Ричард Касъл

Разбиваща жега

Ники Хийт #10

Посвещавам тази книга на игрите,

които се играят на тъмно.

Вие си знаете кои сте.

1

Бракът… Нож с две остриета, поне за Ники Хийт. Съпругът й Джеймисън Руук я вбесяваше така, както никой друг в живота й не бе успявал. Освен това й доставяше удоволствие, каквото никога преди не бе изпитвала, но най-важното беше, че тя го обичаше с цялото си сърце, беше готова на всякакви жертви, за да го предпази, неотдавна бе направила точно това и то едва не им коства всичко. Колкото и да се упрекваше, че го отблъсна, докато разследваше последния си важен случай, в края на краищата просто бе сторила необходимото, за да гарантира, че той е в безопасност. Но на каква цена? Съвместната й работа с Дерик Сторм я бе отделила от мъжа, когото обичаше, но освен това й върна майка й. Ники Хийт спечели, но и загуби. Защо животът е толкова сложен?

Мислите й отново се завъртяха около една-единствена дума: Рейкиявик. Тя събуждаше болезнено сладки спомени за самото начало на брака им с Руук: през медения си месец бяха стигнали от зелените хълмове на западна Швейцария и каскадните лозя и далечните рибарски селища в Италия чак до будистките храмове в Тибет. Рейкиявик. В ума й веднага изникнаха ярките образи, запечатали всеки блажен миг, който бяха посветили на най-чудните места по света… и един на друг. По тялото й моментално се разля топлина. Накратко, кодовата им дума „Рейкиявик“ я обля в огън.

За кратко отново бяха щастливи там, където им беше мястото — един до друг, но вече съществуваше и друга дума, могъща като „Рейкиявик“, но далеч по-малко метафорична. Всъщност не беше една, а две, и вместо да разпалват страстта към съпруга й, те превръщаха тялото й в леден блок.

Гостуващ професор.

Достатъчно беше само да си го помисли, за да я облее арктически студ, с който не можеше да се пребори дори чарът на Руук, а той лесно би накарал дори река Хъдзън да прелее. Всъщност на Ники за пръв път й се струваше, че почти е изградила имунитет срещу него, защото можеше да мисли само за едно: съпругът й заминаваше. Не задълго, но все пак…

Тя веднага смъмри сама себе си. Беше капитан, за бога, при това добър. Беше си извоювала правото да стигне дотук, като започна от най-ниското, като всеки друг, и сама се изкачи нагоре по стълбата. Патрул. Сержант. Началник-отряд. Лейтенант. Следовател. Сега ръководеше отдел „Убийства“ в Двадесето управление на нюйоркската полиция. Изключително силен екип, с който се гордееше.

Това, че решението на съпруга й да постъпи на работа в своята алма-матер толкова я дразнеше, бе слабост. Джеймисън Руук беше ахилесовата й пета и никак не й беше приятно, че е толкова зависима от някого. Това, че се влюби в него, не бе променило същността й, но понякога определено й се отразяваше. Дори не бяха обсъдили подробностите — тя го прекъсваше всеки път, когато се опиташе да заговори за тях. Щом не ги знаеше, значи не беше наистина.

— Гардеробната — прошепна Руук в ухото й. — Никога не сме се, хмм, нека се изразя деликатно, отдавали на страстта си в гардеробна.

Хийт дойде на себе си. Кожата на врата й настръхна от топлия му дъх, но тя си наложи да не помръдне и да овладее гласа си. Обичаше да играе тази игра — преструваше се, че съпругът й не й въздейства чак толкова силно. И двамата я обичаха.

— Тук има ли въобще гардеробна?

— Ако няма, би трябвало да има. — Той взе ръката й и внимателно я подръпна, за да я накара да стане. — Любопитно ми е. Ще разследваме ли, следователю?

— Наричайте ме капитане, г-н Руук.

— Това значи ли, че ще си сложиш капитанската фуражка? И нищо друго? — Той докосна брадичката й. — Може и вратовръзката, така като се замисля.

Хийт издърпа ръката си и поклати глава.

— Руук — каза тя с тон, чиято строгост целеше да скрие палавия отговор, който й се щеше да му даде: „Фуражката, вратовръзката и белезниците.“ — Тази вечер ще се наложи да се държиш като възрастен човек. Говорим за официална наградна церемония…

— Моето хрумване беше по-забавно — нацупи се той.

— И ти си номиниран.

В очите му проблесна пламъче, което не преставаше да я удивлява. По душа Джеймисън Руук беше дете. Трагедията и смъртта я бяха навестили рано, без да оставят и следа от безгрижността й, но той бе израснал щастливо, с майка, която го глезеше прекалено много. После измъкна Хийт от мрака на собствения й живот и огънчето, което зърна в погледа му, й напомни колко го обича.

— Ако не тръгнем веднага, ще пропуснеш възможността да си чуеш името — каза му тя. Устата на Руук трепна почти незабележимо и Ники разбра, че го е сгащила. — Може дори да спечелиш.

Нещо го разтревожи и той се завъртя като пумпал, за да я погледне.

— „Може“? Ако не спечеля, това ще бъде престъплението на века! Няма журналист, който да е направил повече за този град от мен! — Той веднага започна да изброява постиженията си на пръсти. — Само тази година разобличих корупцията в престъпните фамилии от Ню Йорк и Ню Джърси, разкрих внушителен заговор в най-елитната детска ясла в Горен Уест сайд, сложих край на…

— Именно, заслужил си наградата — каза Ники.

Говореше съвсем сериозно — Джейми се скъсваше от работа, проучваше материалите си от всички възможни ъгли, не се боеше да си изцапа ръцете и винаги търсеше истината.

— Ето защо няма никакъв смисъл да ходим да търсим гардеробна, която вероятно не съществува — завърши тя, като измърмори последните няколко думи най-вече на себе си. — Трябва да присъстваш, когато обявят номинацията ти.

Руук потри ръце, опря ги на бедрата си и се наведе напред, изпълнен с очакване. В главата му не бе останал и помен от плановете му за гардеробната, поне за момента. Хийт доволно кимна — беше си свършила работата; Руук щеше да чака със затаен дъх, докато обявяха победителя в неговата категория. Номинацията наистина беше чест и тя се гордееше, че ще бъде до него. Че е негова съпруга.

И двамата бяха облечени като за случая — той с раиран костюм по поръчка, купен от ексклузивния магазин „Дънкан Куин“. Кройката му придаваше вид на таен агент, същински Джеймс Бонд, от което тя нямаше никакви оплаквания. Хийт си беше избрала рокля над коляното със сърцевидно деколте и изящни черни цветя, избродирани на фон от тъмнорозово кадифе. От опит знаеше, че в такива зали винаги е студено, така че си беше взела и един ефирен черен шал, за да се загърне, ако трябва. За момента не се беше наложило и Руук внезапно го забеляза.

— Казах ли ти колко невероятно изглеждаш? — попита той, докато доволно я разглеждаше.

— Веднъж или два пъти — отговори тя и отново я обзе топлина, която я наведе на мисълта, че може би не биваше да го разубеждава за гардеробната.

Както в толкова други случаи дотогава, Руук сякаш прочете мислите й.

— Премисляш рандевуто в гардеробната, нали?

Тя повдигна небрежно рамене.

— Нима?

— О, със сигурност. Забравяш колко добре те познавам, Хийт.

Тя го погледна в очите и си придаде още по-нехаен вид. Искаше да обърне играта, да го подлуди, вместо той — нея.

— И колко добре ме познаваш?

— Знам как мислиш — отговори той.

— Така ли? — попита тя и си наложи изражение, което да не му издаде, че иска веднага да открият прословутата гардеробна.

Руук повдигна вежда.

— Така.

— Добре — предизвика го тя. — Какво си мисля в момента?

Той притисна с пръсти слепоочията си, сякаш беше ясновидец и двете му вежди изненадано подскочиха.

— Срамота, Ники Хийт, такава си калпазанка! Нямам търпение да ме спипаш насаме!

Тя изсумтя насмешливо, за да не му издаде, че е бил съвсем прав.

— Просто налучка — каза Хийт и наклонената му глава й подсказа, че изобщо не го е убедила.

— Аз не налучквам.

— Какво си мисля сега? — отново опита тя.

Той потри ръце.

— Тази игра ми харесва, Хийт.

— Престани да протакаш, Руук, да видим какво можеш.

— Познавам тялото ти — бавно продължи той. Бавно и сластно. — Всеки квадратен сантиметър, всеки неврон. — Руук й се ухили похотливо и я огледа от горе до долу. — Пръстите на краката ти, прасците ти, раменете ти.

Той замлъкна, погледът му се разходи по гърдите й, а тя си помаха с ръка, сякаш беше ветрило.

— Къде е гардеробната?

— Чакай, Хийт, има и още.

Тя затвори очи за миг. Тялото й, мислите й — боже, струваше й се, че умира. Какво още можеше да й причини от другата страна на масата?

— Познавам сърцето ти, Ники Хийт, познавам го като ничие друго, а то разтапя моето.

Тя също се разтапяше. Бе имала и други мъже, но никой друг не й въздействаше така.

— Как ми се падна такъв късмет, Джейми? — попита тя, наведе се напред, целуна го и усети, че устните му се усмихват. — Как?

Разделиха се, а той вдигна ръка, за да повика въображаемия келнер.

— „Гарсон, ако обичате! Гардеробна, цяло царство за една гардеробна!“ „Уви, нямаме гардеробна. Сега е сезонът на нашето недоволство.“

Въпреки че завърши криминалистика, Хийт беше взела достатъчно курсове, докато следваше литература и театрално изкуство, за да познава класиците.

Двамата седяха на кръгла маса за десет души в самия център на фабрика за въжета в Бруклин от деветнадесети век. Изложените на показ тухли и стари дъски гордо носеха отпечатъка от двестагодишната й история. Преди началото на церемонията изпиха по едно питие на покрива и благодарение на тези тридесет минути, през които се наслаждаваха на нюйоркския хоризонт, вечерта бе станала още по-забележителна.

Приглушената глъчка в залата изведнъж заглъхна и те насочиха вниманието си към сцената. От небоядисаните греди висеше плакат, перфектно центриран зад нея:

НАГРАДА ЗА ЗАСЛУГИ В ЖУРНАЛИЗМА „НЕЛИ БЛАЙ“

Конферансието, приятел на Руук от университета, заговори в закачения на ревера му микрофон:

— Свобода на пресата — започна той. — Понятие, възникнало през 1791 година, когато „преса“ означавало само книги, вестници и брошури. Първото радио било изобретено едва век по-късно…

Руук се облегна назад, пое си дълбоко дъх и с усмивка заяви:

— Настани се удобно, любов моя. Реймънд Ламонт е доста многословен човек.

Хийт можеше да прецени, че Ламонт е перко и без помощта на Руук. Издаваха го съвършено изправеният гръб, небрежно пъхнатите в джобовете ръце, сякаш смяташе да се застои дълго, и тонът на разказвач, пропит от убеденост в собственото си величие.

— Ще ни изнесе цяла лекция — продължи съпругът й. — За етичната журналистика, чието предназначение е да търси отговорност от управниците, за бащите-основатели на САЩ… — Тук Руук посочи към тавана, гласът му падна с една октава и той се впусна в драматична реч: — „Управници без вестници или вестници без управници? Бих избрал последното, без и за миг да се поколебая.“

Ники оцени умелата имитация на един от бащите-основатели.

— Джеферсън? — попита тя.

— Много добре — одобрително кимна той. — Шест плюс за учителя ти по история в гимназията. Или учителката. Добре си подготвена.

— Шест плюс за мен, защото учех здраво — добави тя, — но всъщност не беше чак толкова трудно. Ти ми подсказа, когато спомена бащите-основатели.

— Обожавам колко внимателно ме слушате, следователю.

— Капитане — поправи го Хийт.

— Вярно. — Веждите му закачливо заиграха. — На капитаните позволено ли им е да носят белезници?

— О, да — отвърна тя. — Имат и ключ от склада.

— А-а, отлично. Великолепно.

В залата избухнаха аплодисменти и привлякоха вниманието им към подиума.

— Какво пропуснахме? — попита Руук с изражение по-скоро на дете, което е изпуснало тортата си на пода, отколкото на опитен журналист, но онова, което възхити присъстващите, бе отминало безвъзвратно. Реймънд вече говореше за друго.

— Фалшивите новини са бич за всички медии — каза той. — Те обаче трябва да служат за коректив на управляващите, точно както са го предвидили бащите-основатели. — На това място Руук хвърли многозначителен поглед на Ники. — Трябва да работим с всички сили, за да гарантираме, че гражданите на Съединените щати са информирани по всички важни и интересни теми, и то честно и почтено. — След поредния изблик на аплодисменти Реймънд Ламонт най-сетне стигна и до номинациите. — Наградата „Нели Блай“ може да не е „Пулицър“, но въпреки това е изключително важна и ценена в журналистическите среди. За онези, които не са наясно: Нели Блай постъпва в клиника за душевноболни, за да разследва, и така успява да разобличи мизерните условия и отвратителното отношение към пациентите. Нейното експозе е първото по рода си; била е твърдо решена да намери и разкрие истината, каквото и да й струва това. Въпреки че тази вечер можем да наградим само един журналист, ще почетем четирима. — Ники чу и моментално забрави първите три имена, но накрая Ламонт изрече: — И Джеймисън Руук за експозето му относно корупцията в местното управление.

Руук плахо се усмихна, сякаш се срамуваше от прожекторите. Играеше ролята си без капка усилие и когато удостои присъстващите с царствено помахване, Хийт не успя да удържи смеха си.

— Изпуснал си си призванието — каза тя, след като успя да си поеме дъх. — С този актьорски талант можеше да те номинират за Оскар, а не за „Нели Блай“.

Той обърна сурово привлекателното си лице към нея и я погледна като обидено кутре.

— Намекваш, че не съм искрен? За мен е чест — натърти той и сложи ръка на сърцето си, — истинска чест, че съм номиниран и…

— Победителят е… Джеймисън Руук!

Отново избухнаха аплодисменти, но този път гостите станаха на крака.

— Спечелих ли? — невярващо попита Руук. — Спечелих.

Последното не беше възклицание, а съобщително изречение. Най-сетне той също скочи на крака и я погледна със злорада усмивка:

— Спечелих!

Ники кимна, като ръкопляскаше и се усмихваше. Ентусиазмът му беше заразителен.

— Разбира се, ти си най-добрият. Върви сега да си изнесеш речта.

Той бързо извади тесте бележки от вътрешния джоб на сакото си, изпрати й въздушна целувка и се качи на подиума. Двамата с Ламонт се прегърнаха и той потупа Руук по гърба.

— Заслужи си го, кучи сине — уведоми го Реймънд, без да си дава сметка, че микрофонът му още е включен. — И още как! Силно се надявам, че в университета няма да се налага да деля кабинет с теб и огромното ти его.

Руук отстъпи крачка назад и сложи длани на раменете му. Дори от разстояние Ники виждаше, че се усмихва като зашеметен.

— За мен е чест, и то двойно по-голяма, защото ти ми връчи наградата — каза той на всеослушание. — Иначе с огромното ми его винаги сме готови да ти направим място, Рей.

Гръмнаха аплодисменти, а Ламонт стреснато се завъртя.

— По дяволите! — ужасено възкликна той. — Ъ-ъ-ъ, много се извинявам.

Докато Ламонт оглеждаше тълпата в търсене на отговорника по техническите въпроси, Руук приглади реверите си и пристъпи към микрофона, без ни най-малко да се притесни от недоразумението.

— Цветист език между двама приятели-писатели, какво пък толкова — започна той и аплодисментите се усилиха. След това дойде ред на благодарствената му реч. — Желанието ми да разследвам се дължи на конспиративните теории…

Ники кръстоса крак връз крак, отпи глътка шардоне и се облегна назад. Доколкото познаваше Джеймисън Алекзандър Руук, речта щеше да се проточи.

2

На церемонията Руук бе изцяло в свои води. Докато съпругата му ценеше уединението си, той предпочиташе да живее пред всички. Ако трябваше да бъде съвсем честна, всъщност търсеше вниманието им. Заради тази фундаментална разлика животът им заедно беше, меко казано, интересен.

Той очароваше хората, а тя ги наблюдаваше. Динамиката им беше такава. След смъртта на майка си — всъщност не точно, защото тя се завърна от оня свят — Ники беше разбрала, че е лекомислено да сваля гарда. Никога не се знае що за буря се заформя леко встрани от теб.

Разхождаше се край стената, за да вижда цялото помещение, и току дочуваше откъслечни разговори. В един момент попадна на две жени, вторачени в Руук от другия край на залата.

— Хубав и умен — каза едната. — Рядък улов.

— Не е свободен — отвърна другата и приятелката й кимна.

— Женен е…

— За ченге, виждала ли си я?

— Не, но той е разкошен. Сигурна съм, че тя не го заслужава.

Ники зяпна. „Не го заслужава?“ Кои бяха тези двете, че да я съдят?

— Красавица е, Су — каза другата жена. — Перфектни са заедно. Преди няколко дни гледах интервю с него и той я описа като „перфектната комбинация от ум и красота“. Да беше видяла изражението му! Много е влюбен.

— Тя тук ли е?

Първата жена кимна.

— Висока, с идеална кожа. Трябвало е да стане модел.

— И защо е станала ченге?

Двете се спогледаха и вдигнаха рамене едновременно. Ники ги остави да размишляват за връзката й с Руук и за кариерата, която си бе избрала, и поклати глава. За какви неща само си говорят хората!

Тя продължи разходката си, като заобиколи маса шумни журналисти.

— Статията беше в най-добрия случай посредствена — тъкмо казваше един от тях.

— Точно така — съгласи се друг и удари с ръка по масата. Солницата подскочи, а коктейлните чаши потрепериха.

— Просто завиждаш — заяви една жена, облечена с обсипана с пайети черна рокля. — Материалът му за Линдзи Гарднър и подкупите беше много добър.

На Ники й се прииска да се наведе над масата, да удари с длан по нея и да каже: „Имах си хас!“ В онази статия имаше какво ли не — алчност, власт, отдавна изчезнала майка, сблъсък със смъртта. И, както казваше самият Руук, той бе успял да предаде всичко с апломб.

Ники премина нататък и продължи да долавя отделни думи, които не означаваха нищо извън контекст. Накрая, след цели двадесет минути, тя се промъкна зад Руук, прегърна го през кръста и каза:

— Готов ли си да изчезваме, здравеняко?

Вместо да подхване нишката на игривото й предложение, той я сграбчи за китката, откъсна ръката й от себе си и я завъртя така, че да застане до него.

— Да изчезваме? Ти да не си полудяла? Не може да си тръгнем сега, тъкмо започвам! Виждаш ли онези мъже? — попита той, стиснал чашата си в ръка, и й посочи към една групичка.

— Виждам твърде малко жени. Стига, Руук, нима ще ми кажеш, че жените не пишат статии, които заслужават награди?

Той вдигна ръка пред лицето й.

— Естествено, че пишат, не ставай мрънкало. Току-що спечелих наградата „Нели Блай“! Но добре, де, виж, виж там! — Руук пак посочи към същата група. — Това е Ребека Райсенболд, миналата година спечели изключително ексклузивната награда… — Той потърка брадичката си. — Как се казваше?

Ники поклати глава.

— Току-що доказа, че съм права.

Ръката пред лицето й започна да маха.

— Не, не, не, Ники Хийт, няма да ми размътиш главата…

Тя се ухили от ухо до ухо, отново се приближи, пъхна ръка под сакото му и тя се прокрадна надолу.

— О-о, скъпи, наистина ли не искаш да ти размътя главата?

Той се скова. О, да, готово. Хийт знаеше, че вероятно е забелил очи. Ако бяха герои от анимационно филмче, чашата сигурно щеше да се пръсне в ръката му. Думите, които се опита да изрече, бяха заменени от нечленоразделен брътвеж:

— Нямам… нищо… про… гардеробната — измърмори Руук с притворени очи.

Тя сграбчи вратовръзката му и го дръпна надолу.

— Както казах, да изчезваме.

— О, да — отговори той и я последва като опитомен тигър. — Крайно време е.

Без да спре, Хийт остави чашата си на най-близката маса, а Руук, който още ситнеше подире й като кученце, направи същото със своята. Бяха на метри от вратата, където щяха да си повикат такси, което да ги откара до Трайбека. Никой не ги беше забелязал. Тя ускори ход. Още малко…

— Джейми, къде си тръгнал, мама му стара? — застигна ги гръмовният глас на Реймънд Ламонт, който ги догони и задумка Руук по гърба с едната си ръка. В другата имаше чаша с уиски.

„По дяволите — каза си Ники. — Бяхме на косъм.“

Зад Ламонт изникна млада жена. „Едва ли са дошли заедно“ — помисли си Хийт, макар че това не би я изненадало. Професор спи със студентка — едва ли съществуваше по-голямо клише.

— Решихме да се приберем рано — каза Руук.

Тя не отместваше длан от лакътя му с надеждата, че ще успее да го измъкне достатъчно рано, за да се разходят край реката, когато се върнат в Трайбека.

Ламонт кимна на Ники.

— Нито дума повече. Нощта е прекрасна за любов.

Ники потръпна. Ламонт не й беше антипатичен, но, господи, понякога се държеше толкова надуто. Интересен беше, много умен. Носеше обеца, а когато ръкавът му случайно се вдигна нагоре, тя забеляза татуировка на китката му. Освен това обаче често пиеше твърде много, тази вечер, например. Вече едва се крепеше на краката си и леко заваляше думите.

— Преди да си тръгнете, мили хора — продължи той, — нека представя Джейми на една членка на фенклуба му. Клоуи Мастърсън, Джеймисън Руук.

С тези думи Ламонт побутна младата жена напред.

Хийт почти цял живот бе наблюдавала хората в опит да разбере защо вършат и говорят нещата, които вършат и говорят, и вече умееше доста бързо да ги преценява, макар че предпочиташе да изчака, докато разполага с повече информация.

Първото й впечатление беше, че това е една уверена, силна млада жена, която знае как да получи каквото иска. Дългата й до раменете коса беше опъната назад със семпла лента. Хубавата кожа и елегантната фигура й подсказаха, че момичето се грижи за себе си, а спиралата на миглите и розовото червило на устните му — че държи на външния си вид, но не прекалено. Вечерната рокля, черна, прилепнала, до коляното, му стоеше като излята. Виждаше се, че се чувства удобно в нея, вместо да й робува.

Клоуи Мастърсън пресилено се усмихна — начинът, по който я представиха, явно не й хареса.

— Много ми е приятно — каза тя и добави: — Всъщност следвам журналистика.

Ламонт изправи рамене и заяви:

— Изглежда съм сгрешил.

После гаврътна чашата си. Клоуи изглежда искаше да разговаря с Руук и бе убедила Реймънд Ламонт да я представи, което беше поредното доказателство, че е силна и решителна. Личеше си, че поиска ли нещо, не се отказва.

— Много се възхищавам на работата ви — каза Клоуи.

— Ами, не мога да кажа, че ми е омръзнало да го чувам — отговори Руук с обичайния блясък в погледа. — Желаете ли автограф? Или снимка? Имате ли телефон? — Преди тя да успее да отговори, той се обърна към Ники. — Би ли ни оказала честта?

— Не, не, господин Руук, не съм ви почитател… — избъбри Клоуи, но бързо дойде на себе си. — Лошо се изразих, съжалявам. Разбира се, че съм ви почитател, но не заради това исках да се запознаем.

— Слушам ви — заинтригувано каза Руук.

— Нека аз — избумтя Ламонт. — Госпожица Мастърсън е сред най-ярките ни студенти. Като теб едно време, Руук, еднакви сте. Ти, естествено, надмина очакванията ни, но нейният редактор не е наполовина толкова талантлив, колкото твоя — изсмя се той. — За това обаче няма да говорим.

— Нека позная, ти си му бил редактор — обади се Хийт с насмешлива усмивка, която само Руук успя да долови. „Надмина очакванията ни“ беше твърде меко казано.

— Главен редактор. Тогава натрупах много опит, а той ме тласна по път, който дълго криволичи, но в края на краищата оглавих катедрата по журналистика, която създаде и двама ни — обобщи Ламонт и стисна рамото на Руук. — Клоуи решава и постига, също като нас едно време.

— Също като нас до ден-днешен — поправи го Руук. — Ако някой някъде е скрил морков, ние ще го надушим. Клоуи, ако старият Ламонт казва истината, те очаква прекрасно бъдеще, наистина прекрасно.

— Точно това й обясняваме всички. Сондърс се срещна лично с нея, Дейли и е академичен съветник. Храним големи надежди! — Ламонт се обърна към Клоуи. — Благодарение на теб, мило момиче, Камбрия ще се прочуе.

На Руук той каза:

— Малката госпожица ще те засрами, Джейми. Вече съм й разказал за изпълненията ти, докато работехме в „Джърнъл“, и на нея, и на другите ми студенти. За материалите, които предлагахме, за партитата, на които се изсипвахме без покана, за папките-убийци…

— Какво? — сепна се Хийт.

— Папки с материали, които така и не довършихме — обясни Руук.

— Професор Ламонт може цял ден да разказва — потвърди Клоуи. Ники долови известен сарказъм, който напълно убягна на Ламонт.

— Клоуи много настояваше да се запознаете — каза той на Руук.

— Отлично!

Хийт се наведе напред и сниши глас:

— И аз съм слушала разказите на Реймънд. Съчувствам ви.

Клоуи многозначително й се усмихна.

— Капитан Хийт, нали?

Впечатляващо. Момичето искаше да говори с Руук, това се виждаше, но си беше направило домашното и беше наясно с поне най-основното за съпругата му. Хийт се чудеше каква е целта й. Нямаше съмнение, че срещата не е случайна — беше се натъквала на почитателите на Руук, и смахнати, и нормални, но тази беше различна. Искаше нещо.

— Е, госпожице Мастърсън — каза Руук, — виждам, че сте нещо повече от почитател. Как мога… — Тук той се поправи и включи Ники. — Как можем да ви помогнем?

Изведнъж Ламонт забеляза, че чашата му е празна.

— Смятам да използвам тази възможност и да ви оставя — каза той и докато се клатушкаше към бара, хвърли поглед през рамо. — Ще се видим в университета, Руук.

Щом останаха само тримата, Клоуи ги прикова с пронизващия си тъмен поглед.

— Господин Руук, въпросът не е с какво можете да ми помогнете. Въпросът е как аз мога да ви помогна.

— Впечатляващи начални думи. Възбудихте любопитството ми, драга моя — отговори Руук с акцента и маниера на Шерлок Холмс.

Ники завъртя очи, но трябваше да признае, че и нейното любопитство се е събудило.

— Този семестър няма да мога да взема вашия курс, през пролетта завършвам, но искам да поговорим, щом пристигнете. Стига да нямате нищо против, естествено.

— „Гостуващ професор“ означава, че ще гостувам на всеки, който иска да обсъди нещо с мен — каза Руук.

Ники замълча. Двамата с Руук се разбираха. Драмата от изминалите месеци бе отшумяла и сега те просто се наслаждаваха на живота, което беше рядкост.

Майката на Ники беше жива и здрава; не просто здрава, а на меден месец с не кого да е, а бащата на приятелчето й от ЦРУ Дерик Сторм. И двамата твърдяха, че било любов от пръв поглед. Погледът й се насочи към Руук. Тя самата се беше борила срещу нея със зъби и нокти, но отлично ги разбираше. Никой влюбен не желае да губи време… освен Джеймисън Руук, двукратният носител на наградата „Пулицър“ от списание „Фърст прес“. Сурово привлекателният разследващ журналист и неин съпруг явно нямаше нищо против да прахоса още една минута. По-точно 1728000 минути или четирите месеца, през които щеше да отсъства, за да се изживява като професор в университета в Камбрия. Но кой ли брои?

— Както спомена професор Ламонт, в момента работя в университетския вестник — каза Клоуи. — Като редактор-консултант.

— Чудесен университет, чудесен вестник — каза Руук. — Работих там цели четири години и съвсем честно мога да заявя, че без него нямаше да стана титулувания автор, който съм днес.

— Вие сте истинско вдъхновение, господин Руук — заяви Клоуи. — Особено статиите ви като студент. Господи, тетрадките ви сигурно са за музея! Пазите ли ги? Знаете ли, че сте променили траекторията на вестника? Вдигнали сте летвата за всички нас!

Ники се прокашля. Може би Клоуи действително щеше да се окаже президент на фенклуба на Руук — не само музикантите имаха такива. Или пък просто знаеше как да се хареса. Ако не я прекъснеха скоро, можеше никога да не успеят да се измъкнат.

— Клоуи, ние тъкмо си тръгвахме. Положително ще можете да говорите, когато Руук пристигне в университета…

— О! Разбира се, толкова съжалявам! — Тя отстъпи назад, привидно разстроена. — Не исках да ви прекъсвам.

Руук стрелна Хийт.

„Смили се над горкото момиче — казваше погледът му. — Току-що се запозна със своя кумир!“

На Клоуи той каза:

— Не си ни прекъснала, винаги имам време за един амбициозен млад журналист.

— Аз съм точно такава. Проучвам материал и мисля, че ще ви се стори интересен, точно по вашата част е. „Чер…

Ники въздъхна и тя се спря.

— Съжалявам, няма да ви прекъсвам повече. Ще се видим в Камбрия, господин Руук.

— Нямам търпение — отговори той. — И с удоволствие ще споделя първоначалния си опит.

Хийт умееше да чете между редовете. Клоуи бе успяла да привлече вниманието на съпруга й с три безпогрешни стъпки: погали егото му, спомена конспиративната теория „Череп и кости“ и го помоли за помощ, докато се възхищаваше на първите му стъпки в журналистиката. Ако му позволеше да потъне в черната дупка, изкопана от младата жена, никога нямаше да се приберат в апартамента.

Тя сграбчи Руук за ръкава и го принуди да тръгне.

— Чудесно, значи скоро ще се видите. Беше ми приятно, Клоуи.

Руук се остави да го извлекат от залата, но се обърна точно преди вратата да се затръшне зад тях:

— Ще се видим след седмица!

Клоуи кимна.

— Ще броя минутите! — извика тя.

Няколко минути по-късно Хийт и Руук стояха навън и наблюдаваха минаващите таксита.

— Мисля, че президентката на фенклуба ти е готова за действие — каза Ники, а усмивката на Руук стана още по-широка.

— И ти ли мислиш така? Смятах, че съм само аз. Интересно какви ли съвети бих могъл да дам на младите умове на двадесет и първи век, които все още да не са чували? — зачуди се той и потърка брадичка.

Хийт се шегуваше, но той — не. Тя се чувстваше най-добре зад кулисите, докато Руук умираше за светлината на прожекторите. Нищо чудно, че прие да гостува в университета — изведнъж всичко й се изясни. В продължение на четири месеца той щеше да бъде абсолютен експерт във всичко, свързано с журнализма и независимо дали го осъзнаваше, или не, възхищението и подмазването на студентите в Камбрия щяха да му доставят огромно удоволствие. Руук щеше да бъде на седмото небе… а Ники — сама.

3

— Добре ли си, капитане?

Шон Роули, едната половина от най-добрата двойка началници-отряд в Ню Йорк, погледна Хийт със смесица от тревога и любопитство, а тя не обичаше да я гледат с която и да е от тези емоции. Гордееше се с професионализма си, със способността си да бъде както логична, така и прагматична, но проклетият Джеймисън Руук не излизаше от главата й. Трябваше да го изгони оттам.

Тя категорично отхвърли захаросаната представа, че бракът можел да бъде перфектен, реши по-късно да се занимае с Руук и хрумването му да става гостуващ професор и насочи пълното си внимание към Роули, като махна с ръка в отговор на въпроса му.

— Естествено, че съм добре, какво има?

— Има труп — отговори той.

Пулсът й се ускори. Повишението в чин капитан я беше променило. Хийт прие да ръководи 20-то управление само за да не рискува мястото да бъде заето от поредния некадърник, но това промени основната й функция, като я превърна от следовател в бюрократ. През повечето време се занимаваше с началниците на „Полис плаза“ 1, попълваше документи, четеше доклади и се занимаваше с всички останали незначителни глупости, които вървяха с тази длъжност. Номерът беше да намери начин и да разследва и в момента този шанс я занимаваше като краста, която имаше нужда да начеше.

— Слушам — каза тя.

— На този етап подробностите са малко мъгляви — обади се Мигел Очоа, другата половина на динамичния дует.

— Случайна ли е смъртта? — попита тя. Не всеки труп, на който се натъкнеха, беше резултат от убийство.

— Едва ли.

— Причина за смъртта?

— Неизвестна.

— Възраст?

— Също неизвестна.

Хийт прекара ръка през косите си. Пръстите й бяха разперени, раздразнението й нарастваше.

— Има ли въобще труп, Мигел?

Той изсумтя уклончиво.

— Общо взето.

Роули и Очоа бяха изключителни ченгета, най-добрите, с които бе работила, но си имаха и особености, по-точно склонността да се шегуват в неподходящия момент. Нуждаеха се от това, за да могат да живеят с насилието и смъртта, които постоянно ги заобикаляха. Самата Ники беше сериозна. Не се шегуваше, но и не забраняваше на хората си да го правят, нито пък да повдигат настроението на всички в общия офис с изпълненията си. Вместо това играеше ролята на човека с каменното лице, но точно в момента отрицателната скорост, с която й предаваха наличната информация, я ядосваше.

— Общо взето? Какво точно значи това?

— Още не са го прегледали, ситуацията е малко необичайна.

— Така изглежда.

— Ще стигнем до истината, капитане — каза Роули.

— О, знам. Само да повторим. Смятаме, че става дума за труп, но не знаем възрастта му, нито причината за смъртта и приемаме, че не става дума за нещастен случай. Защо мислите, че е убит?

— Мислех, че никога няма да попиташ — обади се Очоа, твърде шеговито за нейния вкус. Хийт извъртя очи, но овладя раздразнението си. — Жертвата е била намерена тази сутрин върху една от скулптурите в басейна на „Линкълн сентър плаза“.

Това вече я изненада. Що се отнася до убийствата, в Манхатън рядко попадаха на нечувани преди обстоятелства. Трупове в задни улички, кофи за боклук, легла, коли и какви ли не други места, но…

— Върху скулптурата?

Мигел се посъветва с бележките си. Независимо дали се намираше на местопрестъплението, или още не се беше добрал дотам, като всяко добро ченге той също си водеше подробни записки. За полицаите те са въпрос на живот и смърт — ако нещо не е в доклада, все едно не се е случило. Времената, когато приемаха думите им на доверие, бяха отминали безвъзвратно и колкото и дълбоко да ненавиждаха писането на доклади, то бе необходимо зло. Всичко зависеше от тях. Ако изникнеше неточност или хронологическата последователност в бележките на едно ченге не съвпадаше с тази, описана от друго, заподозреният можеше да се отърве.

Той изчете написаното дословно:

— Открили са тялото върху скулптурата.

— Върху нея, а не във водата — замислено повтори Хийт.

— Не във водата — потвърди Очоа.

— Значи не се е удавил.

— Изглежда, че не.

— Открит върху скулптура на „Линкълн сентър плаза“…

— Върху скулптура в басейн — намеси се Очоа.

В Ню Йорк никой никога не скучаеше. Тя допи изстиналото си кафе наведнъж и стана.

— Да тръгваме.

Да се справиш с движението в града никога не е лесна задача, но днес то й се стори особено зле. Сякаш и последният личен автомобил, такси и кола на „Юбър“, „Лифт“ или „Хич“, както и всеки безумно слаб шофьор в Ню Йорк бяха излезли на улицата и се движеха в една и съща посока с Хийт. Крайната й точка беше само на двадесетина пресечки от 82-ро управление, но колите пълзяха толкова бавно, че спокойно можеше да е в Челси. Тя беше родена и израсла в Ню Йорк, градът беше в кръвта и в костите й, беше се просмукал в порите й и Хийт никога нямаше да може да го отмие, нито пък искаше. Тя беше Ню Йорк и Ню Йорк бе тя самата… но боже, определено можеше да мине без трафика.

В края на лятото в Ню Йорк човек трябваше да проявява особено търпение, каквото й липсваше в момента. Намираше се на „Кълъмбъс“, при 73-та улица, и до Линкълн сентър й оставаше поне още толкова път, когато в долния ляв ъгъл на скоростомера светна червена светлинка и температурата бързо изпълзя до „Опасно“. Градът тънеше в жега и автомобилът й плащаше цената за това.

— Просто чудесно — измърмори тя.

Малко след като излезе от магистралата в Уест сайд, колата започна да се дави и тя отби встрани от пътя. Пътуването се превърна в неприятност и Хийт едва успя да се добере до най-близкия сервиз, но това й струва кански усилия.

С повишението бе получила и нов автомобил, но в момента го ремонтираха. Неудобно, но какво да се прави. Преди два дни й се бяха обадили, че е готов, но тя така и не намери време да го прибере, винаги изникваше нещо по-важно. Ники удари с длан по волана. Трябваше да намери време, дявол го взел!

Надникна навън и почти различи горещите вълни, които се надигаха от готовия да омекне асфалт. Оставаше й единствено да напредва сантиметър по сантиметър със спуснат прозорец и протегната навън ръка и да подканя другите шофьори да й направят място. Нюйоркчани не бяха известни с учтивостта си — гръмнаха клаксони, мъже псуваха през отворените си прозорци. Наложи се тя самата доста пъти да спира и да се взира агресивно (или на свой ред да псува), докато успее да стигне до съседното платно. Като по чудо успя да намери къде да отбие, изключи двигателя и излезе насред задушаващата жега, за да обмисли как да постъпи.

Вариантите не бяха много. Очоа вероятно беше заседнал в задръстването някъде пред нея. Той тръгна със собствената си полицейска кола, така че всеки да може да си поеме по пътя, след като огледат местопрестъплението. Можеше да го повика обратно, но така щеше да му докара главоболие и да загуби времето и на двамата. Роули вече беше стигнал и нямаше как да го върне. Погледна и в двете посоки с надеждата, че по „Кълъмбъс“ ще мине полицейска кола. Видя цяло море, до една цивилни.

За миг се зачуди дали да не се обади на Руук и дори си извади телефона, изрече името му и пръстът й заигра над палаво усмихнатото му лице. Защо се колебаеше? От инстинкт за самосъхранение? След смъртта на майка си през онзи Ден на благодарността (или по-скоро след инсценираната й смърт), Ники правеше всичко възможно да предпази сърцето си. Руук бе успял да се намъкне вътре, но сега щеше да отсъства цял семестър и тя вече усещаше, че се затваря.

Вместо да натисне името му, тя се качи на тротоара. Далеч по-разумно беше да вземе такси. Погледна към улицата — беше осеяна с жълти коли, повечето заети. Вдигна ръка, за да спре първото свободно, но то просто я задмина и тя пак изруга под нос.

Тогава телефонът й иззвъня и тя се досети, че я търси едната половина от Роуч (общият прякор на Роули и Очоа), за да разбере защо се бави. На екрана обаче се мъдреше името на Руук и Ники не можа да сдържи усмивката си. Караха се като всяка двойка, но въпреки това винаги бяха в синхрон. Руук го наричаше „мозък две в едно“.

Хийт натисна зеления бутон и вдигна апарата до ухото си.

— За вълка говорим…

— Само ако аз съм вълкът — закачи я той.

Тя долови веселата нотка в гласа му и по тялото й инстинктивно се разля топлина.

— По този въпрос съмнения няма — каза Хийт.

— А, значи наистина си си мислела за мен — доволно заяви той, сякаш току-що беше разрешил някаква голяма загадка. — Предупреждавам те, аз съм подъл вълк и не си поплювам.

— Аз ли не знам? — Двамата можеха цял ден да си разменят двусмислени реплики, но трупът чакаше. — Виж, заседнах на пътя, а трябва да стигна до един труп, който, като се има предвид жегата, вероятно вече се е вмирисал. Има ли нещо конкретно, с което да мога да ти услужа?

Гласът му стана сериозен.

— Заседнала си?

— Колата прегря.

— Къде?

Тя отново вдигна поглед към улицата, забеляза нещо, което приличаше на празно такси, вдигна ръка и отговори:

— На 74-та, на път към Линкълн сентър.

Таксито я подмина.

— Значи имаш нужда не от вълк, а от рицар с блестящи доспехи.

Хийт свали ръката си и се загледа за друго такси.

— Ъ-ъ, не, с вълка е много по-забавно, освен това и такси ще ми свърши работа. Не е толкова далеч, може просто да отида пеша.

— В тази адска жега? Глупости, жено. Съвсем случайно пътувам към музея „Метрополитън“.

— Защо? — попита тя, въпреки че знаеше, че не бива. Никога не се знаеше каква лудория е намислил Руук, да не говорим, че за каквото и да ставаше въпрос, точно сега просто нямаше време за него.

— Цяла сутрин стоя в апартамента и си подготвям учебната програма. Просто имам нужда от смяна на обстановката. И от климатик…

Точно тогава тя забеляза още едно такси. Почти не го слушаше, само че при тези думи сякаш замръзна. Фактът, че съпругът й „си подготвя учебната програма“ изведнъж направи заминаването му съвсем предстоящо. По гърба й се стече струйка пот. Защо не можеше да си хване такси, по дяволите?

— Ама защо трябва да заминаваш? — попита тя. Рядко допускаше емоциите й да надделеят, но й беше ужасно горещо, за бога, освен това страдаше. Съпругът й заминаваше.

— Камбрия е съвсем наблизо, не на другия край на страната! Хийт, ще се виждаме постоянно, ще ти идвам на гости, освен това премиерата на майка ми е след няколко седмици, знаеш това. Няма начин да не присъствам.

„Благодаря ти, Боже, за Маргарет Руук, актриса“ — помисли си Хийт.

Някъде зад нея се чу клаксон. Такси, най-после! Тя се обърна и се закова на място. Не беше свободно такси, а сребрист „Линкълн“, който спря точно до нея и някой отзад свали прозореца.

— Твоят рицар с блестящи доспехи пристигна — съобщи Руук с широка усмивка. Един поглед й беше достатъчен, за да се успокои. Той отдавна й действаше така… и беше като Худини. Като по чудо се появяваше точно в най-подходящия момент.

— Не ми трябва рицар, Руук, никога не съм имала нужда от рицар. Как дойде толкова бързо?

— Казах ти, че пътувам към „Метрополитън“. Просто поръчах на шофьора да обърне при Сентръл парк и да се върне на „Кълъмбъс“. — Той сложи ръка на сърцето си. — Рицар. С блестящи доспехи.

Докато се качваше при него, хладният въздух в колата моментално подобри настроението й.

— Имаш доста добър усет кога да се появиш — усмихна се тя.

— Знам! — Той вдигна ръка, стисна юмрук, сякаш държеше копие и каза на шофьора: — Към Линкълн сентър, добри ми човече.

Отдавна свикнал с ексцентричността на Руук, човекът дори не мигна и без усилие отново се вля в движението. Хийт не можа да се удържи и направи кисела физиономия — по всичко личеше, че всички свадливи нюйоркчани, които иначе лежаха върху клаксоните си, изведнъж се бяха превърнали във внимателни шофьори.

— Така, докъде бяхме стигнали? — попита Руук.

— Казваше ми, че смяташ да се прибереш за премиерата на майка ти на Бродуей.

— Да, разбира се, а ти ще идваш в Камбрия.

Той сложи юмруци на кръста си (доколкото му беше възможно, седнал в колата) и леко извърна глава. Ако носеше прилепнал костюм от трико в червено и синьо, щеше да прилича на Супермен.

— Признай си, просто няма да можеш да устоиш на това.

Колкото и абсурдно да изглеждаше и колкото досаден да беше, съпругът й имаше право. Тя нямаше да може да устои, но преди да успее да си го признае, той я прегърна през кръста и я дръпна към себе си.

— Аз пък изобщо няма да мога да издържа далеч от теб. — Внезапно й се стори съсипан, като човек, току-що осъзнал, че е на прага на смъртта. — Господи, Хийт, къде ми беше умът, когато приех тази работа?! Как ще се отделя от теб за цял семестър?! Защо, защо си причиних това? Как можах да го причиня на теб? Мъката, терзанията, пустото легло!

Въпросите му бяха риторични, разбира се, но тя имаше съвсем конкретен отговор:

— Причини ни го, защото деканът ти се обади и едва не ти падна на колене. Но не беше само това, нали? — Тя потупа бузата си с показалец, замисли се и вдигна пръст към тавана. — А, да. Ти каза, че било истинска чест. Това била твоята алма-матер! — Хийт направи пауза. — Има и още една причина, я да видим каква беше? А, да. — Тя щракна с пръсти. — Сега си спомням. Каза, че си щял да обучаваш повратливи млади умове в многократно награждавания университетски вестник, на който дължиш скромното начало на кариерата си.

Той бавно кимна.

— Всичко това е вярно. Бях съвсем прав! Това наистина е страхотна възможност, която не мога да си позволя да отхвърля. Помисли за младата жена, с която се запознахме на церемонията! Представи си какво влияние мога да окажа на нейната кариера! На живота й! Господи, ще има толкова много като нея. Тези повратливи умове наистина много ме мотивират!

— Повече от редовния секс, както изглежда — сухо отбеляза Хийт.

Погледът му се замъгли, но само за части от секундата.

— А-а, телефонът е на наше разположение по всяко време. Освен това — каза той с дяволита усмивка — имаме Скайп. Това вече ще бъде интересно.

Идеята я заинтригува, освен това никога преди не бяха опитвали.

— Предпочитам да сме в една стая — каза тя, — но ще опитам, ако ти искаш.

— Значи решено.

Благодарение на уменията на шофьора на Руук успяха да стигнат до ъгъла на 65-та и „Кълъмбъс“ за нула време. Хийт слезе от колата и понечи да затвори вратата, но без успех.

— Чакай!

Руук със замах я отвори и изскочи след нея, а тя дори не направи опит да замаскира хапливия си тон.

— Мислех, че ще си готвиш програмата.

Той махна на шофьора да тръгва и сложи ръка малко над кръста й. Познат интимен жест, от който я побиха тръпки.

— „Метрополитън“ може да почака.

Вътрешно се радваше, че Руук е с нея, както на компанията му, така и заради уникалния му поглед върху нещата. Като журналист той гледаше и на живота, и на смъртта през друга призма и благодарение на тази разлика двамата бяха страхотен екип.

— Както искаш — повдигна рамене Хийт.

Ако долови привидното й безразличие, той не го коментира.

— Къде отиваме?

— При басейна.

— А, Пол Милстийн.

Ники за пореден път се удиви колко много информация помни Руук. Мозъкът му беше като сюнгер. Каквато и да беше темата, той успяваше небрежно да изброи някой и друг незначителен факт. Нямаше нищо чудно, че в бездънния му запас от знания се намери и нещо за крайната им точка. Предстоеше лекция за историята на Ню Йорк.

— Да, басейнът-тераса „Пол Милстийн“.

— Знаеш ли, че Милстийн е бил ненадминат филантроп? Благодарение на него са преобразили Линкълн сентър.

— Да — отговори Ники, докато вървяха един до друг. Знаеше това име, защото често го виждаше на площада и на моста при 65-та улица.

— Бил е от добрите и наистина го е било грижа за хората, които са живеели тук. Искрено е обичал този град. — Двамата завиха зад ъгъла и тръгнаха по голямата зелена морава. — А, Искрящата поляна. Изключителна гледка.

Хийт с охота се съгласи.

— Името й подхожда, прилича на изумрудено одеяло.

