maža akutė žybtelėjo skvarbiu žvilgsniu: — Šit kaip, — tepratarė ji, o Boronui pasišalinus pati sau sumurmėjo. — Aš rūpinuosi tik savais reikalais. Nereikalingų klausimų neuždavinėju ir nekaišioju snapo, kur nereikia.

— Cha! — nusijuokė Bubas. — Nebent aptinki atgurktų kukulių krūvą.

— Ak, dink iš akių, Bubai, — linksmai atsiliepė prekiautoja. — Nenoriu klausytis tų šnekų apie atgurktus kukulius. Juk jums nė nedera susidėti su mumis, prastais šlapkakiais.

— Liaukis, Šare. Juk aš ne snobas, pati žinai. Niekada tau dėl to neprikaišiojau. Tu nė iš tolo nepanaši į kirus, meilute.

— Nesaldžialiežuvauk, Bubai. O nuo kirų mes tikrai skiriamės. Esam dvigubai sumanesnės ir dešimt kartų patrauklesnės. Aišku, ne tokios dailios kaip madam Plonk, pasipuošusi šiuo prašmatniu audiniu, kurį jai radau, — šarka pakilo ir priskridusi įgudusiais judesiais pagelbėjo madam Plonk apsigaubti aukštus baltus pečius.

Sorenas pajuto krūptelint seserį.

— Eglantina, ar viskas gerai?

Ji nieko neatsakė, bet Sorenas pastebėjo, kad jaunėlė atsisuko į madam Plonk, besigėrinčią savimi Šarės atneštoje veidrodžio šukėje.

Juodu patraukė toliau žvalgydamiesi į patiestus kuklesnius audinius ir ant jų išdėliotas prekes — blizgantį kišeninį laikrodį, keletą sudužusių lėkštučių, paženklintų prierašu „pataisoma“, keistą gėlę, kurios apžiūrėti Sorenas stabtelėjo.

— Ji netikra, — tarstelėjo mažoji šarka Burbule.

— O tai kas čia tada? — nustebo Sorenas.

— Dirbtinė gėlė, — paaiškino Burbule.

— O kam reikalinga netikra gėlė?

— Niekada nenuvysta. Supranti?

Sorenas nesuprato, bet patraukė toliau. Visi atrodė linksmai nusiteikę, tačiau jis pastebėjo, jog Boronas su Striks Struma, abejingi šventinei vakaro dvasiai, nuošalyje sukišę galvas kažką be paliovos rimtai aptarinėja.

Netrukus prie Soreno su Eglantina prisidėjo Apyaušris, Knisčius ir Raktažolė. Raktažolė išmainė vieną savo suvertą čiokokos uogelių apyrankę į mažutes šukas. O Knisčius iškeitė glotnų akmenuką į kriauklytę.

— Girdėjau, ji atgabenta iš tolimo vandenyno, be to, kadaise viduje gyveno mažulytis gyvūnėlis, — paaiškino urvinė pelėda.

Mėnuo pradėjo blėsti, ir Šarė ėmė pakuotis savo gėrybes. Netrukus turėjo nuskambėti labos šviesos giesmė, bet ūmai Sorenas pasigedo Eglantinos. Trumpą akimirksnį jį užplūdo siaubinga panika, tačiau tada pastebėjo ją sustingusią priešais audeklą, apdėliotą stiklo šukelėmis bei dailiais akmenėliais. Burbule krovė prekes į krepšį.

— Ji stovi čia nejudėdama, — pasakė Burbule. — Ir stebeilija į šį žiburiuojantį akmenėlį. Anot Šarės, čia nėra auksas. Jis vadinamas žėručiu. Labai gražus akmenukas, žybčioja ir žvilga, o jei pakelsi prieš šviesą, taps šiek tiek permatomas. Primena dulkėtą veidrodį. Tavo sesuo juo susižavėjo. Man atrodo, jai kažkas negerai? — šarka tyliai sušnibždėjo Sorenui. — Tuojau tau parodysiu, brangute, kaip galima juo grožėtis, — ji pačiupo akmenėlį, kuris pasirodė besąs plonytis it geležtė. — Žiūrėk, kas dabar nutiks.