Поддържането на поляна насред града, и то върху сграда, не беше лесно, но на покрива на шикозния ресторант „Линкълн“ и филмовия център „Елинор Бюнин Мънро“ някак си го бяха постигнали. „На това отгоре — помисли си Ники — тя е като недокосвана.“ Прекрасно яркозелено безбрежие в самия център на Ню Йорк.

Двамата спряха на върха на стълбището, което се спускаше до нивото на площада. Долу стояха Очоа и Роули, един до друг, вперили поглед към другия край на басейна, на Северния площад. Изведнъж Руук ахна и посочи с пръст.

— О!

Хийт повдигна вежди и кимна. Ето го и трупа, проснат върху бронзовата статуя в средата на огледалната водна повърхност.

— Хенри Мур — каза Руук, докато се взираха надолу.

Хийт вече беше започнала да описва картината пред тях, но остави химикалката и се вторачи в него.

— Жертвата ли? Знаеш ли коя е?

Руук се засмя.

— Не, Хенри Мур е скулпторът. Абстрактна човешка фигура, по-точно женска. Майка и дете, приведени. — Той посочи към статуята във водата. — Забележи кухите пространства, като обли хълмове са. Прекрасно, нали?

— Ако не броиш трупа — отвърна Хийт.

— А, вярно. Добрият стар господин Милстийн едва ли би останал много доволен.

— Да, едва ли — каза тя.

Двамата вече бяха слезли по стълбите и крачеха по тротоара. До басейна стоеше Роули, извадил тефтерчето си, и вече обръщаше нова страница. Втренчен в скулптурата, Очоа потри брадичка.

— Някакви идеи как се е озовал там? — Попита Хийт, щом застана до него.

— Според мен някой, вероятно повече от един някой, е преджапал през басейна, успял е да се покачи върху статуята и внимателно го е наместил отгоре й.

Тримата полицаи едновременно обърнаха гръб на водата и зърнаха Руук. Очоа вирна мачовски брадичка, за да го поздрави. Роули реагира по-приятелски.

— Здрасти, Руук — каза той.

Руук потри доволно ръце, като дете в очакване на мелба.

— Сякаш е част от статуята, нали? Удивително. Никак не е било лесно да издърпат труп там горе.

— Имаш право — каза Очоа. — Още се чудим как са успели. Това е като номер на Худини.

Руук пристъпи към басейна и протегна ръка, сякаш очакваше между него и водата да има някаква невидима бариера.

— Боя се, че не съм съгласен с теб, Мигел. Худини е бил майстор по измъкването, при това изключителен. — Той отдръпна ръка. — Знаеш ли, че в началото прякорът му е бил „Хари Худини Белезницата“, защото се е измъквал от полицейски белезници? Интересен факт. Тук обаче, приятелю мой, не е имало бягство. Фокус — да, не ме разбирай погрешно, но при този въпросът е как нашият Джон Доу се е озовал върху статуята.

Хийт за малко да се ухили. Когато говореше за фокуси, Джеймисън Руук се превръщаше в спортен коментатор по време на Супер боул. Тя вече усещаше, че сам се е замаял.

Руук застана толкова близо до нея, че тя усети топлия му дъх на врата си, и двамата насочиха погледи към трупа върху наклонената фигура, дело на Хенри Мур.

— Знаем ли на каква възраст е?

Роули заслони очи с ръка.

— Трудно е да се прецени оттук — отговори той, но след това двамата с Очоа продължиха в един глас: — Вероятно е колежанин.

Двамата мъже бяха партньори от почти десет години и, също като дългогодишна брачна двойка, си довършваха изреченията и сякаш си четяха мислите. Хийт и Руук също бяха така — познаваха се толкова добре, че усетът им за това какво мисли и чувства другият им беше като втора природа. Дали щяха да го загубят след няколко месеца далеч един от друг?

— Не съм много сигурен как Пари ще успее да направи предварителния преглед — каза Очоа и погледна към другия край на езерото. — Ще преджапа до статуята, но едва ли ще успее да се изкачи по скулптурата.

Лорън Пари, патоанатом и най-добра приятелка на Ники, щеше да пристигне на местопрестъплението всеки момент.

Хийт се загледа във водата, а после — в приведената фигура.

— Трябва да я качим там.

Но как? Не можеха да ходят по вода. Огледа се наоколо и в главата й се зароди идея.

— „Джулиард“ — каза накрая тя и тримата мъже я погледнаха.

— Какво за него? — попита Руук.

— Студентите дават представления, понякога навън.

Очите на съпруга й се разшириха.

— Което значи, че използват…

— Платформи — довършиха двамата в унисон.

За миг Хийт усети надежда, че предстоящата раздяла няма да се отрази на разбирателството им. Хората твърдяха, че при отсъствие сърцето се привързва повече. Тя предрече, че в техния случай двамата щяха да станат и по-силни.

— Оуч, намери някой от „Джулиард“. Ще инсталираме платформа, за да можем да се доберем до тялото.

— Дадено, капитане — кимна Очоа и закрачи право към училището по театрални изкуства от едната страна на площада.

Хийт огледа района — на ливадата, стълбите и ниско долу вече се събираха хора. Дали и убиецът беше там и ги гледаше?

— Прати Фелър да обиколи тълпата — каза тя на Роули. — Може някой да е видял нещо.

Роули записа нещо в тефтера си и посочи към околните сгради с писеца на химикалката.

— Прозорците. Може някой да е гледал.

Хийт кимна одобрително.

— Нека Раймър да се заеме, кажи му да вземе и Хайнзбърг.

Следовател Шарън Хайнзбърг не се числеше сред любимците на Ники. Беше мързелива и обикновено вършеше не повече от санитарния минимум, така че тя й възлагаше незначителни задачи. В случая обаче ставаше дума за убийство при Линкълн сентър. Скоро щяха да го обсъждат по всички новинарски емисии, а началниците от „Полис плаза“ 1 щяха да започнат да настояват за отговори, по възможност вчера. Което означаваше, че трябва да разчита на всички.

— Роулз — каза Хийт и посочи към нарастващата тълпа, която напираше надолу по стълбите под Искрящата поляна. — Отцепи района, трябва да удържим хората. И прегледай камерите наоколо, някоя може да е хванала убиеца.

— Веднага — каза Роули и се отдалечи, а секунди след това Хийт го чу да дава нареждания на униформените полицаи, преди да се заеме с нарежданията й.

Също като Мигел Очоа, Шон Роули беше човек, на когото би поверила живота си. Беше отдаден на работата си на 110 % и тя можеше да разчита на него да изпълни молбата й, каквато и да е тя, влагайки всичко, на което е способен.

След няколко минути Очоа се върна заедно с група хора, понесли стоманени рамки със сгънати навътре крака. Те влязоха в басейна и за минути издигнаха платформите, като направиха мост между площада, бронзовата скулптура и трупа.

След още няколко минути патоанатомът пресече моста с лекарска чанта в ръка. В края на платформата работниците от „Джулиард“ бяха направили стъпала. Хийт и Руук стигнаха до тях за секунди и настигнаха Лорън точно преди да се изкачи.

— Намери ни нещо полезно, Лор — каза Хийт.

Пари не се обърна, но вдигна ръка, за да потвърди, че я е чула.

— Знаеш, че ще намеря.

Хийт закрачи нагоре-надолу по платформата, доколкото й беше възможно. Температурата се беше покачила с още няколко градуса и тя прокара длан по челото си, за да избърше насъбралата се пот. Обзе я нетърпение.

— Откри ли нещо, Лорън?

Пари рязко се обърна.

— Дай ми поне една минута, де!

Хийт скръсти ръце и наведе глава.

— Съжалявам.

Пари се върна към работата си.

— Лежи така, сякаш е паднал от небето. Със сигурност има рана на тила. Ако трябва да налучквам, ще кажа, че вероятно е резултат от пиянски запой, но не мога да ти кажа повече, преди да го просна на масата ми.

Пари погледна Хийт в очите, но този единствен поглед й каза много. И двете не можеха да си обяснят как мъртвият се е озовал в басейна „Пол Милстийн“, точно върху бронзовата статуя на Хенри Мур.

Зад тях изникна Очоа с тефтерче в ръка.

— Откри ли нещо? — попита го Хийт.

— Студент от Нюйоркския университет е съобщил, че съквартирантът му е изчезнал. Метър и седемдесет и седем, строен, тъмнокос, кореец. Описанието се връзва. — Той посочи нагоре. — Запознайте се с Джун Чин.

Всички замлъкнаха за миг и Ники тежко въздъхна. После погледна към трупа върху скулптурата.

„Какви си ги вършел, Джун, и как попадна там горе, по дяволите?“

— Е? — попита Хийт, когато патоанатом Пари слезе по импровизираното стълбище.

Лорън изкриви лице и свали латексовите си ръкавици. Много държеше на местопрестъплението да не попада нищо отвън и беше изключително взискателна. Ники беше чувала тази фраза милион пъти: „Не бива по нас да попада ДНК от местопрестъплението, нито наша ДНК да попада на местопрестъплението. Сменям си ръкавиците толкова често, колкото се налага.“

Лорън затвори папката и я пъхна в чантата си.

— Ами, нищо. Разположението му не ми позволява да видя или преценя кой знае какво. Щом проуча по-отблизо, ще знам повече.

— Нищо ли няма да ми кажеш? Причина за смъртта, час на смъртта, поне приблизително?

— Доколкото виждам, и имай предвид, че това не е официално заключение, може би става дума за дебелашка сега, която се е объркала катастрофално.

— Това обаче не обяснява как се е намерил върху статуята — каза Руук. — Сигурно е бил убит другаде и са го пренесли тук.

— Защо им е било? — зачуди се Хийт. — Ако убиеш някого, защо ще си направиш труда да покачиш тялото върху скулптура насред басейн? Първо, някой може да види, прекалено рисковано е.

— И второ — добави Руук, — това е адски трудно. Мисля, че дори двама-трима мъже не биха могли да нагласят труп в това положение без чужда помощ.

— Каква помощ?

Пари вдигна ръка и посочи с химикалка към небето.

— Тук мога да съдействам. По дясната му китка има следи, че е бил вързан. Не мога да видя лявата, преди да са го свалили от статуята, но предполагам, че човекът, отговорен за смъртта му, го е изтеглил до горе с въже или нещо подобно.

— Много изобретателно — каза Руук.

Хийт не можа да му възрази, но това не отговаряше на въпроса „защо“ и тя го зададе на глас.

— Защо някой би си направил труда да издърпа Джун Чин чак там горе?

Руук прочисти гърлото си. Така подсказваше, че възнамерява да каже нещо важно и иска останалите да го изслушат.

— И убийците са хора — заяви той.

Пари се втренчи в него.

— Така ли? Това ли е голямото ти разкритие? И убийците са хора — продължи тя, — но ако намекваш, че заслужават съчувствие, защото нещо ужасно ги е превърнало в чудовища, да знаеш, че няма да го получиш от мен.

Руук би отбой.

— Не заслужават съчувствие и със сигурност нямах предвид това.

— Какво тогава, Руук?!

Хийт му се сопна, защото просто не можа да се сдържи. Беше й горещо — изгарящото слънце не проявяваше и капка милост, а във въздуха не се усещаше и най-бегъл помен от бриз. Тя можеше да се премести на сянка, Джун Чин — не и това я накара да се опомни. Животът го беше напуснал. Той нямаше да се върне.

— Емоциите мотивират хората. Всеки прави онова, което му е приятно, което го мотивира, дава му цел и го удовлетворява. Ти защо стана ченге? — Руук знаеше отговора, така че Хийт не му го даде. — Джун Чин е бил убит от някой, който го е познавал и е искал да изрази нещо с убийството му. Било е много лично и много предумишлено, иначе защо му е на убиеца да влачи тялото до върха на скулптура в средата на басейн?

Руук имаше право.

— Значи трябва да разберем кой е Джун Чин, кои са приятелите му, в какво е бил забъркан и кой може да е търсел лично отмъщение срещу него — каза Хийт. — Време е да поработим.

4

Ники Хийт от години се смяташе за следовател и разсъждаваше като такъв на сто процента. Когато стана капитан на 20-то управление, й се наложи да промени мисленето си и макар че все още не бе постигнала това напълно, всеки ден се чувстваше все по-комфортно в новата си роля.

Щом се върна в участъка, тя се дръпна настрана в очакване да застане пред бялата дъска и да обсъди съдържанието й с хората си. Старото й бюро още беше свободно и макар че навикът и комфортът, който й вдъхваше то, я теглеха натам, Хийт устоя — бързо беше открила, че границата между това да си едно от момчетата и да ги ръководиш е доста тънка. През годините беше изучавала лидерите, с които бе работила или които по един или друг начин бяха станали част от професионалния й живот, и това й помогна да формулира собствените си схващания за качествата, необходими, за да си добър водач. Чувството за справедливост, постоянството и искреността бяха начело на списъка. Веднага след тях беше способността да създаваш възможности за хората около себе си.

Хийт наблюдаваше следователите, докато влизаха в общия офис. Раймър и Фелър дойдоха първи и се облегнаха на бюрото на Роули с лице към бялата дъска. Втори беше Руук, който се запъти право към нея и безмълвно й връчи една от чашите с кафе, които носеше. После бързо й кимна и отиде да седне на скърцащия стол пред бюрото, което бе избрал за свое. След него влязоха следователи Роули и Очоа. След като я повишиха в чин капитан, тя дълго мисли, но накрая ги назначи да ръководят отряда съвместно. Макар и не веднага, те успяха да се научат да работят заедно, без да си пречат.

После в общия офис влезе следовател Инес Агуиналдо. Тя беше новакът сред тях, но многократно бе доказала колко струва благодарение на интелигентността и хъса си. Хийт лично я вербува от полицейското управление в Саутхемптън, за да я замести, когато получи повишението, и това беше едно от най-разумните решения, които бе взимала някога.

Последна се появи следовател Шарън Хайнзбърг. Заради закъснението си и присъствието на Руук тя можеше да избира между три варианта: да седне до стария сгъваем стол до бялата дъска, да забави всички, като разтовари вещите си на бюрото си и вземе собствения си стол, или да се опре на нечие чуждо като Фелър и Раймър.

Хайнзбърг нерешително се огледа, сякаш се бореше с гатанка без отговор. Хийт тъкмо щеше да се обади, за да я смъмри, че е закъсняла и ги задържа, когато Руук кавалерски се надигна й и предложи своя стол. Хийт веднага си каза, че ако беше на мястото на Шарън, щеше да му откаже. Общият офис беше най-неподходящото място да спазваш социалните норми относно пола си, поне за жените. В доминирана от мъже професия те са постоянно под лупа и не могат да си позволят постъпки, които някой би изтълкувал като проява на слабост, а желаещи никога не липсват. Ники и за миг не го забравяше, Агуиналдо също, но Хайнзбърг явно възприемаше нещата другояче. Тя с удоволствие прие жеста на Руук, а той отстъпи встрани.

Хийт по навик понечи да стане, но се спря, когато си спомни, че вече не е нейна работа да ръководи индивидуалните разследвания. Огледа се, но ако се съдеше по леко вдигнатите му вежди, само Руук бе забелязал подхлъзването й.

Секунда по-късно Очоа и Роули се изправиха пред останалите, от двете страни на бялата дъска. Методът на работа, който си бяха избрали, беше да се редуват, така че Роули взе един маркер и докато изписваше ДЖУН ЧИН най-отгоре с големи печатни букви, Очоа се обърна към колегите си.

Днес беше негов ред да командва.

— Какво знаем за жертвата? — започна той.

Пръв се обади Фелър:

— При мен нищо не излезе, никой нищо не е видял, обаче Хайнзбърг откри нещо.

Хайнзбърг кимна, накланяйки се почти от кръста надолу, а Хийт повдигна вежди. Имало чудеса значи!

— Вярно е — каза Шарън. — Едно момиче от „Джулиард“ каза, че докато се прибирало след вечерно представление на „Бродуей“, видяло група студенти-мъже на „Кълъмбъс“. Според нея идвали от моравата. Минавало полунощ, така че се притеснила, естествено. Не искала да мине покрай тях…

„Умница“ — каза си Ники.

— … така че спряла едно такси и го задържала, докато отминат. Щом се отдалечили, отпратила шофьора и бързо се прибрала в общежитието.

— Колко са били? — попита Роули.

Хайнзбърг пак се консултира със записките си.

— Трима.

Хийт се опита да не я съди, задето трябваше да погледне в тефтера си, за да си спомни нещо, което е открила едва преди час, но не й беше лесно, защото три не беше число, което се помни трудно. Това не я изпълваше с доверие към следователката, но от друга страна се радваше, че Хайнзбърг поне си е записвала.

— Как са се държали? — попита тя. — Запомнила ли е нещо?

Хайнзбърг отново надзърна в бележките си.

— Двама носели тъмни дрехи, третият бил със светла тениска с емблемата на Нюйоркския университет. Единият бил дребен, другите двама — високи. Според нея около метър и осемдесет.

Докато Роули записваше чутото на бялата дъска, Очоа се обърна към Хайнзбърг.

— Били ли са мокри?

Хайнзбърг го зяпна.

— Мокри?

Очоа спокойно обясни въпроса си:

— Ако те са нагласили Чин върху статуята, значи са били във водата.

— Да — обади се Роули. — От „Джулиард“ не са им сглобили платформи и стълба, както на нас.

Хайнзбърг изглеждаше като животно в капан.

— Момичето не каза.

— А ти не си попитала — каза Хийт, като остави намека за зле свършената работа неизречен. Очоа наведе глава и си пое дъх. Този жест обикновено означаваше „дай ми сили, боже“.

— Нещо друго, Хайнзбърг?

Всички погледи се насочиха към Шарън, която се взираше в тефтера си.

— Ъ-ъ-ъ, каза, че били с телефони. Пишели или скролвали, не могла да прецени. Единият споменал някакво съобщение, така че приех, че са пращали есемеси.

— Доста безсърдечно, ако току-що са убили човек — коментира Руук и останалите кимнаха в знак на съгласие.

— Претрепват момчето, а после се държат, сякаш нищо не е станало — обади се Фелър.

Роули потупа длан с маркера си.

— Което означава, че ако става дума за нашите хора, те не са изпитвали никакви угризения.

— Някакви други следи? — попита Хийт.

Роули записа новата информация на бялата дъска, преди да изложи собствения си доклад.

— Ще погледна камерите на „Кълъмбъс“. Вече свалих записите от тези край парка и басейна и ги погледнах набързо. Тъмно е и не можах да различа бог знае какви подробности, но видях четирима души да слизат по стълбите в посока към басейна. Единият наистина беше със светла тениска, но камерата го е хванала само в гръб.

— Идват четирима, тръгват си трима — каза Руук. — Както в „Десет малки негърчета“ на Агата Кристи.

— Агата чия? — попита Очоа.

Руук беше потресен.

— Мигел, кажи ми, че се шегуваш. Нима не знаеш коя е Агата Кристи?!

Очоа поклати глава. По всичко личеше, че никак не е трогнат от пропуска, който Джеймисън Руук е открил в познанията му.

— Не.

— Гранд дамата на криминалетата, ето коя! Британска авторка, написала шестдесет и шест романа, повечето от тях с главен герой или детективът-икона Еркюл Поаро, или възрастната, но изключително умна мис Марпъл.

Роули вдигна ръка и насочи маркер към тавана.

— Написала е и пиесата „Капан за мишки“, ако не се лъжа.

Руук кимна одобрително.

— Точно така, Шон. Съвсем случайно това е най-дълго играната пиеса в историята на театъра!

— Срамота! — възмути се Очоа и стрелна разочаровано своя партньор, а Роули повдигна невинно рамене.

— Какво? Обичам да ходя на театър.

— Мигел — каза Руук, — малко култура, дори ако говорим за посредствени филми по мотиви от класически романи, какъвто е случаят с немалко от книгите на Кристи, не е навредила на никого.

Очоа не се впечатли.

— Остави, Холмс. Предпочитам да гледам футбол.

Хийт никога не се отегчаваше от добронамерените словесни престрелки между Роули, Очоа и съпруга й, но точно в този момент имаха работа.

— Ако Янките поставят мюзикъл на Бродуей, всички ще са доволни. Междувременно обаче може ли да се съсредоточим върху случая, ако обичате?

Очите на Руук се ококориха.

— Янките в мюзикъл! Идеята никак не е лоша, Хийт. Музиката ще напише Били Джоуъл, все пак е от добрия стар Роуд Айлънд…

Хийт плесна два пъти с ръце и го прекъсна.

— Руук. Случаят.

Той вдигна ръце в извинителен жест.

— Вярно, вярно, съжалявам, изгубих се в мислите си. Продължавайте, джентълмени.

Роули продължи там, където го бяха прекъснали.

— Готов съм да се обзаложа, че един от четиримата, които камерата е заснела да слизат на площада, е жертвата, а това по всяка вероятност значи, че другите трима са извършителите.

— Това е най-обещаващата ни следа — обобщи Очоа.

— Единствената ни следа — поправи го Роули.

— Причина за смъртта? — попита Хийт.

— А, да, току-що се обадиха от Съдебна медицина. Удавил се е — отговори Роули и го записа на дъската.

— И е отишъл на площада по свое желание? — продължи Хийт, обръщайки се към Роули.

— Четиримата просто са се забавлявали. Приказват си и се смеят, доколкото можах да различа на записа.

— Може да са били от някое университетско братство — предположи Фелър. — Посвещаване на нов член. Знаете какво е в света на гърците. Понякога стигат до крайности.

Раймър кимна.

— Помните ли, че наскоро затвориха едно братство в Щатския университет във Флорида, май беше „Пи Капа Фи“, след като техен член загина? Момчетата са идиоти.

— Тук не е Флорида — обади се Очоа. — В Нюйоркския не са по гръцките работи, пич.

И така да беше, Роули все пак написа „ПОСВЕЩАВАНЕ В БРАТСТВО?“ на бялата дъска. Не биваше да елиминират нищо, преди да имат основателна причина за това.

— Може предизвикателството да е било колко дълго ще издържи под вода.

— Щеше да звучи много убедително, ако тялото не беше разположено така — възрази Руук. — Ако малкият беше умрял по време на посвещаване в братство, приятелите му са щели да позвънят на 911…

— Не и ако не са искали да се разбере, че са замесени — прекъсна го Очоа.

— Имаш право, но тогава защо просто не са оставили тялото в басейна? Защо ще си правят труда да го качват на върха на статуята? Можело е да ги хванат или да ги видят. Поели са доста сериозен риск.

— Нещо друго? — попита Хийт.

Не разполагаха с много, но поне имаше откъде да започнат. Никой не се обади и Очоа разпредели задачите.

— С Роули ще отидем в Нюйоркския университет и ще обиколим братствата. Агуиналдо, разбери къде е живеел убитият и дали е имал съквартирант и ми докладвай какво си открила.

— Разбрано.

— Фелър, Раймър, намерете семейството на жертвата и вижте какво знаят.

— Дадено — отговори Раймър от името на двамата.

Отрядът тъкмо започваше да се разотива, когато се обади Хайнзбърг:

— Ами аз?

— Добра работа свърши с онази следа — отвърна Очоа. — Виж дали ще можеш да изкопчиш още нещо от свидетелката. Питай дали й се е сторило, че момчетата, които е видяла, наскоро са плували. После виж на коя фирма е било таксито. Вероятността е малка, но може би шофьорът е регистрирал спирането, въпреки че студентката не се е качила, и ще си спомни нещо.

След като всички излязоха, Руук се обърна към Ники.

— А ти?

Тя посочи към кабинета си и се намръщи.

— Аз имам да попълвам документи и да отговарям на имейли.

Руук я последва вътре.

— Липсва ти да си в центъра на събитията, нали?

— Повече, отколкото си даваш сметка, Руук. Докато седя тук, те ще нагазят до кръста в разследването. Мама му стара, бих приела дори задачата на Хайнзбърг, въпреки че на практика ще търси игла в копа сено.

— Имаш нужда да се разсееш.

Тя взе една папка и я размаха наляво-надясно.

— Доклади за „Полис плаза“ 1. Проклятието на моя живот!

Руук се приближи, измъкна папката от ръката й и я остави обратно на бюрото, а след това хвърли поглед навън. В общия офис нямаше жива душа. Той решително отиде до прозореца, дръпна рязко щорите и отново се обърна към нея.

— Имам няколко идеи — каза той, а веждите му заподскачаха. — Готова ли си да сефтосаме кабинета ти?

„О, колко може да загазим“ — помисли си тя, но моментално обзелата я възбуда бързо прогони тези мисли.

— Напълно.

5

Забраненото следобедно овъргалване в кабинета на Хийт продължи в леглото им същата нощ, а на следващата сутрин Руук се качи в колата и замина.

— Слава богу, че вече има телефонни обаждания с образ — каза той, когато й се обади едва час след като напусна Манхатън. — Предлагам да започнем довечера.

Ники със смях се съгласи, но след като затвориха, реалността я застигна. Довечера той нямаше да е тук с нея. Апартаментът щеше да й се стори празен без него. Тя отказа да мисли за това и отиде в управлението, за да се разсее. Разследването на убийството на Джун Чин засега не бе довело до нищо, като се изключи разговорът със съквартиранта му, който твърдеше, че същата вечер Чин излязъл на кафе и така и не се прибрал. Семейството му живееше в Калифорния и сякаш никой нямаше очевидни мотиви да го убие. В общи линии не бяха стигнали доникъде, а от „Полис плаза“ 1 вече й дишаха във врата. Смъртта на студент от местния университет петнеше имиджа им пред обществеността. Убийствата трябваше да бъдат разкрити и забравени, а не да ги дебнат от мрака като вампири.

Хийт през целия ден се занимава с бумащина. По обяд успя да излезе да се разтъпче и да си купи обяд от най-близкия павилион. Необичайната за тази част на годината задушлива жега се надигаше от улиците като пара от локомотив и когато се прибра, беше по-изтощена, отколкото ако цял ден беше обикаляла с Роуч.

Всеки ден след заминаването на Руук бе същият като предишните. Тя се затрупваше с работа и си идваше в потъналия в тишина апартамент, а мълчанието ехтеше в ушите й. Вече беше изминала цяла седмица, но тази вечер не беше по-различна от предишните — тя заглуши тишината с една продължителна хладна вана и се пъхна в леглото почти без да се избърше. На нощното шкафче я чакаше книга от Виктория Сейнт Клеър. Когато разбра, че зад този псевдоним всъщност се крие Джеймисън Руук, именит журналист и носител на наградата „Пулицър“, тя избухна в смях и дълго не можа да се спре.

— Ей, недей така — каза й той. — Тори…

— Тори? — повтори тя.

— Прякорът на моя псевдоним Виктория Сейнт Клеър — обясни той, сякаш ставаше дума за нещо напълно очевидно.

— А, да, разбира се, как не се сетих сама?

— Тори е мегапреуспяла авторка, ако искаш да знаеш — уведоми я той и направи пауза за по-драматично. — Мега. Преуспяла. От години пиша тези книги, но напоследък нещо им вдъхна нов живот.

Спомняше си разговора, сякаш беше вчера. Наклонената му глава, пронизващият поглед, движението на устните му, докато произнасяше псевдонима си.

— Ники Хийт, ти вдъхновяваш всичките ми героини.

Тя поклати глава.

— Какво означава това?

— Че живееш и дишаш във въображението и мечтите ми.

— Ти си писател — пренебрежително изсумтя тя. Никак не й стана приятно, че Руук мисли за нея, докато пише секс сцените, които задължително присъстват във всеки любовен роман. — Не би трябвало да имаш нужда от истинска личност за вдъхновение.

— Напротив, мила ми госпожице Хийт, всеки писател черпи от личния си опит и гледа света през собствени лещи, а хората, които му придават цвят, стават част от него. Един колега криминалист, например, дълго придружавал полицейски отряд, за да може да опише реалистично полицията в Манхатън. С течение на времето се оказал толкова полезен, че те започнали да разчитат на него и той станал редовен член на екипа. После написал книга за главния следовател — изключително привлекателна жена, ако не ме лъже паметта. Тя била неговата муза, точно както ти си моята.

На Хийт й беше нужно доста време, за да приеме, че има чувства към Руук и още повече време, за да свикне, че някои моменти от съвместния им живот често се озовават в книгите на Виктория Сейнт Клеър. Почти винаги имаше опасно приключение, което героинята и героят трябва да преживеят — понякога засядаха заедно в асансьора на някоя стара фабрика или в бар в Бруклин след работно време. В книгите на Тори, тоест, на Руук, изкуството подражаваше на живота.

На този етап тя обичаше да си почива, като ги чете и търси скритите в тях великденски яйца, а ароматът и докосването на хартията я успокояваха. Съзнанието, че държи в ръце книга, написана от Руук, по необясним начин й внушаваше усещането, че той е по-наблизо, а скритите между страниците късчета от живота им бяха тяхната секси тайна.

Хийт извади отметката и продължи да чете оттам, докъдето беше стигнала. Постепенно клепките й натежаха и мозъкът й започна да се изключва. Тя остави книгата и позволи на мислите си да блуждаят. Съзнателният избор да възприема убитите като човешки същества й помагаше да не полудее, но и правеше професията й още по-тежка. Мисълта, че някой съвсем доскоро е бил жив, но вече не е, често не беше лесна за възприемане. Защо един човек би отнел живота на друг?

Хийт постоянно се връщаше към този въпрос. Кой е искал Джун Чин да умре? Обмисли отговора, докато се въртеше в леглото, което деляха двамата с Руук. За да се премести при него в Трайбека, трябваше да прояви огромна вяра и кураж, а да се откаже от собствения си апартамент, който я изпълваше както с детска радост, така и с ужасна болка, бе истински подвиг. И през ум не й минаваше, че някога би напуснала било него, било онова, което е преживяла там, но, както обичаше да й повтаря психотерапевтът й, най-сигурният начин да се възстановиш от нещо е да го оставиш зад гърба си.

Винаги й се беше струвало, че ако напусне апартамента, ще се откаже от спомена за майка си. Там я беше видяла за последен път, преди да изчезне и от опит знаеше, че близките на отвлечени и изчезнали деца често преживяват точно същото. Сърце не им даваше да напуснат къщата, в която ги бе сполетяло ужасното събитие, защото се бояха, че детето ще се върне и ще завари дома си празен. Хийт изобщо не допускаше, че майка й може да се върне, но имаше чувството, че ако остави апартамента, в който е израсла, ще се откаже от спомените си, а това не бе в състояние да направи.

Синтия обаче беше жива и здрава. Години наред се бе укривала, но сега всичко беше наред и Ники можеше да се радва на майка си, от плът и кръв. Всички онези години, изпълнени с въпроси без отговори, не се бяха изпарили, но започваха да избледняват — завръщането на майка й от оня свят й позволяваше да ги задава другояче. Цяла вечност се беше питала кой би поискал да убие Синтия Хийт. Сега се питаше как е успяла толкова години да не заподозре нищичко за тайния живот на майка си. Преди се чудеше дали някога отново ще изпита нещо, което поне донякъде да прилича на любов, след като я бяха изтръгнали насила от сърцето й. Когато майка й се върна и тя изпълни цялото й същество, започна да се пита дали ще може да я понесе.

Детската любов е прекалено семпла, нали? Чувството, което изпитваше сега, беше сложно — радост, примесена с шок, който пък беше примесен с объркване, а то — с гняв. Никой не подозираше колко често се сменят емоциите й, нито дори Руук. След като майка й „умря“, Ники се бе заградила със солидна тухлена стена. Джеймисън я рушеше бавно и упорито, парченце по парченце, но изведнъж изникваше нещо; някоя жертва на убийство, което разследваха, отново събуждаше този или онзи спомен, а той зазиждаше отново дупката и тя се затваряше.

Руук я разсмиваше, очароваше я с остроумието си и демонстрираше привързаността си по най-различни начини. Всичко това бавно рушеше цимента, но когато той застана на пътя на куршум, предназначен за нея, тухлите поддадоха като под удар с пневматичен чук. Хийт не се доверяваше лесно, но Руук бе успял да я отърве от задушаващата предпазливост, която с години влачеше след себе си като гюлле. Внезапно старият й апартамент вече не беше чак толкова неделима част от личността й. Сега се намираше в тази спалня, нейната и на Руук. Беше й толкова позната, колкото й непозната, колкото нейна, толкова и чужда. Лежеше сама в легло, в което трябваше да бъде и съпругът й. Беше свикнала. Постепенно. Освен това тази работа с гостуващия професор беше само временна.

Мислите й се сляха и размиха. Вече заспиваше, когато телефонът й иззвъня. По рингтона разбра, че е Руук — беше го въвел без нейно знание и сега, докато на екрана изникваше пакостливо привлекателната му физиономия, от колонките се разнесе „Малък червен корвет“ на Принс. „С тяло като твоето трябва да си в затвора, защото е на ръба на непристойното, дай ми ключовете, мила, ще се опитам да опитомя твоята машина за любов…“

Беше го смъмрила за проявата на гимназиален хумор, но когато отиде да смени песента с нещо нормално, се отказа точно преди да натисне „Запиши“. Трябваше да признае (пред него не би го направила), че я побиваха тръпки всеки път, когато чуеше гласа на Принс и той й напомнеше за неутолимия й глад за Руук.

Хийт се обърна, посегна към телефона и го сложи на спийкър.

— И аз си мислех за теб — каза тя и дори собствените й уши едва познаха отпадналия й глас.

— Извинявай, че те събудих — отговори той с прекалено сериозен глас. В него не се долавяше и следа от игривост или флиртаджийски нотки. Не я беше поздравил с „привет, капитан Хийт, белезниците под ръка ли са ви“. След дълги години работа в полицията тя умееше да долавя подтекста и нюансите във всеки глас, особено в неговия, и моментално се надигна, вече нащрек.

— Какво има?

Вместо да направи някоя духовита забележка, например че Ники го познава твърде добре, той мина направо на въпроса.

— Тук изникна малък проблем.

Стараеше се да звучи небрежно, сякаш се опитваше да подходи весело към ситуация, в която няма нищо забавно, но Ники изобщо не се хвана. Погледна към червените цифри, които будилникът й прожектираше върху тавана. 1:45. Подходящ час да си повикаш желаеща кандидатка за секс, ако си пиян мъж на двадесет и няколко или за да звъннеш на половинката си за пикантен разговор, ако си нощна птица. Руук обаче не попадаше в нито една от двете категории и Хийт се спря на няколко възможни обяснения за обаждането му. Беше направил някоя идиотщина, например да снима някого или нещо без разрешение и да се озове в местния дранголник; да се напие като глупак, да седне зад волана и да се озове… в местния дранголник. Или още по-лошо, да се блъсне челно в някое дърво.

Не, твърде предпазлив беше, за да си позволи което и да било от трите. Възможно беше да се е блъснал и без да е пил, но тя се отказа и от този вариант.

— Казвай — подкани го Хийт.

— Първо искам ясно да заявя, че нямам нищо общо. Опитват се да ме натопят.

Стомахът й се сви на топка.

— За какво да те натопят? — попита тя, макар че вече не беше убедена, че държи да чуе отговора.

— За убийство, Ник. Опитват се да ме натопят за убийство.

Отне й поне пет секунди да възприеме чутото.

— Убийство? В смисъл на „убийство“?

Той тежко въздъхна.

— Спомняш ли си Клоуи Мастърсън?

Как би могла да забрави младата запалена студентка по журналистика, с която се бяха запознали на церемонията по връчване на наградата „Нели Блай“?

— Разбира се, президентката на твоя фенклуб.

— Вече е бивша президентка на моя фенклуб. Защото е мъртва.

Хийт затвори очи, пое си дълбоко дъх, задържа го, преброи до пет и едва тогава издиша. Сърцето й блъскаше, а главата й пулсираше, но гласът й остана спокоен.

— Разкажи ми всичко, Руук — каза тя. — И нищичко не пропускай.

6

По всичко личеше, че Хийт и Руук не успяваха да прекарат дори няколко дни без усложнения, какво остава за целия си живот. Тя крачеше напред-назад из общия офис, спираше, прокарваше пръсти през косите си и мърмореше сама на себе си, а главата й все така се въртеше.

Щом влезе, Мигел Очоа я изгледа косо.

— Тази сутрин си изпреварила и петлите, капитане. Какво става?

Хийт дълго се беше чудила точно колко да сподели с Очоа и Роули и накрая реши, че не би могла да скрие истината от тях.

— Руук има неприятности — отговори тя.

— Какви неприятности?

Ники осъзнаваше, че изражението й е мрачно като настроението й.

— С убийство.

Очоа я погледна и присви едното си око, видимо слисан.

— Още няма и седмица, откакто замина, и вече се натъкна на убийство?!

— „Натъкнал“ не е точната дума.

Някак си успя да потисне несигурността, която я обземаше. Обичаше Джеймисън Руук, имаше му доверие — откъде се бяха взели тези съмнения?

Очоа скръсти едрите си ръце на гърдите.

— И каква е точната дума?

Ники не мислеше, че съществува дума, която би могла да опише било онова, което й бе разказал съпругът й, било мислите, които се блъскаха в главата й оттогава насам. При тях дойде Шон Роули, половинката на Очоа, и внимателно огледа лицата им.

— Какво пропуснах?

Вместо Хийт отговори Мигел:

— Става дума за Руук и някакво убийство.

— Няма и седмица, откакто замина, как стават тия работи? — попита Роули и потвърди, че двамата с Очоа всъщност са един човек. Прякорът „Роуч“ им подхождаше идеално.

— „Натъкнал“ не е точната дума, пич — каза Очоа, сякаш току-що не беше задал същия въпрос на Ники.

— И каква е точната дума?

Целият разговор беше déjà vu[1].

— Няма такава, момчета — сопна се тя. — Има мъртва жена, която за съжаление е била открита в леглото на Руук.

Очоа пъхна показалец в ухото си, сякаш беше пълно с вода и той се опитваше да я изтръска.

— Я пак?!

Роули невярващо зяпна.

— В леглото му?!

Шокът действително беше голям, но беше време да преминат нататък.

— Да, да, убитото момиче е било в леглото на съпруга ми. Сега може ли да се съсредоточим?

Видя ги как се спогледаха. Бяха типични мъже, за които жена в леглото на друг мъж можеше да означава само едно, но грешаха. Руук беше… Руук. Обичаше я с цялото си същество. Старо клише, да, но вярно. Тя имаше доверие на съпруга си, който я беше уверил, че между него и Клоуи Мастърсън не е имало нищо. Че са го натопили, и тя му вярваше.

— На шефовете няма да им хареса, но ще взема няколко дни отпуск, за да отида там — заяви тя. — Това значи, че вие тук ще имате още повече работа. Искам да се справите, момчета. Трябва да разрешим случая Джун Чин.

Нито един от тях не се поколеба.

— Дадено, капитане — каза Очоа.

— Можем ли да помогнем с нещо? — попита Роули.

— Ето какво знаем. Клоуи Мастърсън е била последен курс. Обадила се на Руук няколко пъти, но той не успял да говори с нея, преди да я убият…

Очоа я спря.

— Ъ-ъ, капитане.

Тя го погледна в очакване да довърши.

— Говориш така, сякаш ще разследваш случая.

Тук нямаше никакво място за „сякаш“, „но“ или „ако“.

— Ще го разследвам.

— Камбрия не е в нашата юрисдикция.

— Давам си сметка за това, Мигел, но ако си мислиш, че ще оставя съдбата на съпруга ми, да не говорим за справедливостта, която заслужава жертвата, в ръцете на някакви неопитни университетски ченгета, много се лъжеш.

Очоа почеса прясно обръсната си глава.

— Руук къде е всъщност?

Роули повдигна вежда.

— В своята алма-матер.

— Сериозно, пич? — изхили се Очоа. — Това кой университет е?

И двамата се обърнаха към нея, но тя успя само да се втренчи в тях.

— Сериозно? Вие сте най-добрите следователи в 20-то, Руук говори за това от месеци, но вие не знаете къде се намира? Обръщате ли въобще внимание на околния свят?

Очоа почука с пръст по слепоочието си.

— Нямам нужда да си пълня главата с ненужна информация, а кой университет е завършил Джеймисън Руук определено е ненужна информация.

— Вече не е — каза Роули.

На Хийт й идваше да заблъска главата си в стената.

— Той е в университета в Камбрия. В провинцията. Поканиха го като гостуващ професор.

— Да, защото е спечелил оная награда… „Пулицър“.

— Две, спечелил е две награди „Пулицър“ — намеси се Роули, а Очоа повдигна рамене.

— Добре, значи са две, тоест, полага му се да обучава впечатлителни стажантки. Напълно логично.

— Вероятно може да ги научи на много неща — усмихна се Роули.

Очоа беше по-циничният в техния дует, докато Роули винаги се опитваше да представи нещата в положителна светлина. И двамата се стараеха да звучат небрежно, но истинските чувства бяха изписани на лицата им. И единият, и другият се опитваше да разбере какво се е случило. Хийт ги разбираше — не е лесно, когато работата се прибира у дома заедно с теб. И Очоа, и Роули бяха притъпили умишлено емоциите си, просто се справяха с това по различен начин. Въпреки всичко обаче когато се отнася за близък човек, става по-трудно да продължиш.

— И така, нататък — заяви тя. — Ето какво знаем.

В единия край на общия офис беше бялата дъска с данните за убийството на Джун Чин. От едната страна висяха снимки на площада, на басейна, на статуята и на трупа върху нея. Останалите факти и въпроси относно случая също се намираха там заедно със снимки на квартиранта на Джун, най-близките му приятели и майка му. Макар че бяха потънали до шия в това разследване, Хийт докара и втора дъска. Най-отгоре висеше снимка на Клоуи Мастърсън, а вляво от нея — снимка на Руук. От другата страна бе записано името на вестника, в който бе работила убитата, „Камбрия джърнъл“. Друго нямаше.

— В общи линии не знаем нищо — обобщи Очоа.

— Затова отивам в Камбрия, а вие оставате, за да разкриете случая Чин.

Роули беше спретнат мъж с добре подстригана коса, перфектно вързана вратовръзка и жакет, както и най-добрият техничар в 20-то управление.

— Ако имаш нужда от помощта ни, обади се — каза той.

— Абсолютно — включи се Очоа. — Ако Руук е загазил, може да разчита на нас.

Хийт преглътна внезапно заседналата на гърлото й буца. Тези двамата бяха част от семейството й и считаха Руук за част от своето.

— Най-доброто, което можете да направите, е да разберете какво се е случило с Джун.

— Разбрано — отговориха двамата в един глас.

— И, момчета? Благодаря ви.

Преди да тръгне, Хийт трябваше да ги разпита за случая, както и за останалите, които разследваха.

— Нещо ново? — попита ги тя.

— Нали знаеш, че не ни достигат хора, откакто Фелър падна — отговори Очоа.

Ден-два по-рано Фелър беше решил да смени няколко керемиди на покрива си в Бруклин и начинанието му не се бе увенчало с успех. Статистиката беше в негова полза — един приятел на Хийт, лекар от „Маунт Сайнай“, й беше споменал, че в двадесет процента от нараняванията при падане пациентът е бил покачен на стълба. Фелър си беше счупил едната ръка и заради натъртеното си ребро щеше да лежи известно време, но като цяло най-сериозно бе пострадала гордостта му.

— Провери ли телефона на Джун Чин и компютърната му активност? — обърна се Хийт към Роули.

— Изолирах обичайните обаждания и сайтовете, които е посещавал редовно и търся нещо необичайно, но засега нищо не излиза.

— Продължавай — каза тя. — Положително пропускаме нещо, което ще разреши целия случай.

Следовател Роули взе маркера от ръката й и му сложи капачката.

— Ще го открием, Хийт. Тръгвай вече, ние ще се оправим тук.

Тя го погледна, благодарна, че не е нужно да им казва и дума повече. И двамата разбираха какво е длъжна да направи. Хийт кимна, грабна синьото сако, което беше закачила на стола на Очоа, и го облече.

— Можете да ми звъните на мобилния по всяко време — каза тя, докато излизаше. — И аз ще ви звъня…

Гласът й бързо заглъхна и тя излезе от управлението, вече напълно съсредоточена в Руук и мъртвата Клоуи Мастърсън.

7

Ники кара на автопилот по магистралата в Уест сайд, докато стигна до шосе „Хенри Хъдзън“ и пресече моста „Джордж Вашингтон“. Няколко пъти се наложи да плати тол такса, само че този маршрут беше най-краткият възможен, а тя държеше да стигне до Камбрия, източно от езерото Пласид, колкото е възможно по-скоро. Пътуването й отне почти пет часа, което й осигури предостатъчно време да помисли, тоест, да прецени какво точно ще каже на Руук, щом се видят.

Макар че щеше да се намира извън своята юрисдикция, реши поне засега да не се регистрира в местното полицейско управление. При нормални обстоятелства в повечето щати би било незаконно да арестува някого извън географските граници на общината, защото това можеше да застраши разследването. Обвиняемият щеше да се отърве, тъй като е бил задържан в противоречие със закона. В Ню Йорк обаче беше друго: ако имаше основания да подозира, че е било извършено престъпление, Хийт можеше да арестува когото си реши, където и да било в рамките на щата. Което означаваше, че в Камбрия щеше да има пълното право да разследва какво, по дяволите, се бе случило с Клоуи Мастърсън.

Още не бяха арестували Руук, но това можеше всеки миг да се промени. Нямало как той да остане в квартирата си в кампуса, така че ректорът го преместил в местния тризвезден хотел, който бил напълно приличен. Съпругът й обаче предпочиташе петзвездните и бързичко се бе прехвърлил на (поне според неговото мнение) по-подходящо място. Посрещна я отвън и веднага извади от багажника куфарите, които Хийт набързо събра, преди да напусне града.

— Не си взела много багаж — каза той.

Още щом заговори, тя сама долови студенината в гласа си. Защитната й стена започваше да се издига отново, след като Руук толкова се беше старал да й помогне да я събори.

— Нямах време да си подбера пълен гардероб. Какво точно би трябвало да носи жена, която ще разследва убийството на младо момиче, открито в леглото на съпруга й?

Руук придоби наранен вид. По-точно на петгодишно дете, на което току-що си е изтървало близалката в калта.

— Ау.

Хийт не отговори — коментарът й бе изненадал и нея самата. В сърцето си вярваше, че Руук е невинен, но освен това беше изключително компетентен следовател, така че докато се запознаеше с фактите и погледнеше на ситуацията с нови очи, щеше да поддържа дистанция. Оттам й пасивноагресивния сарказъм. За коментара обаче съжаляваше.

— Невинен съм, Ник, забрави ли?

— Знам — каза тя. Знаеше ли наистина? — Съжалявам, това е съвсем ново за мен.

— Да, за мен също. Да видим: натопен за убийство. Според мен ще е уместно да носиш по-небрежен панталон, една от онези блузи с копчета, които толкова обичаш, и, хм… седемсантиметров ток. Пет е по-удобно, ако ще преследваш заподозрян, но на седем устните ти са точно на нивото на моите.

Когато излезе от колата, Хийт беше почти готова да държи Руук на почетно разстояние, убедена, че трябва да остане обективна. Затова натисна копчето и вдигна стената, която само това и чакаше, но както обикновено, съпругът й намери начин да я обезоръжи. Щом зърна палавата усмивка на дяволски привлекателното му лице, стената падна.

Той се приближи, остави багажа й на земята и я прегърна.

— Наистина съм невинен, Хийт — каза Руук и я погледна право в очите. — Знаеш го, нали?

— Естествено, че го знам. През повечето време ти не можеш дори да погледнеш труп, какво остава да отнемеш човешки живот. Не си устроен така.

— Е, това не е съвсем вярно — възрази той. — Ако си в смъртна опасност, със сигурност ще направя всичко по силите си да отнема на живота на онзи, който те заплашва.

— Вярно е, че отнесе куршум вместо мен — призна тя.

От никого не би поискала подобна жертва, но това, че Руук я беше направил, винаги щеше да я кара да се чувства виновна.

Той се ухили без капка стеснение.

— Да, нали?

Наведе се да я целуне и тя му позволи, но само за кратко. — Спокойно, тигре. Трябва да разкрием убиеца.

— Съвсем вярно.

Той вдигна пак багажа й и я поведе към фоайето на хотела. На рецепцията ги посрещнаха двама души със сака, единият — мъж на средна възраст, а другият — жена на около двадесет и пет години. Цялото помещение беше облицовано с тъмна дървесина, от основата на плота до панелите на стените и ниските масички пред диваните с кожена тапицерия в луксозния салон. Хотелът не беше „Риц“, но си го биваше.

Не се бяха виждали от почти десет дни. Десет дни, през които съпругът й не я беше прегръщал. Щом влязоха в асансьора, раздялата породи почти осезаемо напрежение помежду им. За щастие жената, която се возеше с тях, нищо не забеляза. Докато Хийт наблюдаваше мъжа си, връхчето на езика й се подаде между зъбите. Руук отстъпи назад, за да е сигурен, че напълно е излязъл от полезрението на спътницата им, и Ники последва примера му. Застанаха един до друг, мълчаливо втренчени в копчетата на асансьора, които светваха на всеки етаж.

Пръстите му намериха нейните, той я притегли малко по-наблизо, застана зад нея, отметна косата й и се наведе да я целуне по тила. В същото време другата му ръка се плъзна между копчетата на ризата й. Хийт си пое дъх, успя да заглуши стона, който се надигна в гърлото й, отпусна се назад и се притисна към него. Тогава асансьорът забави ход и спря, а двамата с Руук замръзнаха. Щеше ли жената да се обърне и да види какво правеха? Дали отвън щяха да чакат и други хора, за да се качат?

Вратата се отвори, жената си взе куфара, излезе, без да погледне назад и зави надясно по коридора, който се оказа празен. Хийт и Руук не помръднаха, докато вратата отново е затвори и асансьорът потегли нагоре. В мига, в който той се раздвижи, пръстите на Руук затанцуваха по кожата й, а тя продължи да следи просветващите бутони. 25. 26. 27. Звънчето звънна, вратата се отвори и двамата буквално хукнаха към стаята на съпруга й. Той измъкна картата-ключ от джоба си и вдигна кода пред механизма в бравата. Ключалката изчатка и те влязоха, а куфарите останаха забравени на прага.

Напрежението в асансьора се превърна в трескаво, почти отчаяно безумие. Хийт изрита обувките си встрани, а Руук заподскача на един крак, за да свали едната си мокасина. По същия начин се отърва и от другата, после двамата припряно събуха панталоните си и докато той посягаше към гърба на ризата си, за да я дръпне през глава, Ники разкопча копчетата на блузата си и я съблече. Две секунди по-късно вече наваксваха пропуснатите възможности.

Отне им доста време да компенсират за десет дни, но накрая Руук се претърколи по гръб и шумно издиша, изтощен, но доволен.

— Радвам се да те видя, Хийт — каза той.

Гласът му пресекваше от умора и тя не можа да сдържи усмивката си. Обърна се на една страна и подпря глава на ръката си.

— И аз се радвам да те видя, Руук.

— Излязъл… съм… от форма — изрече той на пресекулки, а тя потупа с пръсти по гърдите му.

— Трябва да направим нещо по въпроса.

На Руук не му беше нужно повече. Хвана я за китката, подръпна я леко и тя го яхна, просто ей така.

— Сигурна ли си, че си готова за втори рунд? — попита той, като внезапно пак дишаше нормално. Хийт се притисна до него и игриво гризна долната му устна.

— Ти готов ли си?

Без капка усилие Руук я обърна на гръб. Сега той беше отгоре.

— Следовател Хийт, да не би да ме предизвиквате?

Тя изчака малко, за да му даде възможност да се отпусне и преди да е разбрал какво става, усука крак около бедрата му, подпря се на другия и се озова отгоре му. После пак го възседна.

— Стиска ли ти да приемеш предизвикателството ми?

Той въздъхна и устните му се извиха в тъй добре познатата й дяволски чаровна усмивка.

— Печелиш, капитане. Вземи ме.

Тя го послуша.

8

От двете страни на улицата, която в университета наричаха „Факултетската“, се редяха чудесно поддържани къщи от кафяви тухли. Пред всяка зеленееше квадратно дворче с размер на пощенска марка, а от двете страни на стълбите имаше двоен черен парапет. На някои от прозорците се виждаха сандъчета с цветя, а по стълбите на едната къща се стелеше разноцветен водопад от гераниуми, посадени в теракотени саксии.

— Оказа се, че Рей Ламонт познава почти всички — каза Руук. — Използва връзките си и ми уреди една от най-хубавите къщи в града. Всъщност може да е бил Сондърс. Както и да е, старите ми университетски другари ми услужиха и това се обърна срещу мен по най-ужасния възможен начин.

— В университета какво казаха? Ще продължиш ли да преподаваш?

— Засега действат по принципа „невинен до доказване на противното“, но се боя, че това не се отнася за полицията. Онзи задник следователят щеше веднага да ме хвърли в затвора, ако имаше някакви улики, че съм замесен. Наложи се няколко пъти да му напомня, че нямам мотив да убия момичето.

— Вършел си е работата, а ти очевидно си заподозрян. Притиснал те е по време на разпита, и аз това щях да направя.

Руук не можа да възрази. Изглеждаше виновен, нямаше как да отрече този факт. Най-доброто, което можеха да направят, бе да разследват случая, а Хийт трябваше да се постарае да унищожи и последните следи от несигурност, които изпитваше. Предателствата от миналото й не означаваха, че той я предава сега.

Не знаеше в коя от къщите е временното жилище на Руук, но не след дълго реши, че положително е третата, броено от края. Издаде я яркожълтата лента, с която бе облепена входната врата.

Докато я оглеждаше, Руук потри брадичка.

— Жълто и черно, точно както във филмите — заяви той. — Щеше да е доста готино, ако това не беше моята къща.

Тя протегна ръка.

— Ключ?

— Не може просто да влезем — наклони глава той и свъси чело. — Може ли?

Тя повтори онова, което беше казала пред Очоа и Роули.

— Аз съм следовател от отдел убийства…

— Капитан — поправи я той, но тя не му обърна внимание.

— Едва ли очакваш да оставя това разследване на местната полиция. Защо мислиш, че дойдох?

— За морална подкрепа?

— Да, това също, но трябва да разрешим случая, Руук. Няма как да стане, докато седя в люлеещ се стол. Не съм мис Марпъл.

— Добре, Ник, но тук нямаш юрисдикция.

— Това му е хубавото на Ню Йорк — каза тя. — Мога да прибирам престъпници навсякъде.

Той я погледна удивено.

— Това не го знаех.

— Специален щат е.

— Добре — каза той, отключи входната врата и я отвори, а Хийт си пое дъх.

Чувстваше се като Брус Уейн, преди да се преобрази в Батман. Вече не беше Ники, а следовател Хийт… което беше напълно нередно. Не разследваше случая официално и беше отвела главния заподозрян обратно на местопрестъплението, но точно сега няма да мисли за тези неща. Не биваше. Вместо това надяна чифт латексови ръкавици и връчи втори на Руук. Той го взе, но с колебание.

— Тук живея, отпечатъците ми са из цялата къща.

— Въпреки това ги сложи — каза тя и той се подчини.

Хийт се наведе, за да мине под жълтата лента, прекрачи прага и спря точно на входа. Руук я последва и затвори вратата зад тях, а тя вдигна ръка, за да му попречи да продължи. Първо трябваше да огледа всичко и да запомни всяка подробност. Малко фоайе. Ниска масичка средна хубост, огледало с дървена рамка над нея. Светлината се отразяваше от него и така помещението изглеждаше малко по-голямо.

— Хубави мебели — коментира тя.

Руук повдигна рамене.

— Не е като апартамента в Трайбека, но става.

— Нищо не е като апартамента в Трайбека — каза тя.

Да, домът на Руук беше специален. В провансалски стил и все пак изискан, просторен и добре замислен. Той обичаше да живее в разкош. Отне й известно време да свикне, но трябваше да признае, че се е привързала към лукса, който споделяха.

Веднъж пресякла фоайето, Хийт можеше да обхване с поглед целия долен етаж. Точно пред тях се намираше стълбището за горния, а от лявата страна имаше малък бежов диван и два фотьойла.

— Няма телевизор — отбеляза тя.

— В университета явно са решили, че професорите не биха паднали толкова ниско. Очевидно не са гледали „Теория на конспирацията с Джеси Вентура“.

— Ти сериозно ли?

Никога нямаше да разбере защо съпругът й бе вманиачен по конспиративните теории, тайните общества и библейските предсказания.

Руук сви рамене.

— Какво, хубаво предаване беше. — Гласът му изведнъж стана по-плътен. — „Бил съм кмет. Бил съм губернатор. Сега съм детектив и търся истината.“ — Той се ухили. — Доста добре се престорих на Джеси Вентура.

Тя повдигна вежди.

— Щом казваш.

— Казвам.

— Защо толкова се интересуваш от конспирации?

Той притисна отворена длан към сърцето си.

— Ъ-ъ, ехо? Розуел?

Тя мина през дневната и влезе в кухня с правоъгълна маса, гранитни плотове, остров и плъзгащи се врати, които водеха към малкия заден двор.

— Точно сега няма да говорим за извънземни.

— Съгласен съм, точно сега може би не е точният момент, но не забравяй, че слуховете за Розуел се оказаха истина. Държавата има много тайни.

Хийт почти не му обърна внимание. Беше твърде заета с огледа на къщата. По нищо не личеше, че съпругът й е живял тук, тя приличаше на дом-макет. Перфектно подреден, но без следа от живи хора. Тя се върна обратно през дневната, опря се на парапета и тръгна нагоре.

— Има три стаи — каза Руук зад гърба й. — Голямата е отпред, другите две са в дъното.

— И Клоуи е била открита в голямата.

Това беше съобщително изречение, не въпрос.

— Хийт… — започна Руук, но тя вдигна ръка.

— Не го казвай.

— Не сме говорили за това…

— Не е необходимо.

— Мисля, че е.

Тя спря и се обърна с лице към него.

— О, повярвай ми, Руук, ще говорим, но по-късно. Точно сега обаче трябва да се съсредоточим върху престъплението. Открили са мъртво момиче в къщата ти. В леглото ти. Това означава, че ще те обявят за главен заподозрян. Затова главният следовател се е държал така, както ми описа. Трябва да разберем какво се е случило.

Тя знаеше, че му се иска да каже нещо, да спори с нея, да насочва разговора. По лицето му си личеше, че едва се сдържа… но се примири. Руук обичаше да изяснява нещата, да събаря бариерите й и това, че си даде сметка, че сега не е моментът да я притиска, много я впечатли.

Тя се изкачи догоре, зави надясно и влезе право в кабинета, пряко свързан с голямата спалня. Подът бе почти изцяло покрит с дебел килим, в ъгъла имаше тъмнокафяв стол, тапициран с кожа, а прозорецът до него гледаше към парка от другата страна на улицата. Отляво зад стола се издигаше подова лампа с лъскав кафяв абажур. Макар и мъжествена, атмосферата навяваше усещане за комфорт.

Голямата спалня беше отдясно. Хийт спря. При нормални условия щеше да се опита да си представи какво си е мислела жертвата. Денят, в който престанеше да мисли за убитите като за хора, които само преди минути, часове или дни са били живи и здрави, бе денят, в който щеше да напусне полицията. Това, че бяха открили Клоуи Мастърсън в леглото на Руук, нямаше как да не й повлияе, но тя нямаше да позволи това да й попречи да бъде най-яростният й защитник.

Както на всяко местопрестъпление, Хийт огледа стаята с очите на начинаещия. Запамети всяка подробност, като съзнателно се противеше на вредните навици, които следователите-ветерани често развиваха. Наблюдателността им отслабваше, навикът ги правеше безчувствени. Тя обаче не си позволяваше и намек за безучастност. Толкова се вживяваше, че понякога дори си представяше, че убийството се разиграва пред нея, че го гледа като на филм, за да се увери, че няма да пропусне нищо.

Килимът под леглото беше същият като в кабинета, златистокафявата кувертюра беше вдигната, чаршафите — измачкани. Хийт пристъпи напред. Долният чаршаф беше дръпнат, но въпреки това кръвта се бе просмукала навсякъде. Ники знаеше, че Клоуи Мастърсън е била проводена. Тялото го нямаше, но опитът и обилните следи й подсказаха, че е умряла бързо от загуба на кръв. В главата й прозвуча гласът на Лорън Пари: „Средностатистическото човешко тяло съдържа пет литра кръв. Кръвозагубата при прекъсване на артерия би предизвикала смърт доста бързо.“

Тя се приближи до леглото и посегна. Кръвта изглеждаше някак…

— Чакай!

Тревогата в гласа на Руук я накара рязко да се извърне и тя погледна към вратата в очакване да види отряд униформени полицаи с насочени оръжия. Нищо подобно.

— За бога, Руук, недей така! Какво има?

Той наклони глава към ъгълчето, което тя се канеше да докосне.

— Редно ли е да пипаш?

Задачата на полицая, пристигнал на местопрестъплението, беше да открие, събере, опакова и маркира уликите. Относно маркировката твърди правила нямаше — обикновено използваха комбинации от номера на случая, тирета, букви и цифри, за да организират доказателствения материал, като за избора на системата отговаряше само един човек, така че да се избегнат разминаванията. В различните юрисдикции може би използваха различни методи, но при консистентност в рамките на разследваните във всяка от тях престъпления нищо нямаше да се обърка. Следовател Хийт знаеше, че местопрестъплението, на което се намира, вече е обработено и ни най-малко не се тревожеше, че би попречила с нещо на разследването.

— Отнесли са тялото, тук вече е чисто.

Той не изглеждаше напълно убеден, но й отстъпи.

— Продължавай.

Вълнистата й коса, малко разрошена след приключението в хотела, покри лявата страна на лицето й, щом тя се наведе, за да дръпне чаршафа. В центъра кървавото петно беше по-тъмно, отколкото по краищата. Не беше червено, както вероятно си представяха повечето хора. При толкова много кръв — при такова насищане — цветът беше почти черен.

— Къде лежеше? — попита Хийт, забелязала нещо необичайно.

— Какво имаш предвид?

— Изглеждаше ли така, сякаш спи, с глава на възглавницата?

— О. Да — той извади телефона от джоба си. — Имам снимка.

Тя се вторачи в него.

— Имаш снимка…?

— Знаех, че ще искаш да видиш…

Тя му хвърли поглед, който казваше: „Сигурно ме занасяш.“

— Не можа ли да ми го споменеш по-рано?

— Споменавам ти го сега, докато стоим до леглото, в което я намерих. Моментът ми се стори подходящ.

Понякога Руук я влудяваше. Тя протегна ръка.

— Дай да видя.

Той отвори снимките и преди да й го подаде, зареди онази, която търсеше. После застана до нея, докато тя я разглеждаше. Очите на Клоуи Мастърсън бяха затворени. Чаршафът и кувертюрата бяха дръпнати почти до брадичката й, но ако се съдеше по очертанията на фигурата й под тях, ръцете бяха до тялото, а краката — събрани.

— Сякаш е в пълен покой. Като спящата красавица.

Погледът на Хийт обходи леглото пред тях. Имаше нещо…

Ники усети, че погледът на Руук следва нейния.

— Петното — започна тя.

— Твърде ниско е — довърши той.

— Не е била прободена в сърцето или дори в корема — поясни Хийт и извади телефона си.

Лорън Пари вдигна след второто иззвъняване.

— Какво става, капитане?

Патоанатом Пари беше заета жена, така че Ники мина направо на въпроса.

— Прободни рани. Ако убитият не е бил прободен във врата, сърцето или корема, кръвта откъде би могла да изтече със сравнима скорост?

Лорън не мисли дълго и отговори така, сякаш отдавна очакваше въпроса и се беше подготвила.

— От бедрената артерия, в слабините. Рана там бързо би причинила смърт поради загуба на кръв. — Тя млъкна за малко. После в гласа й звънна любопитство. — Защо?

Вместо да отговори, Ники зададе следващия си въпрос.

— Доколко добре трябва да познаваш човешкото тяло, за да нанесеш смъртоносна рана на това място? Повечето хора не биха избрали слабините.

— Това е вярно — каза Лорън, — трябва да поназнайваш анатомия. По-добре от средния американец, който разчита на часовете по биология в гимназията.

— Ясно. Благодаря, Лорън.

Хийт тъкмо щеше да затвори, но гласът на приятелката й я спря.

— Да не си посмяла, Ники. Сега ще ми кажеш точно какво става, къде си и кой е бил прободен в бедрената артерия.

Ники въздъхна. Тежко.

— Намирам се в къщата, където са настанили Руук за гостуването му в Камбрия.

— О-о-окей — каза Лорън. — Продължавай.

— Една студентка е била убита…

— С пробождане в бедрената артерия?

Хийт наведе глава, вдигна ръка и започна да разтрива слепоочията си.

— Така предполагам.

Този път Лорън се забави, преди да попита:

— Какво премълчаваш?

Двете жени се познаваха отдавна. В началото отношенията им бяха само професионални — просто разговаряха любезно, докато доктор Пари преглеждаше трупа, а следовател Хийт местопрестъплението. С течение на времето обаче това прерасна в дълги беседи, първо на кафе, после вечер. Лорън беше една от малкото истински приятелки на Ники, жената, на която вярваше най-много на света.

— Открили са я в къщата на Руук.

Съпругът й застана до нея и се обади достатъчно високо, за да го чуе Лорън:

— Зле звучи, доктор Пари, но истината е скрита по-надълбоко.

Ники мина на спийкър, така че и той да участва в разговора.

— За какво говориш? — попита Лорън. — Каква истина?

— Младата жена е била прободена в неговото легло. Заподозрян е, но…

— Съм невинен, разбира се — довърши Руук. — И Хийт ще ми помогне да стигна до дъното на тази история.

— Какво по дя…

Хийт продължи да разказва:

— Работата е там, че той я познаваше…

— Едва — намеси се той. — Едва я познавах.

— Тя работеше в университетския вестник и му беше почитателка.

— Олеле — обобщи положението Лорън. — Кажи, ако имаш нужда от още нещо, желая ти успех. Имам чувството, че ще ти трябва — добави тя, преди да затвори.

Ники пъхна телефона обратно в джоба си и се обърна към Руук:

— Добре ли познаваш човешкото тяло?

Той повдигна вежда.

— Твоето го познавам…

— Руук, по-сериозно!

Той вдигна ръце, сякаш го беше заплашила с пистолет.

— Добре, добре. Един от материалите ми за „Фъст прес“ беше за нюйоркски лекар, който работи в окопите, така да се каже. Следвах го няколко седмици и се нагледах на кръв, огнестрелни и прободни рани и предмети, на които не им е мястото там, където сме ги заварили.

— И ако колегите се разровят, ще установят, че ти действително разбираш достатъчно от анатомия, за да прережеш бедрената й артерия — каза тя, като се постара Руук да си даде сметка защо го пита и колко сериозно е положението.

Той млъкна и се замисли. Накрая въздъхна тежко и призна:

— За съжаление вероятно е така.

9

Хийт и Руук обърнаха гръб на кървавата картина в голямата спалня и седнаха един срещу друг в дневната. Прозорците бяха скрити зад петсантиметрови щори от имитация на дърво, които се въртяха по хоризонталната ос, за да пуснат светлина в къщата. Когато влезе, Хийт едва ли би я описала като особено топла — беше по-скоро удобна, ако и утилитарна. След като огледа местопрестъплението обаче, тя вече й се струваше откровено студена и неприветлива. Не желаеше да се рови в подробностите около това убийство, не желаеше съпругът й да е замесен… и въпреки това нямаше как да го избегне.

— И така — попита Руук, — откъде да започнем?

При нормални обстоятелства, тоест, ако ставаше дума за обикновено разследване, той сигурно щеше да потрие доволно ръце, предвкусвайки мисловната тренировка, която ги очакваше, но от мисълта, че властите ще гледат именно на него като на заподозрян, егото му се беше спихнало напълно.

Хийт искаше да започне сама, да не го вижда, за да не се поддава на съмненията, но не биваше. Двамата бяха екип. Ако не му вярваше, ако му нямаше доверие, на какво почиваше връзката им тогава?

— Трябва да започнем от началото — каза тя. Винаги започваше оттам. — Разкажи ми каквото знаеш за жертвата. За Клоуи Мастърсън.

Тя изрече името на убитата и щеше да го повтаря колкото беше нужно, за да си напомня, че е бил погубен човешки живот. Клоуи бе нечия дъщеря, имаше приятели, бе обичала и я бяха обичали. Ники никога нямаше да забрави тези неща.

— Добре — отговори Руук и започна да свива пръст подир пръст, докато изброяваше: — Беше студентка последен курс. Работеше в „Джърнъл“ и миналата година е спечелила награда за отлична журналистическа работа. Прекарвала е повечето време във вестника и ми се стори много отдадена на работата си.

— Това ли е всичко? — попита Хийт, след като той замълча.

— Тук съм само от десет дни, а тя не беше в нито един от моите курсове.

— Щом не е била в нито един от твоите курсове, откъде знаеш каквото и да било за нея?

Лицето му светна.

— Напомняше ми на самия мен! Най-важното нещо за нея беше материалът. Нали знаеш колко упорит ставам, когато пиша?

В това отношение Хийт имаше опит от първа ръка. Когато се запознаха (Руук трябваше да я следва навсякъде, за да напише материал за нюйоркската полиция), тази упоритост се беше превърнала в подробна статия за нея самата. Тя се опитваше да се отърве от него при всяка възможност, но се оказа, че това е невъзможно и накрая Руук им оказа незаменимо съдействие с разкриването на убиеца на Матю Стар. Тогава и за миг не й беше минало през ум, че накрая ще се оженят.

— Много добре знам — потвърди Ники.

— И тя беше така.

— Добре, но пак те питам — откъде знаеш?

— Знам, защото щом се установих, веднага отидох да обходя старите си територии.

— Вестникът — спомни си тя.

Същата вечер Руук й се беше обадил и едва успяваше да удържи вълнението си.

— Вестникът — потвърди той. — За миг ми се стори, че съм герой от „Машината на времето“. Всъщност дължим този термин точно, на романа на Хърбърт Уелс, това знаеш ли го? Естествено, моето преживяване беше съвсем различно от това на главния герой, когото читателят познава единствено като Пътешественика. Той се пренася напред, до 802701-ва година, и става свидетел на края на света, но да се върнеш назад и да преживееш нещо отново?! Това вече е вълнуващо! Определено бих се върнал обратно в деня, когато те зърнах за пръв път, да речем. Беше в общия офис, ти стоеше пред бялата дъска. Косата ти беше вдигната на опашка, но няколко кичура край лицето ти се бяха измъкнали. Господи, ти беше — и си — най-красивата жена, която бях виждал. Отне ти малко време да ме харесаш, но чарът ми накрая те изтощи — ухили се той.

Хийт се подразни, въпреки че разбираше защо съпругът й се шегува толкова лековато — в момента това беше нещо като защитен механизъм. Ако успееше да се пошегува или да ги върне назад, до някое по-хубаво време и място, значи щяха да преодолеят това. Хийт обаче не биваше да губи концентрация.

— Колкото и да искам да се отдам на спомени заедно с теб, трябва да се съсредоточа. Сериозно е.

Усмивката му моментално се стопи.

— Да. Докъде бяхме стигнали? О, да, вестникът. От една страна сякаш се върнах в миналото с машина на времето, но от друга страна си дадох сметка колко са се променили нещата. В редакцията е същото — неспирни телефонни разговори, промени в последния момент, пчели-труженички, които жужат и работят дружно в името на една и съща цел: полезни, истинни материали за най-важните текущи теми. Дженифър, Рей и аз се отбихме там заедно и се натъкнахме на Клоуи. Останалите отидоха да дават консултации на студентите си, а тя ме разведе. Имат цял отдел, който се занимава с интернет съдържание и социални медии. Тези неща не съществуваха, когато работех там. Печатните всекидневници отмират, „Джърнъл“ излиза на хартия само три пъти седмично. Останалото е онлайн.

— Такива са времената — отбеляза Хийт. — Коя е Дженифър?

— Дженифър Дейли[2]. Страхотно име за журналист, нали?

— Да — съгласи се тя, въпреки че името й се стори съвсем обикновено. — Клоуи каза ли нещо необичайно?

— Не я познавах, така че не мога да преценя. Стори ми се наред, нормална. Само че…

Той замлъкна и погледна към тавана, а Хийт се наведе напред, изпълнена с очакване. Руук умееше да наблюдава хората. Точно както нейният многогодишен опит в полицията я бе научил да търси подробности и да вижда взаимовръзки, които не бяха очевидни, така дългогодишният опит на мъжа й като журналист го бе научил да преценява добре и хората, ситуациите, в които се намираха.

— Само че какво? — подкани го тя.

— Разведе ме из сградата, представи ме на разни хора. Когато стигнахме до офиса на главния редактор, който също е студент последен курс, той я помоли да поговорят за малко. Аз излязох, а Майкъл Уортън…

— Главният редактор?

— Точно така. Затвори вратата, за да не чуя разговора им. Разходих се из стаята, заговорих няколко студенти, сещаш се. Опознавах обстановката.

„И се наслаждаваше на всяка секунда“ — каза си тя.

— Когато погледнах отново към офиса, видях Клоуи и Майкъл през прозореца и останах с впечатлението, че разговорът им е доста разгорещен.

— Караха ли се?

Руук поклати замислено глава.

— Не бих казал, не точно. Да, приличаше на словесна престрелка, но според мен причината за нея беше, че Майкъл казва нещо, което Клоуи не желае да чуе.

Хийт вече знаеше, че ще трябва да говорят с този Майкъл, главен редактор на „Джърнъл“, но въпреки това подтикна Руук да се опита да си спомни още нещо.

— Например?

— Кой знае, темата може да е била всякаква. Главният редактор е голямата работа, шефът, тарторът. Може да е видял сметката на някой материал, да й е възложил статия, която тя не е искала да напише или да й е казал, че кафето, което е сварила сутринта, има вкус на тиня. Нямаше как да разбера, но когато се върна, Клоуи определено беше ядосана.

— Но не ти каза нищо по въпроса, така ли?

Той поклати глава.

— Нито дума.

Хийт се изправи и тръгна към входната врата.

— Изглежда, че е време да се отбием в „Джърнъл“.

Той избърза пред нея и й отвори.

— Прочетохте мислите ми, следовател Хийт. След вас.

10

Хийт искаше да опознае университетското градче, така че шофира до университета, а Руук я насочваше от съседната седалка. На половината път тя вече беше решила, че в Манхатън навигацията е далеч по-лесна. В града улиците и номерата им следваха мрежа, успоредна на река Хъдзън. Имаха обозначения „изток“ или „запад“, а разделителната линия беше Пето авеню. Авенютата, от друга страна, се движеха от юг на север. Ако кажеш на някого, че ще го чакаш на ъгъла 11-та и 30-та север, всичко беше ясно.

В Камбрия бяха избрали друга система — улиците бяха наречени на дървета, цветя и някои числа, а авенютата бяха А, В или С, като мини версия на Азбучния град в Манхатън. Други бяха наречени на хора, трети — в чест на университета. Улица „Колидж“, Юнивърсити авеню и шосе „Общежитие“ бяха едва три от много примери и Хийт не успяваше да схване логиката.

— Свиква се — каза Руук, но тя не му хвана вяра.

— Може би, след десет години. Телепортирай ме обратно в Манхатън, Скоти[3].

Руук се разсмя. И двамата обожаваха научната фантастика и дори имаха по няколко маскарадни костюма. „Човек никога не знае кога ще му потрябват“ — обичаше да казва той. „Стар трек“, „Междузвездни войни“, „Пазители на галактиката“ — какъвто и повод да изникнеше, и двамата бяха подготвени.

— Боя се, че няма мърдане от тази планета, но ти ще надделееш, Хийт. Продължавай сега — каза той и изпъна ръка като рицар с копие, щом светофарът светна в зелено.

Тя настъпи газта.

— Да, капитан Теснигащи, сър.

— О-о, сменихме си ролите! Обичам да ме наричаш „капитане“, хайде пак.

— Капитан Теснигащи — повтори тя, като този път вдигна вежди и изплези връхчето на езика си.

Руук забели очи.

— О-о, господи, ти си ангел. Да обръщаме колата.

— Не става — отговори Ники. — Ще трябва да поотложим идеята.

Той поклати нещастно глава, но всичко беше само театър. Даваше си сметка, че имат работа. Забавлението щеше да почака.

Паркираха на едно от местата за посетители и тръгнаха по главната алея към сърцето на университета. Сред криволичещите пътечки и нападалите есенни листа Хийт се чувстваше като Дороти Гейл на пътя с жълтите павета, само че без вълшебни създания (или жълти павета).

Руук знаеше пътя, така че тя вървеше след него и оглеждаше кампуса. По възраст сградите бяха най-различни, някои от началото на двадесети век, когато е бил основан университетът, а други — видимо по-модерни. Това създаваше противоречиво усещане, сякаш кампусът не можеше да реши към коя ера да се придържа. Докато напредваха, й се изясни коя бе предпочитаната му идентичност. Една скучна на вид постройка от средата на миналия век беше отцепена за ремонт и доколкото можеше да прецени, бежовата й фасада щеше да претърпи трансформация. На едно място бяха свалили цяло парче, разкривайки арматурата. Сградата не изглеждаше зле, просто не особено интересно и едва ли би вдъхновила когото и да било.

— Това — каза Руук, щом забеляза накъде е насочено вниманието й — беше факултетът по английски език и литература. Толкова часове съм прекарал тук, спомням си ги отлично. Литература с професор Бриндъл! — Той се изкиска, но веднага сам се спря и театрално разпери ръце. — „Добре ви е известно, че всичко трябва да повториш честно и точно, без промени при това, като предаваш хорските слова. Макар самия ти да не говориш тъй дълго и тъй грубо, що да сториш? Нима ще си измисляш нови думи, неверни притчи, разкази и глуми?[4]“

Спомените от следването й и курсовете по английска литература понякога се връщаха, обикновено защото Руук бе казал нещо, което ги караше да изплуват.

— Чосър — каза тя. — Нали?

— Съвсем вярно. Така и не забравих този пасаж. Семпличката мисъл, че дори незначителните промени водят до съвсем нов разказ, който вече не принадлежи на първоначалния си автор, първоначално ми се стори абсурдна. Това е било преди авторското право, разбира се, сега дребните промени няма да доведат до нов текст, а до плагиатство.

С течение на времето Хийт бе разбрала, че в мозъка на Джеймисън Руук кипят несметни количества информация. Той беше в състояние да цитира факти и дребни подробности просто ей така, от едното нищо, което често я дразнеше, но не преставаше да я удивлява.

— Добре е, че си спомняш такива неща от следването. Аз не помня дори имената на професорите си, какво остава за материала, който преподаваха.

Докато се взираха в сградата, Руук наклони глава настрани.

— Повече ми харесваше фасадата от петдесетте години.

— Ще изглежда много по-добре, когато подхожда на стила на сградите наоколо — отбеляза Хийт. — Така кампусът ще има по-кохерентен вид.

— Сигурно — повдигна рамене той, а тя любопитно го изгледа.

— Обикновено си луд на тема история. Какво ти става? Той посочи към новата конструкция.

— Сградата беше оригинал. Може да не е подхождала на околните, но би било лъжа да се твърди, че не е строена по някое време в средата на миналия век. Луд съм преди всичко на тема историческа автентичност. Също като теб и аз винаги търся истината, независимо дали става дума за убийството на Клоуи Мастърсън или за автентичния вид на сграда, която „не подхожда“ — каза той, като изобрази кавичките с ръце.

Ники едва успя да потисне усмивката си.

— Ами, добре тогава. Нямах представа, че толкова държиш на неопетнения исторически контекст в архитектурата.

Руук драматично вдигна ръце и посочи към самия себе си.

— В мен се крият неподозирани дълбини, Хийт. Неподозирани.

Продължиха нататък и забелязаха още една сграда в ремонт. Тази изглеждаше направо древна и целта очевидно беше да възстановят предишния й блясък.

— Мисля, че сега те разбирам — каза Ники. — Едно е да живееш във викторианска сграда от началото на века и съвсем друго — в нова, която просто има викториански вид. Историческия контекст няма да го има.

— Именно. Подът няма да скърца, стените няма да са покрити с дъски, прозорците няма да са двойни. Все едно да сложиш червило на прасе.

Това пък прозвуча като типичен южняшки израз. Поредната случайна мисъл в удивителния ум на Руук.

Накрая се озоваха пред невзрачна шестетажна сграда от червени тухли със стъклена двукрила врата и дълги редове от симетрични прозорци. Зелената морава отпред бе осеяна с дървета, а към входа водеше най-обикновена циментирана алея. Голямо разочарование — това беше домът на „Камбрия Джърнъл“, но сърцето на университета изглеждаше бездушно.

За пореден път Руук сякаш бе прочел мислите й.

— Не изглежда бог знае как, съгласен съм, но важното е какво става вътре.

Хийт прокара ръка по гърба му и небрежно я пъхна под спортното му сако от туид. Той много се беше постарал да изглежда професионално.

— Ти със сигурност нямаш този проблем. Външността ти е радост за окото, а съдържанието по нищо не отстъпва на опаковката.

Ъгълчето на устните му подскочи нагоре и той размърда игриво вежди.

— Като цяло страшен пакет, а?

Този път тя не можа да сдържи смеха си.

— Аха.

Руук задържа вратата отворена и я пусна да мине. Двамата взеха асансьора до петия етаж и щом вратите се отвориха, от другата страна завариха бясна активност и суетня. Млади хора бързо крачеха или буквално тичаха наоколо, като разговаряха по мобилните си телефони или се обръщаха и тръгваха обратно натам, откъдето бяха дошли, за да говорят с човек, с когото току-що са се разминали, без да спират. Точно срещу вратата на асансьора, изписано с големи златни букви върху панелите, се мъдреше името на вестника, „Камбрия джърнъл“.

Руук отново поведе, а Хийт тръгна до него. Отдавна се гордееше с факта, че е подготвена за всичко, но когато завиха зад ъгъла и влязоха в редакцията, се оказа, че не е точно така.

Посрещна я неочаквано мощна какофония. Не беше посещавала „Ню Йорк таймс“, „Вашингтон пост“ или който и да било друг голям (или малък) вестник, така че нямаше база за сравнение, но в редакцията на „Камбрия джърнъл“ й се стори много напрегнато и тя спря, за да огледа всичко както трябва. Университетът (или пък човекът, който бе проектирал помещението) явно го бе предвидил за хора, родени след началото на новото хилядолетие. Пред традиционните офиси и кабинки бе предпочел отворено пространство със стоящи бюра, а ниските стени, които отделяха работните места едно от друго, позволяваха на студентите да разговарят. Тоест, да си съдействат. В периферията Хийт забеляза няколко стаички, в случай че някой се нуждае от уединение. За всичко бяха помислили. Очакваше на всяко бюро да има отделен принтер, но по всичко личеше, че почти никой не използва хартия. При наличието на електронна поща, Дропбокс, Гугъл докс и облака нямаше нужда от разпечатки и червено мастило.

— Всичко е много отборно ориентирано — каза Руук. — По мое време изобщо не беше така, а моето време не отмина чак толкова отдавна.

— Положително.

Към тях се запъти млад мъж със загащена синя риза и спортни панталони. Макар че това му придаваше небрежарски вид, както подхожда на студент, той излъчваше авторитет, който го караше да изглежда по-възрастен. Вървеше изправен, с вирната брадичка, а изражението му беше сериозно, без да е резервирано.

— Господин Руук. Не очаквах да ви видя…

— И Руук ме устройва — прекъсна го Руук. — Обръщението „господин“…

— … го кара да се чувства остарял — довърши Хийт вместо него.

Руук повдигна вежди и миролюбиво сви рамене, за да потвърди обяснението й.

— Не е нужно да остареем по-бързо от необходимото. Майк, нали така?

На челото на младежа падна кичур фина коса.

— Всъщност предпочитам Майкъл. Уортън.

— Майкъл Уортън. Име, типично за Горен Уест сайд.

— Получено от родители от Долен Ийст сайд — пошегува се той, а после добави: — Преди кварталът да се оскъпи. Мога ли да помогна с нещо, Руук?

— Винаги ми е приятно да наобикалям старата си територия. Времената се променят, енергията — никога.

— Съвсем вярно — каза Майкъл, възприемайки тон на мъдрец. — Както и фактът, че работата на главния редактор никога не свършва…

Руук насочи показалец към Майкъл, но гледаше към Хийт.

— Главният редактор е той — поясни съпругът й, в случай че не беше разбрала.

— Явно сте извънредно зает млад човек — каза тя, четейки между редовете.

Този младеж, Майкъл Уортън, не желаеше да си губи времето с тях. Тя деликатно докосна Руук по ръката.

— Не искаме да ви бавим, съпругът ми просто искаше да ми покаже откъде е започнал.

Руук веднага подхвана същата история.

— Всеки започва отнякъде. Е, аз си изплатих дълговете ето тук — Той се разсмя. — Или поне първата вноска. Майкъл, добри човече, бъди готов. Журнализмът, особено в тази нова ера, не е лесна работа.

Майкъл изглежда не желаеше да обсъжда трудностите, които му вещаеше кариерата, която си е избрал. Той мислеше за друго.

— Всички сме в шок заради Клоуи — каза той и втренчено изгледа Руук. — Вие сигурно сте съсипан.

— Станалото действително е трагедия, но защо пък да е съсипан? — попита Хийт.

— Защото пишеха материал заедно — отговори Майкъл. — Клоуи беше много щастлива, че точно вие й съдействате.

Тя погледна към Руук. Майкъл, както и всеки друг, който не го познаваше, вероятно би решил, че изражението му си е същото, но Ники забеляза едва доловима промяна. Не „ужас, спипаха ме“, а по-скоро „като не знаеш, мълчи си“.

Руук прочисти гърлото си. Шумно.

— Нали си давате сметка, че присъствам?

Майкъл очевидно се подразни, но продължи в същия дух.

— Наистина се радваше, че работи с вас, сър.

Руук се умилостиви — малко — но поклати глава.

— Работата е там, че не работех с Клоуи.

— Тя не смяташе така. Каза, че разполагате с информация, която ще й помогне да я напише.

— Какво да напише? — попита Хийт.

Засега между Клоуи и Руук сякаш нямаше никаква връзка. Може би Майкъл щеше да й я посочи.

— Статията си. Голям инат беше, когато станеше дума за нея — обясни той и поклати глава, а косата покри цялото му чело. — Обикновено не толерирам такива неща. Трябва да знам по какво работят хората ми, но Клоуи беше ужасно упорита. Отказваше да обясни, но ме увери, че ще си струва. След смъртта й бих желал вестникът да публикува материала посмъртно, за да почетем паметта й.

— Чудесна идея — каза Руук, но Хийт го погледна в очите и видя, че зъбчатките се въртят. Същото ставаше и в нейната глава. Ако Майкъл Уортън казваше истината, статията на Клоуи може би бе довела до смъртта на младата жена, но това все още не обясняваше какво общо има съпругът й. Защо я бяха открили в неговата къща, при това в леглото му? Защо Клоуи е твърдяла, че двамата работят заедно?

Майкъл изгледа многозначително Руук.

— Е, у вас ли са записките й? Или файлът със статията? Каза, че почти я е завършила…

— Защо да са у мен?!

— Тук нищо не е оставила, а доколкото разбрах, в апартамента й също не са ги открили. Лаптопът й липсва, но тя каза, че вие разполагате с информация, която потвърждава проучванията й и ще й помогне да докаже всичко.

Руук се втренчи в Майкъл, напълно слисан.

— Какво да докаже? С Клоуи Мастърсън сме се виждали три пъти! — Той започна да изброява на пръсти. — Веднъж на наградната церемония в Манхатън, веднъж тук, докато ме развеждаше, и веднъж в аудиторията.

Последното беше новост за Хийт.

— Защо в аудиторията?

— Спря ме след лекцията.

— Кога стана това? — попита тя.

— Завчера.

— В деня преди убийството. Никак не е маловажно, Руук.

Лицето му помръкна.

— Вярно.

— Какво ти каза?

Той затвори очи, за да си припомни по-ясно.

— Нищо важно, искаше да знае дали може да излезем да пием по нещо. Каза, че имала идея и някой трябвало да й раздуха въглените.

„Странно си е подбрала думите“ — помисли си Хийт.

— Казах й, че с удоволствие бих седнал да изпием по едно кафе — продължи Руук, а тя мислено го плесна зад врата. Как можа да не й го каже? Искаше да му се накара, да му напомни, че на този етап би трябвало да е по в час, но тъй като Майкъл Уортън ги наблюдаваше, вместо това си наложи да каже:

— Уговорихте ли си среща?

— Не. Тя дойде, след като пуснах студентите. Беше с още няколко души и ми помаха. Явно съм я познал сред тълпата, защото си я спомних.

„Нищо чудно“ — каза си Ники. При избор между познатото и непознатото повечето хора избират познатото.

— Каза, че много иска да поговорим и ме покани да пийнем по нещо. Нямах причина да смятам, че става дума за нещо повече от възхищение. Нали я видя, на церемонията очите й бяха като чаени чинийки.

Нямаше как да му възрази.

— Значи говорихте.

— Беше пълно с хора. Помня, че ми каза нещо, но не я чух. После си тръгна.

— И нямаш представа какво ти каза?

Той измърмори нещо, после се почеса по главата. Мислеше.

— Не я чух, но видях, че устните й се движат.

— Не можа ли да разчлениш какво ти казва?

Той затвори очи и лицето му се изкриви от усилието да си припомни.

— Формата на устните й…

— Какво за нея? — пришпори го Хийт.

— В азбуката има само няколко букви, при които устните се събират, знаеш ли? Формата им, докато говориш, може да подскаже какво казваш, когато не те чуват.

— Не се бях замисляла.

— Вярно е, опитай. Кажи азбуката и виж колко пъти устните ти ще се съберат.

— Руук…

Хийт не се опита да скрие раздразнението в гласа си. Съпругът й рядко отговаряше простичко, когато му задаваха въпрос. Обикновено включваше по някой отдавна забравен исторически факт, урок по граматика или, както в случая, лекция за азбуката, за която и двамата нямаха време.

— Това как ни помага?

Руук почука по слепоочието си.

— Мисля. По-точно спомням си — поясни той и после щракна с пръсти. — Да! Клоуи вдигна ръка до ухото си с показалеца нагоре и кутрето надолу…

Това вече беше полезно.

— Сякаш се обажда по телефона? — подсказа му тя.

— Точно така, и каза нещо. „Ще ви се обадя.“ Не, устните й се събраха. „Ще ви се обадя утре“? Да, това е. Тогава не обърнах внимание, но сега съм почти сигурен, не, напълно сигурен, че това ми каза.

Хийт изрече думите на глас.

— Ще ви се обадя. Ще ви се обадя утре. Тоест, вчера…

— В деня, когато е умряла — довърши Руук.

Майкъл Уортън се прокашля зад гърба на Ники.

— Във вашата къща.

За миг тя беше забравила, че главният редактор е там. Явно беше направил крачка назад, излизайки от полезрението й.

— Може да е имала намерение да ми се обади — каза Руук, — но не го направи.

— Може би е решила, че не иска да ти каже какво я занимава по телефона — предположи Хийт. — Ако е така, може просто да е решила да отиде у вас. И да те почака, ако те няма.

— Нямаше ме.

— Така че е изчакала.

— Явно още някой е отишъл да чака с нея — коментира Майкъл.

— Отишъл е, да, но не за да чака — каза Руук, — а за да убива.

— Как са влезли у вас без ключ? — попита младежът.

Хийт знаеше какво прави той. Преструваше се, че разпитва небрежно, но беше минал в режим „репортер“.

— Между другото, Майкъл — каза тя, — този разговор е неофициален.

Само това липсваше, „Джърнъл“ да оповести, че Клоуи е смятала да се обади на Руук. Такъв материал щеше да разбуни университетската общност и да го осъди, преди да успеят да докажат, че е невинен.

— Това е официално разследване на смъртта на Клоуи Мастърсън — поясни Хийт и зачака потвърждение, че е била ясна, но Майкъл не каза нищо. — Кимни, ако ме разбра.

Накрая той кимна:

— Говорим неофициално.

— Отговорът на въпроса ти е, че нямам представа как някой би влязъл без ключ — каза Руук. Ники го очакваше, но това беше въпрос, до чийто отговор трябваше да се доберат рано или късно.

Мълчанието наруши Майкъл.

— Разведете съпругата си наоколо, Руук. И ако имате нужда от нещо, кажете.

— Един въпрос, преди да си тръгнеш — каза Ники. Той спря и зачака, така че тя продължи. — Руук каза, че в деня, когато Клоуи го е развела из редакцията, ви е видял да разговаряте в офиса ти доста разгорещено. За какво ставаше дума?

— Съвсем ясно си го спомням — потвърди Майкъл. — Клоуи беше, хм-м, да кажем целеустремена. Наумеше ли си нещо, се превръщаше в куче, което гони кокал.

— Полезно качество у журналист — отбеляза Руук.

Майкъл кимна.

— Разбира се, но без благословията на главния редактор…

— О, да, отлично си спомням. И аз съм губил статии благодарение на редактор, който се престарава. — Внезапно той си даде сметка, че може би е обидил младежа. — Не казвам, че ти се престараваш. Мисълта ми е, че макар че това е полезно, в истинския свят не е задължително да имаш благословията на главния редактор. Журналистите постоянно пишат материали без ничие одобрение.

— Клоуи не обичаше да дава сметка на никого. Искаше да пише, каквото й се пише.

— И какво точно искаше да напише? — попита Ники.

— Проблемът не беше, че й забраних — каза Майкъл, — а че тя отказваше да пише материалите, от които имах нужда. Казах й, че ако не влезе в час, вече няма да работи тук.

— Доста сурово.

Майкъл повдигна рамене.

— Вижте, госпожо…

— Капитане — поправи го Руук.

— Капитан Руук…

— Хийт — поправи го Ники. — Капитан Хийт.

Майкъл наведе глава.

— Капитан Хийт. Това е жесток бизнес.

— Още сте студенти — измърмори тя под нос. — Представям си как ще е, след като завършите.

И Майкъл, и Руук я погледнаха. Изглежда не го беше казала толкова тихо, колкото си мислеше.

— Значи каза на Клоуи, че трябва да пише статиите, които й възлагаш, а тя ти отказа?

— Запря се като магаре на мост и започна да спори. Била надушила нещо важно и съм щял да съжалявам, ако го изпусна.

— Но не ти е казала за какво става въпрос.

— Попитах я, повярвайте ми. Вероятно точно тази… дискусия е видял Руук. Аз я разпитвах за великата статия, а тя отказваше да сподели каквото и да било.

Руук закрачи из фоайето.

— Защо не искаше да ти каже?

— Това го знам, каза ми направо.

Хийт се вторачи в него.

— Клоуи ти е казала защо не иска да ти разкрие върху какъв материал работи?

— Наложи се да го изкопча едва ли не с бой, не буквално, разбира се, но накрая ми каза. Участвали хора на много високи нива и трябвало да разполага с неоспорими доказателства.

Руук зяпна.