Burbule pakėlė žėrutį priešais mėnulį, priartėjusį prie tamsaus horizonto. Mėnesienai palietus akmenuką, šis sušvito. Tą pat akimirką, prasidėjus vakariniam gildijos koncertui, suskambo arfa. Niekas daugiau nepastebėjo, tačiau sekundės dalelytę akmeninės plokštelės žybsnis ir muzika susiliejo į vieningą sūkurį.

Eglantina pradėjo nevaldomai tirtėti.

— Toji vieta! Toji vieta! — sukliko liepsnotoji.

Soreną persmelkė miglotas suvokimas. Jis uždėjo nagą seseriai ant peties ir atgręžė jos veidą į save.

— Eglantina, — švelniai ištarė.

Jaunėlė sumirkčiojo.

— Sorenai? Ak, Sorenai! — sušuko apglėbta brolio sparnų.

— Prisiekiu, Šare, aš ničnieko nepadariau. Visiškai nieko, — springdama bemaž isteriškai aiškinosi Burbule. — Tik pakėliau šį stikliuką, kurį atgabenome iš rūmų Ambaloje, o pelėdžiuke tiesiog paklaiko.

— Vesk mane, kur muzika, Sorenai. Nuvesk, kur muzika. Vesk mus visus ten, kur muzika, — šaukė Eglantina.

Dvidešimt penktas skyrius

Nakties glėbyje

Sorenas atsitūpė ant laibos šakos greta Eglantinos ir sparnu apglėbė jos pečius. Visa tai atrodė lyg stebuklas. Jo sesuo sugrįžo — iš tikrųjų sugrįžo. O dabar ji pasakė, esą juodu privalą klausytis arfos muzikos. Jei būtų liepusi kaboti žemyn galva arba leistis apspintamam varnų būrio, būtų taip ir padaręs. Dar niekad gyvenime nesijautė toks laimingas. Kiti išgelbėtieji pelėdžiukai rinkosi ant šakų prie koncertų drevės angos. Madam Plonk paprastai neleisdavo pelėdoms stebėti grojimo proceso, bet šįkart padarė išimtį. Atplasnojęs Boronas įsitaisė kitapus Eglantinos. Jie visi stebėjo, kaip gildijos aklažaltės susirinko aplink arfą ir užėmė savo vietas. Pusė gildijos narių grojo aukštosiomis stygomis, pusė — žemosiomis, o kelios, pačios talentingiausios, buvo vadinamos tarpšoklėmis ir šokinėdavo nuo vienos oktavos prie kitos. Oktava apėmė visus aštuonis gamos garsus. Ši arfa turėjo šešias su puse oktavos, nuo do bemolio, žemiau viduriniojo do, iki sol bemolio. Sol bemolis buvo trimis su puse oktavos aukščiau už vidurinįjį do. Gyvatė, akimirksniu sugebanti atlikti tokį šuolį, kad išgautų iš arfos nuostabiai tyrą garsą, buvo tikra retenybė. Be to, priklausomai nuo kompozicijos, šis darbas neretai gerokai išvargindavo.

Ponia Pi buvo apsigimusi tarpšoklė. Sorenas apstulbęs stebėjo, kaip ponia Pi it rausva juosta šmėstelėjo liuoktelėdama per stygas, ir oru nusklendė įstabus garsas. Tada arfininke akimoju sugrįžo į pradinę padėtį užgaudama bosines natas. Buvo gera ne tik klausytis puikiausios muzikos, bet ir stebėti įvairiausių rožinių atspalvių žalčius, kurie be paliovos nardydami tarp stygų audė be atvangos kintantį raštą.

Aklažaltės grojo seną miško kantatą. Madam Plonk balsas sudarė tobulą dermę su arfos garsais.

Sorenas pažvelgė į Eglantiną. Jos akyse atsispindėjo svajinga palaima. Visi išgelbėtieji pelėdžiukai tapo kitokie. Nė vienas nebekaukšėjo snapu ir nevapaliojo. Nutilusios pelėdos atrodė laimingos.

Boronas stebėjo juos visus nuo aukštos šakos gerokai suglumęs. Aišku, jis džiaugėsi, kad jaunosios pelėdos liovėsi traukti monotoniškas daineles, tačiau šio pasikeitimo priežastys jam liko paslaptimi. Jis jauste jautė anapus Ūbmarių slypintį pavojų, dar didesnį už tą, kurį kėlė Sent Lututės pelėdos. Ir kodėl vis dar negrįžęs Ezilribas? Tebeskambant arfos garsams parskrido Barana, kuri irgi nustebo neradusi Ezilribo, nes įsivaizdavo, jog šis bus ją pralenkęs.