— И това не ти беше достатъчно, за да я оставиш на мира? За бога, Майкъл, научи се да поотпускаш юздите на хората си, ако искаш да успееш. Журналистите ти трябва да имат поне малко автономност. Ако не бяха главните редактори и подкрепата им, Никсън може би още щеше да е президент, всички щяхме да пушим пури, без да се тревожим за сините рокли на стажантките и така нататък!

— Ясно ми е — каза Майкъл, — но това е университетски вестник, а тя не ми даваше никаква информация. Не мога да работя така.

„Не, не може да търпи някой да му се опъва“ — помисли си Ники.

Майкъл се обърна, готов да ги остави да се оправят сами, но се спря и пак се обърна към тях.

— Не ме разбирайте погрешно — започна той, а Руук се изсмя.

— Така си гарантираш, че ще те разберем погрешно.

— Просто се чудя. Защо вие?

Доброто настроение на Руук бавно се изпаряваше.

— Защо аз какво?

— Защо е решила да сподели материала точно с вас?

Същия въпрос искаше да му зададе и Хийт.

— Първо, Клоуи не сподели и дума с мен — отново повтори Руук. — И второ, ако действително е възнамерявала, причината най-вероятно е, че съм си изградил репутация в поле, в което тя искаше да пробие.

„Освен това Руук не би се опитал да я контролира, за разлика от теб“ — помисли си Хийт, но каза:

— Наградата „Пулицър“.

— Но дори не ви спомена за статията, така ли? — настоя Майкъл и Руук го изгледа раздразнено.

— Както вече казах, спомена само, че иска да поговорим. Не се разпростря.

Острият тон не беше в негов стил. Някой се съмняваше в почтеността му и това го беше ядосало.

— Аз съм журналист, г-н Руук — настоя Майкъл, — а във вашата къща е било открито мъртво момиче, което ми каза, че ще разобличи хора по високите етажи. Вие сред тях ли сте?

— Ако съм, това е новост за мен — отговори Руук, който нямаше никакво намерение да падне в капана, който му залагаше младежът, какъвто и да беше той. Хийт се надяваше, че разследването на местната полиция няма да тръгне в същата посока. Ченгетата твърде често се опитваха да нагодят фактите според хипотезата си, вместо да им позволят да ги отведат до истината.

Майкъл отново повдигна рамене по свойствения си вбесяващ начин. Очевидно не беше омагьосан от славата на съпруга й.

— Работата ми е да задавам въпроси.

Руук го погледна право в очите и челюстта му се стегна.

— В такъв случай нека повторя отговора си. — Той заговори съвсем бавно, подчертавайки всяка дума. — Клоуи… Мастърсън… нито веднъж… не ми… спомена… статията си.

Майкъл кимна, но Хийт умееше да чете между редовете. Зъбчатките в главата му се въртяха и кой знае защо той не вярваше на мъжа й. Двамата вече се пъчеха един на друг, сякаш всеки отправяше предизвикателство на другия.

— Щом казвате — каза Майкъл.

С ъгълчето на окото си Хийт забеляза, че Руук стисна юмруци.

— Точно така казвам.

Тя сложи ръка под лакътя му, за да го успокои, и се обърна към Майкъл:

— От полицията сигурно са прегледали бюрото й.

Той кимна.

— Не откриха нищо, доколкото знам. Ако статията и данните на Клоуи са били у нея, убиецът ги е взел.

Впечатляващо. Майкъл беше улучил право в целта.

— Съгласна съм — отговори тя. — Ако материалът има нещо общо със смъртта й, значи отдавна го няма.

11

Хотелът надмина очакванията на Хийт. Руук никога не действаше половинчато, включително когато решаваше къде да отседне. Тъй като домът, отпуснат му от университета, сега беше местопрестъпление, можеше да се очаква, че ще остане известно време, така че си беше взел апартамент. Огромното легло беше почти толкова удобно, колкото онова, което деляха в апартамента в Трайбека, но в момента това го превъзхождаше, защото той лежеше до нея.

Хийт откри, че не й е трудно да дели нещата. Онзи Руук, когото обичаше и комуто вярваше, беше до нея. Ако помислеше логично, бе абсолютно невъзможно да е убил Клоуи. Той беше милозлив, застъпваше се за безгласните. Беше Джеймисън Руук, а не убиец. Тя пък се беше отърсила от съмненията си още на вратата. Обърна се в, подпря глава на ръката си и сложи другата на гърдите му.

— Играеш ли си с мен, Хийт? Втори рунд?

— Подмазвам ти се, има разлика.

— Обясни, ако обичаш. Защо ми се подмазваш?

— Имам нужда от бяла дъска.

Отговорът му изобщо не се забави. Умът му беше колкото остър, толкова и бърз.

— Вече те изпреварих.

Преди да успее да го попита какво иска да каже, на вратата припряно се почука.

— За вълка говорим… — каза той, бързо стана от леглото, нахлузи боксерките си и една сива тениска, взе двадесет долара от портфейла си и вече беше на вратата, преди тя да довърши прозявката си. Мъжът, с когото разговаряше, говореше твърде бързо, но гласът на Руук стигаше до нея.

— Насам — каза той и отново влезе в полезрението й.

Зад него вървеше пиколо, което дори не надзърна към Хийт, докато внасяше една бяла дъска на колелца, същата като онези, които използваха в управлението. Руук пъхна двадесетдоларовата банкнота в ръката му и момчето широко се усмихна.

— Кажете ми, ако се нуждаете от нещо друго, сър. На ваше разположение съм.

Щом си тръгна, Ники седна в леглото и докато се увиваше в чаршафа с едната си ръка и приглаждаше косата си с другата, удивено възкликна:

— Джеймисън Руук! Не е възможно!

— Напротив.

Той постоянно я смайваше.

— Понякога сякаш ми четеш мислите.

— Познавам всяка твоя нужда — похотливо каза той, докато се наместваше обратно при нея, но когато се опита да я прегърне, тя се премести на ръба на леглото. Синята риза, която бе носил Руук по-рано същия ден, лежеше захвърлена на стола. Тя се пресегна, облече я, закопча бързо копчетата и стана.

— За всяка не знам, но този път със сигурност удари в десетката.

— Сега ли ще започнеш? — попита той, но кимна, по-скоро на себе си, отколкото на нея. — Естествено, не бих очаквал друго от теб.

Хийт вече беше отворила един черен маркер и веднага написа КЛОУИ МАСТЪРСЪН в горния край на дъската с големи печатни букви. После се обърна към Руук, готова да започне да сортира информацията, с която разполагаха, но вместо това повдигна вежди. Отдавна се беше научила да интерпретира поведението на хората правилно — жестовете им, положението на устните им, накъде се стрелкат погледите им. Руук се усмихваше лениво и я оглеждаше от главата до петите. Тя веднага се сети за какво си мисли — явно беше предложил „втори рунд“ съвсем сериозно. Ники беше облякла неговата риза и нищо друго и когато вдигна ръка, за да пише на дъската, той съвсем ясно бе видял кои дрехи липсват.

— Джеймисън Руук — каза тя, изричайки цялото му име за втори път през изминалите десет минути, първия път от удивление, а втория — за да го сгълчи. — По-спокойно, дангалако. Време е да се държим сериозно.

— Съвсем сериозен съм — отвърна той, прекара ръка по лицето си и изтри усмивката си, за да го докаже. — Какво знаем за момента? Клоуи Мастърсън беше студентка последна година. Искаше да ми разкаже нещо, макар че нямам никаква представа какво. Майкъл Уортън, главният редактор на „Джърнъл“, също твърди, че не знае върху какво е работела.

Хийт го изслуша, после се обърна и започна да води бележки от лявата страна на дъската.

— Ти повярва ли му?

Руук се замисли и потърка брадичка.

— Не знам, а ти?

— Защо му е да лъже?

Не очакваше отговор, той знаеше толкова, колкото и тя. Просто това беше въпрос, на който трябваше да отговорят, който им даваше възможност да спекулират. Да съставят хипотези.

— Не знаем дали Майкъл лъже — каза Руук.

— Ами ако лъже? Какъв материал е пишела Клоуи, че той да иска да го покрие?

Двамата замълчаха за миг, докато обмисляха въпроса и възможните отговори. Пръв проговори Руук:

— Ами ако статията е била за него?

— Стори ми се читаво хлапе — каза Хийт.

Двамата често се редуваха и поемаха ролята на адвокат на дявола — така си съдействаха най-ефективно. Подхвърляха си идеи, като всеки принуждаваше другия да помисли за нещо, което не му е хрумнало преди. „Без предубеждения в журналистиката и без предубеждения в полицейската работа“ — често казваше Руук.

— Видът лъже, този факт е в основата на всяко разследване, не е ли така? Убиецът се крие, често пред очите на всички. Може да е най-добрият приятел, майката, бащата, някой колега. Може да е всеки и винаги се спотайва зад невинна фасада. Майкъл Уортън спокойно може да е убил Клоуи Мастърсън, ако е открила нещо, което той би искал да скрие.

— Значи ще проучим Майкъл Уортън — каза Хийт и загради името му на дъската. — Какво още? — Тя си спомни как се бяха запознали с момичето на наградната церемония няколко седмици по-рано. — Какво ти каза Клоуи, когато се видяхте за пръв път?

Веждите му се събраха, докато мислеше.

— Каза, че пишела статия, която може да ми се стори интересна.

Хийт тегли вертикална черта под името на Клоуи и написа:

КАКВО Е ПРОУЧВАЛА?

— Записките й ги няма, мисля, че по този въпрос сме прави. Били са у нея, когато убиецът я е спипал и отдавна са изчезнали.

— Но ако не са били у нея, значи още съществуват. Ако материалът е бил толкова важен, колкото е смятала, вероятно ги е скрила някъде.

Ники добави ЗАПИСКИТЕ НА КЛОУИ на дъската. Без достъп до снимките от местопрестъплението, пробите и изследванията, доклада на патоанатома и останалите подробности, с които щеше да разполага, ако участваше официално в разследването, беше с вързани ръце. Оставаше й само една-единствена логична стъпка.

— Време е да се отбием в полицейското управление — заяви Хийт.

12

Цялата кариера на Ники Хийт бе протекла в 20-то управление. Юрисдикцията му се простираше от 59-та до 86-та улица, а самата сграда се намираше на ъгъла на 82-ра и „Кълъмбъс“. Като първият му капитан-жена тя трябваше непрекъснато да показва, че е силна, способна и винаги готова да делегира, и то с желание. Моделите й за подражание бяха все мъже, някои — достойни, почтени, отдадени и винаги готови да застанат на страната на доброто, но ако трябваше да е напълно честна със себе си, най-много беше научила от останалите. От онези, получили назначението, защото са извадили късмет, били са изтикани напред от други мъже или просто са се озовали на подходящото място в подходящия момент. От онези, които не бяха заслужили повишението, от онези със съмнителна етика, от не особено интелигентните и от онези, които не се бяха задържали дълго. През годините Хийт достатъчно пъти бе изпитвала ръководния им маниер на гърба си, наблюдаваше ги, запомняше всичко и отлично знаеше точно какво не трябва да прави един лидер. Никога не унижаваше подчинените си, винаги проявяваше уважение и едновременно с това не допускаше да им се размине, ако сторят нещо, което противоречи на ценностната й система. Не им позволяваше да проявяват неуважение към мъртвите и не толерираше сексизъм, расизъм и какъвто и да било друг вреденизъм.

Най-много време й бе отнело да свикне с делегирането и с това, че трябва да се отдръпне от практическата страна на разследванията. Зак Хамнър, старши административният асистент по юридическите въпроси на заместник-комисаря на нюйоркската полиция, бе направил всичко по силите си, за да я повишат в чин капитан на 20-то управление. Беше я хвалил напоително пред началниците на „Полис плаза“ 1 и макар че тогава Хийт не знаеше, че я подкрепя, в неговите очи това означаваше, че му е задължена. Беше сключила сделка с дявола, но твърде късно си даде сметка за това.

Чука, както бе не особено ласкавият прякор на Хамнър, й помогна да получи работа, на чието изпълнение веднага (и с огромно удоволствие) се зае да пречи. Накратко, той често превръщаше живота й в управлението в ад. Хийт обаче никога нямаше да отрече, че я е научил на много — тя го слушаше и обикновено правеше тъкмо обратното на онова, което й е препоръчал. Зак се бореше само за себе си, а тя искаше да помага.

Често й се случваше да чуе гласа му в главата си: „Разполагаш ли с нещо, което поне отдалеч да прилича на улика? Хората ти имат ли въобще представа какво вършат? Очевидно не си си на мястото, Хийт.“ Точно сега обаче го чу да казва: „Ще целунеш чийто задник трябва, Хийт, защото именно това се изисква от теб в момента.“ Уви, по този въпрос беше прав.

Не й беше в природата да се подмазва и онова, което й предстоеше да направи, остави лош вкус в устата й, но нямаше друг избор. След като закара Руук до аудитория „Мърчисън“, където щеше да изнесе лекция, тя потегли по краткия път към местното полицейско управление, готова да целуне седалището на някой провинциален чиновник.

Докато вървеше към дежурния сержант, си наложи да се държи по-меко, а не като следовател от отдел „Убийства“ в големия град. Това, че идваше от Манхатън, нямаше никак да й помогне в провинцията — от опит знаеше, че събеседниците й ще решат, че е многознайко и сноб, който ги презира. Това не беше вярно. Просто имаше повече опит от тях, особено по отношение на убийствата.

Хийт се усмихна на жената зад бариерата от бронирано стъкло, която я делеше от хората от другата страна. Тя изглеждаше на малко под тридесет години, кестенявата й коса бе стегната в строг кок. Жените в полицейската академия нямаха право да носят грим и ако се съдеше по непокритите пъпки и късите мигли, тази бе решила да продължи така и след завършването. Сивата униформа и лилавата вратовръзка само подчертаваха нездравия й тен, но пък бяха като колосани и й придаваха спретнат и професионален вид.

Ники й се възхити — не е лесно да си полицай-жена, която постоянно трябва да доказва, че не е „женка“. Никакви сълзи. Никакви емоции. Нищо, което би могло да се отрази зле на начина, по който те възприемат.

— Мога ли да ви помогна? — попита сержантът и огледа Хийт от главата до петите.

Ники знаеше какво става — на един полицай му стигат около пет секунди, за да прецени човека, който стои насреща му и като следовател от отдел „Убийства“ тя постоянно се бореше с тази склонност. Не биваше да избързва с преценките, за да не опорочи разследването с презумпции и предразсъдъци. Тази полицайка обаче нямаше нито достатъчно опит, нито нужда да остане неутрална.

Първоначалният порив на Хийт беше да притисне значката си до стъклото, за да се наложи на по-младата жена, но тя му устоя. „С мед се хващат повече мухи“ — винаги й казваше Руук. Клише, но вярно. Хийт прочете името върху табелката пред сержанта и се възползва от този съвет.

— Добро утро, полицай Брекънстийн — започна тя с най-благия си глас. — Казвам се Ники Хийт. Работя в Манхатън, в 20-то управление. — Направи пауза, но реакция не последва, така че продължи: — Бихте ли ми казали кой ръководи разследването на случая Клоуи Мастърсън?

Отговорът дойде с известно закъснение.

— Поизлезли сте от юрисдикцията си.

Гласът на полицай Брекънстийн беше сипкав. Без съмнение поредният прът в колелата й, тъй като това му придаваше чувственост.

— Така е — потвърди Хийт. — Дойдох при съпруга ми.

Сержантът многозначително кимна.

— Значи сте омъжена за Джеймисън Руук.

Това не беше въпрос. Тя беше уверена и нямаше нужда Ники да потвърди предположението й.

— Как разбрахте?

Тя се усмихна.

— Градът е малък, госпожо. Полицай сте, тук сте и разпитвате за разследването, а днес чухме, че някой се е отбил при професора в хотела му. Реших, че сте били вие.

— Аз бях — потвърди Хийт.

— Как да ви помогна, следователю?

Въпреки че се впечатли от младата жена, мислено Хийт изкриви лице. Нямаше да й бъде толкова лесно, колкото се надяваше. Замисли се как да подходи и бързо реши да бъде открита, без да се опира на по-високия си чин. Не искаше да дава повод да я намразят.

— Положително знаете за убийството…

Полицай Брекънстийн понечи да извърти очи, но се спря и овладя изражението си.

— Да, знам за убийството. В Камбрия са рядкост.

„За разлика от Манхатън, където хората се държат като животни и целият град е пропит с кръв“ — бе неизреченият намек.

— Да. Разбира се. — Хийт си пое дълбоко дъх и започна отначало. — Бихте ли ми казали кой ръководи разследването?

Очите на сержанта подозрително се присвиха.

— Защо искате да знаете?

Приятелското отношение, което си налагаше, започна да се изпарява от гласа на Хийт.

— Жертвата е била открита от съпруга ми във временното му жилище. Искам да знам как върви разследването.

„Очевидно“ — добави мислено тя.

Полицай Брекънстийн се замисли, което раздразни Хийт още повече. Младата жена нямаше никаква причина да крие името на главния следовател. Съществуваше и нещо, наречено колегиалност, с което тя явно не бе запозната. Накрая обаче, поне тридесет секунди по-късно, Брекънстийн вдигна телефона и набра вътрешния номер.

— Дойде следовател от 20-то, сър. Иска да ви види.

Онзи от другата страна каза нещо и тя изгледа Ники през стъклото.

— Следовател, да. Ники Хийт. Съпругата на… Да, сър, веднага — каза тя, след като я прекъснаха, и затвори. Ръката й се плъзна под бюрото, автоматът избръмча и бравата изщрака. Бяха допуснали Хийт в светая светих на полицейското управление в Камбрия. Без да губи нито миг, тя чевръсто се провря през вратата, в случай че главният следовател размислеше.

Отвътре участъкът по нищо не приличаше на 20-то. Сградата на 82-ра улица имаше леко замърлян, градски вид, докато стените на едноетажното управление в Камбрия бяха искрящо бели, а бюрата — чувствително по-малко, отколкото тези в отдела на Хийт. Освен него оставаха още „Пороци“, „Специални жертви“, „Обири“ и много други, което означаваше, че полицаите във всеки от седемдесет и седемте участъци в Манхатън бяха поне десет пъти повече, отколкото в Камбрия. Тук сигурно си нямаха Роули или Очоа, или Фелър, Агуиналдо, Раймър, или дори Хайнзбърг. Може би никой не беше достатъчно квалифициран, за да разследва убийството на Клоуи. Тоест, Руук беше закъсал.

Внезапно от другия край на помещението прогърмя мъжки глас:

— Я виж ти, я виж ти! Следовател Ники Хийт! Каква изненада!

Вътрешностите й се свиха на болезнено стегната топка. Не беше чувала този глас, откакто следваше в полицейската академия, а за собственика му не се беше сещала от години. Обърна се.

— Иън Куули — каза тя и се насили да превърне гримасата си в усмивка.

Пред нея стоеше първият й съпруг.

13

Ники знаеше, че миналото понякога преследва хората. Беше го виждала толкова много пъти, че отдавна не ги броеше. В края на краищата, това често беше мотив за убийство. Онова, което и за миг не бе подозирала беше, че един ден ще се изправи лице в лице със собственото си бурно минало.

Иън си беше същият, както в полицейската академия, но малко остарял — кльощав като скелет, ръст метър и деветдесет и осем, с тъмни, вече прошарени бакенбарди и сребърни нишки в сресаните настрани коси. Много зряло, много консервативно. Точно в стила на онзи Иън, когото си спомняше.

Докато го разглеждаше, през ума й минаха три неща: какви бяха шансовете да се натъкне на мъж, когото не бе виждала повече от десет години, и то тук, в Камбрия, където на всичкото отгоре е било извършено убийство във временното жилище на съпруга й? Дали Иън щеше да съдейства, или да спъва неофициалното й разследване? Щеше ли да каже на Руук за миналото й с мъжа, който разследваше дали е замесен в убийството… и как Ники щеше да му обясни защо не му го е споменавала досега?

На първия въпрос не можеше да се отговори еднозначно, така че тя престана да мисли за него. С третия щеше да се занимае по-късно, тоест, оставаше вторият, чийто отговор щеше тепърва да установи.

— И аз съм изненадана — каза тя.

— Чувам, че си в Манхатън — каза той и тихо подсвирна.

После я поведе надолу по коридора, в посоката, от която се беше появил, към помещението, което се оказа тукашния еквивалент на общ офис. Тя по навик се огледа. Стаята беше по-малка и по-светла, отколкото в 20-то, защото прозорците бяха повече. Старата сграда, в която се помещаваше нейното управление, беше многоетажна, а конкретно в техния отдел имаше малко прозорци и мрачен интериор, който сякаш отразяваше общото настроение.

Иън заобиколи едно от няколкото бюра в офиса и й посочи стола от другата му страна. Тя седна и веднага си отбеляза колко е странно да се намира от другата страна на бюрото на разследващ полицай, особено когато той е не кой да е, а Иън Куули.

Той се облегна назад в стола си, скръсти ръце на гърдите си и замислено я огледа.

— Чух, че онзи Джеймисън Руук бил женен за следовател от Ню Йорк сити, но и през ум не ми мина, че може да си ти.

Тя и за миг не му хвана вяра. Руук беше потенциален заподозрян, тоест, първото нещо, което би направил един главен следовател, беше да го проучи подробно. В този случай бракът им с Руук щеше да излезе наяве без особени усилия. Освен това местните вестници и телевизионни канали бяха отразили сватбата им доста подробно благодарение на Маргарет Руук и любовта й към мелодрамата. След като получи благословията им, тя разпрати известия навсякъде и Ники си спомняше всяка дума.

ДЖЕЙМИСЪН АЛЕКЗАНДЪР РУУК, ЕДИНСТВЕН СИН

НА НОСИТЕЛКАТА НА НАГРАДАТА „ТОНИ“

АКТРИСА ОТ БРОДУЕЙ МАРГАРЕТ РУУК, ЩЕ СЕ ОЖЕНИ

ЗА НИКИ ХИЙТ, ДЪЩЕРЯ НА СИНТИЯ И ДЖЕФ ХИЙТ.

СВАТБАТА ЩЕ СЕ СЪСТОИ В ЦЪРКВАТА

В МАРТАС ВИНИЪРД В ТРИ СЛЕДОБЕД,

СЛЕД КОЕТО ЩЕ ИМА ПРИЕМ. НОВОБРАЧНАТА ДВОЙКА

ЩЕ ПРЕКАРА МЕДЕНИЯ СИ МЕСЕЦ В ЕВРОПА.

— Откога си в тукашната полиция? — попита Ники, пренебрегвайки очевидната лъжа на Иън, а той преплете пръсти и вдигна очи към тавана, докато безмълвно броеше.

Тя се засмя.

— Май откакто аз постъпих в 20-то.

— Постъпих тук след академията, после поработих малко в Хобокен. Постоянно ме теглеше насам и тъй като сега съм началник на полицията, вероятно никога няма да напусна. Това място е малко встрани от утъпкания път, но кълна се, влиза ти под кожата — каза той с поглед, който казваше, че Камбрия не е единственото нещо, което му е влязло под кожата. — Ти от завършването ли си в Манхатън?

— Да, все в 20-то.

— И сега си…

Той замълча, за да й позволи да довърши.

— Капитан.

— Капитан Хийт — изрече той, сякаш за да изпробва фразата. После пак подсвирна. — Това е голямо постижение, Ник.

Тя настръхна, щом чу познатия прякор. Хората, с които бе достатъчно близка, за да я наричат така, се брояха на пръстите на една ръка и Иън Куули не беше един от тях. Дотук с общите приказки.

— Може ли да ми кажеш как върви разследването на убийството на Клоуи Мастърсън?

Той очевидно усети промяната — ръцете му останаха скръстени, а пръстите преплетени, но тялото му се скова. Даваше си сметка, че разходката по алеята на спомените е приключила и отвърна подобаващо.

— Бих желал, но леко си излязла от юрисдикцията си, капитане. Да не говорим, че разпитах мъжа ти във връзка с убийството.

Тя се напрегна, но си наложи гласът й да остане спокоен и небрежен.

— Да. Съпру… Руук очевидно е доста разстроен. Искам просто да помогна. За да не се тревожи толкова, нали разбираш.

— Разпитах господин Руук — каза Иън. — Има защо да се тревожи.

Хийт преглътна.

— Защо го казваш? Невинен е.

Досега изражението му беше благо, но след този въпрос той опря длани на бюрото си и се наведе напред.

— Положително си даваш сметка какво е положението. Студентка по журналистика е била открита мъртва. Гола, в леглото на съпруга ти. Това не предвещава нищо добро за него.

Изборът му на думи я накараха да настръхне.

— Много картинно го описа, благодаря ти.

— Такива са фактите — каза той. — Съпругът ти е загазил, Ники. На твое място щях да стоя при него, преди нещата да се влошат.

Тя не му позволи да я уплаши.

— С какво разполагате?

Той поклати глава.

— Това е активно разследване. Не мога да…

— Разбира се, че можеш. Въпрос на колегиалност, хайде.

— При нормални обстоятелства може би, но той ти е съпруг. Твърде лично е, за да можеш да останеш обективна.

Тя с усилие си наложи да остане спокойна и, напълно преодоляла съмненията си относно Руук, се наведе напред, както бе направил Куули.

— Всъщност това още по-силно ме мотивира да стигна до истината.

— Предубедена си — каза той.

— Иън, ти не ме познаваш…

— Разбира се, че те познавам…

Тя размаха показалец насреща му и присви очи.

— Не. Онази Ники Хийт, която познаваш, беше смачкана.

Сега съм друг човек, на първо място следовател. Следвам уликите дотам, където водят, но освен това съм абсолютно сигурна, че Руук не е имал нищо общо със смъртта на онова момиче.

Иън отново се облегна назад и кръстоса крака.

— Виждаш ли, тъкмо там е проблемът. В сърцето си знаеш, че не е бил той. Ами ако следите ти подскажат обратното? Пътищата се разделят, няма да се пресекат в гората.

Тя извъртя очи. Иън се беше опитал да цитира Робърт Фрост.

— Любимото ми стихотворение. Помниш като слон.

— Съвсем вярно.

Тя отново имитира езика на тялото му, като се отпусна и кръстоса крак връз крак.

— Там, където ти виждаш пътища, които се разделят, аз виждам мъж, който не е виновен и може да загуби всичко.

— А ето това изречение ми прилича на сериозен конфликт на интереси. Пак ще ти го повторя, Ник. Няма как да бъдеш обективна.

— Аз съм следовател. Работата ми е да бъда обективна. Разговорът им подчерта този факт, но освен това бетонира увереността й, че Руук е невинен.

— Забравяш, че навремето те познавах доста добре. От опит знаеш, че приемаш всичко лично.

За пореден път мистерията Синтия Хийт изригна в паметта й като горещ извор.

— Майка ми умря в ръцете ми, това беше лично. Сега е друго.

— Ако е виновен, съпругът ти няма да се върне от оня свят.

— Ако ми позволиш да ти помагам, няма да се стигне дотам.

Той се засегна.

— Защо? Защото малък участък като нашия не би могъл да разкрие сложен случай като този?

— Не казах това, не ми слагай думи в устата.

— Отдръпни се и ме остави да си върша работата.

Тя обмисли следващия си ход. Можеше да притисне Иън или да го остави да спечели, поне този път. Наистина нямаше избор — ако го притиснеше, само щеше да влоши нещата. Трябваше да бие отбой, да обмисли пак положението и да се върне, когато би могла да му предложи нещо.

Ники вдигна телефона и отговори с кратко „Хийт“.

— Ало, капитане, как е в Тимбукту?

След разговора с Иън й идваше да блъска глава в стената и гласът на Мигел Очоа беше добре дошъл. Разсейваше я.

— Не особено добре — отговори тя. — От местната полиция току-що ми тръшнаха вратата.

— Ха. Нищо ли няма да ти кажат?

Хийт поклати глава. Самата тя още не можеше да повярва.

— Нито думичка.

Не можа да скрие раздразнението си, а отсреща Очоа замълча за миг, преди да попита:

— Руук как е? Държи ли се?

— Мисля, че още не си е дал сметка колко сериозно е положението. Не знам какво мислят ченгетата, той определено ги интересува, но дотам. Липсва мотив.

— Има ли алиби?

Това беше един от първите въпроси, които беше задала на Руук, но отговорът не й помогна.

— Без доклада на патоанатома не е ясен часът на смъртта, тоест, не сме сигурни. Изнасял е лекция в университета, но след това си е тръгнал сам и е потеглил към къщата си. Тогава я е открил. Преди лекцията е бил в някакво кафене.

— Местните опитали ли са се да потвърдят това?

Тя раздразнено прокара пръсти през косата си.

— Нямам представа. Оставих главния следовател за малко на мира, преди да се пробвам пак.

— И какъв е планът ти? — попита Очоа.

— Отивам да говоря със съквартирантката. Какво става там, нещо ново за случая Чин?

— За него се обаждам.

Господи, дано новините да бяха добри.

— На спийкър си, капитане — каза Очоа. — И Роули е тук.

Другата половина от Роуч я поздрави и започна да изброява новините относно случая на „Линкълн плаза“.

— От жертвата не излязоха никакви улики, проверихме всички следи и нищо. Няма приятелка, със съквартиранта му са се разбирали, не е взимал наркотици, обичал е родителите си и те са го обичали. Бил е резервиран. Не обикалял от купон на купон, но и не бил отшелник.

— С други думи, няма за какво да е бил убит — обади се Очоа.

— Но е убит, тоест, има нещо скрито-покрито. Явно е имал някаква тайна, просто още не знаем каква е.

— Пари откри нещо — каза Очоа.

Освен най-добра приятелка на Хийт, Лорън Пари беше и най-компетентният патоанатом, с когото беше работила. Приятелството им се беше развило бавно. Лорън прекарваше повечето си време с мъртъвци, а Ники — в мисли за тях. По тази причина и двете бяха извънредно предпазливи, когато ставаше дума за по-близки отношения с живите. С лечение на времето обаче техните еволюираха и постепенно всяка осъзна, че другата е „неин човек“. Лорън кумува на Ники на сватбата й с Руук и когато чу Очоа да споменава името й, на нея и се прииска приятелката й да беше при нея, за да поговорят за Иън и за ситуацията, в която се намираше. Това обаче трябваше да почака.

— Нищо разтърсващо — продължи Мигел. — Удавил се е, лова го знаехме. В организма няма следи от алкохол, което се връзва с онова, което ни казаха близките и познатите му.

— Чист като сълза — обади се Роули.

— Нещо ново за тримата заподозрени, които е видяла свидетелката?

— Нищо — отговори Очоа. — Все едно търсим игла в копа сено, но остават още едно-две неща, които ще проучим.

Хийт кимна доволно. Имаше вяра в Роуч — ако някой беше в състояние да стигне до дъното на сложна ситуация, това бяха те.

— Дръжте ме в течение — каза тя и се върна при собствените си игла и копа сено.

14

Ники се върна в хотела по обиколния път. Отчасти не беше умишлено — поради разположението на улиците в Камбрия доста пъти се отклони и пропусна няколко завоя, дори с включен GPS. Другата, съзнателна причина да избере по-дълъг маршрут обаче беше, че така си осигури време да помисли. Като цяло се стараеше да размишлява над миналото колкото се може по-малко — важни бяха единствено сегашният момент и бъдещето. След срещата с Иън Куули обаче трябваше да обмисли и настоящето, и миналото и да разреши конфликта между тях.

Това, че разследването се ръководи от бившия й съпруг, за който настоящият й съпруг дори не подозира, усложняваше нещата, както и собственото й разследване. Не можеше да си позволи да враждува с Иън. Той бе получил възможност да постъпи правилно и да й помогне, но не се възползва. Ако изникнеше и втора, трябваше да го убеди да предпочете да й окаже съдействие.

Истината беше, че без помощта му двамата с Руук трябваше да се оправят сами, без никакви ресурси, което не вещаеше нищо добро за разследването, което трябваше да проведат. Хийт не биваше да се поддаде на страха. Дори теоретичната възможност да обвинят съпруга й в убийството на Клоуи беше немислима, а ако го осъдеха… Не знаеше какво би правила тогава. Руук зад решетките? И за миг не се съмняваше, че сам би се напъхал в затвор със строг режим, за да напише експозе, но да влезе, след като го обявят за убиец? Щеше ли да преживее това? Самата мисъл я хвърляше в паника, но тя нямаше да й се поддаде. След години работа в полицията се беше научила да дели нещата, просто да изключва емоциите си и направи точно това. Не можеше да си позволи да се тревожи какво би станало, ако не успееха.

Върна се в апартамента и откри Руук бясно да печата на лаптопа си, излегнат на дивана.

— Статия ли пишеш? — попита го тя.

— Описвам какво се случва, докато разследваме. Обичам всичко да ми е в хронологичен ред, както знаеш.

Знаеше го отлично. В кабинета му имаше цял шкаф, пълен с хроники.

— Това ме накара да се запитам — продължи той — дали и Клоуи си е водела хроника. Дневник, може би?

Това беше напълно възможно. Самата Хийт години наред бе водила дневник по съвет на един от психоаналитиците, които започна да посещава след смъртта на майка си. Когато записваше емоциите си, те ставаха материални. Истински. Оказа се, че да ги изкара на хартия е истински катарзис. Не облекчаваше болката, но я пренасочваше.

Изведнъж Руук вдигна поглед към нея.

— Какво стана в управлението?

— Там няма да ни помогнат — отговори тя. — Полицейският началник не беше склонен да сподели каквато и да било информация.

— Ами „почеши ме по гърба, за да те почеша аз“? С това какво стана?

— В полицията в Камбрия явно не става така.

— Нямаме нужда от тях — заяви Руук.

Ники знаеше, че той само се преструва и го прави и заради двамата.

— Така е, но щяха да ни бъдат от полза.

— Явно ще трябва да покажеш колко струваш без бази данни и помощ от „Събиране на улики“.

— Явно.

Руук остави компютъра до себе си.

— Материалът, който е пишела Клоуи, положително има нещо общо със смъртта й.

— Понякога очевидният път всъщност не е верният. Може някой да е бил вманиачен по нея, може да я е следял някой бивш, който й има зъб. Съществуват много други възможности.

Руук изобщо не беше убеден в това.

— Ти не разбираш. Клоуи беше журналист.

— Ти си журналист и невинаги вървиш по следа.

— О, точно тук си в грешка, Хийт. Аз постоянно мисля за работата си. Ако в момента не пиша материал, значи обмислям идеи и наблюдавам всичко наоколо, докато ми хрумне нещо. Или чета статиите на други журналисти, за да шлифовам уменията си или да се запозная с други гледни точки. Просто невинаги говоря за това.

Ники предположи, че е напълно възможно в мислите му постоянно да се спотайва по някой материал. По същия начин тя непрекъснато мислеше за този или онзи случай.

— За теб го вярвам — каза тя, — но Клоуи беше студентка…

Той размаха пръст, за да я прекъсне.

— О, не, била е ловец на новини, това беше смисълът на живота й. Мислех си за спора им с Майкъл Уортън. Била е готова да загуби работата си в „Джърнъл“ заради този материал, което е повече от показателно. Не знам за какво става дума, но тя го е смятала за изключително важен. Което означава, че вероятно наистина е така. Което пък означава, че е напълно възможно някой да е решил да й попречи да го издаде. Може би не е била достатъчно дискретна и убиецът си е дал сметка, че ровичка наоколо, но възниква следният въпрос: ако наистина е вървяла по някаква следа, защо е криела от Майкъл Уортън? Той е главният редактор, ако статията е толкова важна, защо ще откаже да я публикува? — Очите на Руук проблеснаха и той доволно се усмихна. — Защото според мен Клоуи е тъчала на няколко стана.

Хийт зачака, но той не продължи, така че тя се облегна назад.

— Предавам се. Какво имаш предвид?

— Аха! — възкликна той с грейнало лице, сякаш току-що е направил някакво великолепно откритие. — Очаквах да попиташ. На няколко стана тъче журналист, който продава материалите си на много издания, без да е на щат.

Хийт не разбираше защо съпругът й толкова се вълнува.

— Добре, но тя е била на щат.

— Вярно, но нека да поиграем на „ами ако“. Аз ще започна.

Руук бе измислил тази игра наскоро — разследваха един случай и попаднаха в задънена улица. Тогава започнаха да си разменят въпроси, които започваха с „ами ако“ и така играта ги доведе до нова идея, даде им нова насока и накрая двамата разрешиха случая.

Очите му вече горяха. Най-щастлив беше, когато трябваше да мисли усилено.

— Ами ако Клоуи е смятала, че това е материалът на живота й?

— Ами ако е мислела, че ще предопредели кариерата й?

— Много добре — каза Руук. — Ами ако е решила, че иска да го предложи на по-голям вестник от „Камбрия джърнъл“?

— Ами ако се е опитала да го продаде другаде? — попита Хийт, без дори да е сигурна, че на журналистическото поприще се действа така.

Руук плесна с ръце и толкова я стресна, че тя подскочи.

— Именно! Открила е нещо и е решила, че „Джърнъл“ е твърде малък за мащаба му.

— Смяташ, че се е обърнала към други вестници.

Руук кимна.

— Тъчала е на няколко стана. Работела е в „Джърнъл“, но голямата статия не е била за там. — Той замълча за по-драматично и тихо изрече: — Разследвала е тайно.

Докато Ники обмисляше идеята, й хрумна нов въпрос.

— Ами ако с Майкъл не са се карали, защото той не иска да публикува статията, а защото Клоуи му е казала, че тя не е за него?

Руук скочи на крака.

— Добро хрумване!

Той сграбчи маркера и й го подаде, но Хийт поклати глава.

— Отстъпвам ти честта.

— Сигурна ли си? Обикновено никого не допускаш до дъската.

— Опитвам се да не стискам волана чак толкова силно каза тя.

Изглеждаше незначително, но като се отказа от дребните неща, които подреждаха живота й като следовател, бе успяла да създаде нов ред като капитан. Научи се да намира време за имейли, за доклади, за съвещания на „Полис плаза“ 1 и всичко останало, което вървеше с новата й длъжност. Беше се отказала и от белите дъски.

Руук махна капачката на маркера и записа два въпроса:

МАЙКЪЛ ИСКАЛ ЛИ Е СТАТИЯТА НА КЛОУИ?

КЛОУИ ОТКАЗАЛА ЛИ Е ДА МУ ДАДЕ СТАТИЯТА?

Той спря за миг, а после добави и трети:

НА НЯКОЛКО СТАНА ЛИ Е ТЪКАЛА?

Хийт се замисли.

— Значи теорията ни е, че ако е отказала да даде материала на Майкъл, значи някой друг е имал интерес, така ли?

— Точно така.

— Което би означавало, че е тъчала на няколко стана.

— Да. Работела е в „Джърнъл“, но и за някой друг. Според мен обаче е пишела на риск.

— Защо смяташ така?

— Когато си на щат, правиш предложение за статия и редакторът или ти дава зелена светлина, или отказва. Ако не си на щат, ако нямаш репутация и изрезки, с които да се докажеш, редакторът може и да приеме идеята, но няма да се ангажира, преди да е прочел материала.

Тя повдигна вежда, отчасти заради драматизма му, отчасти защото я беше изненадал с информация за себе си, с която явно не беше запозната.

— Звучи сякаш говориш от опит. Руук, нима си крил от мен?

— Нищо не мога да скрия от теб — намигна й той.

— Не си ми казвал, че си тъчал…

Тя се спря. Ама че лицемерие! Това, че не й е казал, че е разследвал материали на риск, не можеше да се сравни с брака, който никога не му беше споменавала.

— Само да поясня — каза той. — Говорим просто за журналист на свободна практика, на когото му плащат на парче, вместо да получава заплата. Все още работя така. Всичко, което не е за „Фърст прес“, е на свободна практика.

— Значи това не е нещо лошо?

— Не, освен ако договорът ти го забранява или ако отношенията ти с главния редактор ще пострадат, ако не споменеш някой материал с потенциал, за да го предложиш на други.

— Значи се връзва с нашата теория. Ако Клоуи е пишела нещо с потенциал и Майкъл е разбрал за това, може доста да се е ядосал.

— Много е вероятно. Той иска да издава най-добрия вестник, който му е по силите.

— Може Клоуи затова да е искала да говори с теб. Имала е нужда от съвет как да подходи към материала и към конфликта между „Джърнъл“ и другото издание, което и да е то.

Руук седна на ръба на леглото.

— Да. Представяш ли си? Изведнъж е разбрала, че идвам да преподавам в нейния университет… За нея отлична възможност, а за убиеца — неподходящо време и неподходящо място.

— Което е довело до нейната смърт и до това, че натопиха теб.

В паметта й изникнаха неканени спомени за Клоуи Мастърсън, първо на наградната церемония, а после в леглото на съпруга й, цялата потънала в кръв. Междувременно Руук продължи да говори и я поведе на вербална разходка, точно както обичаше.

— Замислих се за годините, когато работех в „Джърнъл“. Определено са сред най-хубавите в целия ми живот, признавам си.

— Не се и съмнявам — отговори тя.

Следването на Руук бе преминало съвсем различно от нейното. Докато той изживяваше мечтите на всеки млад мъж, тя прегръщаше привидно мъртвото тяло на майка си. Докато той учеше занаят и се захласваше по моливите „Блекуинг“ от тридесетте години на миналия век, тя се учеше да преценява рисковете, да борави с оръжия и да бъде психически и физически подготвена за опасни ситуации. Накратко, Хийт правеше каквото е нужно, за да стане изключително компетентен полицай, и свикваше да поставя всеобщото добро над нуждите на индивида. Руук, от друга страна, бе мислил единствено и само за своите по време на следването си, в това беше сигурна. Не че го обвиняваше. В един момент просто бе решил, че това да помага на хората с материалите си не пречи на неговите желания.

Той осъзна грешката си и протегна ръка през масата.

— Най-хубавите ми години, преди да се запозная с теб, Хийт. В сравнение с това всичко останало бледнее.

Тя му се усмихна и пръстите им се преплетоха.

— Със сигурност.

Животът й преди Джеймисън Руук беше като черно-бял филм. След като се запознаха, дойде „Текникълър“. Дали бе избрала да не му каже за Иън Куули, защото той беше част от монохроматичния живот преди Руук?

— Започнах да тъка на два стана, когато редакторът видя сметката на един от материалите ми за „Джърнъл“ още преди да го довърша — каза той, преминавайки нататък. — Случва се. Продължаваш напред, това е.

— Великата кариера на Джеймисън Руук. Така ли е започнала наистина?

— Това е историята на възхода ми като журналист. „Таймс“ ме открадна от университетския вестник.

— О-о-о, „Таймс“, боже, боже!

— Разбира се. Точно както ти вербува следовател Агуиналдо. Даде си сметка, че е ценен кадър и я доведе в 20-то. Всяка достойна за уважение организация обира онези, които си струват, преди да го направи някой друг. Бяха чели моя статия и ме наеха да работя на парче…

Хийт го върна в началото на разговора им.

— Как да намерим доказателства, че Клоуи е пишела и за друг вестник?

— Живеем в ерата на интернет. Ще проучим, може да е имала късмет да й публикуват нещо. Ако е така, името й ще излезе.

— А ако не е имала късмет, няма да излезе — довърши тя и се втренчи в неясната информация на бялата дъска.

Раздразнението й се усилваше. Проклетият Иън Куули! Защо не искаше да й съдейства? Руук последва погледа й и явно си спомни нещо, защото внезапно скочи и извади стандартна снимка на Клоуи Мастърсън от кожената чантичка, която лежеше на стола до тях.

— Имам подарък за теб — заяви той.

— Откъде я намери? — попита Хийт, взе я от ръката му заедно с магнитчетата, които й предлагаше, и закачи портрета на Клоуи на дъската.

— Журналист съм, имам си ресурси — отговори той и почука с пръст по слепоочието си, а тя се извърна към него.

— Може ли малко по-конкретно?

— Един журналист никога не издава източниците си, Хийт. Наясно си с това.

Тя повдигна укорително вежда, а той въздъхна с престорено примирение. Пак флиртуваше.

— Господи, страшно умееш да се пазариш, Хийт. Добре, ще ти кажа.

— Знаех си — ухили се тя.

— Писах в „Джърнъл“ и помолих да ми пратят служебна снимка на Клоуи. Веднага ми услужиха и щом я получих, я разпечатах.

Докато обточените с кехлибар кафяви ириси на Клоуи се взираха в нея от бялата дъска, гърлото й се стегна. Със или без съдействието на местните власти двамата с Руук щяха да разкрият кой е виновен за смъртта й.

В главата на Хийт се въртяха много мисли, но тя се спря на първата нощ, която бе прекарала с Руук. Манхатън изгаряше от непоносима жега, в целия град нямаше ток. Той ясно й беше показал, че я харесва още щом започна да я придружава и когато се появи пред апартамента й онази нощ (за да я пази!), тя реагира още щом чу звук зад гърба си и усети нечия ръка на рамото си. Инстинктите й се задействаха, Хийт се завъртя и хубавичко го изрита в челюстта. Същата вечер бяха седнали да изпият по една маргарита, а после тя го отведе в леглото си. Не знаеше какво точно е очаквала, но Руук се оказа съвсем различен от предишните й любовници. Беше игрив, енергичен, внимателен и така събуди и у нея отдавна забравена игривост. Независимо дали й наливаше чаша вино след тежък ден, пълнеше ваната или й намираше бяла дъска, колкото и странно да беше, той винаги знаеше точно какво й е нужно.

— Много добре, Джейми — каза тя и го дръпна на леглото.

Апартаменти „Мейпъл вилидж“, където Клоуи Мастърсън бе живяла заедно с Тами Бъртън, ни най-малко не отговаряха на очакванията на Хийт.

— Изглежда доста по-скъпо, отколкото си мислех — коментира тя, докато наближаваха червеникавата тухлена сграда.

— Въпрос на родители — каза Руук, а думите дойдоха като ехо на нейните мисли.

Намериха апартамента и почукаха, после пак. Руук вдигна ръка, за да опита още веднъж, но тогава вратата рязко се отвори и той залитна напред, а Хийт протегна ръка да го задържи. После двамата вдигнаха очи и видяха млада жена, за която Ники реши, че е Тами Бъртън. Очите й бяха зачервени, бузите — хлътнали. Тя притискаше кутия с хартиени кърпички до стомаха си, а по намачканата сива памучна пижама и кървящите кожички около ноктите й си личеше, че страда.

Хийт показа значката си.

— Тами Бъртън? — Момичето кимна. — Аз съм следовател Ники Хийт — представи се тя, пренебрегвайки титлата капитан. — Това е господин Руук. Имаме няколко въпроса за Клоуи Мастърсън. — Хийт надзърна зад рамото на Тами. — Може ли да влезем?

Младата жена си избърса носа с опакото на ръката и хвърли кос поглед към Руук. Колебаеше се, в очите й се надигна недоверие. Очевидно беше разпознала името му.

— Може ли пак да видя значката ви? — попита тя с треперещ глас.

— Разбира се — усмихна й се Хийт.

Рядко се случваше някой да поиска да я огледа отблизо. Обикновено стигаше просто да я покаже за части от секундата, както по филмите, за да спечели доверието на хората, и простичкият въпрос на Тами веднага й спечели няколко червени точки.

Хийт протегна значката си, а Тами се наведе напред и пред лицето й паднаха кичури тъмна коса, като завеси от мъниста пред врата. Тя кимна, удовлетворена. Не че би разбрала, ако значката беше фалшива, но поне беше попитала, за разлика от повечето хора. Отмести се, пусна ги да влязат и затвори, а ключалката шумно изщрака.

— Направо — обади се тя зад гърбовете им. — Дневната е вдясно.

Руук водеше, а Хийт го следваше. Първата врата вдясно бе широко отворена. Това беше първата спалня. Чаршафите бяха омачкани, а тежката кувертюра — надиплена по пода. Покритият с мокет под бе осеян с дрехи на купчини. „Чисти и мръсни“ — предположи Хийт. На нощната масичка, която и без друго бе отрупана с вещи (нощна лампа, чаши и бог знае още какво) едва-едва се крепеше кула от книги. Нямаше време да различи повече подробности, но съквартирантката, която живееше в тази стая, очевидно не държеше на добрата организация. Следващата врата беше притворена, но недостатъчно, за да зърне нещо.

— Това е стаята на Клоуи — каза Тами. — Майка й ще дойде… през уикенда… за да… — Гласът й я предаде и тя спря. — За да разчисти.

Хийт се обърна към нея.

— Толкова съжалявам, Тами. Знам какво преживяваш.

Лицето на Тами се сгърчи от болка.

— Откъде може да знаете какво преживявам? Или какво преживяват близките й? — Погледът й се стрелна към Руук. — Клоуи беше убита!

Хийт преглътна. Агонията на това момиче изведнъж изпълни собственото й тяло.

— Знам от опит — отговори тя и погледна в изпълнените с болка очи. — Знам още, че болката ще намалее и че ужасът никога не си отива.

Тами пребледня и сведе поглед към пода.

— Не мога да повярвам, че вече я няма — дрезгаво изрече тя.

Двете си размениха местата и Хийт изпроводи Тами чак до дъното на апартамента. Кухнята, нишата за хранене и холът представляваха едно просторно помещение. В двата края на тапицирания в светлосиво диван се виждаха възглавнички в синьо, бяло и сиво, а двата стола бяха в тон.

Хийт заобиколи дивана, за да мине покрай черната библиотека до едната стена. На двата рафта имаше най-вече учебници, няколко романа и купчина списания. Руук прекара, пръст по заглавията. „Сигурно търси нещо от Виктория Сейнт Клеър“ — каза си Хийт. Ентусиазмът му, когато видеше някъде своя книга, винаги я забавляваше. Тя също огледа гърбовете на книгите — разкази на ужаса, учебници по журналистика, нашумели заглавия на тема тероризъм, конспирации, частни училища и глобалното затопляне. Руук кимна одобрително.

— Повечето от мебелите са… бяха на Клоуи — каза Тами. — Тя обичаше всичко да изглежда така, както й харесва.

— Увличаше се по вътрешния дизайн, така ли? — попита Хийт.

— Абсолютно, докато на мен не ми е приоритет, едва успявам да си платя следването. Тя покриваше сметките и купуваше, каквото реши. Ще трябва да си намеря друга съквартирантка и да напазарувам на старо — тъжно каза тя.

„Още една причина да съжалява за смъртта на Клоуи“ — помисли си Хийт и разгледа скъпите мебели. Как така една студентка бе успяла да си ги позволи?

— Семейството й заможно ли беше?

— Не мисля — отговори Тами. — Техните са разделени, тя не общуваше с баща си. Има… Господи, имаше по-малък брат, така че едва ли са им оставали излишни пари, ако ме разбирате. Клоуи обаче не споделяше много за тези неща, така че всъщност не знам. Понякога просто се прибираше с нещо ново.

„Дали е печелела от извънредните си материали?“ — зачуди се Ники, а гласът на Тами пресекна и очите й отново се напълниха със сълзи.

— Ще ми липсва.

— Имаше ли приятел? — попита Руук и Хийт го изгледа предупредително. Тами Бъртън очевидно беше наясно, че трупът на Клоуи е бил открит в неговата къща и го подозираше. „С основание“ — помисли си Ники. Момичето нямаше причина да вярва, че гостуващият професор не е замесен в смъртта на приятелката й, а тя не искаше да загубят доверието му, което означаваше, че Руук трябва спешно да стане част от околния ландшафт.

Той наведе глава и отново насочи вниманието си към библиотеката, докато Хийт задаваше следващия си въпрос.

— Имаше ли? Приятел?

Тами поклати глава.

— Преди ходеше по срещи, но престана, прекалено заета беше. Направо се вманиачи, мислеше само за разследванията и за статиите си.

Нямала е приятел. Хийт задраска тази възможност от списъка в главата си и огледа снимките на рафтовете. Първата, която видя, беше на Тами с някакъв мъж горе-долу на нейните години.

— Това твоят приятел ли е?

Тами последва погледа й.

— Не, брат ми Тод — отвърна тя.

— Ами тази снимка? — попита Хийт и посочи една, поставена върху списанията. На нея Тами и Клоуи, облечени в бански на две части, вдигаха наздравица към апарата с чаши „Маргарита“ в ръце.

— Миналата година ходихме на почивка в Канкун — обясни Тами. — Тогава Клоуи беше много по-спокойна.

— Кога се вманиачи по работата си? — попита Ники.

— Не знам, преди около шест месеца. Не стана веднага, а с течение на времето.

Хийт си спомни думите на Тами, че влага всяка стотинка в образованието си.

— Сигурно ти е било трудно да спестиш пари за ваканция — коментира тя. — Скъпо е.

— Спестявах цяла вечност. Клоуи ми помогна малко — подсмръкна Тами и притисна поредната кърпичка към носа си. — Това беше най-хубавата почивка, на която съм била.

Хийт огледа и останалите снимки и накрая се спря на една групова. Пред сграда, която приличаше на университетския вестник, се бяха събрали около петнадесет души и Клоуи беше на първия ред. Не беше намръщена, но не се и усмихваше. Сред останалите лица Хийт разпозна една от младите жени, които бяха видели с Руук, когато се отбиха в редакцията. Майкъл Уортън, главният редактор, също стоеше от едната страна, но останалите не й бяха познати.

— Екипът от вестника — каза Тами и поклати глава. — През първи курс работих там, но не издържах, стресът ми дойде много.

— А на Клоуи не? — попита Хийт.

— Изключено, тя не можеше да му се насити.

След като оглежда рафтовете още минута-две, Ники се премести на дивана, а Руук я последва и седна до нея. Тами кацна на ръба на един от столовете, хвърли използваната кърпичка на пода и си взе нова от кутията, която все още стискаше в ръце. Хийт не беше сигурна още колко ще издържи момичето, така че мина направо на въпроса.

— Можеш ли да ни кажеш нещо, Тами? Клоуи тревожеше ли се за нещо напоследък? Имаш ли представа какво може да й се е случило?

Тами отново стрелна Руук, но бързо отмести очи.

— Пак ли трябва да разказвам?

— Може много да ни помогне — меко отговори Хийт. — Искаме да разберем какво е станало. Търсим истината.

Тами пак погледна към Руук.

— Попитайте него.

Руук се отдръпна към крайчето на дивана.

— Мен ли, защо пък мен?

— Тя ви боготвореше…

Хийт се наведе напред с лакти на коленете и длани между тях.

— Защо? Защо го боготвореше?

Тами повдигна рамене.

— Заради някакъв материал, който пишеше… или искаше да напише, или беше преполовила. Честно ви казвам, не знам. Беше „строго секретен“. — Тя тежко въздъхна. — Все това повтаряше. „Не мога да ти кажа, Тами, за твое собствено добро е.“

Хийт погледна към Руук, преди да отговори:

— Клоуи не е споменавала на господин Руук върху какво работи — каза тя, след като съпругът й свъси вежди и поклати глава.

— Никога ли? — попита го Тами, очевидно изненадана.

— Никога — потвърди той. — Веднъж дойде да говорим след часа и искаше да се видим за нещо, но това така и не стана.

Тами беше смаяна.

— Но нали е била у вас…

— Смятаме, че някой я е пренесъл там, за да припише вината на Руук.

— Искате да кажете, че са се опитали да го натопят? Боже, мислех, че това се случва само по филмите!

Де да беше така. Уви, животът имитираше изкуството.

— За съжаление не.

Тами се обърна към Руук.

— Значи не сте говорили?

— Не — поклати глава той.

— И нямате нищо общо… с онова, което й се случи?

Интуицията подсказваше на Хийт, че смъртта на Клоуи няма нищо общо с личния й живот. Бяха я убили заради материала, от който е била обсебена. Интуицията обаче не беше доказателство, а за да разреши случая, имаше нужда точно от това. Трябваше да разследва всички възможни варианти, докато се очертае един-единствен очевиден път.

— Клоуи имаше ли врагове, Тами? Хора, на които да е навредила, които може да са й имали зъб?

Тами беше възмутена.

— Изключено, всички я харесват! Харесваха. Ако някой трябваше да мести мебели, отиваше, ако не можеше да вдигне нещо сама, уреждаше да дойдат момчета, за да го свършат, и купуваше пица за всички. Ако не достигаха десетина долара, плащаше тя. Добър човек беше. Наистина добър!

Хийт не се съмняваше, че Клоуи Мастърсън е била точно такава, каквато я описва съквартирантката й, но всеки човек крие грозни тайни. Трябваше просто да продължи да тресе дървото и да види какво ще изпадне.

— Може ли да надникнем в стаята й? — попита тя.

Тами хвърли ще една кърпичка на пода, преди да скочи от стола си.

— Те вече разровиха всичко — каза тя.

— Знам, но искам и аз да погледна и сама да си съставя мнение. Ако нямаш нищо против.

Тами ги поведе обратно към коридора, спря пред първата врата, бутна я и влезе.

— Заповядайте — каза тя и се оттегли в собствената си стая.

— Емоциите й изглеждат непресторени — тихо каза Хийт.

— Определено страда — каза Руук и гласът му направо прогърмя в сравнение с нейния. Хийт вдигна пръст към устните си — кой знае колко тънки бяха стените на апартамента. Веждите му подскочиха и той кимна, повтори жеста й и после опря палец в показалеца си и ги завъртя, сякаш заключваше катинар.

— Освен това ми се струва, че откакто са били направени онези снимки, се е отбила до ада и се е върнала.

Хийт застана в средата на стаята с ръце на кръста.

— Не съм изненадан — отговори Руук, този път много по-тихо, и застана до нея. — И аз бих се сринал, ако те загубя.

Той я прегърна през раменете и я притегли към себе си.

— Не, никаква смърт, никакви болести. Не и за нас. Карпе дием[5], дори когато се борим с беди!

— В момента с нищо друго не се борим — отбеляза тя.

Той я погледна с необичайна за него сериозност.

— Трябва да сграбчим момента, Ник.

— Трябва — съгласи се Хийт.

Отлично разбираше намеренията му — тя също се нуждаеше от него, несигурното им положение я беше изплашило. Имаше нужда да го усети, да го вкуси и да го докосне, но първо трябваше да си свършат работата.

Хийт нежно го отблъсна.

— След като свършим всичко останало.

Той се изправи и сурово привлекателното му лице стана мрачно.

— Хайде тогава. С какво да започнем, капитане?

— Виж дали ще откриеш нещо за материала на Клоуи, което е убягнало на полицията. Бележки върху късче хартия, име на източник — каквото и да е, стига да ни помогне да разберем за какво е бил.

През следващите десет минути двамата преровиха и последния сантиметър от стаята на Клоуи. Точно както подозираше Хийт, тя беше много подредена — за разлика от спалнята на Тами, където леглото не беше оправено, книгите заплашваха да се срутят, а по пода бяха пръснати дрехи, тук цареше съвършен ред. Дрехите в гардероба бяха сортирани по цвят, а книгите — наредени с гърба навън и организирани по жанр: учебници, научнопопулярна литература и съвсем мъничко художествена. Обувките бяха строени като войници, а бельото, тениските, клиновете и останалите дрехи — перфектно сгънати по чекмеджетата.

Хийт отвори това на нощното шкафче и го прерови. Под маската за спане и разпръснатите червила и химикалки се криеше малко тефтерче. Тя го извади и прелисти страниците му, изпълнени с най-различни скици и драсканици. Очи, носове, устни, пера, квадрати, кръгове и триъгълници, някои в две измерения, други — в три, със светлосенки. В един от квадратите имаше око, в един от триъгълниците — устни. Клоуи беше разбъркала рисунките, сякаш за да види коя част къде подхожда.

— Виж това — каза тя и подаде тефтерчето на Руук.

— Не е зле — каза той, докато го прелистваше също като нея.

Ники бавно се обърна.

— Не виждам други рисунки или скици, нито моливи или бои.

— Хората си драскат, Хийт.

— Вярно — призна тя. Нещо в скиците я притесняваше, но тя върна бележника на мястото му.

Продължиха да тършуват из стаята още петнадесет минути, но накрая Ники се отказа. Клоуи не просто не беше оставила никакви следи за статията си. Беше се постарала да няма такива, което подсказа на Ники най-важното: че младата жена е разбирала, че разследванията й може да я изложат на опасност.

15

Ники не се церемонеше, когато вдигаше телефона и неизменно отговаряше само с едно кратко „Хийт“.

— Ник!

Гласът на Иън беше последният, който очакваше да чуе от другата страна. През ума й преминаха няколко сценария: обаждаше да й каже да напусне Камбрия, защото присъствието й не е желано; искаше да си говорят за едно време (макар че тя не можеше да си представи защо би желал да преразказват скъсването си); или се канеше да й съобщи нещо, което би могло да й бъде от полза.

— Иън.

Между тях надвисна продължително мълчане, но накрая тя проговори отново:

— Какво мога да направя за теб?

Той прочисти гърлото си.

— Виж, аз, ъ-ъ…

Тя познаваше този тон и разбра, че се обажда, за да се извини, че се е държал като магаре. Можеше да го улесни, но вместо това замълча и го остави да се изпоти.

— Аз, ъ-ъ…

— Какво има, Иън? — смили се накрая Хийт.

— След като си тръгна от управлението, помислих и, ами, нямаме нищо против да помагаш с разследването на случая Мастърсън.

Този развой на събитията я изненада.

— Така ли? И кои сте вие?

— Ами, кметът.

В началото Иън звучеше плахо, сякаш му беше трудно да обясни за какво се обажда. Открай време не обичаше да се извинява, но сега, доловил враждебна нотка в гласа й, сякаш леко се възмути.

— Благодари му…

— Жена е — поправи я той.

— Благодари й от мое име.

— Ники, да оставим глупостите. Кметът иска да работим заедно. Аз съм началник на полицията и искам да разреша случая. Поговорихме и тя смята, че опитът ти като следовател от отдел „Убийства“ ще ни помогне да приключим по-бързо.

— Ами фактът, че Руук е мой съпруг?

Той замълча, преди да отговори, сякаш претегляше думите си.

— Не мога да го извадя от списъка със заподозрените. Момичето е било у тях, той е намерил трупа. Явно има връзка. Ако нищо не знае, защо са я убили там? Това е голямото неизвестно. Знам, че искаш да му повярваш, но няма как да го пренебрегнем.

Колкото и да искаше, Хийт знаеше, че не може да спори с това. Ако беше на мястото на Иън, щеше да разсъждава по същия начин.

— Знам, че искаш да участваш, така че ще мина направо на въпроса. Оказва се, че бащата на Клоуи Мастърсън е завършил нашия университет.

— Току-що ли го разбра?

Ники си прехапа езика още преди да довърши. Нямаше как да се хареса на Иън, като критикува уменията му. Той се беше съгласил да я допусне, а тя не искаше да му дава повод да размисли. Това, че кметицата искаше да работят заедно, не означаваше, че той не може да откаже.

Хийт даде заден ход.

— Исках да кажа, че аз винаги започвам с най-близките.

— Проучихме ги, следователю. Може да сме от провинцията, но не сме идиоти. Просто не сме Ню Йорк сити и ограниченият ни ресурс си казва думата.

— Разбира се, че нито сте Ню Йорк, нито е необходимо. Аз…

— Не ме успокоявай — прекъсна я той. — Разбирам. Свикнала си ти да командваш.

Коментарът му я накара да се замисли. Беше съвършено уместен — Хийт не получаваше нареждания от никого и като се изключат началниците на „Полис плаза“ 1, командваше тя.

Руук влезе в хотелската стая с две пластмасови чаши кафе в ръце, а тя измърмори „благодаря“, докато поемаше едната.

— Кой е? — прошепна той и посочи телефона до ухото й. Тя покри микрофона в основата му и тихо отговори:

— Иън Куули.

Веждите на Руук се вдигнаха чак до косите.

— Нова информация ли има?

Ники повдигна рамене точно когато Иън заговори отново.

— И така, оказва се, че Мастърсън е моминското име на майката. С бащата не са били женени и тя не е дала фамилията му на Клоуи.

Интересно.

— В кръщелното й Мастърсън ли пише?

— Да.

Тами беше споменала, че Клоуи не се вижда с баща си и Ники беше решила, че с майка й са разведени, но не беше така. Поредното напомняне, че не бива да бърза с изводите.

— Кой е бащата, говори ли с него?

— Не още, но според разпечатките от телефона на Клоуи тя е говорела с него. От пет месеца насам.

Ники се завъртя и затърси тефтер и химикалка, а Руук бързо ги взе от нощната масичка и й ги подаде. Тя му кимна за благодарност и записа онова, което й беше казал Иън току-що.

— А преди това?

— Нищо. Сякаш внезапно е цъфнал в живота й от нищото.

Преди пет месеца. В главата на Хийт се надигнаха ред въпроси. Ясно беше защо Клоуи носи фамилното име на майка си, но защо баща й е отсъствал от живота й, докато е била малка? По свой избор или по желание на майката? И защо се беше върнал? Много въпроси и далеч по-малко отговори.

Руук нетърпеливо чакаше и жестикулираше и тя му обърна гръб, докато слушаше Иън.

— Клоуи не се е обаждала на баща си в деня, когато е бил открит трупът й — продължи той. — Предишния ден му е звъняла четири пъти, три от повикванията са продължили по-малко от десет секунди. Последния път се е свързала и са говорили няколко минути.

— Изглежда трябва веднага да говорим с баща й.

Зад нея Руук драматично си пое дъх. Това беше най-благоприятното развитие до момента. Двамата с Хийт вече бяха разбрали, че Клоуи е умеела да пази тайна, беше го доказала с разследването си. Нямаше нищо чудно, че е пазела и баща си в тайна.

— Отивам да го разпитам — каза Иън. — Реших, че ще искаш и ти да дойдеш.

Тя едва успя да сдържи ентусиазма си.

— Разбира се. Кога и къде?

— Веднага. Бях у тях, няма го там. Тръгвам към ложата, ще мина да те взема.

— Къде и кога какво? — прошепна Руук, този път по-високо.

Тя го погледна.

— Не, ще отида сама.

— Разбира се, както искаш.

Хийт си записа адреса и каза:

— Идвам веднага.

Улиците в Камбрия бяха спокойни в сравнение с тези в Манхатън. Не се чуваха сирени, клаксони и несекващ фонов шум, както в града, който никога не спеше. Хийт вече започваше да се ориентира, но какофонията в Ню Йорк й липсваше.

— Прекалено тихо е — каза тя.

— И това си има добрите страни — отговори Руук от задната седалка.

Тя също можеше да оцени живота на по-ниска скорост. Един дълъг уикенд в Хамптънс, например, щеше да й дойде много добре, но ако заживееше в градче като това за постоянно, съвсем скоро щеше да зажаднее за енергията на големия град и всичките му квартали и разнообразието от хора и храна, независимо къде точно се намираш.

— Сигурно, но при теб става дума за носталгия — каза Хийт.

— Не мога да го отрека — кимна той и на устните му изплува усмивката, която тя толкова обичаше, този път примесена с нотка сантименталност. — Годините в университета не могат да се сравнят с нищо друго, нали? Там разбираш кой си, откриваш автентичното си аз, така да се каже. Нови знания, вълненията на младежката любов. — Той я изгледа косо. — Разбира се, не на всички им върви в това отношение.

Имаше предвид Петър Матич, приятелят й от колежа, за когото по-късно бе разбрала, че е замесен в заговора за убийството на майка й. Оставаше и Иън. Беше обмислила положението и реши, че трябва да си признае. Защо не още сега?

— Руук, искам…

— Мен ли? — ухили се той. — Знам. Откакто станах професор, съм особено неустоим.

Тя го огледа доста подробно.

— Сакото от туид с кожени кръпки на лактите ми харесва. Много е професорско.

— Ще ти дам консултация на затворени врати.

— Обещаваш ли?

— Готов съм да ти проверя домашното по всяко време — увери я той и веднага тръсна глава. — Не, това го задраскай.

— Да, не ти се получи.

Той небрежно повдигна рамене.

— Случва се.

Няколко минути пътуваха мълчаливо, но накрая тя се върна на темата, която искаше да обсъдят.

— Трябва да ти кажа нещо, Руук.

Той я погледна със смесица от предпазливост и тревога, които бързо се прехвърлиха от погледа в изражението му.

— Нали знаеш, че след това изречение никога не идва нищо добро?

Прав беше. Този израз подготвяше слушателя за лоши новини.

— Зависи от гледната точка, предполагам.

— Да се тревожа ли?

— Не, не е нужно.

— Какво тогава?

— Хмм-м, може да побеснееш — каза тя, без да добави, че вероятно ще се почувства предаден, задето не му е казала по-рано за Иън. Бракът беше сериозна работа, в края на краищата.

Руук помълча няколко секунди и каза:

— Не мисля, че би могла да кажеш нещо, от което да побеснея бог знае колко.

Хийт точно на това се надяваше.

Той се завъртя леко, за да е с лице към нея.

— Давай, Ник.

— Ами, хм, всъщност познавам Иън Куули.

Руук много се изненада.

— Не съм сигурен какво очаквах, но не беше това.

— Следвахме заедно в академията.

Тревогата се изпари от лицето му.

— Такова напрежение за… — Изведнъж той разбра. — О. Познаваш го.

Хийт преглътна. Вината за това, че е крила от него нещо толкова важно, се раздуваше като балон, готов да се спука. Тя стисна волана.

— Има и още.

Този път той обърна глава, за да я погледне. Настроението в колата се беше променило, но Руук си беше Руук. В очите му просветваше пламъче, което й подсказа, че той не го приема чак толкова лично. Все пак и двамата бяха възрастни хора с минало.

Той мъдро кимна.

— Позволи ми да използвам дедукция. Споменах младежката любов, която може да сполети човек в университета и добавих, че това невинаги е нещо хубаво. Няма да споменаваме Петър Матич, чието място е в гробищата, включително тези за спомени. Темата обаче изглежда възбуди друг спомен у теб. Спомен, свързан с един неустрашим полицай от Камбрия. Което ме навежда на мисълта, че каквото и да си преживяла с господин Иън Куули, то е било краткотрайно. По някаква причина е оставило следа, но е без значение.

— Не съвсем без значение — навъси се Ники.

Руук пак се беше ухилил и дори само с полезрението си тя долови веселие в погледа му. Следващите й думи лесно можеха безвъзвратно да изтрият тази усмивка.

— Казвай, ми амор.

Нямаше да се почувства по-смела, ако си поемеше дълбоко дъх, но въпреки това го направи.

— Той ми беше… съпруг — каза тя.

Руук присви очи, пъхна показалец в ухото си и го завъртя насам-натам.

— Прощавай, май не те чух. Какво каза?

Хийт повтори, този път по-високо:

— Бяхме женени.

Този път окото му сякаш получи спазъм.

— Извинявай, какво? Казваш, че си била о-о-омъжена за този шериф?

— Началник на полицията — поправи го тя.

— В дупката, наречена Камбрия.

— О, значи изведнъж стана дупка? Току-що ми обясни колко я обичаш. Нови знания, нова любов, автентичното ти аз…

— Е, да, но това беше преди. Автентичното ми аз умираше да се махне от Камбрия и да се премести в Манхатън. Чудесно място, ако човек иска да дойде на гости, но не бих живял тук. — Той избърса ръце в панталоните си. — Женени ли каза?

Тя кимна.

— Била си женена за мъж на име Иън Куули?

— Тогава още бях зле.

Руук знаеше, че става дума за периода след убийството на майка й. Понякога Хийт поглеждаше назад и се чудеше как изобщо е успяла да се възстанови.

— Иън Куули ти е бил…

— Съпруг. — Тя изрече думата, която Руук не можа. — Беше ми съпруг.

Спусналото се мълчание беше някак анемично, сякаш лишено от кислород, като въздуха високо в Скалистите планини. Накрая, след минута, ако не и две, Руук я погледна.

— Кой е по-привлекателен, той или аз?

Класика.

— Ти, Джейми — засмя се тя. — Няма спор.

Той явно остана удовлетворен от отговора й.

— Значи бракът ти с Барни Файф[6] е бил просто проява на младежка глупост, както се казва.

— Предполагам, че и така може да се нарече — каза тя, без да си направи труда да се засегне от „младежката глупост“. Руук махна с ръка, сякаш разваляше магия.

— Щом приключим с тази бъркотия, ще пропъдим бившия ти съпруг от мислите си.

Макар че едва ли можеше да пропъди спомена за Иън напълно, истината беше, че десет години всъщност не се е сещала за него и след като с Руук напуснеха Камбрия, нямаше да има причина да се сети пак, никога вече.

— Не си ли бесен? — попита Хийт, леко изненадана, но изпълнена с облекчение.

Той отговори без колебание:

— За какво да съм бесен, нали съм по-привлекателен. Нямам съмнение, че интелектът ми превъзхожда неговия и съм по-качествен улов…

Тя се подсмихна.

— И как стигна до този извод?

Руук се обърна към нея и повдигна вежда, а после протегна двете си ръце с дланите нагоре, сякаш бяха везните на справедливостта, и вдигна лявата малко по-високо от другата.

— Началник на полицията в Камбрия, щат Ню Йорк. — Свали я и вдигна дясната. — Журналист, носител на наградата „Пулицър“. — След като известно време дланите му подскачаха нагоре-надолу, дясната победи и се спря високо над лявата. — Динг, динг, динг! Ето го победителя.

Хийт се разсмя.

— Добре, имаш право. Гениален си, а преди да те сваля, беше доста желан ерген.

— Благодаря ти. А сега ще те попитам нещо, Хийт, ако нямаш нищо против.

Тя следеше пътя, но го погледна за момент.

— Добре.

— Защо не ми каза?

И тя си задаваше същия въпрос. Отговорът беше сложен, но Ники го изложи възможно най-сбито.

— Сигурно защото не мисля за това. Свързано е с част от миналото ми, която ми се ще да можех да забравя. — Тя направи пауза, преди на свой ред да му зададе въпрос. — Можеш ли да ми простиш, че не ти казах?

Той взе ръката й.

— Ник, няма за какво да ти прощавам. Разбирам, миналото си е минало. Обичам те от момента, в който те видях, за добро или за зло, при щастие и несгоди и каквито други подобни изрази се сетиш. Заедно сме в кюпа.

Начинът, по който стисна ръката й, бе неизречено послание. Двамата бяха екип дори когато ставаше дума за убийство.

Хийт не беше успяла да каже на съпруга си къде ще се срещнат с бащата на Клоуи. Обясни му едва когато им оставаше по-малко от километър до ложата и беше готова за реакцията, която неминуемо щеше да последва.

— Масон?! Просто перфектно. Какво щастливо съвпадение!

Ентусиазмът му не знаеше граници, той обожаваше конспиративните теории, а масоните имаха завидна репутация. Изведнъж й заприлича на дете, което е открило златния билет за шоколадовата фабрика на Уили Уонка.

— Защо да е щастливо съвпадение? — попита тя. Почти се боеше от отговора, но Руук потри доволно ръце.

— Защото, мила ми съпруго, от много отдавна ми се ще да надзърна в някое братство, особено масонското. Ще го приема като знамение. Това е идеалният момент да се върна към тази идея!

— Страхотно, но не сме дошли затова, Руук. Съсредоточи се върху разследването, твоите ги остави за после.

Той насмешливо изсумтя.

— Аз съм най-добрият в света, когато трябва да се вършат няколко неща едновременно.

Хийт не можа да не възрази, при това разпалено.

— Това изобщо не е вярно, всъщност си най-посредственият в света. Навремето четях една книжка на племенницата ми Сара, казваше се „Ако дадеш бисквитка на мишлето“. След бисквитката мишлето си сипва мляко, после отива да се огледа в огледалото, за да види дали има бели мустаци, но се разсейва и решава да си подреже истинските. И така нататък, и така нататък, и така нататък. В този сценарий ти си мишлето — каза тя.

Руук се хвана за сърцето, сякаш го беше разбила.

— Хийт, ужасно ме засегна. Как можа най-безсърдечно да ме сравниш с мишле с бисквитка!

Тя повдигна извинително рамене.

— Просто наричам нещата с истинските им имена.

— Хийт, млада жена загуби живота си и аз съм пределно наясно, че в полицията ме подозират. Искам да разбера какво е станало с Клоуи повече от всеки друг. Това ми е приоритет. — Тя усети, че се задава „но“. — Но ако получа възможност междувременно да добия нови знания за нещо, което отдавна ме интересува, кой съм аз, че да й обърна гръб?

— Съсредоточи се върху случая — настоя тя.

— Случаят и нищо друго освен случая.

Иън седеше в колата си пред масонската ложа в Камбрия — невзрачна на вид сграда от розови тухли с триъгълен бял покрив и четири бели колони. Руук обаче не изглеждаше никак разочарован.

— Важното е какво става вътре — каза той, сякаш бе прочел мислите й.

Хийт спря до тротоара зад Иън и паркира. После тримата отвориха вратите и излязоха на тротоара като състезатели по синхронно плуване, които изплуват от водата в перфектен унисон.

Двамата мъже моментално тръгнаха един към друг. Иън не просто смяташе Руук за потенциален заподозрян; в настоящата им среща имаше и личен елемент. Руук протегна ръка, а той пристъпи напред и здраво я стисна.

— Внимавайте — каза Иън, — защото ви наблюдавам. Съпругата ви може да вярва на историйките ви, но за мен това не се отнася.

— Достатъчно — каза Хийт. Държаха се като две мъжки птици, които си пазят територията и се перчат една на друга, изпъчили гърди.

Иън стискаше ръката на Руук толкова силно, че той леко трепна, но нямаше никакво намерение да прекъсне здрависването.

— Доверието на жена ми е всичко, от което имам нужда, за да спя спокойно.

Иън върна напрегнатата му усмивка.

— Не знаех, че и вие ще дойдете, господин Руук. Необичайно е предвид обстоятелствата.

Говореше през зъби, а вените на слепоочията му пулсираха. Хийт отговори, преди Руук да успее да направи някоя насмешлива забележка, която би вбесила Иън. Точно сега имаха нужда от него.

— Руук държи да открие истината.

Иън й отговори, без да престава да се взира в Руук.

— Или да я погребе.

— Стига, момчета — строго каза тя. — Оставете надхващането за после. — После рязко се обърна към Иън: — Иска се обективност, забрави ли? Способен ли си изобщо на това?

За миг нито един от двамата мъже не отклони поглед, но накрая тя докосна ръката на Руук и той разхлаби смъртоносната си хватка. Вместо да отговори на въпроса й, Иън се постара да му влезе под кожата. Както и под нейната.

— Сигурно знаете, че навремето с Ники бяхме женени.

Той сви ръката си в юмрук, за да замаскира болката, която изпитваше. Направи й впечатление, че Руук не се опитва да крие своята. Раздвижи пръстите си, а после потърка кокалчетата на дясната си ръка с лявата.

— Бракът ви е бил трагично кратък, както разбирам.

Иън сви рамене.

— Някои неща не продължават дълго, колкото и да е приятно преди края.

Ники усети, че бицепсът на Руук се стяга под ръката й.

— Други неща са приятни постоянно и продължават вечно.

Надхващането продължи, а Хийт ги остави до тротоара и премина по късата широка алея, която водеше до входната врата. Миг по-късно чу забързаните им стъпки след себе си, Иън я изпревари и отвори вратата.

— След теб — каза той и отстъпи встрани.

Хийт влезе в сградата, но преди Руук да успее да я последва, Иън мина пред него и пусна тежката врата. Тя нямаше пневматичен механизъм и бързо се затвори, но той успя да я задържи, преди да се тръшне пред лицето му.

Хийт реши да пренебрегне пасивната агресия на Иън и вместо това внимателно огледа вътрешността на ложата, която беше точно толкова невзрачна, колкото фасадата й. Представяше си, че ще прилича на църква, но тя напомняше по-скоро на кметство.

Руук зърна изражението й.

— Не се лъжи — каза той. — Чувам, че церемониалните зали преливат от символика.

От коридора встрани от тях изникна мъж на средна възраст, облечен със сив костюм, който не му беше по мярка.

— Съвсем вярно.

Руук размаха победоносно юмрук.

— Ура! Знаех си!

Мъжът приятелски се усмихна. Имаше стоманеносива коса, силно раздалечени предни зъби и увиснали бузи и приличаше по-скоро на нечий пухкав дядо. „По-скоро главният пууба от „Семейство Флинтстоун“, отколкото Велик майстор“ — помисли си Хийт.

— Как мога да ви помогна?

Погледът му се насочи към ръката на Руук, а после към униформата на Иън. Хийт получи само пренебрежителен поглед. Говореше се, че жените не са добре дошли в масонския орден и отношението му потвърди този слух. И я ядоса.

— Аз съм полицейски началник Куули, това е капитан Хийт — каза Иън. — Дошли сме при Крисчън. Той тук ли е?

Мъжът погледна към Руук, когото Иън бе пропуснал да представи.

— А вие сте…?

— Джеймисън Руук. Журналист и заинтересован участник.

Мъжът се замисли за миг, преди да го разпознае.

— Онзи Джеймисън Руук? От „Фърст прес“?

Хийт наблюдаваше развеселено съпруга си. Той беше чувствителен и лесно се дразнеше, но благодарение на тази лека невротичност и най-незначителният комплимент можеше да го накара да се надуе като паун.

— Точно така. Чували сте за мен! — Той се обърна към Хийт и посочи с палец към масона. — Чувал е за мен, Хийт!

Тя кимна и едва сдържа усмивката си.

— Виждам.

Мъжът сграбчи ръката на Руук и енергично я разтърси.

— За мен е удоволствие, аз съм ви голям почитател. Статията ви в „Нешънъл джиографик“ за ромите във Франция беше удивителна.

Руук кимна.

— За ромите това е национална трагедия.

Раздразнението на Иън вече беше очевидно.

— Никак не ми е приятно да ви прекъсвам, но сме дошли да разговаряме с Крисчън Фоти за убийството на дъщеря му — каза той на мъжа.

Хийт настръхна. Дори това късче информация беше повече, отколкото тя би разкрила, но трябваше да си напомни, че друг води разследването.

— Разбира се, разбира се. Сближиха се съвсем наскоро, но той го приема много тежко.

Хийт си записа, че онова, което им беше казала Тами за Клоуи и баща й, се потвърждава, а непознатият остана съсредоточен върху Руук.

— Прочетох какво е станало. Вие сте я открили, нали?

— Да — потвърди Руук, внезапно сериозен. И той умееше да дели нещата, когато му изнасяше, но труп не се забравя лесно. Онези, които бе видяла през годините, понякога преследваха и Хийт. Съпругът й също видя предостатъчно, докато я придружаваше, но този случай го засягаше лично и тя знаеше, че споменът никога няма да го напусне.

Масонът сякаш разбираше травмата му.

— Крис ужасно се разстрои, когато разбра. Такава трагедия.

— Представям си — отговори Руук.

Хийт срещна погледа му и замълча. Дори Иън си спести коментара. Непознатият разговаряше със съпруга й, което означаваше, че засега трябва да се отдръпнат.

— Не чух името ви — каза Руук.

„Най-сетне“ — помисли си Хийт, а мъжът изправи рамене.

— Бил Холц, на вашите услуги. Аз съм един от секретарите на тази ложа.

Тя си записа името му, а Руук продължи:

— Винаги съм се чудил какво е да членуваш в орден като масонския. Древните братства са били безкрайно интересни…

— Руук! — изсъска му Хийт. Не биваше да му позволи да се отплесне, но той размаха ръка зад гърба си и тя замълча. Можеше да му отпусне минутка-две.

— Организацията ни е много инклузивна — каза Холц. — Имаме членове от всички слоеве на обществото. Нека ви уверя, че с радост бихме приели мъж от вашия калибър…

Холц продължи да брътви, а Хийт забели очи. Руук беше достатъчно самонадеян и без съдействието на този човек.

— Обредите и отличителните знаци, разбира се — тъкмо казваше той.

— Именно — съгласи се Холц.

— Достопочтеният майстор тук ли е? — попита Руук със страхопочитание в гласа.

Холц много се впечатли.

— За външен човек сте доста добре осведомен.

Руук придоби смутен вид.

— Признавам, че винаги съм искал да стана вътрешен човек.

Хийт се вторачи в съпруга си. Така ли беше? Със сигурност никога не й беше споменавал, че има желание да членува в орден на повече от двеста години, макар че, ако трябваше да бъде съвсем искрена, това не я изненадваше. Руук просто умираше за легендите, които се вихреха около всички подобни братства. Членство в поне едно от тях положително беше в списъка с неща, които би искал да постигне преди смъртта си.

Преди да потънат в поредния разговор за братствата, Хийт се намеси:

— Господин Холц, къде можем да открием господин Фоти?

— Вярно, все пак затова сте дошли. Казах му да си остане у дома, но той въпреки всичко настоя да дойде. — Масонът погледна ръчния си часовник. — Всъщност в момента би трябвало да е дежурен, просто закъснява. — Той им посочи двете пейки от лявата страна на фоайето. — Заповядайте, изчакайте го.

Хийт предпочете да остане права, а Иън седна. Руук обаче не беше приключил.

— Господин Холц, казвате, че господин Фоти би трябвало да е дежурен. Любопитен съм, той случайно да е керемидчия?

Хийт беше сигурна, че Руук няма предвид работник, който полага керемиди. Ентусиазмът, а явно и знанията му за йерархията при масоните бяха безгранични. Удивляваше я колко безполезни подробности успяваше да запомни.

— Познавате вътрешната ни йерархия! Боже, наистина сте добър!

Руук се усмихна и наведе глава.

— Точно казвах на моята… на капитан Хийт, че винаги съм искал да напиша материал за братствата и че масоните оглавяват списъка ми. Все пак съм ви почитател… Проявявате такава силна гражданска отговорност! — Той сниши гласа си, който и без това бе изпълнен със страхопочитание. — Дали бихме могли… бих ли могъл… Може ли да ни покажете обредната зала?

Холц се поколеба за миг, после широко се усмихна и показа раздалечените си предни зъби.

— Много е необичайно, господин Руук, но тъй като става дума за вас, ще ви позволя да погледнете набързо.

Руук грейна като коледна елха, но Хийт не можа да не се възхити на сдържаната му реакция.

— Отлично. — Той я погледна и кимна ентусиазирано, а после повтори: — Отлично.

След това протегна ръка и посочи към двата коридора.

— След вас, добри ми сър — каза той на Холц. — След вас.

Иън, вече съвсем вкиснат, последва Холц, а Руук намигна на Хийт и застана най-отзад. Приличаше на дете в сладкарски магазин. Понякога й се струваше, че го обича малко по-силно, отколкото миг по-късно и това беше точно такъв момент.

Секунда по-късно четиримата застанаха на прага на храма на първия етаж. Слепоочията на Иън пулсираха от гняв, че Руук присъства, но той беше син на майка си, което означаваше, че при нужда може да играе великолепно. Сега се правеше на надменен и напълно пренебрегваше бившия й съпруг.

— Ето тук се провеждат всички обреди и церемонии — каза господин Холц и ги покани вътре.

Стилът на помещението беше еклектичен. Край стените бяха наредени столове, на отсрещната висяха средновековни инструменти, а в самия център се мъдреше пищно украсен трон. На Хийт й се струваше, че всяко нещо има символично значение, а Руук не знаеше къде по-напред да погледне, така че разглеждаше навсякъде. Очите му се стрелкаха насам-натам, сякаш се опитваха да обхванат абсолютно всичко. Дори подът на обредната зала, който приличаше на шахматна дъска в черно и бяло, изискваше специалното му внимание. Хийт знаеше, че мозъкът му е на път да прегрее.

— От пода ми се вие свят — каза тя и отмести очи.

— О, той също е сред символите на ордена — обясни Руук. — Представлява тъмната и светлата страна на всеки от нас, както и на живота.

Тя отговори само с едно замислено „хм“. Тъмната страна на живота й беше добре позната, виждаше я всеки ден. Нямаше нужда от под, който да й напомня за съществуването й.

— Ами тези? — попита тя, сочейки към древните инструменти.

Руук докосна ръката й, за да я накара да забави ход, и й прошепна:

— В обредната зала всяко нещо носи значение. Това са инструментите на Занаята.

— Кой занаят?

— Не вещерският, Хийт. Знам какво си мислиш, че си мисля, но тук не става дума за това. Говорим за Занаята, с главно 3. Инструментите на средновековния зидар.

Нито Хийт, нито Руук бяха забелязали, че Холц и Иън са спрели и ги слушат.

— Отново сте абсолютно прав, господин Руук. Всяко нещо носи значение. — Масонът вдигна ръка към картините, изрисувани по стените. — Това са най-важните символи. Първият се нарича прав ъгъл на морала. Пергелът до него представлява границите на дълга, а това там е…

— Отвес — прекъсна го Руук.

— Точно така. Той изобразява дълга ни да бъдем винаги прави, и в пряк, и в преносен смисъл.

Хийт посочи към двата камъка, изложени в предната част на залата. Единият беше груб и неравен, а другият — съвършено полиран.

— А тези камъни?

— Можете ли да отговорите, господин Руук?

Руук обожаваше светлината на прожекторите, а господин Холц я насочваше право към него.

— И двата камъка символизират мъжа — каза той и потърси одобрение от масона, преди да довърши. Той му кимна само веднъж и Руук продължи: — Онзи отляво, неравният, представлява така наречения калфа, първото ниво в ордена. Изгладеният камък отдясно е усъвършенстваният вариант.

— Добре казано, господин Руук.

Иън пристъпи от крак на крак, доловимо раздразнен, но Руук не му обърна внимание и леко се поклони, безкрайно поласкан.

— Благодаря ви много — каза той и тръгна между столовете. — Друга дребна подробност, ако не греша, разбира се, е, че тронът на Достопочтения майстор винаги е в източния край на залата, независимо за коя ложа става дума.

— Абсолютно вярно — потвърди Холц. — Традициите на Свободните зидари се коренят в ранните дни на зидарството, когато гилдиите вардели тайните на занаята.

Руук обиколи златния трон с кадифена тапицерия.

— Достоен е за крал — каза той, преди да продължи. После отиде до стената в дъното, която беше покрита с рамки, разделени на секции, сякаш всяка беше врата към друга стая в замък. След това тръгна към двата камъка и посегна да ги докосне. Холц вървеше на крачка зад него, но щом пръстите на Руук доближиха камъка, моментално се озова до него.

— Свещени са — каза той. Любезна забрана, но все пак забрана. Руук веднага отдръпна ръката си и се извини:

— Всичко е толкова интересно!

Преди малко Холц им беше казал, че масоните са от всички слоеве на обществото. Интересът на Руук явно започваше да заразява и Хийт.

— Какви са масоните? — попита тя. — Лекари, адвокати и политици?

Холц ги поведе обратно към коридора.

— Да, да и да, но не само. Някои са шофьори, други — строители, трети — боклукчии. Тук приветстваме и знатния, и обикновения човек. Никого не отпращаме.

— Религията и политиката не са добре дошли — каза й Руук.

— Не присъстват в разговорите ни — потвърди Холц.

— А тайното ръкостискане? — попита Иън с глас, напълно лишен от интерес. Просто се опитваше да се включи в разговора.

Холц се разсмя.

— Това е и вярно, и невярно. Действително имаме различни знаци и ръкостискания при среща с друг брат от ордена, но като цяло те не са тайни.

— Защо не допускате жени? — попита Хийт.

Холц не се поколеба да обясни и защити тази практика.

— Нашият орден е алегория. Представлява древния зидар, роля, която жените не са изпълнявали, поради което не са част от братството. Съществуват сестрински ложи, в които са добре дошли да членуват.

„Пф-ф-ф.“ Макар че „братята“ си бяха намерили повод, тази практика все така не й харесваше. Тъй наречената „инклузивност“ на ордена напълно изключваше нейния пол.

Щом излязоха от обредната зала, Руук се обърна към новия си най-добър приятел.

— Господин Холц — каза той и сложи ръка на гърдите си, — за мен беше истинска чест.

— За мен също, господин Руук. Добре дошъл сте при нас по всяко време.

Входната врата се отвори и вътре връхлетя някакъв мъж, който рязко спря, щом ги зърна.

— О, ъ-ъ, кои… Здравейте?

Холц се отдели от групата и отиде при новодошлия. Двамата се здрависаха, като всеки стисна предлакътника на другия. Определено приличаше на тайно ръкостискане.

— Това е Крисчън Фоти — каза им Холц, след което се обърна към Крис. — Дошли са заради дъщеря ти.

Пръв се обади Иън и извади значката си.

— Това е капитан Хийт, господин Фоти, а аз съм полицейски началник Куули.

Ники забеляза, че той отново пропусна да представи Руук, но не се намеси.

— Може да поговорите в кабинета ми — предложи господин Холц.

Без да каже дума, Крисчън Фоти ги поведе надолу по коридора срещу обредната зала и Хийт използва възможността да го огледа и запомни. Беше надхвърлил четиридесетте и оплешивяваше, но брадата му беше добре оформена и пясъчно кестенява като косите. Бузите му бяха зачервени, а очите подпухнали, сякаш под кожата на всяко се криеше прозрачна гъсеница. Хийт си каза, че сигурно не е спал от смъртта на дъщеря си насам. Чувството й беше добре познато — мрачният поглед, свитият стомах и задъхването, сякаш самото дишане изисква твърде голямо усилие. Може и да не беше познавал добре Клоуи, но смъртта й очевидно го беше потресла.

— Нито дума, Руук. Допуснах те само за да угодя на жена ти. Не ти вярвам, така че имай предвид, че те наблюдавам — дрезгаво прошепна Иън.

Руук се слиса, но бързо надяна маска на безразличие и го игнорира. Нямаше да позволи на Иън да го стресне, сигурна беше в това.

Четиримата влязоха в добре обзаведен офис. Голямата махагонова Г-образна маса и махагоновите рафтове заемаха почти цялата стена. От другата страна на бюрото се виждаха два стола с високи облегалки. Щом вратата се затвори, Иън избута Руук. Тясното пространство и присъствието на Крисчън Фоти сякаш го преобразиха и той сграбчи юздите. Разпитите бяха негова работа и той веднага се зае с нея.

— Господин Фоти, имаме няколко въпроса за дъщеря ви.

Фоти безжизнено се отпусна на единия стол, а Хийт се подпря на крайчеца на масивното бюро с отворен бележник в ръка. Иън избута втория стол настрани и се надвеси над Фоти, а Руук заобиколи бюрото, настани се на стола на Холц и се облегна назад, сякаш си беше у дома. Също като децата, той често пипаше и чупеше и Хийт го стрелна предупредително, след което отново насочи вниманието си към Фоти. Иън тъкмо го беше попитал дали е бил част от живота на дъщеря си, когато е била малка.

— С майка й не бяхме женени и нищо не се получи. Бяхме млади и аз ги напуснах, когато Чарли, синът ми, беше на няколко месеца. Тогава Клоуи беше на пет… може би почти на шест. — Фоти се хвана за главата. — Известно време бях перфектният баща за през уикенда.

— Но не задълго — довърши Иън, изричайки премълчаното.