— Nesijaudink, brangioji. Jis pasirodys.

Sorenas žvilgterėjo į Boroną su Barana. Nepaisant pastarųjų žodžių, juodu atrodė sunerimę. O ir paties Soreno skilvyje kirbėjo keistas nuojauta. Gilfė ūmai atsigrįžo į jį.

— Man atrodo, jie nerimauja dėl Ezilribo.

— Galbūt rytoj mums reikėtų skristi jo paieškoti, — pasiūlė Sorenas.

Tą akimirką ant šakos nutūpė ir Apyaušris su Knisčiumi.

— Paieškoti? — paklausė Knisčius. — Ko paieškoti?

— Ezilribo, — atsakė Apyaušris. — Aš irgi girdėjau jų pašnekesį.

Netikėtai danguje tvykstelėjo žybsnis, o tada, pelėdoms aikčiojant, nakties tamsą nustelbė skaistus švytėjimas.

— Kas tai? Kas tai?

— Ak, Pelėdų Pelėda, mes palaiminti, — suūbavo Barana.

— Čia Aurora Glaumora, — sušuko Boronas.

Sorenas, Gilfė, Knisčius, Apyaušris ir Eglantina susižvalgė. Jie nenutuokė, apie ką kalba Boronas. O danguje tuo metu it vėliavos suplevėsavo spalvos. Staiga madam Plonk pakilo nuo laktos šalia arfos ir nusklendė į nakties pašvaistę. Nesiliaudama dainuoti baltoji pelėda pasinėrė į ilgus šviesos ruožus, ant baltutėlio jos kūno sumirguliavo spalvos. Reginys buvo neapsakomas. Sorenas prisiminė rytą prieš daugelį mėnesių, kai juodu su madam Plonk skrido per vaivorykštę. Tačiau vaivorykštė greta šių dangų nuklojusių pulsuojančių šviesos kaspinų atrodė menka ir blyški. Spalvoms dar labiau išryškėjus jo nerimas dėl Ezilribo nublanko. Dangus viliote viliojo, mirguliuojanti šviesa traukė į save. Bet visa tai atrodė keista. Giliai skilvyje Sorenas jautė šiurpą, nes žinojo, jog už šių tvinkčiojančių šviesos vėliavų slepiasi juoda tamsa. Ezilribas vis dar nebuvo grįžęs, Sent Lututė tebekėlė pavojų, o dar atsirado ir neįsivaizduojama, nenusakoma „jei būtų tik tiek bėdos“ grėsmė. Teisybė, atgijo Eglantina, bet ar jis iš tiesų atgavo sesutę? Ar ji toji pati mylimoji Eglantina? Sorenas jautė daugiau negalįs niekuo iki galo patikėti. Pasaulis šiąnakt tapo pernelyg keistas ir nepažįstamas. Viskas tarytum išsivertė išvirkščiai, o pelėdų rojus, vadinamas glaumora, nusileidęs į Žemę prarijo naktį. Bet šitaip neturi būti, — pagalvojo Sorenas. Tą akimirką Eglantina palinko prie brolio.

— Kaip gražu Sorenai, tiesa?

— Gražu, — išsiblaškęs atsiliepė jis.

Tačiau kalbėdamas skilviu jautė nesuprantamą baimę. Ką gi, — galiausiai nusprendė, — mudu su Eglantina pagaliau kartu, ir mums nereikia spalvų, nes skraidyti drauge su ja jau yra glaumora Žemėje. Rytoj, taip, rytoj aš vyksiu ieškoti Ezilribo. Sorenas prisiminė gintarinį primerktos senojo triukšmingojo apuokėlio akies žvilgsnį, trykštantį giliausiomis žiniomis. Bet šiąnakt... Sorenas ir Eglantina nukreipė baltus veidus į pašvaistės nutviekstą dangų ir nuskriejo į spalvotą naktį, kur ką tik patekėjo Auksiniai Nagai.

Tačiau nagai neatrodė auksiniai, nes ir dangus buvo nebe juodas.

Antrosios knygos iš serijos „Pelėdų karalystės sargai“ pabaiga

Content

Ласки Кэтрин Kelionė