— Съжалявам за това, наистина. Прибрах се у дома, завърших, намерих си работа, животът ме повлече. Това не е извинение, но…

— Точно това е — заяви Хийт. Не понасяше хора, които правят деца, но не са достатъчно зрели да постъпят отговорно спрямо тях.

Брадата на Фоти не можа да скрие треперенето на долната му устна.

— Нещата не се развиха така, както планирах.

— Разполагаме с разпечатките на Клоуи — каза Иън. — През последните няколко месеца често сте разговаряли.

Фоти кимна и устните му се извиха в скръбна усмивка.

— Тя беше чудесно момиче. Още не мога да възприема станалото. Съвсем наскоро я открих отново, а сега я няма…

Крисчън Фоти градеше сюжет, който да го освободи от отговорност, така че Хийт реши да се намеси:

— Не вие сте я открили. Тя е открила вас.

— Предполагам, че е така.

— Няма нужда да предполагате, такава е истината — притисна го тя, доверявайки се на инстинктите си. — Дала си е сметка, че сте тук и ви е потърсила, нали?

— Да.

— Разстроена ли беше заради това че толкова години не сте я потърсили?

— Нито веднъж не каза такова нещо.

Хийт го погледна изпитателно. Искрена ли беше мъката му? Пукаше ли му изобщо, че Клоуи се е върнала в живота му? Не беше лесно да прецени, нито беше сигурна, че му вярва.

Иън почука по тефтера с върха на химикалката си.

— Значи Клоуи се е свързала с вас, разговаряли сте редовно и сега тя е мъртва. Това ли е в най-общи линии?

Фоти стисна очи и замълча, но накрая отговори на началника на полицията:

— Предполагам.

Иън затвори тефтера и го пъхна в джоба си.

— Просто трагично.

Гръбнакът на Фоти се скова и той се вкопчи в страничните облегалки на стола, на който седеше.

— Прав сте, полицай Куули. Наистина е трагично. Лесно ви е да ме съдите и имате право, не я познавах отдавна, но тя беше моя дъщеря. Дъщеря!

Иън отвори уста, но Хийт се обади, преди да е успял да провали разпита.

— За какво си говорехте, господин Фоти? — попита тя. — След като Клоуи ви откри, двамата как се сближихте?

Той прекара длан по темето си.

— Тя просто искаше да се вижда с мен.

— А вие? Вие искахте ли да се виждате с нея? — попита Иън, явно неспособен да се сдържи. — Защото доколкото мога да преценя от разпечатките, обикновено тя ви е звъняла. Запознат съм и със състоянието на финансите й. Имала е доста прилични спестявания, почти десет хиляди долара. Знаете ли за това?

Спестяванията на Клоуи бяха нещо, което Иън не беше споменал. Хийт си го записа и изведнъж мебелите в апартамента й, както и теорията на Руук за работата на парче, придобиха нов смисъл. Намекът на Иън беше, че може би Фоти е разбрал за парите на дъщеря си и е решил да се докопа до тях. Десет хиляди не е бог знае колко, но беше виждала хора да вършат глупости заради далеч по-малки суми.

Фоти се смая.

— Нямах представа, че е имала някакви пари.

Иън изсумтя насмешливо.

— Ама естествено — каза той, без да се налага да се преструва, че е разгневен. Притискаше бащата на Клоуи с всички сили, но без причина. Сякаш с Хийт се правеха на доброто и лошото ченге, само дето тя не желаеше да участва. Искаше да си поговори с Крисчън Фоти, без да го отблъсква, с надеждата, че ще научи нещо полезно, а Иън се държеше, сякаш човекът е убил собствената си дъщеря.

— Господин Фоти — каза Хийт, решена да олекоти натежалата от враждебност атмосфера, — Клоуи имаше ли някакви проблеми? Боеше ли се от някого?

Фоти избегна пронизващия поглед на Иън и се съсредоточи изцяло върху нея.

— Аз поне не знам такова нещо — отговори той. — Мислеше само за „материала“, върху който работеше.

Той вдигна ръце във въздуха и изобрази кавички, но не й се стори раздразнен. Не точно. Изведнъж зад Хийт се разнесе звук като от хлъзгане на дърво по паркет. Руук. Наложи си да го пренебрегне и насочи вниманието си към последните думи на Крисчън Фоти.

— Знаете ли за какво се отнасяше този материал?

— Нямам представа, и дума не обелваше за проучванията си.

По тона му личеше, че макар че не той е търсел дъщеря си, все пак е искал да научи повече за нея и за заниманията й.

— Искаше да говорим само за мен — продължи Фоти. — Опитах се, но не можах да изкопча нищо от нея. Каза ми няколко думи за детството си, за сина ми. Той нямал желание да ме види, така ми каза. Не спомена и дума за образованието си, нито за плановете си за бъдещето. Съквартирантката й се казва Трейси. Не, Тами. Един-два пъти стана дума за колегите й от университетския вестник, но не мисля, че някога е споменавала някого от тях по име. Беше заключила всичко в каса в главата си.

Иън се намеси с нов въпрос:

— Къде се виждахте?

— На различни места. Понякога у нас, понякога в ложата. На две пресечки оттук има закусвалня, понякога обядвахме там. Друг път тя се обаждаше и просто искаше да си говорим.

— За нещо конкретно ли? — попита Хийт.

Той поклати глава.

— Не. Понякога ми разказваше как е минал денят й, а аз й разказвах за моя. Понякога ме разпитваше за годините, през които бяхме разделени. Нищо конкретно, просто искаше да си говорим.

— Има ли още нещо, което бихте могли да ни кажете, господин Фоти? — попита Хийт, а той поглади брадата си и понечи да каже „не“, но се спря, а Ники и Иън веднага се наведоха към него.

— Какво? — подкани го тя.

— Веднъж видях календара й.

— Не намерихме календар — коментира Иън.

— В телефона й.

— И телефона й не сме намерили.

— Нещо направи ли ви впечатление? — намеси се Хийт.

— Заета беше, той беше пълен с ангажименти.

— Но не забелязахте нищо конкретно, така ли? — настоя тя.

— Забелязах едно нещо. Не знам защо, но ми направи впечатление, може би защото ми напомни на една игра.

Хийт искаше да махне с ръка, за да го подтикне да разказва по-бързо, но той продължи по обиколния път.

— С Клоуи играехме на шах. Преди да… преди да си отида. Малка беше, но много умна, учеше бързо. Наскоро пак играхме и ме би и двата пъти.

Иън въздъхна.

— Това какво общо има с календара й? Да не би да се е канела да посети Манхатън, за да изиграе партия шах в Уошингтън скуеър парк?

— Не, не, нищо подобно — отговори Фоти, който явно не долови нетърпението на началника на полицията. — Имаше среща с някого и името беше шахматна фигура. Кинг… не, Бишъп[7]? Не, не…

— Руук[8]? — помогна му Иън, а Фоти щракна с пръсти и го погледна.

— Точно така!

По дяволите. Където и да отидеха, някой споменаваше, че Клоуи е трябвало да говори с Руук, но никой не знаеше защо. Жалко, че тя не беше настояла да се видят по-скоро.

— Нещо друго? — попита Иън. Беше готов да сложи край на разпита, но не пропусна възможността да се ухили нагло на Руук.

„За него косвената връзка с Клоуи е достатъчна, за да представлява мотив“ — помисли си Хийт. Всичко се въртеше около Руук и статията, която е пишела Клоуи — как беше възможно да не е свързан с убийството? Макар и малко вероятни, възможности не липсваха, например:

Руук е искал да попречи на Клоуи да напише статията си.

Руук е искал да открадне статията за себе си.

Руук е спял със студентка и нещо се е объркало.

За Ники нито една от хипотезите не беше реалистична, но тя си даваше сметка, че Иън е прав за едно — не беше в състояние да бъде напълно обективна.

— Нищо не ми хрумва — отговори Фоти, а Хийт и Куули едновременно извадиха визитки от джобовете си.

— В случай че ви хрумне… — каза тя и успя да му я връчи първа.

— Обадете се — довърши Иън.

Тогава на вратата се почука, тя се отвори и на прага застана господин Холц, който забеляза къде е седнал Руук, преди да заговори.

— Това е най-хубавият стол в стаята — заяви съпругът й, докато подреждаше листовете и химикалките на бюрото. После потупа едната странична облегалка. — Много е удобен, спокойно може да заеме мястото на трона на Достопочтения майстор в обредната зала. — Той погледна към Хийт. — Трябва да си взема такъв, чудесно подпира гърба.

— Разбира се — кимна Холц. — Имам проблеми с кръста. Всичко наред ли е?

Крисчън Фоти се изправи, скръбно прегърбен. Изглеждаше така, сякаш петнадесетминутният разговор е изцедил живота от тялото му.

— Всичко е наред — заяви Хийт. — Благодарим за отделеното време.

Двамата масони застанаха на вратата и наблюдаваха тримата си гости, докато излязоха на тротоара. Хийт си даде сметка, че не я напуска някакво особено чувство, но засега не можеше да определи защо.

16

Хийт и Руук потеглиха в една посока, а Иън — в противоположната. Съвместната им работа, доколкото можеше да се опише точно така, за момента беше приключила. Ники помоли Иън да й се обади, ако постъпи нова информация, той уклончиво й кимна и тримата се разделиха.

Хийт беше уредила конферентно обаждане с хората й в участъка. Официално Роуч се занимаваха със случая в Линкълн сентър, но тя искаше да разбере дали имат някакви новини. Това, че се намираше в Камбрия и мислеше за собственото си разследване, не я освобождаваше от отговорност. Все още беше командир на управлението, а това означаваше, че трябва да е наясно с всичко, което се случва там, включително в нейно отсъствие.

— Трамбоваме постоянно, капитане, но засега нищо не излиза — уведоми я Роули с извинителен тон.

Ники и Руук се бяха върнали в хотела. Тя седеше на един стол и се взираше в бялата дъска, но не я виждаше.

— Стига, момчета, някой е убил онова хлапе.

— За момента разполагаме само с няколко косъма, които Пари откри под един от ноктите на жертвата — каза Очоа. — Пусна ги за ДНК анализ, но той отнема време, а и кой знае дали в базата ще излезе нещо.

— Тя какво мисли? — попита Хийт. Пари умееше да гради хипотези за труповете, които попадаха на операционната й маса. Дали космите бяха от някой от убийците? Ники много държеше да чуе мнението на Лорън.

— Според Пари нападателите са натискали убития под водата. Той се съпротивлявал с всички сили, счупил нокът и космите попаднали под назъбения му ръб. Джун Чин явно е сграбчил нападателя за главата, докато се е борел за живота си. Макар че не си е дал сметка, убиецът ни е оставил визитка.

— Все още ли не е ясно къде е бил убитият преди смъртта си?

— Не е ясно — отговори Роули. — Проверихме всички кафенета в радиус три километра от Линкълн сентър. Ако Чин е бил там, никой не го е запомнил. Прегледах всички камери, но около кафенетата няма и следа от него.

— А около…

— Нюйоркския университет ли? Проверих, пак нищо.

Щом Краля на видеонаблюдението не беше намерил нищо, значи нямаше нищо за намиране.

— Съжалявам, момчета, но ще трябва да действате по старомодния начин.

— Вече си извадихме обувките с дебелите подметки — каза Очоа.

— И си бинтовахме кокалчетата — допълни Очоа. — Ще чукаме по вратите, докато се проснем в несвяст.

Хийт и за миг не се съмняваше, че Роуч ще направят всичко по силите си Джун Чин да получи справедливост. Тя им даде благословията си и затвори с едно примирено „дръжте ме в течение“.

17

На следващата сутрин нямаше никакъв напредък с който и да било от двата случая и Хийт ужасно се подразни. Трябваше да разберат що за материал е пишела Клоуи. Тогава мидата щеше да се разтвори, сигурна беше в това.

— Сигурен ли си, че искаш да отидеш на лекции, Руук? — попита тя. — В университета положително ще проявят разбиране, ако отсъстваш, всъщност даже очаквам да им олекне. За тях това сигурно е същински пиар кошмар.

Руук изсумтя.

— Никога не показвай слабост, Хийт. Наеха ме да преподавам журналистика и точно това смятам да правя. Освен това нима има по-добър начин да запълня празнините от това да бъда край студентите? Повярвай ми, те ще настояват да обсъдим и най-малката подробност. Ами ти? Ти ще бъдеш черешката на тортата. Разследваща журналистика в най-чист вид! Дори главният следовател ще присъства.

— Главният следовател не съм аз.

— Пфф-ф, а кой, бившият ти съпруг ли? — попита той, докато премяташе кожената си чанта през рамо, и пренебрежително махна с ръка при мисълта за Иън Куули. — Той изобщо не може да се мери с теб.

Хийт обаче ни най-малко не желаеше да обсъжда Иън и пренасочи разговора.

— Какво ще кажеш на студентите? Положително знаят къде е бил открит трупът на Клоуи.

— Убеден съм в това. Камбрия е малко градче, университетът — още по-малък.

— И ти искаш да застанеш лице в лице с тях?

— Хийт, кога беше последният път, когато се покрих? Не съм убил Клоуи и ще го кажа на всеки, който има желание да ме слуша.

Разбираше го, но въпреки това все още беше шокирана, че не са го изключили напълно като потенциален заподозрян.

— Не се ли опитаха да те пуснат в отпуск?

— Сондърс и Ламонт държат началниците на разстояние.

Хийт престана да спори, но все още се притесняваше как ще мине лекцията. После изведнъж се сети нещо и рязко спря, но Руук късно се усети, обърна се и учудено я изгледа.

— Гледай да не свикнеш с тези професорски работи — каза тя. — Манхатън очаква завръщането ти със затаен дъх.

— Не мога да обещая, че никога повече няма да преподавам, но те уверявам, че ако се повтори, ще бъде достатъчно наблизо, за да си правим съпружески посещения. Не понасям да бъда далеч от теб.

Той отметна перчема от челото си и сръчно го намести точно където трябва.

— О-о, съпружески посещения при сурово привлекателния носител на „Пулицър“ Джеймисън Руук? Няма начин да пропусна.

Той вдигна укорително показалец.

— Присмивай ми се, колкото искаш, но помни…

Тя го прекъсна, като взе ръката му и я намести малко по на юг от бъбреците си.

— Капитан Хийт, може ли такова нещо? Доведох ви в провинцията и вие подивяхте.

Руук й се ухили като Червения котак и я прегърна през кръста, придърпа я към себе си и телата им се притиснаха съвсем плътно.

— Харесвате ми така.

Тя повдигна вежди.

— Реших да си гризна едно парченце от теб, преди да са те изяли с парцалите.

— Омъжи се за мен, което означава, че ти се полага което парченце си избереш, и то по всяко време.

— Мм-м.

Хийт се отдръпна съвсем леко и ръката й затанцува по гърдите му.

— Това може ли?

— Да.

Тя прокара показалец по устните му.

— А тези двете?

— Със сигурност — отвърна той и близна върха на пръста й.

— Мм-м-м.

Тя му се усмихна изкусително и пак се насочи към гърдите му, а после — към токата на колана му.

— Ами това тук?

— Капитане, можете да…

Думите заседнаха в гърлото му, когато пръстите й слязоха още по-ниско, но тогава тя внезапно спря и се отдръпна.

— За съжаление, това ще трябва да почака. Имаш лекции.

Гласът му беше станал дрезгав, но Руук бързо се съвзе и в очите му проблесна дяволит пламък.

— Такова жестоко, необичайно наказание! Уверявам ви, капитане, ще си отмъстя.

Хийт взе ръката му и двамата тръгнаха към вратата.

— Нямам търпение.

Иззад затворените врати на аудиторията се чуваше тихо буботене. Ники и Руук спряха и крадешком се спогледаха.

— Май е пълно — отбеляза тя.

— Е, все пак съм нещо като знаменитост.

Хийт извъртя очи.

— Не мислех, че имаш толкова много студенти.

— Около седемдесет и пет — каза той и отвори вратата. — Много по-малко, отколкото присъстващите днес. Станал съм ужасно популярен!

Ники застана до него, двамата огледаха пълната зала и тя направи една бърза сметка. Ако трябваше да налучка, би казала, че вътре има около двеста и петдесет души.

— Ти смяташ, че си знаменитост, а аз — че ще те линчуват.

— Има нещо такова — отговори той с нетърпение, което не изпитваше.

— Не са дошли случайно, Руук.

— Разбира се. Хора сме, нещастията и проблемите на другите са радост за окото. По тази причина забавяме ход, за да огледаме някоя катастрофа и обичаме сериали за наемни убийци. Тъжно, но вярно.

— С други думи, нездравословно любопитство — обобщи Хийт и поклати глава. — Като в този случай обектът му си ти.

Руук издиша и ентусиазмът му спадна като спукан балон.

— Защото Клоуи беше открита в моята къща.

Ники нямаше никакво намерение да си мери думите.

— Не просто открита, Руук. Открили са я мъртва. Гола. В леглото ти, което означава, че несгодите ти са доста интересни за широката общественост, особено ако говорим за млади хора, прекарали детството си с телефон в ръка, вманиачени по безсмислени видео игри и втренчени в Ютюб, където има видеа на всяка възможна тема. Онзи, който те е натопил, иска да загазиш сериозно. Проблемът е, че труп в леглото не стига, за да те осъдят.

Руук й хвърли кос поглед.

— Пропусна няколко стъпки. Подозрения, арест, адвокати, защита, всичко това е преди процеса, затвора и захвърлянето на ключа.

— И все пак ти ме разбра — прекъсна го тя. Всички тези хора искаха нещо, въпросът беше какво. Изведнъж в залата стана още по-шумно и някой извика:

— Ето го, ето го!

Настана пълна какофония и всички го обсипаха с въпроси.

— С Клоуи Мастърсън любовници ли бяхте?

— Добре ли я познавахте?

— Да не би да ви е дъщеря?

Докато Руук и Хийт слизаха по стъпалата, той вдигна ръка, за да въдвори ред, но въпросите не секваха. Двамата успяха да се доберат до подиума, където той се обърна с лице към тълпата и отново вдигна ръка. Този път шумът стихна и върху аудиторията се спусна блажена тишина.

Руук умееше да бъде сериозен, Хийт достатъчно пъти се беше уверила в това. Веднъж той дори пилотира самолет над Хъдзън, за да я спаси от откачен убиец, твърдо решен да я хвърли в океана, за да я изядат рибите. Тя обожаваше язвителното му чувство за хумор, но при нужда той умееше да сменя маската и заставаше лице в лице с дилемите.

— Тъй като срокът за записване отдавна изтече — заговори Руук в микрофона, а гласът му сякаш отскачаше от стена в стена, — допускам, че повечето от вас не са постъпили внезапно в моя курс. Ето защо бих желал най-учтиво да ви помоля да напуснете залата, за да продължа с лекцията си.

— Кажете за Клоуи — обади се някой от дясната страна.

— Няма нищо за казване. Полицията разследва убийството й, а междувременно лекциите ви при мен ще продължат. Тази включително.

— Вярно ли е, че е била влюбена във вас?

Този път гласът дойде от другия край на аудиторията.

— Разбира се, че не е — отговори Руук, без да си прави труда да опровергава такова абсурдно твърдение.

Ники спореше със себе си дали да го спре. Не искаше той да изтърве нещо, за което по-късно ще съжалява горчиво. От друга страна, Руук беше невинен, така че не би могъл да каже нищо, което да му вмени вина. Освен ако го извадеха от контекст, разбира се.

Въпросите на студентите я принудиха да се откъсне от спора в главата си и да се върне в настоящето.

— Но тя е била у вас…

— Чух, че са я намерили в леглото ви…

— И е била гола!

Гласовете продължаваха да го заливат с наглед безкраен бараж от въпроси, които щяха да предизвикат сериозни съмнения у друг човек. След привидната смърт на майка си обаче Хийт се беше научила да се откъсва от емоциите си. Не можеше да си позволи да се тревожи за Руук и чувствата му, докато го обстрелват с въпроси. Сипеха се един след друг, като стрели, всяка от които улучваше безпогрешно улучваше целта. Не можеше да ги спре, така че реши да се възползва и да научи нещо от тях. След всеки нов въпрос се опитваше да открие задалия го сред тълпата, но всеки път някой веднага задаваше друг. Сякаш преследваше движеща се мишена. Тъкмо когато й се стореше, че е взела някого на мушка, бум! Той изчезваше.

От дъното на залата се надигна глас, дълбок и пълен с обвинения.

— Ти ли беше? Ти ли я уби?

Хийт се завъртя натам, откъдето бе проехтял гласът. В него имаше нещо различно, нещо по-лично. До нея Руук пристъпи от крак на крак, сграбчи скамейката с едната си ръка и заслони очи с другата, взирайки се в морето от студенти. Ники нямаше представа кой се е обадил. Съпругът й отпусна ръка и се отказа от търсенето си.

— Естествено, че не! — отвърна той, очевидно засегнат.

— Аз пък мисля, че си я убил — заяви гласът.

Руук отвори уста да отвърне, но Хийт застана пред него. После се наведе към микрофона и отчетливо изрече:

— Кой си ти? Стани!

Залата потъна в злокобно мълчание. Чуваше се само шумолене на дрехи, докато студентите се озъртаха насам-натам, за да видят за кого става въпрос. Никой не се изправи. Застанала на подиума, Ники се разгневи.

— Няма ли да се покажеш? Нима си страхливец?

Тишината в стаята натежа от обвиненията в убийство и малодушие. Това беше игра и Ники смяташе да я спечели.

— Хайде, де, бъди мъж — предизвика го тя.

От центъра на залата се чу женски глас:

— Да, изправи се!

Присъединиха се и други:

— Стани, стани, стани!

Хийт отстъпи страни и Руук отново зае мястото си на подиума.

— Да се криеш зад анонимността си е лесно — започна той, — но всеки има право да застане лице в лице с обвинителя си. Ако не се изправите, ще трябва да приема, че наистина се боите. Дали това е, защото не сте толкова убеден в обвиненията си, колкото бихте желали да изглежда, дали защото не желаете да влезете в конфликт с мен и със състудентите си, знаете само вие, но това всъщност няма никакво значение. Ще отговоря на въпросите ви. Не съм убил Клоуи Мастърсън. Действително аз открих трупа й…

— В твоята къща — обади се гласът.

Руук не му позволи да го прекъсне.

— Но двамата не бяхме интимни. Тя беше моя студентка, твърдо решена да стигне до истината относно материала, който пишеше.

Ники се наведе към Руук и му прошепна:

— Накарай го да се покаже — каза тя с надеждата, че я е разбрал.

Той едва забележимо й кимна, преди отново да се обърне към присъстващите.

— Тя ми показа проучванията си и аз й предложих единствено напътствия в качеството на ментор.

„Не е зле“ — помисли си Хийт. Ако не беше наясно с истината, щеше да му повярва напълно.

— Ако някой от вас разполага с информация за Клоуи — продължи Руук, — трябва да я сподели с полицията. А ако убиецът е тук… — Той замлъкна, за да им позволи да осъзнаят, че онзи, който е убил Клоуи, може би е сред тях в залата, — ако си тук, нека те уверя, че ще споделя с властите и последната подробност, която знам за Клоуи. Не се лъжи, ще си платиш.

Сред студентите плъзна шепот, който след минута прерасна в развълнувано жужене. Всички бяха погълнати от думите на Руук.

— Свободни сте — каза той. Колоните усилиха гласа му максимално и след миг младежите се пръснаха като мравки, просто така.

— Това беше… неочаквано — обобщи той. — По-скоро засада, отколкото лекцията по криминални разследвания, която бях планирал.

Ники го погали по ръката и пъхна длан в неговата.

— Справи се добре в тежка ситуация.

Към тях се приближи млада жена, преметнала чанта с компютър през рамо, с хартиена чаша кафе в едната ръка. Дългата й къдрава коса беше хваната в конска опашка, а по необичайно красивото й лице нямаше и следа от грим. Беше висока и стройна, с изсечени скули и тъмнокафява кожа без нито един белег или недостатък. Носеше тъмносин клин за йога, бели маратонки и изрязана тениска върху горнище за тренировки. Явно или идваше направо от фитнес салона, или потегляше натам.

— Извинете, господин Руук?

Гласът й също беше приятен. Ако имаше и глава на раменете, щеше да се окаже перфектна.

Руук се обърна към нея.

— Мога ли да помогна?

Вместо да отговори, тя се обърна към Хийт.

— Вие сте съпругата му, нали? И сте следовател?

— Да.

— Аз… искам да говоря с вас за Клоуи.

След боя, който беше изял току-що, Руук беше малко наплашен.

— Записали ли сте моя курс, или дойдохте само от любопитство?

— Всъщност и двете. Курсът ви ужасно ми харесва, между другото, водите такъв интересен живот! Нищо чудно, че Клоуи искаше да се посъветва с вас.

Гласът й потрепери, но това беше единствената емоция, която тя си позволи.

Думите й веднага заинтригуваха Хийт.

— Знаели сте, че Клоуи иска да говори с господин Руук, така ли?

— О, да, отдавна го беше решила. Постоянно повтаряше, че той е единственият, който може да й помогне, защото бил наясно с историята.

— С какво съм бил наясно? — попита Руук, най-вече сам себе си.

— Не ми каза нищо повече.

— Как се казвате? — попита Хийт.

— Джейда — каза тя и сложи ръка на гърдите си. — Джейда Ринкън.

Ники се постара да запомни името й.

— Сигурно сте била близка с Клоуи.

„Повече от съквартирантката й“ — добави мислено тя.

— О, да. Вероятно ще ви прозвучи глупаво, но тя ми беше като сестра. Можех да й казвам всичко, разбирате ли?

Очите на Джейда се насълзиха и устните й трепнаха. Емоциите кипяха под повърхността, но тя замълча, пое си дъх и отново се овладя.

— Изобщо не е глупаво — каза Хийт. Тя изпитваше същите чувства към Лорън. Семействата им бяха различни, бяха израснали по различен начин и въпреки това нямаше по-близък човек.

След още няколко секунди Джейда заговори отново.

— Фитнес инструктор съм, миналата година Клоуи записа мой курс, така се запознахме. — Тя погледна умолително към Хийт. — В полицията разбрали ли са нещо?

— Не достатъчно — уклончиво отговори Ники.

Аудиторията се беше опразнила напълно.

— Ела да седнем — каза Руук и ги поведе към първия ред.

— Разкажи ни за Клоуи — каза Хийт, щом се настаниха.

— Не знам дали ще успея да запазя самообладание — отвърна Джейда с треперещ глас.

— Джейда — започна Руук с тон, изпълнен със съчувствие, — не е нужно да пазиш самообладание. Тук сме, за да те изслушаме, недей да бързаш и не се насилвай.

Тя прокара пръст под очите си, погледна нагоре и подръпна долните си клепачи, сякаш се опитваше да извади мигла или прашинка.

— Нищо не знам — каза тя, след като се успокои. — Наистина.

Ники не й повярва. Ако това беше вярно, защо беше решила да дойде да говорят? Хвърли поглед към Руук, който, ако се съдеше по кимването му, явно беше на същото мнение.

— Джейда — отново започна той, — щом идваш на лекциите ми, значи знаеш колко са важни хората, които дори не осъзнават, че разполагат с информация, потенциално полезна за разследващия журналист. Може би именно ти си човекът, който ще успее да ни помогне да разкрием убиеца на приятелката ти.

Джейда се огледа и се увери, че залата е празна, преди да продължи с глас, по-тих и от шепот:

— Ами ако погнат и мен?

Ники също сниши глас.

— Кои, Джейда? Ако ни кажеш какво знаеш, ще можем да те защитим.

Момичето поклати глава и за миг затвори очи. Накрая повтори:

— Но аз нищо не знам.

Руук се обърна настрани в стола си, за да е с лице към нея.

— Мисля, че знаеш, Джейда, и че искаш да ни разкажеш.

Спусна се тежко мълчание и докато се чудеше дали Джейда ще изрече онова, което явно имаше нужда да сподели, Хийт с лекота долавяше всеки звук в залата. Избръмча телефон. Беше този на Руук, но той не му обърна внимание, защото не искаше да разсейва младата жена. Старата сграда утихна. Скръцна стол, после се включи климатикът. В коридора се затръшна врата, а ехото постепенно заглъхна. Накрая Джейда вдигна поглед към тях и тихо заговори:

— Тя знаеше кой е.

— Какво е знаела? — попита Руук.

— Мисля, че познаваше убиеца.

Ники изобщо не беше изненадана. Според статистиката на ФБР осемдесет процента от жертвите познаваха убиеца си, така че най-вероятно това се отнасяше и за случая на Клоуи.

— Защо мислиш така? — продължи Руук.

Джейда отново се огледа и Хийт си даде сметка, че тя е ужасена от смъртта на приятелката си.

— Видяхме се в деня, когато я убиха — обясни Джейда с изпълнен със страх глас. — Сутринта дойде на фитнес, после отидохме да пием сок. Беше много изнервена и когато я попитах защо, каза, че най-сетне ще се добере до последното късче информация за голямото експозе. Така го наричаше, експозе.

„Добре“ — помисли си Ники. Разказът на Джейда изясняваше не само последователността на събитията, но и мотива. Някой искаше да попречи на Клоуи да получи въпросното последно късче, за да завърши и публикува изобличаващ материал. Точно както можеше да се очаква, Руук стигна до същия извод.

— Джейда, Клоуи каза ли ти с кого ще се срещне, или какво се надява да научи?

Джейда поклати глава, но посегна към чантата си.

— Нищо друго не ми каза, но аз намерих това — отвърна тя и извади една тетрадка.

Корицата беше черна, с точки в трите основни цвята и този избор подсказа нещо на Хийт. Въпреки че е била енергична и независима и очевидно не се бояла да се опълчи на системата, Клоуи изглежда не е била толкова утилитарна, че да си купи най-обикновена тетрадка в черно и бяло. В характера й явно е имало и мекота, също както в този на Ники, въпреки че никоя от двете не го показваше.

Хийт надяна латексовите ръкавици, които бе измъкнала от джоба си и взе тетрадката от ръцете на Джейда, а докато я разглеждаше, Руук надничаше през рамото й.

— Това са записките й за онова, което е разследвала — заяви Ники и погледна към Джейда. — Откъде ги взе?

— Имаме си шкафчета във фитнеса и тя обикновено оставяше ключа си в моя сак.

— Ти нямаш ли шкафче?

— Инструкторите отговарят за музиката, така че когато преподавам, сакът ми винаги е при мен отпред. Така мога да си извадя резервния диск, в случай че батерията на телефона ми умре или няма блутуут.

Логично беше. През годините Ники беше ходила на достатъчно фитнес курсове (преди да започне да изучава бразилско жиу-жицу) и знаеше, че често именно музиката мотивира и насочва участниците.

— Остави си ключа в моя сак, а телефона върху него. Той се включи насред часа и помня, че тогава доста се ядосах. Всички, които ходят на йога, знаят, че трябва да си изключат телефона преди часа.

Йога. Дишането, с което Джейда бе овладяла емоциите си, спокойното й държание. Сега всичко беше ясно.

— Значи телефонът й е звъннал? — подкани я Хийт.

Джейда поклати глава.

— Ами, не. Просветна.

Ники не разчиташе на тази настройка, но знаеше за нея благодарение на племенницата си.

— И тя забеляза.

— Вече правехме Шавасана…

— Какво е това? — прекъсна я Руук.

— Последната поза.

„Поза труп“ — помисли си Хийт. Какво мрачно съвпадение.

— Осветлението е приглушено, лежим по гръб, съвършено отпуснати, но будни — продължи Джейда. — Клоуи през цялото време беше нервна, не можеше да си намери място и лежеше някак сковано. Когато телефонът й присвятка, веднага забеляза. Всъщност мисля, че го очакваше.

— Така изглежда — съгласи се Хийт.

— След като разбра, че е мъртва, претърси ли шкафчето й? — попита Руук.

— Не, не веднага. Едва тази сутрин осъзнах, че ключът й е в моя сак. Мислех да го занеса в полицията, но не бях сигурна. Статията беше важна за Клоуи, но тя имаше неприятности и… и сега не знам какво да правя. Тя ви имаше доверие, господин Руук. Затова дойдох.

Досега Джейда успяваше да се сдържи, но този път сълзите надделяха. Тя се опита да каже нещо, но вълната от скръб бе твърде силна и думите отказаха да излязат.

Тези моменти късаха сърцето на Хийт повече от всичко друго в професията й. Никога нямаше да си позволи да забрави, че жертвите, чиито убийства разследваше, имаха близки, които страдаха след загубата им. Също като Тами Бъртън, Джейда Ринкън изпитваше точно тази болка.

Руук взе ръката й в своята.

— Всичко ще се оправи.

Тогава, сякаш самият той беше амулет, хлиповете и сълзите й секнаха. Тя си пое дъх, после още веднъж и след малко бе готова да продължи.

— Клоуи беше уплашена.

Хийт смяташе, че първият инстинкт обикновено е верен. Хората често пренебрегваха безпокойството, колкото и упорито да ги глождеше. Щеше й се Клоуи да бе послушала своето.

— Ако е знаела, че е в опасност, защо е отишла, когато са й се обадили?

Джейда сви безнадеждно рамене.

— Трябваше да я спра…

— Джейда — прекъсна я Хийт. — Каквото и да беше казала или направила, нямаше да успееш да я спреш. Вината не е твоя.

Очите на младата жена отново плувнаха в сълзи, но тя стисна очи, сякаш клепачите й бяха язовирна стена, която удържа бясно напиращи води. Разкъсваше се от вина, бедната. Ники нямаше да успее да промени това — Джейда трябваше сама да приеме случилото се с приятелката й.

— Може ние да занесем тетрадката на Клоуи в полицията — предложи Руук и облекчението на момичето пролича моментално.

— Наистина ли?

— Разбира се. Постъпи съвсем правилно, като ни я донесе. Ще се погрижим — увери я той, но Ники имаше още един въпрос към нея:

— Джейда, Клоуи имаше ли компютър?

— Разбира се — кимна тя. — Носеше го постоянно със себе си.

— Онзи ден донесе ли го на йога?

— Беше под телефона. Когато си тръгна, го взе със себе си.

Хийт изруга под нос. Компютърът на Клоуи беше златното яйце, което им трябваше, както и единственото, което нямаше да могат да намерят.

— Защо е държала под ключ тетрадката, но не и компютъра си? — гласно се зачуди Руук, когато отново останаха сами. Джейда си беше тръгнала с по-лека стъпка, сякаш от раменете й се е смъкнало бреме, но тяхното все още си беше на мястото.

— Знаем, че се е страхувала. Смятала е, че е на косъм от някакво решаващо разкритие и естествено… — започна Хийт.

— … е решила да раздели тетрадката и компютъра, в случай че го откраднат — довърши мисълта й Руук. Това винаги я изпълваше с топлина. Точно в такива моменти ставаше ясно в какъв синхрон са, колко съвършено си пасват. Ако не се бяха натъкнали на гореща следа, щеше да го повали по гръб на секундата, но вместо това продължи мисловния си процес.

— Бягала е от страх. Знаела е, че трябва да предпази материала.

— И не говорим просто за тревога — каза Руук. — Знаела е, че е в непосредствена опасност. Иначе защо ще взима предпазни мерки?

Двамата разглеждаха записките на Клоуи почти цял час.

— Нямат никакъв смисъл — раздразнено заяви Хийт накрая.

Тетрадката беше пълна с информация, скици и размисли, но те не бяха и наполовина толкова добре организирани, колкото подхождаше на момиче, чиито апартамент и спалня бяха така добре подредени. Клоуи беше използвала съкращения и символи и ако имаха повече време, може и да успееха да ги дешифрират, но Хийт беше етично задължена да предаде записките в полицията.

— Ще трябва да я дадем на Иън — каза тя, а Руук безрадостно се засмя.

— Наистина ли смяташ, че бившият ти ще успее да разбере в какво се е забъркала Клоуи, след като ние не можем? — Хийт не отговори и той продължи: — Много репортери и журналисти си измислят собствена стенография. Помага им да си водят бележки бързо и освен това предпазва материалите и източниците им. Нейната система не е очевидна. Рисунки, букви и символи, по-скоро комбинация от трите. Освен ако полицейски началник Куули разполага със специалист, доста ще се забави, докато я разгадае.

Много следователи също използваха нещо като стенография. Точните и подробни записки бяха не по-малко важни в професията им, бързината също.

— Виж — Руук беше обърнал страницата и й сочеше към име, написано с вече познатия им прав почерк на Клоуи. — Това е име.

— Е. Олбрайт — прочете Хийт. — Дали е някой от Камбрия? Който има нещо общо с университета?

Руук посочи към стрелката, нарисувана от Клоуи. Върхът й беше точно до думите „юли, среща в кръчмата“.

— Познато ми е. Дали не е някой редактор? — предположи Руук.

— Ако си прав, Е. Олбрайт може да е човекът, на когото е продала статията. Дали не работи в местния вестник? Или може би в някой голям, „Поуст“ или пък „Таймс“?

Руук отвори браузъра на телефона си и веднага потърси името в Гугъл. След секунда обърна дисплея към Хийт и й показа няколко Е. Олбрайт — неврохирург, генерален директор на компания, писател.

— Ха, я виж ти! — възкликна той и пръстът му замръзна над четвъртия резултат. — Ейприл Олбрайт. Възможно ли е?

— Редактор във „Фърст прес“?!

Действително, това беше изданието, с което Руук работеше най-често. Хийт би добавила още, че именно на това списание дължат началото на връзката си. Тя погледна към него.

— Не си ли чувал за нея?

— Погледни задната страница някой път, списъкът с редакторите е по-дълъг от ръката ми.

Тя беше научила достатъчно от Руук за вестникарската индустрия, за да е наясно, че там нищо не е просто, нищо не става бързо и за всяко нещо си има ред. Не беше много по-различно от бюрокрацията в полицията, така като се замислеше.

— Възможно ли е Клоуи да е пишела статия за „Фърст прес“?

Руук повдигна рамене.

— Разбира се, защо не? Определено е било на риск, била е още новак, но тази редакторка явно е харесала офертата.

Ники посочи към телефона на Руук точно когато той зареди указателя.

— Мислим еднакво — каза той. — Супер!

— По-късно обаче…

Тя повдигна вежди така, че да му подскаже, че има и по-интересни идеи и Руук веднага я разбра.

— Да работим по-бързо, така че „по-късно“ да дойде по-скоро. Ще звънна на моя редактор — заяви той, набра номера и мина на спийкър, а докато слушаше, Хийт прелисти тетрадката още веднъж.

След като разказа за най-новия си проект и за разследването (тъй като новините за убити студентки се разпространяват бързо), Руук мина направо на въпроса.

— Познаваш ли Ейприл Олбрайт? Смятам, че е редактор в списанието.

Редакторката, която Руук наричаше Спарки, мелеше като картечница и Ники трябваше да се съсредоточи, за да улови всичко.

— Естествено, че я познавам, всички познавам. Тя е редактор-консултант, има се за голяма работа, защото удари кьоравото с няколко страхотни материала. Прекалено често работи на риск, което не ми харесва, аз предпочитам сигурните работи. Затова те харесвам, Руук. Между другото, как върви статията за Джон Ледженд? И какво всъщност става с онова криминално разследване? Няма начин да си въобразяват, че ти би убил жена, нали?

Руук една успя да вметне няколко думи, преди Спарки да премине към следващата тема.

— Хрумна ми една идея за теб. Всички са се смахнали по оня мюзикъл „Хамилтън“, нали така? Историята на Ню Йорк е гореща тема в момента. Да нямаме само един Таймс скуеър? Предлагам ти поредица. На три части, може и четири. Подробен поглед върху град, с чиято богата история много хора изобщо не са наясно.

Преди да продължи, Руук я прекъсна:

— Как мога да се свържа с Ейприл?

— С Ейприл?

— Олбрайт. Редактор-консултант.

— Ще ти пратя номера й. Трябва да затварям, скъпи. Драсни ми какво мислиш за идеята ми за Ню Йорк, става ли? Супер, мерси. Чао!

— Благодаря ти, Спарки — каза Руук, но тя беше затворила още преди той да изговори първата сричка.

Хийт се разсмя с глас.

— Виждам защо я наричаш Спарки[9].

— Неуморима е — каза той и вдигна телефона си. Беше получил есемес. — И си държи на думата! Обожавам тази жена.

Той веднага запамети номера, набра го и отново мина на спийкър. След няколко иззвънявания се включи гласовата поща.

— По дяволите — измърмори Хийт под нос, а Руук остави съобщение на Ейприл Олбрайт, в което я молеше да му се обади възможно най-скоро.

Малко по-късно пъхна тетрадката на Клоуи в чантата си, стисна я, сякаш беше прибрал в нея кюлче злато, и двамата потеглиха към колата в другия край на кампуса.

— Горката Джейда — каза Руук. — Ще има нужда от добър психотерапевт, иначе чувството за вина ще я изяде жива.

— Ей, какво лошо има да ходиш на психотерапевт? — каза Ники и си спомни собствените си посещения при покойния Лон Кинг. — Джейда ще се оправи.

Надяваше се да е права. Двамата завиха зад ъгъла и все още следваха алеята, която трябваше да ги отведе до паркинга, когато някой блъсна Хийт в гърба с такава сила, че двамата с Руук се пуснаха. Хийт падна, успявайки да се превърти и да омекоти приземяването си. С крайчеца на окото си видя, че Руук се обръща и залита в опит да се задържи на крака.

— Хийт! — изкрещя той.

— Добре съм.

Руук се строполи на земята — за разлика от съпругата си, той нямаше никакъв опит в грациозното падане. Вместо да спре да провери как са, човекът, който ги събори, префуча край тях като хала.

— Чантата ми! — извика Руук, щом се изправи. — Взе ми чантата!

Хийт скочи и хукна за части от секундата. Чу, че стъпалата на Руук трополят зад нея, посочи към храстите, които растяха край сградата, и му извика:

— Натам! Ще му пресечем пътя!

Звукът от стъпките му заглъхна, заменен от дишането й и блъскането на сърцето й. Ако Руук минеше през храстите до сградата, а тя последваше крадеца по петите, щяха да успеят да го пресрещнат и да приберат чантата на Руук и тетрадката на Клоуи.

Хийт не откъсваше очи от гърба му. Габаритите, височината, начинът, по който се движеше — сигурна беше, че е мъж, вероятно млад, ако се съдеше по лекотата, с която заобикаляше групичките студенти, които се разхождаха из кампуса. Качулката скриваше главата му и нямаше как да различи цвета на косите му. Искаше й се да огледа лицето му както трябва. Не знаеше защо и определено не можеше да го докаже, но беше кристално ясно, че е откраднал чантата на Руук заради записките на Клоуи. Което означаваше, че някой ги е видял, когато ги получиха от Джейда в аудиторията. Ники си спомни непознатия, който бе нарекъл Руук убиец пред всички. Спомни си и шумоленето, след като залата остана празна. Крадецът. Нямаше да му се размине!

Хийт се затича още по-бързо и започна да го настига.

— Стой! — изкрещя тя.

Той продължи, но не се сдържа и погледна през рамо. Това забавяне бе достатъчно, за да й осигури възможността, от която се нуждаеше. Като спринтьор на последните метри преди финиша тя събра и последните си сили и се стрелна напред. С периферното си зрение зърна Руук, който също печелеше състезанието си и прескачаше ниските храсти, сякаш в него се беше вселил шампионът по бягане с препятствия Лоло Джоунс.

— Не го оставяй да се измъкне! — кресна й той.

О, не, нямаше никакъв шанс онзи да й избяга. След едно последно усилие тя се доближи достатъчно и когато посегна, върховете на пръстите й докоснаха суичъра му. После Руук, който наближаваше странично, се метна през въздуха и двамата се стовариха на земята с преплетени крайници. Съпругът й шумно изпуфтя, когато Хийт се приземи отгоре им и гръдният й кош напълно покри главата му. Тя се опита да се откъсне от тях, накрая успя да стъпи здраво на паважа, отблъсна се от Руук и се надигна.

— Не… мога… да дишам…

Руук я хвана през ханша и я изтласка нагоре.

— Само се опитвам да помогна — предупреди я той. — Нищо двусмислено.

Приглушеният глас под тях се надигна отново:

— Не… мога… да дишам!

Двамата се отдръпнаха и освободиха крадеца, който лежеше на дъното на купчината. Той се надигна на ръце и колене и зина за въздух.

— Ама какво правиш, бе, човек?! — попита непознатият, щом успя да си поеме дъх. — Защо ти беше това?

Хийт го сграбчи за суичъра и го изправи на крака.

— Защо ни беше кое?! Да те подгоним?

— Съборихте ме на земята! — възмутено извика той и тя се изсмя.

— Каза го, сякаш не му открадна чантата преди малко — каза Ники, сочейки с палец към Руук.

— Да, обаче можеше да пострадам заради вас! — Той погледна към скъсаните колене на дънките си. — Пострадал съм!

Този път Хийт извъртя очи.

— Я по-сериозно. Ти си крадец и хукна, а като ти извиках „стой“, не спря. Освен това и ние паднахме с теб, забрави ли?

— Благодаря ти, че омекоти удара, между впрочем — обади се Руук. — Без теб можеше и ние да пострадаме.

Онзи му хвърли мрачен поглед.

— Ако не беше ти, отдавна да съм духнал.

— С чантата ми — кимна Руук и се наведе да си я вземе. — Подари ми я Андреа Бочели, след като написах статия за един от благотворителните му приеми. — Той нарами чантата и я потупа. — Специална е и мястото й въобще не е в мръсните ти крадливи ръчички.

— Ще ни кажеш ли за какво ти беше? — попита Хийт.

Онзи отвърна, като затули устата си с ръце като инатливо дете и тя се втренчи в него.

— Наистина ли, игрички ли ще си играем сега?

Този път Руук се вторачи в него.

— Хванахме те на местопрестъплението. Нали не си мислиш, че има шанс да се измъкнеш, било с приказки, било с мълчание?

Момчето продължи играта на мълчанка.

— Не ти се говори, а? — попита Хийт и го сграбчи за едната ръка. Руук веднага се включи и стисна другата.

— В полицията може да размисли, как смяташ?

Руук възприе най-невинното си изражение.

— Може, кой знае.

Докато влачеха крадеца към паркинга, ги застигна вой на полицейска сирена и Хийт изруга под нос. Обикновено беше благодарна на самаряните, но онзи, който бе повикал полицията, ги лишаваше от шанса да разпитат крадеца. Освен това щеше да се наложи да предадат тетрадката на Клоуи много по-скоро, отколкото им се щеше.

От колата излязоха началник Куули и заместникът му, сержант Брекънстийн, и Иън веднага дойде при тях, без да си прави труда да прикрие раздразнението си.

— Търсите си белята, както виждам.

Руук повдигна рамене и невинното му изражение доби самодоволна отсянка.

— Белите сами ни намират.

Това не беше преувеличение. Ники Хийт и Джеймисън Руук бяха същински магнити за неприятности, където и да отидеха.

— Ще ми кажеш ли какво стана? — каза Иън, пренебрегвайки Руук и Хийт му разказа, завършвайки със залавянето на крадеца на чанти.

— Подарък за вас — заяви тя и го блъсна към Брекънстийн.

Междувременно началникът на полицията извади чифт латексови ръкавици и взе тетрадката, която Руук бе извадил от чантата си.

— Убеден съм, че сте вървели към управлението, за да я предадете като улика.

— Абсолютно — увери го Хийт.

Брекънстийн сложи длан върху главата на крадеца и го накара да седне на задната седалка. Точно когато Ники се канеше да помоли да присъства на разпита, Иън сам го предложи, а Руук отговори:

— С удоволствие, благодаря, приятел.

На лицето на Куули се изписа раздразнение, но той вече беше отправил офертата и нямаше как да я оттегли. Качи се в колата и потегли заедно с тетрадката на Клоуи, а Хийт и Руук го последваха.

Младият господин си имаше име, Джоузеф Хил, и приличаше на смъртта. Блед, с хлътнали бузи, тъмни кръгове около очите и тъмна коса, която толкова често разчесваше с пръсти, че тя стърчеше отвесно нагоре. Той изпружи единия си крак под масата, сключи ръце и задъвка долната си устна. „Нервен“ бе твърде меко описание, на хлапето положително му имаше нещо. Хийт беше разпитвала достатъчно нерваци, но те обикновено се стараеха да изглеждат сурови, а този дори не се опитваше. От пуйченето му, когато го хванаха, не бе останала и следа. Сега очевидно беше скован от ужас, страхът направо струеше от него.

Докато Руук го наблюдаваше иззад двойното огледало, Ники и Иън седнаха насреща му и го оставиха да се препоти. Тишината изглежда ужасно мъчеше Джоузеф Хил, докато за Хийт бе просто стратегия. Инстинктът й подсказваше, че малкият сам ще се изтощи, трябваше просто да яхне вълната и да чака.

— Нищо ли няма да кажете? — попита Хил, когато напрежението му дойде в повече. В гласа му съвсем ясно се долавяше паника.

Хийт погледна часовника си — бяха изминали едва три минути.

— О, да не би да си готов да говориш?

Кракът му подскочи под масата и тя започна да вибрира.

— Не бях виновен аз — каза той. — Кълна се. Наистина не бях виновен!

— За какво точно не беше виновен? — попита Иън. — За това, че си откраднал чантата на господин Руук или за нападението?

Джоузеф се опули.

— Чакайте, какво?!

Иън се облегна назад и скръсти ръце на гърдите си. Сплашването явно бе любимата му стратегия по време на разпит.

— Врязал си се в тях, съборил си ги на земята и после си започнал да риташ и да блъскаш господин Руук. Кражбата щеше да бъде дребно престъпление, но нападението значително вдига залога. На това отгоре, тъпако, си избягал от следовател Хийт! Нищо добро не те очаква, Джоузеф.

Джоузеф приличаше на човек, пребит от света, а не просто от полицията в Камбрия, един гостуващ следовател и един журналист.

— Защо го направи? — попита Хийт, след като той не отговори.

Начинът, по който момчето се взираше в ръцете си, й подсказа, че е на ръба на нервна криза и тя го притисна.

— Познаваше ли Клоуи?

Кракът му продължи да подскача под масата, а лявото му око затрепери.

— Ще приема липсата на отговор за потвърждение — уведоми го тя. — Ти ли я уби, Джоузеф? Затова ли се опита да откраднеш чантата?

— Не!

— Трябваше да вземеш тетрадката на Клоуи, нали? Нещо уличаващо ли има в нея? За теб ли е?

Джоузеф изблъска стола си назад и скочи.

— Господи, ама вие сериозно ли?! Не, не съм убил Клоуи! Почти не я познавах!

Иън изпъна показалец и го насочи надолу, което означаваше, че ако не седне, Джоузеф Хил сериозно ще закъса. Той разбра жеста и бавно се отпусна обратно на стола си.

— Той каза, че не било голяма работа. Че тетрадката била негова.

— Кой каза, че не било голяма работа? — попита Иън.

— Не му знам името. Дори не го видях.

Иън стовари ръка върху масата.

— Не се занасяй с нас, хлапе!

Джоузеф отскочи назад и размаха ръце пред себе си.

— Истината ви казвам! Трябва да ми повярвате, няма дори да ми плати, а аз… По дяволите! — Той се сви, още по-ужасен, отколкото преди броени минути. — В затвора ли отивам?

— Зависи — отговори Хийт.

— От какво?

— От съдействието ти.

Иън се наведе напред.

— Кой ти плаща, Джоузеф?

Строгият, безмилостен подход на началника оказа търсеното въздействие. Кракът на Джоузеф отново заподскача, а по челото му изби пот.

— Наистина не знам.

Иън изсумтя.

— Открадна чанта, за да се докопаш до тетрадката на Клоуи, но не знаеш кой ти го поръча?

Главата на Джоузеф се люшна в странна, хаотична комбинация от поклащания и кимания. Той се подпря на масата и ги погледна умолително.

— Ако ви кажа, каквото знам, това ще ми помогне ли? Защото в затвора не мога да отида. Ще ме изгонят от университета! — Той вдигна очи към тавана и покри лицето си с ръце. — О, господи, нашите ще ме убият!

Този път Хийт се приведе напред и срещна погледа му.

— Кажи ни какво стана и ще видим какво може да се направи.

Хлапето пресекливо си пое дъх.

— Добре, вижте какво. Днес си седях в час…

— На лекцията на господин Руук ли? — попита Хийт.

— Да. И тогава оня започна да говори глупости.

Ники сякаш още чуваше гласа, който попита съпруга й дали е убил Клоуи.

— Помня — кимна тя. — Продължавай.

— Някой ме потупа по рамото.

— Същият мъж, който предизвика господин Руук?

— Не, онзи седеше някъде отпред.

— Значи някой те потупа по рамото. После?

— Когато понечих да се обърна, ми каза да не мърдам. Уплаших се, да ви кажа. Шпионски истории, нали знаете?

— Не знаем, затова имаме нужда ти да ни кажеш! — сопна се Иън. Хийт хвана погледа му и му направи знак да се успокои. Ако не внимаваше, подходът „бясно ченге“ щеше да смаже Джоузеф.

— Какво ти каза онзи? — попита Хийт с по-мек тон, за да компенсира гнева на Иън.

— Че професорът бил измамник, взел му тетрадката и той си я искал обратно.

Ники се смая. Руук беше много неща, но измамник в никакъв случай. Хвърли поглед към двойното огледало — представяше си как е приел тази клевета. Не и хладнокръвно, в това беше сигурна.

— Ти повярва ли му? — попита тя.

Той сви рамене.

— Каза, че ще ми плати триста долара, ако му я върна. Не се замислих особено.

Иззад стъклото се надигна глухият глас на Руук и Хийт отново махна с ръка, този път към него.

— Да повторим — каза тя на Джоузеф. — Седеше си в час и си гледаше работата, когато някакъв мъж те потупа по рамото и три предложи триста долара, за да откраднеш тетрадката от господин Руук.

— Така не звучи никак добре.

— Това е, защото не е добре. Всъщност е доста зле, тъй като има връзка с текущо разследване. На убийство.

В главата на Джоузеф сякаш светна електрическа крушка.

— Значи мислите, че оня има нещо общо със смъртта на Клоуи?!

Джоузеф се отпусна назад и пак покри лицето си с ръце.

— Не мога да повярвам, че му се вързах.

Хийт също не можеше.

— Джоузеф, можеш ли да ни кажеш още нещо за онзи мъж?

Той поклати глава.

— Изобщо не му видях лицето.

— Как щеше да му доставиш тетрадката?

— И да получиш онези триста долара, за които си продал душата си? — включи се Иън, но Джоузеф не схвана сарказма му.

— Дадох му номера си, каза, че ще се обади в пет и ще уговорим размяната.

Хийт погледна часовника си.

— Тоест, след три минути.

С Иън си размениха поглед, разбираем и за двамата. Нямаше достатъчно време да заложат капан.

— Джоузеф, ще имаме нужда от помощта ти — каза Хийт. Момчето вдигна очи и зачака, така че тя продължи: — Когато се обади, искам да го убедиш, че тетрадката е у теб. Трябва да си уредиш среща с него.

Джоузеф се почеса по главата.

— Не знам дали ще мога.

Иън се намръщи заплашително.

— Ами, има и друг вариант, да те хвърля в затвора. Това повече ли ще ти…

Хийт го прекъсна. Оставаха по-малко от три минути и хлапето нямаше да се успокои, ако той продължаваше да го навиква.

— Ще се справиш, Джоузеф. Кажи само, че тетрадката е у теб. Той ще ти каже къде да го чакаш, а останалото ще уредим ние.

Кракът на момчето пак заподскача.

— Ами ако знае какво е станало? — Очите му се стрелкаха от Хийт към Куули и обратно. — Че съм при вас?

Хийт трябваше да признае, че има такава възможност. Ако тя бе наела непознат да открадне нещо вместо нея, щеше да го проследи, за да е сигурна, че си е свършил работата. Въпреки това трябваше да използват тази възможност.

— Ще мислим за това, когато или ако се наложи. Става ли?

— Става — измъчено отвърна той и Иън реши да излезе, за да ги остави сами. На теория идеята беше добра, доказал беше, че е кибритлия. На практика обаче ако двамата с Руук се окажеха сами зад двойното огледало, той щеше да избухне още по-бързо. От трън, та на глог.

Телефонът на Джоузеф иззвъня точно в пет часът, така че Хийт вече не можеше да си позволи да мисли за този сценарий. Трябваше да се съсредоточи върху малкия и да го насочва през бъркотията, в която се беше забъркал.

— Вдигни и мини на спийкър — каза тя. Стараеше се да звучи съвсем спокойно, за да му въздейства. Очите му бяха ококорени, а ръцете му се потяха, но той се подчини и отговори с несигурно:

— Ало?

Мъжът от другата страна не си губеше времето.

— Взе ли я?

Джоузеф погледна към Хийт и устните й оформиха едно безшумно „да“.

— Да — веднага повтори той.

— Някакви проблеми?

Очите му пак потърсиха нейните, тя въздъхна и му подсказа „не“.

— Не — каза той, но за добре тренираното й ухо колебанието и изтънелият му глас не прозвучаха толкова убедително, колкото й се искаше.

— Сигурен ли си? — попита мъжът отсреща. Хийт усети безпокойство в гласа му, което й подсказа, че той също е доловил несигурността му.

Джоузеф шумно преглътна.

— Ами, лесно беше. Скрих се в аудиторията и видях господин Руук да пъха тетрадката в чантата си. Докато се разхождаше из кампуса, аз му я дръпнах и хукнах. Нищо работа.

Хийт облекчено въздъхна. Момчето се беше опомнило.

— Лесно ли избяга? — попита мъжът.

Хийт слушаше внимателно с надеждата да долови нещо познато в гласа, но не беше сигурна. Освен това не можеше да отгатне нито възрастта, нито образованието му — беше изрекъл само няколко думи. Тя завъртя показалец във въздуха, за да подскаже на Джоузеф да продължи да говори.

— Много лесно, съборих го на земята. Стана ми кофти, честно казано. Преподавател ми е, все пак.

Хийт кимна одобрително. Джоузеф свикваше с ролята си.

— Значи не видяха лицето ти и не те подгониха?

— Не, изобщо — отговори той. — Той остана да лежи.

— Ами?

— Да. Изобщо не го очакваше.

— Значи не те подгониха, така ли? — настоя онзи и тогава Хийт разбра, че са ги разкрили. Точно както би сторила тя, мъжът, наел Джоузеф, действително го беше проследил, за да види какво ще стане.

Джоузеф явно също го усети. Почеса се по главата и на лицето му се изписа объркване.

— Ами, не, не ме подгониха.

— Боже мой, хлапе, за идиот ли ме смяташ? В момента си в полицията! Те чуват ли ме? Защото имам съобщение за тях.

Нямаше смисъл да се преструва, че не е там. Хийт седна, наведе се над телефона, поставен на бюрото с дисплея нагоре, и попита:

— Какво имаш да ми кажеш?

— С журналистчето ще се откажете.

Не каза „иначе…“, но това се подразбираше.

— Защо уби Клоуи? — попита Хийт, следвайки инстинкта си. Този човек искаше да се добере до тетрадката, която явно го уличаваше по някакъв начин. Логично беше да е убил Клоуи, за да й попречи да разгласи онова, което той иска да скрие. В най-лошия случай знаеше кой е убиецът.

— Откажете се — повтори той и прекъсна връзката.

18

Началник Куули задържа Джоузеф Хил, за да му зададе допълнителни въпроси, но Хийт и Руук се прибраха в хотела при бялата дъска. Тетрадката на Клоуи Мастърсън бе запълнила някои празноти, но все още липсваше нещо важно.

— Не знаем къде е отишла Клоуи след йогата — каза Хийт, след като записа тази констатация под формата на въпрос.

— Нито с кого е щяла да се срещне — допълни Руук.

— Знаем, че Ейприл Олбрайт от „Фърст прес“ е била в контакт с нея. Или поне я е потърсила.

— Може би пропускаме нещо — каза Руук.

Часове наред се бяха ровили в бележките на Клоуи в опит да разгадаят стенографския й шифър. Успяха да разчетат част от информацията, но тя беше умишлено неразбираема, така че не стигаше, за да им подскаже някаква следа.

— Може би — съгласи се Хийт.

Искаше й се тетрадката да бе останала по-дълго при нея, но в мига, в който Джоузеф Хил открадна чантата на Руук, времето й с нея изтече. Би било неетично да я задържи, а тя не си позволяваше неетични постъпки освен ако друг избор просто нямаше и целта оправдаваше средствата. Хийт си имаше убеждения и ги спазваше.

— Иън каза, че ще ни каже, ако открие нещо друго — каза Руук и седна до нея на дивана. — Междувременно нека да преговорим какво знаем.

Седяха един до друг, втренчени в дъската. Най-големият пропуск все още беше какво точно е проучвала Клоуи. За какво беше прословутата статия? Щеше им се младата жена да се беше доверила на Руук, но това с нищо не им помагаше.

— Да се върнем малко назад — каза Хийт. — Знаем, че е искала да говори с теб, но защо? Да приемем, че става дума за нещо повече от желание да обсъди свое хрумване с ментор. Защо точно с теб? Защо не с някой от професорите по журналистика? Защо с теб? — повтори тя.

Руук веднага се впусна в размишления.

— Веднъж написах статия за менторите и избора им. Човек решава да стане ментор, за да помага на другите и да сподели натрупания опит. Спомних си за моите приятели Джеймс Патерсън и Майкъл Конъли. Те съветват други писатели, помагат им и ги насочват в криминалния жанр.

— Да, но не ти потърси Клоуи, а и тя е имала и други възможности — отбеляза Хийт. — Защо се спряла точно на теб?

— Освен заради…

— Знам, знам, освен заради това че си сурово привлекателен.

— Защото съм направил нещо, което ни свързва.

— Следяла ли е работата ти? И още веднъж, защо би се спряла на теб?

Когато мислеше усилено, Руук винаги изглеждаше по един и същи начин: свъсваше вежди и се взираше в празното пространство с отсъстващ поглед. Освен това си гладеше брадичката. В момента правеше и трите едновременно, така че Хийт зачака. В такива случаи понякога му хрумваше нещо гениално и тя се надяваше, че и този път ще стане така.

Миг по-късно той щракна с пръсти.

— Джейда каза, че Клоуи е била сигурна, че ще я разбера.

— Че си можел да й помогнеш, защото си наясно с историята.

— „Наясно с историята“ — повтори той. — Не знам какво е имала предвид, освен ако е пишела по тема, с която вече съм се занимавал.

Имаше смисъл.

— Помисли, Руук. Какви материали си писал, които може да са възбудили интереса й?

Той се замисли за миг, преди да отговори.

— Не мисля, че това е въпросът, който трябва да зададем. Ако аз съм писал по въпроса, значи не е имало какво повече да разследва. Според мен по-уместният въпрос е: „Какви материали съм започнал, без да ги довърша?“

Бяха от един отбор, но Хийт много мразеше, когато неговите въпроси бяха по-добри от нейните.

— Добре, има ли материали, които си започнал да пишеш, но после си се отказал?

Той вдигна показалец към небето.

— Тц. За пореден път, не е това въпросът. Клоуи няма как да е знаела кои материали съм зарязал, така че явно става дума за нещо, което съм споменал публично.

„По дяволите.“

— Ще престанеш ли да се състезаваш с мен?

Той наведе глава.

— Вече престанах.

— Кажи ми тогава, умнико: кога си споменавал публично материали, от които си се отказал?

— Не се случва често — призна той и след толкова напрежение провали кулминацията. — Хипотезата ми, че Клоуи е разбрала нещо за мой недописан материал, е добра, но как точно е станало това е по-сложен въпрос. Писателите не споделят идеите си с други хора, интелектуалната собственост е сериозна работа. Никога не се знае дали няма да се върнеш към нещо, което ти е хрумнало преди… десет… години…

Хийт го познаваше толкова добре. Говорът му се беше забавил, защото онова, което казваше, го бе навело на нова мисъл.

— Казвай.

— Помниш ли наградната церемония? Клоуи спомена старите ми тетрадки от следването.

— Да. Каза, че и тя никога няма да изхвърли нейните или нещо такова.

По време на разследване от всяко нещо може да излезе следа или улика, така че Хийт се посвети на идеята, която Руук бе извадил на повърхността:

— Ако се съди по разказите на хората, Клоуи е била последователна. Работата й във вестника, материалите, които са й възлагали, апартаментът й, стаята й, стенографският й шифър — всичко е премисляла.

Руук продължи мисълта й.

— Така че щом е проявила любопитство към тетрадките ми, значи това не е било случайно. Както и това, че присъстваше на церемонията, нали?

— Така мисля — кимна Хийт. — Спомена старите ти тетрадки, което означава, че се е интересувала точно от тях.

— Именно.

— Носиш ли ги?

— Да. Мислех да ги използвам в лекциите си, за да покажа на децата как продължаваме да се учим дори след като напуснем университета и как уменията ни се развиват и усъвършенстват с течение на времето.

Ники беше напълно съгласна с това. Подробностите за случаите, които бе разследвала през годините, бяха подредени и складирани в управлението, но онова, което беше научила от тях, винаги се отразяваше на подхода й към следващите. Случаят, който доведе до краха на кандидатката за президент Линдзи Гарднър, й беше показал, че случилото се в миналото може да провали настоящето. По същия начин собственото й минало — травмата, която получи, когато чу вика на майка си по телефона и повярва, че е била убита — винаги й напомняше, че жертвите и семействата им са хора и се отразяваше на всяко нейно действие в службата.

Хийт свали капачката на маркера и добави на дъската някои бележки, както и идеята за старите недописани статии на Руук.

— Може би не е намерила онова, което й трябва…

— Или го е намерила и е искала още — довърши той.

Двамата се спогледаха.

— Трябва да преровим старите ми неща — заяви Руук в момента, в който Хийт каза:

— Трябва да изчетем старите ти записки.

— И пак да прегледаме тетрадката на Клоуи — изрекоха двамата в един глас, а после се ухилиха, доволни от симбиозата. С Руук бяха като капитан Кърк и господин Спок, а случаите им — пътешествия с техния личен космически кораб „Ентърпрайз“. Поредното доказателство за това беше, че докато Руук посягаше към ключовете от колата, тя грабна сакото си и двамата тръгнаха към вратата, без да си кажат и дума.

19

Местопрестъплението в къщата на Руук беше напълно почистено. Нищо не подсказваше, че Клоуи Мастърсън някога е стъпвала там, какво остава, че е издъхнала в спалнята. Хийт и Руук седнаха в стаята в предната част на къщата, тя — на ръба на дивана, а той — срещу нея, на един от столовете с висока облегалка. На пода до него се мъдреше пластмасова кутия без капак, а вътре — прилежно подредени стари тетрадки, различни както по цвят и размер, така и по състоянието, в което се намираха.

След като ги огледа по-внимателно, Хийт успя да съпостави развитието на Джеймисън Руук като журналист и личност с тетрадките, които бе използвал. Някои бяха евтини, със спирала, перфектни за гимназист, други — с твърди корици, но съвсем обикновени и невзрачни, а не специално подбрани като тези на Клоуи. Малко преди дипломирането си той вече се беше прехвърлил към по-трайните (и по-скъпи) бележници „Молескин“.

Хийт подреди колекцията на масата между тях, прокара ръка по кориците и обобщи:

— Еволюцията на Джеймисън Руук.

— Смей се, щом искаш, но доказателствата, че съм израснал, всъщност са нещо хубаво. Нима щеше да ме възприемаш по същия начин, ако не бях изкласил до шити подвързии?

— Имаш право, щях да реша, че още си незрял тридесет и шестгодишен мъж, вместо… О, чакай, ти си незрял тридесет и шестгодишен мъж.

Той вдигна ръка и заби невидима кама в сърцето си.

— Рани ме. Аз съм дяволито-очарователен тридесет и шестгодишен мъж. Семантиката, драга моя Хийт, е всичко на този свят.

— И в двата случая… — започна тя, но внезапно млъкна, осенена от хрумване. После измърмори: — Семантика.

— Хрумнало ти е нещо — заяви Руук.

— Да — потвърди тя, щом си изясни какво, — но не относно този случай. Помниш ли материала за престъпните фамилии, когато Дебелия Томи ти разказа за кръчмата им от сухия режим?

— Разбира се. Бяха я превърнали в бърлога за покер. Обещахме му да не го издаваме пред „Пороци“.

— Да, но как я наричаха?

Руук се разсмя.

— О, да, това беше най-готината част! Наричаха я „библиотеката“. „Отиваме в библиотеката“ означаваше, че отиват да играят покер или блекджек. Доста хитро.

Без да каже дума, Хийт извади телефона си и набра Шон Роули.

— Роулз, аз съм — каза тя, щом той вдигна.

— Здрасти, капитане, добре ли сте в провинцията?

— Да, да — отвърна тя.

— Значи сте прибрали някого? Супер! Скоро ли се връщате към цивилизацията? Разследваме още едно убийство и взе да не ни достига ресурс.

— М-м, не още, работя по въпроса, но, Шон, слушай. Хрумна ми нещо за жертвата от Нюйоркския университет.

— Джун Чин.

— Същият.

— Това е добре, защото при нас нищо не излиза.

Тя не знаеше дали хрумването й ще ги отведе до нещо полезно, но опитът си заслужаваше.

— Помниш ли, когато разпитахте съквартиранта на жертвата? Той каза, че онази вечер Джун е бил в някакво кафене.

— Да, само дето не си взел нито учебниците, нито лаптопа, така че сме сигурни, че не е отишъл, за да учи.

— Може нищо да не излезе — започна Хийт, — но представи си, че „кафе“ не означава „кафе“. — Тя му разказа за „библиотеката“ на Дебелия Томи. — Обиколили сте всички кафенета без успех. Може би „излизам на кафе“ означава нещо друго.

Роули не отговори. В дуета Роуч той беше по-мълчалив. И двамата с Мигел си падаха мислители, но Шон нямаше склонност да размишлява на глас.

— Възможно е — каза той, след като обмисли идеята й. — Да, със сигурност е възможно, ще поразпитам. Да видим дали „излизам на кафе“ означава нещо друго сред приятелите на Джун Чин.

Телефонът на Хийт избръмча.

— Кажи ми, ако изникне нещо — каза тя на Роули и прие следващото повикване.

— Капитан Хийт — чу се ръмжащият глас на Зак Хамнър, — отсъствието ви от Ню Йорк предизвиква всеобщо недоумение.

Тя покри очите си с ръка. Прищя й се да не беше затваряла на Роули — разговорът със Зак Хамнър никога не беше приятно изживяване.

— Силни думи, Хамнър. Тълковния речник ли прелисти, преди да се обадиш?

— Имам и още, капитан Хийт — увери я той. — И мога без угризения да ви привикам официално на „Полис плаза“ 1, за да ги обсъдим.

— Скоро ще се върна — каза тя и реши, че е най-добре да го успокои, поне донякъде. — Взела съм отпуск.

Той отговори с две думи:

— Меден месец.

Тя скръцна със зъби и веднага отвърна на удара:

— Отпуск, който съм заслужила със служба, достойна за пример, който имам пълното право да използвам и който аз решавам как да прекарам.

Руук престана да прелиства тетрадката, която разглеждаше.

— Кажи му колко извънредни часове си взела, без да ти платят — каза той, давайки глас на възмущението, което тя изпитваше, но успяваше да овладее.

Хийт се намръщи и му направи знак да мълчи.

— Хамнър, имаш ли представа колко неплатени извънредни часове съм изработила?

Руук се приведе напред.

— Кожи му, че заслужаваш да си почиваш от време на време.

Тя му махна с ръка да млъкне, но мама му стара, прав беше.

— Имам право да си почина, в края на краищата.

— Ръководите разследване, капитане, така че не е сега моментът. На „Полис плаза“ 1 са, как да го нарека, притеснени, че пренебрегвате задълженията си…

Обвинението беше нелепо, но Хийт успя да потисне рефлекса да го захапе за гърлото.

— Обясни ми, ако обичаш, как точно съм „пренебрегнала“ задълженията си.

Руук скочи на крака в мига, в който последните три думи излязоха от устата й.

— И за един-единствен миг не си пренебрегвала задълженията си! — дрезгаво й прошепна той. — „Пренебрегнала“?! Това е…

Той седна, щом Хийт вдигна ръка да го спре, но за пореден път отговорът му беше същият като нейния.

— Никога не съм пренебрегвала задълженията си. Никога. Съпругът ми е в положение, с което си пределно наясно, и се възползвам от заслужения си отпуск, за да му помогна.

— Това е чудесно, капитане, но началниците очакват да ви видят тук, лично, в понеделник сутринта.

— Нямам търпение — каза тя и затвори, преди Хамнър да успее да я ядоса с още някоя глупост.

— О, боже мой! — възкликна Руук миг по-късно и отново се изправи. Този път обаче вместо разгневен, изглеждаше смаян. Той прекара пръсти през косата си и закрачи напред-назад.

— Какво откри? — попита Хийт.

Съпругът й се върна до масата и побутна към нея един отворен бележник „Молескин“.

— Ето това е.

Тя го взе, прегледа го и очите й се разшириха.

— Това ли си разследвал през последната година от следването си?

Той се наведе над рамото й и тя усети топлия му дъх на шията си.

— Ето — повтори Руук, пресегна се и потупа страницата с показалец. — Ето за какво е пишела Клоуи.

Хийт се обърна и го погледна. Възможно ли беше в университета в Камбрия да има тайно общество и Клоуи Мастърсън да го е разследвала?

— Този „Тектон“ съществува, така ли?

— Тогава бях сигурен в това, но така и не се наканих да го докажа. Исках да се захвана със статията, но точно тогава от „Джентълмен куотърли“ купиха мой материал. Тогава това беше голяма работа, така че веднага зарязах тайното общество.

Хийт се облегна назад и започна да мисли на глас.

— Дори Клоуи да е знаела за групата „Тектон“ и се е опитвала да докаже съществуването й, защо това я е изложило на опасност? Какво толкова ужасно има в едно тайно университетско общество? Нима не се занимават най-вече с пиене и глупави ритуали, от които никой друг освен тях не се интересува?

— Невинаги. Има най-различни звена и нищо никога не е точно както изглежда.

Както винаги, Руук говореше тайнствено и без съмнение щеше да й разкаже някоя дълга, завързана история, преди да мине на въпроса.

— Давай — каза тя, макар че знаеше, че няма нужда да го подканва.

— Наричат се академични общества. Всичко обикновено е много сериозно, тържествено и напълно прозаично, мен ако питаш. Човек очаква повече оригиналност.

— Отклоняваш се от темата — каза Хийт и това беше достатъчно, за да го върне в пътя.

— Твърде много са, но пък изключително интересни. Членовете, посвещаванията, символите — всичко това се пази в дълбока тайна, единствено членовете са наясно. Още по-интересно е, когато напуснат университета. Зад създаването на обществото „Седем“, например, стои цяла легенда. Според нея в началото ставало дума само за осмина мъже, които се уговорили да играят карти, но уви, единият не се появил. Останалите седмина си основали общество. Ами „Гридирон“? Повечето общества имат университетски корени. Други, като „Седем“, например, пазят членовете си в тайна чак до смъртта им, а после ги разкриват, като оставят на гробовете им черен венец под формата на седмица. Венец от черни магнолии. — Руук удари доволно с ръка по масата. — Представяш ли си? Венец от черни магнолии! По-поетично от това здраве му кажи. Както казах, много общества са имат връзка с различни университети, както и помежду си. Като мрежа е. „Гридирон“ се помещава в университета в Джорджия. Смята се, че преди сто години първият му президент завършил „Йейл“ и станал член на „Череп и кости“. Чувала ли си за тях?

И да не беше, можеше да събере две и две.

— Йейл плюс тайно общество е равно на „Череп и кости“.

Руук й намигна.

— Много си умна, затова те обичам, Хийт.

— Казваш, че всяко общество си има собствен фолклор.

— Точно така и той е пълен с тайни. Например, според слуховете „Череп и кости“ имат нещо общо с убийството на Кенеди.

— На кой Кенеди?

— Джон Фицджералд — отговори той. — Хората разправят още, че имат пръст в създаването на атомната бомба.

— Смяташ ли, че е вярно? — скептично попита тя.

Руук се изправи и пак закрачи напред-назад.

— Говори се, че ЦРУ са я използвали като претекст, за да проникнат в организацията им.

— Университетът в Камбрия е малък. Наистина ли смяташ, че и тук има тайно общество?

— Нямаш представа колко колежи си имат тайни организации. Точно в този случай размерът действително няма значение.

Хийт отдавна беше свикнала да пренебрегва двусмислените забележки на съпруга си и отново се замисли за бележките на Клоуи.

— Да кажем, че този „Тектон“ съществува. Очевидно се крият добре, но спомни си скиците на Клоуи. Сгради, лабиринти и…

— Тунели — довърши Руук.

— Възможно ли е да се срещат на място, известно само на тях?

След този въпрос от бездънната памет на Руук изплува поредното късче информация. Той се подпря на облегалката на стола и се наведе напред.

— „Уошингтън и Лий“.

— Университетът ли?

— Да. Там пък е обществото „Кадавер“. Членовете му успяват да опазят почти всичко, свързано с него, в тайна. Твърди се, че съществува цял лабиринт от подземни пътища, с чиято помощ се придвижват незабелязано и останалите студенти и преподавателите ги възприемат общо взето като призраци. Имало заключени врати, за които никой няма ключ. Подозрителни врати. Едната е в библиотеката и е съвсем мъничка. Из кампуса може да откриеш символа им — череп с буквата С на челото. Оставят го като визитка, когато решат да правят бели.

— Ами ако и в Камбрия има тайни пътища? Ами ако Клоуи е скицирала именно тях? — предположи Хийт.

Руук се замисли.

— Възможно е. Да, капитан Хийт, със сигурност е възможно.

20

Хийт беше прекарала достатъчно време в Камбрия, за да й се струва, че е утъпкала пътека между хотела, полицейското управление и университета. Руук имаше среща с ректора и стария си приятел Ламонт, така че след като прегледаха старите му тетрадки и бележници, отново потеглиха към университета, този път към сградата, където се помещаваше администрацията.

— Ела с мен — каза Руук, след като паркираха на обичайното място.

— Не, ще те чакам тук — отговори тя.

Беше проявила благоразумието да заснеме толкова страници от тетрадката на Клоуи, колкото можа. Съсредоточи се върху онези, които изглеждаха по-тайнствени с надеждата, че съдържат важна информация. На някои от тях имаше скици, които може би щяха да им подскажат къде да търсят подземните тунели или пасажи.

Преди отново да ги разлисти, Хийт прегледа имейлите си. Един от Роуч, че вървят по следа, свързана с идеята й, и че скоро ще се видят. Имаше и пропуснато обаждане от Зак Хамнър, който беше затворил след петнадесетсекундно мълчание. Това положително трябваше да изрази дълбокото му разочарование от Хийт, но тя не му обърна внимание.

Руук се измъкна от колата и дойде да й отвори вратата с маниер на слуга, който помага на принцеса да слезе от карета.

— Няма да приема отказ. Твой ред е да гостуваш в моя свят. За нула време ще приключим, а после ще претърсим кампуса.

Тя вдигна очи към него, готова да откаже, но радостното му изражение я накара да размисли. Прав беше, той прекарваше много повече време в нейния свят, отколкото тя в неговия. Как би могла да му откаже?

Хийт хвана ръката, която й предлагаше и малко по-късно двамата седяха на масата за конференции в офиса на ректора и очакваха появяването му.

Кейдън Сондърс също беше сред приятелите на Руук от следването, направили кариера в университета. Беше се издигнал бързо — по-високо в йерархията беше единствено президентът — и Руук дължеше мястото си на гостуващ професор именно на него. Секретарката на Сондърс току-що ги беше поканила да влязат и сега двамата го чакаха.

Кабинетът на ректора изглеждаше точно така, както си го представяше Хийт. Тъмно дърво, рафтове, отрупани с учебници по журналистика, няколко снимки на Сондърс до знаменитости и политици, няколко гравирани табелки, награди и други дреболии.

Ламонт и Руук бяха облечени като близнаци — тъмносини панталони, загащени ризи и кафяви сака. Дженифър Дейли нахлу като ураган, стовари куфарчето си на масата и от него се посипаха есета на студенти, снимки и изрезки от вестници. Тя бързо ги натика обратно и седна, а столът й жално изскърца, не толкова от тежестта, колкото от категоричността й. Беше дребна жена, не повече от метър и петдесет и пет, с поне двадесет години по-възрастна от колегите си и с десетина килограма по-тежка, отколкото трябва. Бузите и шията й вече провисваха от възрастта, а единият й клепач беше малко по-затворен от другия. Ако се чувстваше така, както изглеждаше, вероятно изгаряше от желание да се пенсионира.

Докато Дейли ровеше в куфарчето си, Руук и Ламонт се унесоха в разговор за опасностите, на които са изложени журналистите в Близкия изток, а Хийт се облегна назад, за да наблюдава всички. Най-сетне, поне десет минути след обявеното начало на съвещанието, в кабинета влезе Кейдън Сондърс. Ламонт скочи от стола си като ужилен, двамата се ръкуваха и всеки потупа другия по предлакътника със свободната си ръка. После Сондърс заобиколи масата и се здрависа с Дженифър Дейли. Руук се изправи и двамата мъже се прегърнаха, а ректорът го задумка приветливо по гърба. Накрая поздрави и Хийт.

— Добре изглеждате, госпожо Руук — каза той и се наведе напред, за да я целуне по бузата.

— Вие също — отвърна тя, като едва успя да овладее импулса си да го поправи. „Капитан Хийт.“

В сравнение с колегите си деканът на факултета по журналистика имаше излъчване на лидер. Тъмносивият му костюм беше като колосан, косата — консервативно сресана настрани. След като поздрави Ники, с която се беше запознал на сватбата им, той седна на стола си с длани върху масата и се прокашля, за да привлече вниманието им. Въпреки че познаваше останалите трима от петнадесет години, Сондърс заговори делово.

— Разбирам, че днес е тежък ден, така че не желая да ви бавя. Кажи ми какво стана, Джейми.

Руук му разказа събитията от деня: началото на лекцията му в аудиторията, срещата с Джейда Ринкън, тетрадката на Клоуи, кражбата на чантата му и арестът на Джоузеф Хил.

— Общо взето, това е.

— Никакъв напредък с идентифицирането на убиеца, така ли? — попита Сондърс, обръщайки се към Хийт, вместо към Руук.

— Разследваме няколко улики — отговори тя.

— Но не можете да навлезете в подробности, прав ли съм? — попита Ламонт.

Изражението на Хийт остана мрачно.

— Да. Все още разследваме.

Сондърс почука по масата.

— Но ще докажете, че Джейми е невинен, нали?

Зададе въпроса като загрижен приятел, но освен това беше декан, довел стар приятел в университета. Хийт нямаше съмнение, че президентът на университета и управителният съвет го въртят на шиш.

— Със сигурност — заяви тя. — Вашият Джейми е и моят Джейми.

Сондърс пак се прокашля и тя си даде сметка, че това е нервен тик. Явно искаше да каже нещо, но не беше сигурен как.

— Критикуват ви, нали? — попита Хийт и изрече онова, което той премълчаваше. — Налага се да направите промяна.

Стаята потъна в мълчание. Дженифър Дейли спря да шуми, Руук, който се беше облегнал и слушаше как останалите го обсъждат, изправи рамене, а Реймънд Ламонт нервно се засмя, без да иска. Сондърс бавно погледна всеки един, а накрая и Руук.

— Помолиха ме да те пусна в отпуск.

Обикновено спокойното лице на Руук се напрегна.

— Защо?

— О, Джейми, стига! — поклати глава Сондърс.

— Добре, добре, знам защо, но… защо! Не съм убил момичето.

Ако преди кабинета беше тих, сега се превърна в гробница. Дейли и Ламонт поглеждаха от Руук към Ламонт и обратно, докато двамата разговаряха.

— Проблемът е именно в това, че се налага да го кажеш. Една от студентките ни е мъртва и… Е, останалото го знаеш. Университетът трябва да се дистанцира от… ситуацията.

Колкото и бомбастично да се изразяваше обикновено, този път Ламонт заговори тихо:

— Кейд, необходимо ли е наистина? Знаем, че Джейми не го е направил.

Ректорът вдигна безпомощно ръце.

— Не зависи от мен.

— Управителният съвет е казал тежката си дума — насмешливо заяви Руук, бутна стола си назад, стана и погледна към Хийт. — Да вървим, Ник.

Дженифър Дейли преметна преливащото куфарче през рамо и ги последва, като остави вратата да се тръшне, а Ламонт и Сондърс — да седят неподвижно до масата.

— Господин Руук, момент, ако обичате — каза тя, щом стигнаха до главния коридор. Чантата й се беше притворила под тежестта на есетата, които притискаха едната й стена навън. Още едно движение и щеше да зейне и всичко в нея да се изсипе навън. Накрая стана точно това — професор Дейли направи крачка към тях, куфарчето се предаде и по пода се посипаха листове хартия.

— По дяволите!

Тя свали презрамката до лакътя си, пристъпи към стената, подпря се и понечи да се наведе, но Руук се хвърли напред, хвана я за ръката и я изправи на крака.

— Ние ще ги съберем, професоре.

Тя кимна с благодарност и се облегна уморено на стената.

— Задължена съм ви.

Ники вече беше приклекнала и събираше страниците. Руук бързо й помогна, взе купчината, прибра я в куфарчето и грижливо дръпна ципа.

— Да ви изпратим ли до кабинета ви? — попита той, щом видя, че Дейли е дошла на себе си.

— Да, ако обичате. И без друго искам да говоря с вас насаме.

Руук взе куфарчето, е Хийт тръгнаха от двете й страни и тя се изненада колко бързо върви възрастната жена. Като се изключи усилието, с което приклекна, беше доста чевръста и за възрастта, и за килограмите си и постоянно поглеждаше към куфарчето си, сякаш се боеше, че ако се разсее за миг, то ще изчезне. Слизането по стълбите от втория етаж до фоайето я забави малко повече, но щом излязоха навън, тя отново ускори ход. Хийт се зачуди дали да не я заговори, но се отказа. Ако професор Дейли искаше да им каже нещо, най-добре беше да остане съсредоточена върху него.

Накрая тя заговори:

— В онази стара сграда няма асансьор. Помолих да ме преместят, но без успех. Важни са само старите момчета с връзки помежду си.

„Проклятието на феминизма“ — каза си Хийт.

Спряха пред стая 211, професор Дейли отключи вратата и я отвори със замах. Ники беше затаила дъх, но когато влязоха, я заля облекчение — кабинетът не беше толкова ужасен, колкото се опасяваше. Купчините хартия не бяха чак толкова много и професор Дейли им беше отделила цял рафт. Столовете бяха свободни, а бюрото — сравнително подредено.

Дейли им посочи два стола и с Руук се настаниха.

— Ще говоря по същество — каза възрастната жена, след като приседна на ръба на бюрото си с лице към тях. — Аз бях академичен съветник на Клоуи. Срещахме се веднъж или два пъти в месеца, понякога по-рядко, друг път по-често. Напоследък по-рядко.

— Защо? — попита Руук.

— Заета беше. Повечето хлапета планират последния си семестър така, че да им е по-леко, но не и тя. Забележително момиче беше, умно, отдадено и изключително съвестно. Записа моя курс по фотожурнализъм за напреднали и още два по независими проучвания. И за тях я съветвах.

Хийт си записваше подробно.

— Знаете ли върху какво работеше Клоуи? — попита тя. Може би преподавателката разполагаше с информация, която щеше да потвърди теорията им за тайните общества. Дейли обаче поклати глава.

— Както казах, тя беше заета. Аз, разбира се, също съм постоянно заета. Когато се срещахме, просто я питах докъде е стигнала, в случай че има някакви въпроси или се налага да я насоча, което се случваше рядко. Освен това преглеждах снимките й.

Хийт се хвана за една дума.

— Казахте „рядко“. Нуждаеше ли се от помощ понякога?

Дейли кимна.

— Не знам дали ще ви бъде от полза, но точно за това исках да говорим. Клоуи дойде при мен преди около месец. Чувстваше се неуверена, което беше много необичайно за нея. Точно там седеше — каза тя и посочи към стола на Хийт.

— И плачеше. Студентите често плачат тук, всъщност твърде често за моя вкус. Обучаваме цяло поколение млади хора, които не знаят как да се справят със стрес или с провал, защото цял живот ги предпазваме от всичко. С Клоуи обаче ми беше за пръв път. Тя беше много жилава.

— Какво я беше разстроило толкова? — попита Руук.

— Не ми каза много. Проучваше материал, който смяташе за изключително важен и се боеше, че е затънала твърде много.

Хийт отвори уста да каже нещо, но Дейли я прекъсна.

— Преди да ме попитате дали съм се опитала да разбера за какво става дума, опитах. Нищо не ми каза.

Може би Клоуи се е бояла, че ще забърка преподавателката си в нещо, което е станало опасно. Въпреки това Хийт зададе следващия си въпрос.

— Защо дойде при вас, ако не за съвет?

— Повярвайте ми, дълго мислих за това. Ако я бях убедила да сподели, щях ли да предотвратя смъртта й? — Дейли се намръщи и брадичката й изчезна сред колонка от дипли. — Дадох си сметка, че Клоуи всъщност не търсеше помощ. Просто искаше да се наплаче, да се издърпа сама от блатото, така да се каже, и да продължи. Като си спомня срещата ни, ясно виждам, че се опитваше да придума сама себе си. Не мога да мигна от мисли за това. Достатъчно мерки ли взимаме, когато някой студент действително е на ръба на пропастта? Отдавна го обсъждаме, и във факултета, и в целия университет. Предвид честотата, с която се самоубиват възпитаниците ни, очевидно не правим достатъчно…

— Клоуи не се е самоубила — отбеляза Хийт, за да насочи разговора към разследването.

— Вярно е, но навлизаше в опасна територия. Едно е студент да получи нервен срив, защото е научен, че може да преуспее с минимални усилия и че му се полагат шанс след шанс, без последствия, и съвсем друго — да реши, че толкова се е отдал на свой проект, че има неприятности, с които не може да се справи.

Руук се размърда в стола си.

— Без да знаем какво е разследвала, се въртим в кръг.

Професор Дейли се надигна от ръба на бюрото, отиде до единия от високите шкафове до страничната стена и извади папка от средното чекмедже.

— На Клоуи е — каза тя и се върна на предишното си място, а Хийт и Руук се спогледаха с надеждата, че нещо вътре ще им помогне да развият теорията си.

— Видяхме се миналата седмица — каза професор Дейли. — Това са последните й снимки. Още не ги бях коментирала.

— Снимки на…? — попита Хийт.

— Основно на сгради, свързани с материала, по който работеше.

Дейли им подаде папката и Руук премести стола си до този на Хийт, за да я отворят заедно. Вътре имаше множество снимки и те ги прегледаха една по една, опитвайки се да разберат къде са направени.

— Тази е тук, в кампуса — каза Руук и посочи към четвъртата. — Това е сградата, която ремонтират, ако не се лъжа.

Професорът протегна ръка към снимката и взе нещо от бюрото си. Хийт го позна — силна лупа за негативи и диапозитиви — а Дейли го вдигна до едното си око и разгледа снимките.

— Смятам, че сте прав. Виждате ли това?

Тя посочи към главния вход, където, скрито зад един храст, едва-едва се забелязваше името на сградата. Виждаха се само части от буквите.

Руук надникна през лупата и тържествуващо вдигна очи.

— Това тук, между листата, положително е З. Има само една сграда, чието име започва със З!

— „Забро“ — каза професор Дейли.

— „Забро“ — съгласи се Руук.

Разгледаха и останалите двадесет и седем снимки. Имаше и други, направени отвън, както и цяла поредица във вътрешността на сградата. Няколко бяха на един конкретен участък от някакъв вътрешен коридор. Снимките на Клоуи подсказаха на Хийт само един логичен извод: сградата имаше нещо общо с онова, което е разследвала.

— Може ли да ги вземем? — попита тя.

— Разбира се. Това няма да я върне, но се надявам да разберете какво се е случило с нея.

Отвън Хийт и Руук се спогледаха. И двамата си мислеха едно и също — професор Дейли може би току-що им беше осигурила жизненоважната улика, която щеше да им помогне да разрешат случая. Без да си кажат и дума, те се обърнаха кръгом и потеглиха към „Забро“.

21

Хийт и Руук застанаха един до друг пред отцепената сграда, покрай която бяха минавали вече няколко пъти през краткия период, който Хийт бе прекарала в Камбрия. Преди им приличаше на всяка друга сграда в ремонт, но сега им се струваше злокобна. Руук бе скръстил едната си ръка на гърдите, а с другата гладеше брадичката си, вторачен в сградата.

— Върнахме се в началото.

Зад тях се чуха стъпки, последвани от познат глас:

— Да, но този път ние ще ви помогнем.

Руук извърна глава и се ококори, щом зърна Мигел Очоа и Шон Роули.

— Роуч! — възкликна Руук.

— Какво правите тук, момчета? — слиса се Хийт, а Очоа се ухили.

— Разрешихме случая, взехме си почивен ден и решихме, че не бива да оставим мъжът ти да се мъчи без нас.

Руук опря длан на гърдите си.

— Дошли сте чак дотук заради мен? Признайте си, че ме обичате.

— Признавам, че ми харесаха ребрата на скара, които ни приготви веднъж — каза Очоа.

— Кога?

— На миналия Ден на бащата, помниш ли? Само ние си бяхме, без деца, така че ти…

Руук се изкиска и го прекъсна:

— Вярно. Реших, че ще е приятно да прекараме един Ден на небащата. Сърцето ми се стопля, като си помисля, че си го запомнил, Мигел.

— Радвай се на любовта, все едно как я получаваш — каза Очоа. — В твоя случай е заради свинските ребра.

Роули вдигна замислен поглед към небето.

— Не знам, на мен повече ми хареса онзи киш „Лорен“, който приготви на Деня на майката.

Очоа го халоса по рамото.

— Какво ти има, бе, човек?!

Роули отстъпи крачка назад.

— Това пък за какво беше?

— Сега ще ти кажа за какво!

Мненията на Очоа винаги бяха категорични, независимо дали се възмущаваше, че някой предпочита киш пред ребра, или от това, че трябва да се запознае с родителите на жена, с която излиза без ангажименти.

— Само ти би избрал яйца пред скара, Роули!

Това беше примамка и Роули се хвана.

— Само аз? Какво значи това?

— Че си губиш картата за мачовския клуб, това значи! — съвсем сериозно го уведоми Очоа, но Роули нямаше да се откаже.

— Така ли? Щом я губя, защото съм харесал киша на Руук, той какво губи, задето го приготви, а?

Руук го зяпна с отворена уста.

— Ей, защо намесваш и мен в тая глупост?

— Извинявай, Руук — каза Роули и погледна кръвнишки към Очоа. — Странични щети. Понякога партньорът ми просто ми къса всичките нерви едновременно.

Преди някой да успее да отговори, се намеси Хийт.

— Смайващо интелигентен дебат, но може ли да ми разкажете за Джун Чин? Наистина ли разрешихте случая?

— Наистина — отговориха Роуч в един глас.

— Права беше, капитане, „кафе“ невинаги означава „кафе“.

— В този случай означава „пищови“. Жертвата е затънала до врата…

— Какво значи това? — попита Руук.

— Роулз, чу ли? — изкиска се Очоа. — Мъжът с мозък като сюнгер не знае какво е пищов.

Руук изкриви насмешливо уста.

— Знам какво е пищов, смешнико.

Хийт отново сложи край на пуйченето, като се обърна към най-зрелия сред присъстващите мъже.

— Роулз, разказвай.

— Разбира се, капитане. Джун Чин е бил част от група хлапета, които са пишели есета вместо състудентите си. Неговите много се търсели и според един от „колегите“ му на него му писнало да дели приходите си. Искал да елиминира посредника, така че се отделил и започнал „да ходи на кафе вечер“.

— Евфемизъм за среща с клиент, така ли? — обади се Руук, а Очоа потупа с пръст по върха на носа си.

— Доказа се, Холмс.

Руук наведе доволно глава, а Хийт попита:

— И какво?

Роули продължи разказа си:

— Срещите „на кафе“ били доста доходоносни. Чин решил да наеме някои от доскорошните си „колеги“ и основателите на първия кръжок малко се ядосали.

— Убили са Джун Чин заради пищови — обобщи Хийт, стигнала до единствения логичен извод.

— Точно така — потвърди Роули. — Убийците го вдигнали върху статуята, за да служи за предупреждение. Не искали и други да дезертират от групата.

— Добра работа, момчета.

— Без твоето хрумване нямаше да успеем — каза Очоа, отдавайки заслугите, които й се полагаха.

Хийт им обясни какво знаят за убийството на Клоуи Мастърсън и за всичко, което ги беше довело до настоящия момент. Роули подсвирна, а Очоа измърмори:

— Еха! Това е като халюцинация!

— Продължителна и много странна — кимна Руук.

Хийт вече губеше търпение. И тя искаше да разреши своя случай.

— Да се размърдаме вече, става ли? Умирам да се прибера у дома. — Тя погледна втренчено към Руук. — Под „у дома“ разбирам Манхатън.

Руук преплете пръсти, изправи показалците и ги насочи към сградата.

— Да действаме тогава.

Хийт, Очоа и Роули го последваха по алеята. Вероятността да се вмъкнат лесно не беше голяма, но решиха първо да опитат през главния вход. Точно както очакваше Хийт, той беше заключен.

— План „Б“ — заяви тя и ги поведе към увисналата ограничителна лента, която обграждаше сградата. Обиколиха я цялата, докато намерят един зле закован прозорец. Руук надникна през стъклото и веднага запя стара песен на „Бийтълс“:

— Тя влезе през прозореца на банята! — После добави, без да престава да тананика: — Някой да има железен лост?

— О, да, винаги си нося, в джоба ми е — каза Очоа и прихна. — О, момент, то не било лост.

Хийт забели очи. Макар че им беше началник, Мигел и Шон я смятаха за едно от момчетата и не смятаха за необходимо да си мерят приказките в нейно присъствие.

— Супер — коментира тя.

— Да, нали? — ухили се Очоа.

— Убедена съм че, хм, лостът ти е впечатляващ, но прозорец няма да отвори. Обиколете наоколо, момчета, трябва да влезем вътре.

— На никой ли не му хрумна, че може просто да помолим да ни пуснат? — попита Роули.

— Не става — отговори Хийт. — Знаем, че бащата на Клоуи е член на ордена на масоните, а Руук ми разказа, че от „Череп и кости“ вероятно имат топла връзка с ЦРУ. Ами ако „Тектон“ имат топла връзка с масоните? Но не с масоните.

И тримата мъже се втренчиха в нея, но накрая се обади Руук:

— Това не го разбрах.

— Помниш ли тефтерчето на нощната масичка на Клоуи? Онова със скиците?

— Разбира се. Очи, пера, геометрични фигури…

— Ето какво си мисля. Тя внезапно се е сближила с баща си, който съвсем случайно е масон. Открила е доказателства за съществуването на тайното университетско общество „Тектон“. Страхувала се е от нещо и се е канела да сподели разкритията си с теб, Руук, защото си известен с любовта си към конспиративните теории. Искала е да разбере дали старите ти бележки потвърждават онова, което е открила или си е мислела, че е открила.

— Има само един проблем — каза Руук. Освен конспирациите той обичаше и да се прави на адвокат на дявола. — Масоните не са тайна организация, нито се занимават с нелегална дейност.

— Напълно ли си сигурен в това? — попита тя. Ако беше разбрала нещо през изминалите няколко часа, то беше, че във всяка организация има скрити нива. Дори ръкостискането между Реймънд Ламонт и Кейдън Сондърс подсказваше, че между тях има нещо повече от обикновена дружба, нещо, което вероятно е започнало още по време на следването им.

Руук отговори честно:

— Не, не напълно.

Очоа прочисти гърлото си.

— Добре, значи в този университет има тайна организация, която има още по-тайна топла връзка с масоните, които от своя страна имат още по-тайна и по-топла връзка с нещо друго, правилно ли те разбрах?

— Звучи фантастично, знам — каза Хийт. И на нея й звучеше така, особено след като Очоа го обобщи толкова сбито. — В момента обаче с друго не разполагаме. А сега да измислим начин да влезем в тази сграда.

— Разпръснете се — каза Роули. — Да обиколим района, положително ще намерим нещо, с което да разковем дъските.

Роуч тръгнаха в една посока, а Хийт и Руук — в противоположната.

— В багажника ти нищо подходящо ли няма? — попита Хийт.

— В този на колата ми вкъщи има, в колата ми под наем — не.

Обиколиха сградата и се срещнаха с Роуч пред предната врата. Хийт видя, че са с празни ръце, но все пак попита:

— Намерихте ли нещо?

И двамата разпериха ръце.

— Нищо — отговори Очоа.

Отново се пръснаха, вперили погледи в земята, в случай че са пропуснали нещо. Не бяха. Очоа и Роули отново се присъединиха към нея отпред, но кой знае как Руук беше успял да изчезне по пътя. Хийт заслони очите си с ръка и огледа терена край сградата. Когато погледът й описа пълен кръг, тя се обърна и се сепна. На прага стоеше съпругът й.

— Желаете ли да влезете?

Той отвори широко вратата и ги покани вътре.

— Как успя да се вмъкнеш? — попита Очоа с присвити очи.

Тези на Руук весело святкаха.

— Когато стана ясно, че няма да намерим инструмент, с който да разковем дъските на прозореца, отново се пробвах с останалите. Нали се сещате, в случай че сме пропуснали някой.

Роули кимна одобрително.

— И намери отворен, така ли?

— Не точно, но попаднах на един с разхлабено парче стъкло. Едва го докоснах и кабам, то се пръсна под деликатния натиск на пръстите ми.

— Кабам? — повтори Очоа.

— Пръсна се? — повдигна вежда Роули. Хийт замълча. Тя отлично познаваше пръстите му и добре знаеше на какво са способни. Тръгна напред, разминавайки се със съпруга си, Роуч я последваха, а Руук затвори вратата.

— Добре, момчета, да се пръснем.

— Какво точно търсим? — попита Роули.

— Скришно място — отговори Руук и кимна многозначително. — Всъщност бърлога. Скривалище. Тай…

Хийт вдигна ръка, за да го спре.

— Ясно, Руук. Тайно помещение.

— Добре, де, щом те удовлетворява такова тривиално описание…

— Място, където хората се събират да си шушукат, така ли? — попита Роули.

— Именно — потвърди Руук.

— Тоест, тайно помещение — кимна Роули.

Хийт плесна с ръце и надприказването веднага престана.

— Ако сте приключили, хайде да намерим тайната, секретна, скришна бърлога, става ли?

— Тъй вярно, капитане — отвърна Очоа.

Преди да се пръснат, тя извади телефона си и им показа снимка на страница от тетрадката на Клоуи. Според Хийт рисунката на нея представляваше символа на „Тектон“ — буквата Т, оградена от триъгълник.

— Търсете и това — каза тя и четиримата отново тръгнаха да търсят вход.

— Ей! Елате, намерих го!

Гласът на Руук сякаш се надигна от пода на празната сграда и Хийт се опита да определи посоката. Стори й се, че идва отляво и тръгна натам.

— Къде си? — извика тя.

— В коридора, където са стаи 200 и нагоре, чак накрая!

— Аз съм при 100 — извика Роули и докато наближаваше към Хийт, шумът от стъпките му се усили.

— Аз при 300 — обади се Очоа.

Хийт ги чуваше съвсем ясно и тръгна по един от останалите два коридора. Точно когато забеляза табелката с надпис 200, Руук пак ги извика:

— Идвате ли, или приключенствам сам? Искам да ви кажа, че в недрата на ада е доста тъмно!

Очоа погледна към Роули.

— Идея си няма какви ги говори, нали?

— Никаква.

— Идваме! — извика Хийт и тръгна надолу по коридор 200 заедно с Роуч.

Само дето така и не стигнаха до Руук, нито знаеха къде е. В края на коридора нямаше никой. По стените бяха монтирани витрини, една от които празна и покрита с дебел слой прах. От двете страни имаше класни стаи и офиси, всичките със заключени врати.

— Къде е той? — озърна се Роули. — Пич, къде си?

— Той е призрак — заяви Очоа.

— Не, не съм призрак — чу се приглушеният глас на Руук. — Макар че действително се чувствам като обитател на света на сенките.

Хийт се завъртя още веднъж и раздразнението й нарасна.

— По дяволите, Руук, къде си?!

— Брато, стига вече, покажи се! — присъедини се и Очоа.

Тримата се наредиха в кръг, гръб до гръб. На Хийт й се прииска да преброи до три, сякаш заплашва палаво дете, но Руук беше възрастен човек, далеч по-палав от всяко хлапе, което бе срещала някога. Вярно, те се свеждаха до племенницата й, но тя беше перфектна и нямаше нужда от заплахи.

Точно когато смяташе да тропне с крак и да му извика да се покаже, и то веднага, витрината в дъното внезапно се отвори, в коридора пристъпи Руук, разперил ръце, и за миг остана неподвижен, с глупава усмивка на лицето. Хийт знаеше, че очаква реакция. Тя беше много доволна, че може би е открил онова, което търсеха, но раздразнението надделя над любопитството й. Сякаш се състезаваха кой ще премигне пръв, той или те тримата с Роуч.

Накрая Руук се отказа, наведе глава и тежко въздъхна.

— Добре, де, добре, разбрах. Но вижте! Скрита врата!

— Виждам.

Хийт застана до него и огледа рамката на гърба на рафта. Нищо не подсказваше, че той всъщност е врата. Няма как, трябваше да похвали Руук за откритието.

— Предавам се, как я откри?

— Мислех, че никога няма да попиташ.

Хийт отстъпи, за да може той да затвори тайната врата, която изчезна с прищракване. Този път тя проследи очертанията на рафта от външната страна, от пода до горния ръб и после оттатък. Нямаше лостове. Нищо не подсказваше, че това всъщност е врата, нито как може да се отвори.

— Чудесно е изработена, но веднъж писах материал за историята на магията и попаднах на куп информация за тайните коридори. Може да се изненадате, но в старите къщи се срещали доста често и водели до скривалища, кръчми през Сухия режим, нелегални хазартни заведения и така нататък. Аз събрах две и две, разбира се — магия, тайни врати — и си дадох сметка, че тук сякаш няма мазе…

— Да, не видяхме стълбище или асансьор, които да водят надолу — обади се Очоа. Руук щракна с пръсти и посочи към него.

— Именно. Ако имаше тайна врата, тя би водила към мазето, а ако съществува таен лост за отварянето й, може би ще представлява Т в триъгълник.

— Има ли такъв? — попита Хийт. Откритието му я беше впечатлило въпреки театралниченето. За Руук то бе нещо естествено, майка му беше добър учител.

Очоа прокара ръка по очертанията на витрината, също като Хийт.

— Предавам се. Как го отвори? — попита той, след като не постигна резултат.

— Позволете.

Руук подмина следващата врата и приклекна до старомодната вентилационна решетка на пода. Отвори я и пъхна ръка в тъмнината. Последва звънко „щрак“ и воала, механизмът се отключи, а той се върна тържествуващо при тях с решетката в ръка.

— Символът — каза Руук и им показа бледото Т в триъгълник, отпечатано върху метала в единия й ъгъл.

— Впечатляващо — кимна Роули.

— Да, добра работа — съгласи се Очоа и го потупа по рамото. — Понякога има полза от това, че си лигльо.

— Пробвай „постоянно“ — каза Руук. Роуч не реагираха.

Хийт се обърна към тъмния вход и първо усети миризма на влажни сажди, силна и наслоена, сякаш се намираха пред огромен огън, угасен от дъжда. След това усети хлад от въздуха, който се надигаше от мазето. Надникна в мрака, потискайки тръпките, които пълзяха по гръбнака й. Сякаш се беше озовала в слаб филм на ужасите, в който героинята може да продължи към очевадната опасност или да избяга на сигурно място. Тя, естествено, винаги влизаше право в бърлогата на лъва, защото така я бяха написали: твърде тъпа, за да оживее. В момента Хийт се чувстваше също като нея — готова да потегли към неизвестните дълбини, където, също както в „Похитителите на изчезналия кивот“, можеше да се натъкнат на стая, пълна с многовековни скелети. Или с паяци, което беше още по-лошо.

Руук я хвана за ръката, за да й попречи да продължи.

— Внимавай. Има стъпала, доста са стръмни.

Хийт се овладя. Руук беше този с развинтеното въображение, не тя. Тя беше разумна и практична, но точно в този момент ролите бяха разменени. Ники сложи ръка на хладната каменна стена, пое си дълбоко дъх и си наложи да мисли за Клоуи Мастърсън. Зареди снимките, които им беше дала професор Дейли (Хийт ги беше заснела с телефона си) и стигна до онази, която й трябваше — на отворена врата. Зад нея се виждаше само мрак и няколко стъпала, които водеха надолу.

— Ето. Клоуи е била тук. Стояла точно където се намираме сега, само че е била сама.

— Може би не — каза Руук. — Ами ако убиецът е бил с нея?

Имаше две причини Клоуи да е била с някого и Хийт ги изброи на глас:

— Или е смятала, че може да му има доверие, или е знаела, че е убиец, но си е мислела, че може да се защити. И в двата случая е тръгнала надолу, към смъртта си.

Тази мрачна мисъл ги накара да замълчат за миг. Хийт беше виждала човек да издъхва от загуба на кръв. В един момент беше жив, а в следващия — просто празна черупка, която изобщо не приличаше на него. Беше й се случило и с майка й или поне тя си мислеше така по онова време. Точно това лично изживяване я подтикваше винаги да отдели секунда-две, за да отдаде почит на жертвата. Докато се опитваше да си представи убийството, то сякаш оживя. Видя Клоуи, застанала смаяна на прага на тайния тунел. Убиецът може би беше до нея, подканваше я да слезе, предупреждаваше я да стъпва внимателно. Може би дори я насочваше, сложил ръка на кръста й.

— Да осветим пътя — каза тя. Време беше да премине към следващото действие.

Роули и Очоа извадиха телефоните си, включиха функцията „фенерче“ и ги насочиха напред едновременно, сякаш следваха хореография. Долу миришеше на застоял въздух. На подземие. Хийт не би слязла сама, но Клоуи може би го беше направила.

Роуч тръгнаха първи, насочили фенерчетата към очуканото каменно стълбище. Руук мина зад нея. И четиримата слизаха предпазливо, като изпробваха всяко стъпало, преди да прехвърлят тежестта си върху него.

— Трябва да има и друг вход — обади се Руук и гласът му заподскача между каменните стени. — Едва ли членовете на „Тектон“ идват на тайни съвещания по това стълбище, изключено е.

Хийт трябваше да се съгласи с него. По нищо не личеше, че оттук минават хора, при това често.

— Но Клоуи е идвала, чувствам го.

— Откога действаш по вътрешно чувство, Хийт?

Пред нея Роуч замърмориха одобрително. Прави бяха — Ники оглеждаше уликите и ги свеждаше до факти. Руук, от друга страна, следваше инстинкта си и измисляше сюжети. Уравновесяваха се един друг, но точно сега балансът липсваше.

Не се наложи да отговори на въпроса му, защото стигнаха до долу. Очоа и Роули насочиха фенерчетата си към тъмното помещение и се заковаха на място, а Руук и Хийт застанаха от двете им страни.

Стените бяха от грубо одялани камъни, подът — покрит с пръст. Прозорци нямаше, отникъде не се процеждаше естествена светлина. Помещението беше само едно, влажно и мрачно.

Руук тихичко подсвирна.

— Това си е същински зандан!

Очоа невярващо повдигна вежда.

— Понеже някога си виждал.

— Всъщност да, виждал съм. Веднъж писах статия за уредите за мъчения през седемнай…

Очоа вдигна длан пред себе си.

— Все едно нищо не съм казал.

Роули поклати глава.

— Защо ти трябваше да го споменаваш бе, човек?

— Разсеях се за миг — оправда се Руук с помръкнала физиономия.

Тогава се намеси Хийт, за да прекъсне размяната на реплики.

— Съсредоточете се, момчета. Да огледаме наоколо.

Разделиха се — Роуч се насочиха наляво, а Хийт и Руук извадиха телефоните си, включиха фенерчетата и тръгнаха надясно. Тя осветяваше пода, а той — стената и тавана. Придвижваха се бавно, като оглеждаха всеки квадратен сантиметър. След няколко минути се чу гласът на Роули.

— Май открих нещо.

Хийт и Руук моментално се озоваха до него с насочени фенерчета.

— Разхлабен камък — каза той. — И вижте тук! Символът.

Камъкът се размърда под натиска му, но той не успя да го извади веднага. Руук пристъпи напред и проследи очертанията му с показалец.

— Удивително. Обзалагам се, че така си оставят съобщения. Кореспондират си тайно!

Теорията му не беше лоша. Роули отново опипа ръбовете и намери пролука, провря пръсти в нея и след миг успя да измъкне камъка от нишата му. Четиримата насочиха фенерчетата си към нея и видяха късче бяла хартия, натикано в дъното. Хийт си сложи латексовите ръкавици, които винаги носеше със себе си, пъхна ръка вътре и извади листчето. Докато го разгъваше, тримата мъже се събраха около нея.

Спуска се мрак

Вървим към нощта

Птицата пее

Гората зове

И наближава краят на играта

— Като писмо в бутилка, но още по-хубаво — каза Руук, без да може да скрие вълнението си.

— Като на филм — включи се Очоа. — Тайни послания зад камък в подземие. Що за идиотщина?

Руук изглеждаше щастлив като прасе в помийна яма.

— Стихотворение в стената. Както в „Обществото на мъртвите поети“. Това е указание, бе, хора! И точно ние ще го дешифрираме!

22

Роуч напуснаха Камбрия рано предишната вечер, а Хийт и Руук решиха да се откъснат от случая, като се овъргалят в чаршафите. Имаха нужда да го забравят за миг и това помогна.

На следваща сутрин Хийт пак застана пред бялата дъска. Множество линии кръстосваха пространството между портрета на Клоуи в центъра и всичко, което бяха разбрали до момента. От едната страна на дъската висеше снимка на Крисчън Фоти, биологичният баща на младата жена, а от другата — на съквартирантката й Тами.

Двамата с Руук бяха успели да свържат материала, по който е работела жертвата, с тайното университетско общество „Тектон“. После Хийт предположи, че то от своя страна вероятно има връзка с масоните, а снимките на Клоуи ги отведоха до сградата „Забро“, скритото помещение и посланието, скрито в стената.

Спуска се мрак

Вървим към нощта

Птицата пее

Гората зове

И наближава краят на играта

Хийт се постара да го оформи точно така, както беше записано на листчето хартия, а самото то висеше в горния десен ъгъл на дъската, закачено с магнит. Беше казала на Иън, но не бързаше да му го предаде. След като се взира в него, докато очите й започнаха да се замъгляват, тя го преписа отново, този път в една тетрадка.

Когато следваше театър и актьорско майсторство, преди да се прехвърли към криминалистиката, беше изчела много литературни произведения. Опита се да извлече някакво скрито значение от стихотворението, но не успя. „Спуска се мрак“ можеше да означава няколко неща: беше нощ, слънцето залезе, на небето нямаше звезди. Това обаче бяха все буквални интерпретации. Какъв беше подтекстът? Имаше ли подтекст?

„Вървим към нощта?“ Кои бяха тези „ние“? Нощта не беше място, така че къде отиваха? Прехвърли се на следващия ред. Кой беше птицата? Възможно ли беше птицата да е човек? Замисли се и изведнъж разбра.

— Клоуи! — каза Хийт на глас. — Птицата може би е Клоуи.

Благодарение на перфектния си усет Руук успя да влезе точно в този момент.

— „Птицата може би е Клоуи?“ — повтори той.

Далеч бяха от разкритието, но ако Хийт беше права, поне щяха да свържат стихотворението с жертвата, което пък щеше да потвърди, че са на прав път.

— Опитвам се да дешифрирам стихотворението. Търся скрито значение.

Лицето на Руук светна.

— Толкова съм горд с теб! Сладката ми Ники Хийт се впуска в абстрактния свят на думите!

— Опитвам се да се впусна — поправи го тя. — И за момента не се справям никак добре.

— Какво измисли?

— Каквото чу. Че птицата може би е Клоуи.

Той повдигна вежди.

— И толкова, а?

— Отказах се от първите два реда.

Той седна до нея на ръба на леглото и прочете на глас записките в тетрадката на скута й.

— „Беше нощ, слънцето залезе, на небето нямаше звезди.“ Доста е очевидно, не смяташ ли?

Тя настръхна, засрамена от аматьорския си анализ.

— Не, не смятам. Затова преминах към птицата.

Той огледа стихотворението в тетрадката за момент, а после се изправи и отиде при бялата дъска. Извади един от своите специални моливи „Блекуинг“ 602 от вътрешния джоб на сакото си и посочи към стихотворението, което Хийт беше преписала върху нея.

— Ето какво мисля аз. Готова ли си?

Тя се плъзна до самия ръб на леглото и подпря лакти на коленете си.

— Повече от готова.

Изражението му моментално премина от професорско към флиртаджийско.

— Следовател Хийт, не мислех, че сте…

Тя не му позволи да довърши.

— Не съм. Продължавайте, професоре.

Той кимна, но строго я изгледа.

— Много добре, но ще продължим тази дискусия по-късно.

Хийт нямаше и капка съмнение в това.

— Чудесно. Кажи сега какво мислиш за стихотворението.

Руук посочи към първия ред с гумичката на молива си.

— „Спуска се мрак“ очевидно е метафора за факта, че са ги разкрили. Ако приемем, че, както смяташ ти, птицата действително е Клоуи, стигаме до извода, че мракът се е спуснал заради нея. Следователно „вървим към нощта“ означава, че които и да са, лошите явно се притиснати до стената и трябва да предприемат нещо.

Докато Руук записваше анализа си на дъската, Хийт се беше вторачила в него и премисляше сексуалните му увертюри отпреди няколко секунди.

— Никога не съм била толкова възбудена, колкото в този момент.

Той веднага изправи гръб. Перчеше се като паун.

— Ами, да продължавам тогава.

Тя метна тетрадката настрани, кръстоса крака и се наведе напред.

— Ако обичаш.

— Гората. Това също символизира нещо, но на този етап не съм съвсем сигурен какво, така че ще го мислим после.

Той пъхна молива зад ухото си, замени го с маркер и загради думата.

— „И наближава краят на играта“? — подкани го Хийт.

— Това може да означава само едно, мила ми съпруго: че Клоуи трябва да умре. Трябва да елиминират проблема, а проблемът е птицата. Ако Клоуи е птицата, би трябвало да са я изобразили със славей, лястовица или гълъб. Те са прелестни и не живеят в мрачна, заплашителна среда. Затова краят на играта може да означава единствено края на Клоуи. А в гората — мястото, където е било извършено убийството — ще я убият.

— Убиха я — поправи го Хийт.

Руук дописа бележките си на бялата дъска, после сложи капачката на маркера и отново седна до нея.

— Убиха я.

Между тях за миг се спусна мълчание, а после двамата едновременно изправиха леко рамене, спогледаха се и казаха:

— Те.

— Те… тоест, организацията, а не конкретна личност — каза Ники. — Не я е убил един-единствен човек.

— Може да го е извършил един човек, но убийството е замислено от групата. Онзи, който я ръководи, е написал стихотворението. То е бойният вик.

— За „Тектон“? Или…

— За масоните — довършиха двамата в един глас след още един продължителен поглед.

Хийт обмисли в каква посока я бе повело стихотворението и после се върна назад, съсредоточавайки се в снимката на Крисчън Фоти.

— Помниш ли какво каза бащата на Клоуи, когато Иън го разпитваше за детството й?

— Разбира се — кимна Руук. — Че известно време ходел да я вижда. През уикендите. И че постепенно престанал.

— Да, защото се върнал у дома и отишъл да следва — довърши Хийт, която вече виждаше връзката. — У дома в Камбрия. В този университет.

— Спокойно може да е бил член на „Тектон“, докато е учел тук — каза Руук, но Хийт отново зацикли.

— Добре, да приемем че е бил. Това какво общо има със смъртта на дъщеря му?

Замислиха се за минута.

— „Нещата не се развиха така, както планирах“ — тихо изрече Руук. После гласът му се усили: — „Нещата не се развиха така, както планирах.“

Беше го чувала и преди, но къде? Внезапно се сети.

— Това бяха думите на Фоти за семейството му.

Руук пак свали капачката на маркера и започна да пише.

УНИВЕРСИТЕТСКО ОБЩЕСТВО „ТЕКТОН“ —>

ТОПЛА ВРЪЗКА С НЕЩО ДРУГО ПОСРЕДСТВОМ

МАСОНИТЕ?

ДАЛИ КЛОУИ Е ОТКРИЛА ВРЪЗКАТА И ЗАТОВА

СЕ Е СБЛИЖИЛА С БАЩА СИ? ФОТИ ДОКОЛКО

Е ЗАБЪРКАН? КАКВО НЕ СЕ Е РАЗВИЛО ТАКА,

КАКТО Е ПЛАНИРАЛ?

Той се обърна с лице към Хийт.

— Ами ако не е имал предвид това, че е изоставил децата си? — попита той и почука по снимката на Фоти с маркера. — Ами ако всъщност е замесен в смъртта на дъщеря си?

Хийт не смяташе да го прекъсва, докато съчинява. Руук гледаше на нещата по начин, който не й се отдаваше.

— Продължавай.

— Ами ако не е искал тя да умре… или не е знаел, че ще я убият?

— Тя е птицата, защото онова, което е открила, е трябвало да остане скрито. Наложило се е да й попречат да пропее, така да се каже.

— Действала е сама, проучвала е материал, който не е искала да публикува в „Джърнъл“ — каза Руук. За което имаше само една логична причина.

— Също както когато са дръпнали шалтера на твоя материал — каза Хийт. — Някой от вестника явно е член на „Тектон“.

— Майкъл Уортън! — изрекоха двамата в един глас, а тя продължи общата им мисъл:

— Майкъл отказва да публикува статията, но Клоуи не желае да се откаже. Защо?

— Защото с помощта на баща си е разбрала, че става дума за нещо по-сериозно.

— Затова е продължила да рови, но подновеният контакт с Фоти и въпросите, които е задавала, са я издали.

— Защо е продължила да рови? — попита Руук.

Въпросът беше риторичен, но Хийт въпреки това му отговори:

— Може да е била обидена на баща си, защото ги е изоставил.

— Може, може. Според моя опит обаче разследващият журналист продължава да върви по следата, защото знае или поне се надява, че тя води към някакво разкритие и че именно той ще го направи. В началото може да тръгне по нея от любопитство или по лични причини, но напред го движи именно потенциалът за нещо голямо. Както при „Уотъргейт“. И склада на Ал Капоне.

— Експозето на Клоуи — каза Хийт, спомняйки си думите на Джейда. После се изправи и отново застана пред бялата дъска. — С какво толкова ги е заплашвало, за да решат да я убият?

Тя отново се сети за думите на Крисчън Фоти. „Нещата не се развиха така, както планирах.“

— Да се върнем обратно на тази фраза. Ако птицата е Клоуи, а мракът е фактът, че е открила нещо, което някакви хора, може би масоните, искат да потулят, значи те са я убили. Каквото или където и да е гората, те са стигнали до края на играта с Клоуи.

— Ако нещата не са се развили така, както е планирал баща й — каза Руук, — значи той знае какво е станало.

23

След бърз поглед в интернет Хийт и Руук намериха адреса на Крисчън Фоти. Ако не го откриеха там, щяха отново да се отбият в масонската ложа. Оказа се, че пътят не е дълъг — Фоти живееше в ниска четвъртита сграда недалеч от университета. Почукаха три пъти и накрая той им отвори. Изглеждаше още по-измъчен и съсипан, отколкото при първата им среща. Кожата му беше станала белезникава и изглеждаше още по-бледа заради измития цвят на косата и изморените му очи. Сякаш беше остарял с десет години, може би и повече.

— Господин Фоти — каза Хийт и показа значката си, — имаме още няколко въпроса. Може ли да влезем?

Докато се навеждаше, за да огледа значката по-внимателно, Фоти се препъна и Руук го хвана за едната ръка, а Хийт за другата. Тя допусна грешката да вдиша и едва не отскочи заради миризмата на вкиснал алкохол, която я обля. Фоти очевидно се опитваше да притъпи болката с „Джак Даниълс“.

— Да влезем — каза Хийт и го насочи към вътрешността на апартамента.

Фоти се отскубна от ръцете им, със залитане се добра до един диван с кафява тапицерия, простря се по гръб върху него и покри очите си с ръка. Изпод маншета му надничаха тъмните очертания на татуировка.

— Не искам да говоря — измънка той.

— Пиян е като кирка — безгласно изрече Руук.

Хийт седна до масичката, точно срещу Фоти.

— Помогнете ни малко и ще ви оставим на мира.

Той не се помръдна. Ако разголеният му стомах не се надигаше, тя щеше да, се зачуди дали не е умрял.

— Господин Фоти?

— Тя трябваше да се откаже — каза той накрая.

Хийт се нуждаеше именно от това въведение.

— Но материалът е бил твърде добър.

— Не, не, не. Беше опасен! — със заваляне изплю той. — Опасен, не добър. — Фоти се прегърби в опит да подпре лакти на треперещите си колене. — Защо не престана? — Гласът му изтъня от раздразнение. — Казах й! Трябваше да спре!

Хийт отново си спомни думите му, че нещата не са се развили така, както е планирал.

— Знаехте ли какво ще се случи, ако не спре?

Устата на Фоти се раздвижи и зъбите му се показаха, но той не свали ръка от очите си.

— Казах й да престане, но тя не ме послуша. — Той завъртя глава наляво-надясно, сякаш се опитваше да прогони кошмар и добави: — Естествено. Защо ще ме слуша?

— А защо не? — попита Руук.

Фоти се изсмя и от ъгълчето на устните му се стече слюнка.

— Когато беше малка, мен ме нямаше. Защо да ме слуша сега?

Хийт отговори на въпроса му със свой.

— Кой искаше тя да се откаже?

Той обаче беше твърде пиян, за да следи мисълта й.

— Материалът изобщо не си заслужаваше.

— За един журналист статията може да е всичко. Клоуи явно е смятала, че си е заслужавал, щом е била готова да се изложи на риск. — Руук деликатно свали ръката на Фоти от очите му. — Нека ви кажем какво знаем, става ли? Така ще може да запълните пропуските ни.

Фоти с мъка се надигна до седнало положение и потъна във възглавниците на дивана.

— Единственото, което трябва да знаете, е кой уби дъщеря ми.

— Искате да кажете, че трябва да разберем кой я е убил — поправи го Хийт, но Крисчън Фоти поклати глава.

— Искам да кажа, че трябва да знаете кой я уби. Ще ви кажа.

С Руук се втренчиха в него.

— Казвате, че знаете кой е убил Клоуи? — попита той.

Фоти колебливо кимна, но някак си успя да ги погледне.

— Аз я убих.

Гръбнакът на Хийт се скова.

— Господин Фоти — бавно каза тя, — нима признавате, че сте убили дъщеря си Клоуи Мастърсън?

Той притисна лицето си с длани, сякаш можеше да изтласка навън болката, която изпитваше.

— Аз съм виновен. Казах й да престане, но не. Казах й, че ще затъне твърде надълбоко. Ще затънеш твърде надълбоко, казах, но тогава ще е късно.

— Господин Фоти — повтори Хийт, — вие ли убихте Клоуи Мастърсън?

Той наведе глава. Лицето му беше почервеняло от натиска.

— Отведох я право в бърлогата на лъва. Вината е моя. Не я убих аз, но това няма никакво значение. Все едно го направих със собствените си ръце.

Той стана, добра се с олюляване до спалнята и се просна по корем на леглото.

— Господин Фоти — обади се Хийт от вратата, — къде убиха Клоуи? Кой я уби?

— В гората — измърмори той, преди да загуби съзнание. Точно сега нямаше да научат нищо повече от него.

Руук целият се беше зачервил — явно водеше спор със себе си. Накрая я сграбчи за ръката и я повлече към колата отвън. Щом затвори вратата зад себе си и се настани на мястото на шофьора, Хийт се обърна към него.

— Трябва да повикаме местната полиция.

— Добре, добре — отговори той, но си личеше, че мисли за нещо съвсем друго. Тя беше виждала това изражение хиляди пъти. Руук се канеше да подреди сюжет и Хийт щеше да го изслуша. Това беше неговият талант, забелязваше неща, които тя не успяваше да види, но не поради липса на усилия, а защото гледаха на живота през различни призми.

— Забеляза ли татуировката му? — попита я той.

— От вътрешната страна на левия предлакътник.

— Много добре, следовател Хийт. Знаеш ли какво представлява?

— Не. Ръкавът му я беше покрил. — Тя наклони глава встрани. — Ти видя ли я?

— Видях достатъчно. Първо само долните две линии, една дебела и една по-тънка над нея, но после ръкавът се вдигна и ми разкри повече. Триъгълник беше! — тържествуващо заяви той.

— Като символа на „Тектон“?

— Да… и не. Отсенките във вътрешността бяха доста тъмни. Докато ти го притискаше, успях да я огледам по-отблизо. Не се виждаше изцяло, но съм сигурен, че в триъгълника имаше око. Клоуи беше нарисувала и очи в тефтерчето в нейната стая. — Както винаги, той замълча за по-драматично. — Око, Хийт. Триъгълник. Око.

Тя присви очи, за да си го представи. Око в триъгълник. Двамата се спогледаха, осенени от прозрение.

— Илюминатите — каза тя.

— Именно — кимна той. — Илюминатите.

24

Полицейското управление беше точно толкова пусто, колкото при първото посещение на Хийт. Престъпността в Камбрия изглежда беше изненадващо ниска. Освен това в участъка изглежда имаше само още едно ченге, вече познатата им полицай Брекънстийн. Ники я помоли да повика Иън, но каменното й изражение зад стъклото не се промени. Кестенявата й коса отново беше опъната в същия зверски стегнат кок, а униформата й — все така перфектно изгладена.

— Следовател Хийт. Как мога да ви услужа? — попита тя. Гласът беше строг като поведението й и по нищо не личеше, че има и най-малкото желание да си вдигне пръста, за да помогне на Ники.

— Лично е — раздразнено отвърна тя. Отговорът на този въпрос не засягаше Брекънстийн. Хийт се подготви да й отговори така, че да я постави на мястото й, но Руук пусна поредната блестяща усмивка.

— Помагаме на началник Куули с убийството на Клоуи Мастърсън, полицай Брекънстийн.

Хийт тихо изръмжа, но реши да се отдръпне назад със скръстени на гърдите ръце. Знаеше, че поведението й изобщо не предразполага, но не изпитваше никакви угризения по този повод. До гуша й беше дошло да си играе игри с новачката и нямаше нищо против да остави Руук да се пробва.

Изражението на младата жена едва забележимо омекна.

— Тъжна работа.

— Да, наистина. Бедното момиче! — поклати глава Руук и затвори очи.

Полицай Брекънстийн плъзна встрани стъклената преграда, сваляйки бариерата между себе си и Руук, а Хийт остана на заден план, за да му позволи използва чара си, както си знае. Той действително много му помагаше с професията, която си беше избрал. И в такива ситуации не вредеше и Брекънстийн също се повлия.

— За това искаме да поговорим с началника ви. Той тук ли е? — попита я Руук.

Хийт усети, че суровата фасада започва да се пропуква, но тогава Брекънстийн видя, че я наблюдава и атмосферата в помещението отново натежа. „Не би трябвало да е толкова трудно човек да остави съобщение на началника на полицията“ — помисли си Ники. При нужда можеше да гледа младата полицайка право в очите до края на работния ден, но тя първа сведе поглед. Опитваше се да изглежда строга, но ясно се виждаше, че самото присъствие на Хийт я притеснява. Лошото беше, че нямаше никакъв шанс в тази игра — Ники беше ченге-ветеран и отлично знаеше как да се държи с хората, а умението да открива слабостите им и да ги използва бе сред силните й страни. Полицай Брекънстийн още беше млада, зелена и неуверена. Ники предполагаше, че гражданите на Камбрия обикновено не й се противят и тя използва това в своя полза.

Младата жена извърна поглед и от двама им, сграбчи безжичния телефон и агресивно набра някакъв номер. На моменти гласът й се надигаше и отново спадаше — ясен знак, че се притеснява. Ники почти я съжали. Брекънстийн приключи разговора с кратко „да, сър“, натисна бутона „OFF“ и погледна кръвнишки към Хийт.

— Сега ще слезе — заяви тя с още по-троснат тон.

— Чудесно, ще го изчакаме.

С Руук застанаха до вратата в очакване на Иън, но сержантът не ги изпускаше от очи.

— Ако погледите убиваха… — измърмори Руук.

— Да, нали? Не е особено проницателна. С мед се ловят повече мухи, отколкото с оцет.

Руук я погали по рамото.

— За съжаление, не всеки е роден с мозък като твоя, Хийт. Ти засенчваш повечето хора.

Тя се усмихна.

— Джейми, винаги знаеш как да ме възбудиш. Да ми кажеш, че съм интелигентна! Просто гениално.

Той я прегърна и я притегли към себе си.

— Умна и красива. Чудесна комбинация! И ти отива.

Хийт усети, че се изчервява. Обичаше Руук повече, отколкото си бе мислила, че е способна да обича когото и да било, а той знаеше точно какво да каже, за да я накара да тръпне от желание. Целуна го леко по устните, но двамата бързо се отделиха един от друг, когато вратата зад тях прищрака и във фоайето излезе Иън Куули, без ни най-малко да бърза.

— Простете, ако ви прекъсвам — каза той с натежал от сарказъм тон.

— Ни най-малко, Иън — отговори Ники и стисна ръката на Руук, преди да я пусне. В момента беше капитан Хийт, а не умната и красива съпруга на Джеймисън Руук.

Куули скръсти ръце.

— Е, на какво дължа удоволствието да ви видя толкова скоро, след като се разделихме?

Защо си падаше все по мъже, които театралничат? Куули очевидно не смяташе да ги покани в кабинета си, така че Ники мина направо на въпроса.

— Искаме да погледнем тетрадката на Клоуи Мастърсън. Имаме теория, но трябва да опресним спомените си.

— Каква теория?

Ники огледа празната стая и погледът й се спря на полицай Брекънстийн.

— Предпочитам да не говорим тук — каза тя.

— Елате тогава — каза той и въведе някакъв код с помощта на клавиатурата до вратата. Ключалката щракна, тримата влязоха и тръгнаха надолу по коридора към офиса на Иън.

Той беше много по-малък от този на Ники, но тя беше капитан на 20-то, а не на управление в малко университетско градче. Вътре имаше всичко необходимо — бюро, стол, още два срещу него и висока полица за книги. До стената зад бюрото беше опряна дълга маса, на която се виждаше компактен черен принтер, папки и няколко купчини хартия. Компютърът стоеше на бюрото, а то беше отрупано с хартия въпреки пластмасовите стойки с разделители.

Нямаше и капка съмнение, че Куули е патриот. На стената зад дългата маса висеше голяма картина с американското знаме, отляво върху масата — истински американски флаг, а отдясно — знамето на щат Ню Йорк. Виждаха се само части от герба — малко зелено от планините, малко жълто (слънцето), гърдите и главата на орел, кацнал върху глобус, и буквите cel (от Excelsior). Хийт забеляза и други подробности: отворен стек безалкохолно „Планинска роса“, полицейска униформа и дъждобран на закачалка, полуизяден сандвич и огромна торба чипс „Доритос“, чийто отвор зееше като грамадна черна дупка. Бяха прекъснали обяда на Иън, но на нея не й пукаше.

Той посочи към столовете.

— Седнете.

— Теорията ни е следната — започна Хийт, след като Иън се настани на собствения си стол. После му разказа за тайното университетско общество, ордена на масоните и евентуалната връзка с илюминатите, а той скептично присви очи.

— Илюминатите? Сериозно?!

— Съвсем сериозно — каза Руук. За пръв път се обаждаше.

— Заради татуировка на ръката на Фоти, която си зърнал само за миг, правилно ли те разбрах?

— Иън, не се дръж като задник.

Той отмести очи към нея.

— Не мислех, че се държа като задник, но определено ми се струва, че теорията ви е малко конспираторска.

— Конспиративните теории почиват на факти — каза Руук. — Повечето хора предпочитат веднага да ги обявят за абсурдни, но ако се вгледат малко по-отблизо и обмислят фактите, ще ги приемат по-лесно.

— И ти ги приемаш, така ли? — попита го Иън.

Всеки път, когато станеше дума за някоя конспирация, Руук се ухилваше с усмивка, която приличаше на плитко V — ъгълчетата на устата му се извиваха нагоре, долната устна се притваряше, а очите му блестяха от вълнение.

— Всъщност, да. Приемам възможността не всичко винаги да е точно такова, каквото изглежда.

Иън извъртя очи. Явно не беше убеден и освен това изглеждаше така, сякаш пет пари не дава.

— Какво друго потвърждава тази ваша теория?

Хийт му разказа за тайното помещение в сградата „Забро“ в университета и за бележките на Клоуи по този въпрос.

— Надушила е нещо, Иън. Разгадала го е и трябва да видим отново тетрадката й. Вече знаем по каква следа е вървяла и искаме да огледаме записките й през нейния поглед. Иън опря лакти на бюрото си и преплете пръсти. После подигравателно се изсмя.

— Тайни общества. Наистина ли?!

Руук се изсмя по същия начин.

— Наистина! Тайни общества. Изглежда са навсякъде, особено тук.

Тогава Хийт облекчено въздъхна. Внезапно си беше спомнила нещо за Иън Куули. Въздишката, смеха, при него това обикновено изразяваше примирение, а в случая — че е съгласен с тях.

Той се изправи и каза:

— Чакайте тук.

После излезе от офиса и няколко минути по-късно се върна с тетрадката на Клоуи. Подаде я на Ники, без да се поколебае, което я озадачи. Зависеше от него за неща, които в 20-то обикновено бяха на нейно разположение, това я изпълваше с безпокойство и сега скритите му мотиви изведнъж й се сториха подозрителни. Работата й я беше научила, че хората обикновено мислят първо за собствения си интерес. Полицаите не бяха изключение.

Руук едва успяваше да се сдържи и придърпа стола си по-близо до нейния в очакване Хийт да отвори тетрадката.

— Полицай Брекънстийн и аз цял следобед я разглеждахме — каза Иън. — Намерихме няколко възможни следи, но от тях нищо не излезе. Обмислям възможността смъртта на жертвата да няма нищо общо с материала, по който е работела. Смятаме, че е имала приятел. Това също е път, по който можем да тръгнем.

Иън предлагаше пътища, но онова, на което се бяха натъкнали с Руук, беше магистрала. Хийт знаеше как се играе тази игра.

— Разговаряхме със съквартирантката й, с главния редактор на вестника и с баща й. Никой не спомена, че е имала приятел.

Той повдигна рамене.

— Тогава познат с привилегии. Така или иначе, знаем името му — той посочи към тетрадката в ръката й. — Места, където са се виждали, драсканици… В момента го търсим.

Хийт се опита да не се сърди на Иън, че я е изпреварил. Ако беше разполагала по-дълго с тетрадката, и тя щеше да направи същото откритие.

— Как му е името? — попита Руук.

Иън прочисти гърлото си.

— Тод Рейнълдс.

Това име… Хийт си спомни снимките в апартамента, в който бяха живели Клоуи и съквартирантката й. На една от тях бяха видели брата на Тами. Тя не им ли каза, че името му е Тод?

Руук хапеше долната си устна, за да се сдържи. Изглежда и той беше стигнал до същия извод.

— Полубрат? — прошепна той на Хийт и тя кимна. Логично беше.

Иън погледна първо към нея, а после и към него.

— Името ви говори нещо, както виждам.

— Всъщност да — отговори тя. — Сигурно си разпитал съквартирантката на жертвата?

— Може да не сме Манхатън, но не ни подценявайте толкова, капитан Хийт. Полицай Брекънстийн я разпита. — Сега той изглеждаше по-сериозен и дори се приведе напред, надделявайки над комплексите си. — Защо?

— Защото съквартирантката, Тами Бъртън, има брат — каза Хийт.

Руук прочисти гърлото си и нанесе съкрушителния удар:

— Който се казва Тод.

25

Докато водеше Тами Бъртън към стаята за разпити, капитан Хийт внимателно я наблюдаваше. При първата им среща очите й бяха възпалени от плач. Този път пак червенееха, но от тревога. Положително се чудеше защо са я привикали в полицейското управление. Имаше много бохемски вид — тюлена пола, бяла блуза с дълги бухнали ръкави. Червеникавокестенявата й коса бе хваната в хлабав кок, а умишлено изтеглените от него кичури обграждаха лицето й привидно небрежно.

Хийт я отведе до един стол и затвори вратата на малката стая, а младата жена притеснено погледна към продълговатото правоъгълно огледало на стената. Очевидно беше гледала достатъчно полицейски сериали, за да е наясно, че то е двойно и някой зад него следи всичко.

Хийт се извини и излезе. Искаше да остави Тами да се препоти за минута-две — колкото по-тревожна я завареше, толкова по-лесно щеше да й бъде да я стресне и да се добере до истината.

В стаята за наблюдение стоеше Руук, съвсем сам.

— Иън излезе ли? — попита го тя.

Без да сваля очи от Тами, той отвърна:

— Каза, че ей сега се връща. Оставяш я да се пържи, добър план. Така ще я пречупиш по-лесно, ако има нещо за пречупване, разбира се.

С Хийт бяха партньори толкова отдавна, че той отлично познаваше и хватките, и мотивите й. Двамата застанаха един до друг и се втренчиха в Тами Бъртън. Хийт винаги следеше на първо място очите, а на второ — ръцете. Тами ги скръсти, после ги стисна и ги вдигна до носа си, после пак ги отпусна и накрая посегна да пъхне кичур коса зад ухото си.

— Защо си толкова нервна? — измърмори Хийт.

— Според мен защото крие нещо, но опитът ме е научил, че това се отнася за повечето хора — каза Руук.

Тя го погледна изпод вежди, забеляза стегната челюст и втренчения му поглед и се намръщи. Руук обикновено беше олицетворение на оптимизма, това беше една от причините да го обича толкова. Самата тя разследваше убийство след убийство и постоянно беше изложена на тъмната страна на човечеството. Руук беше лъчът светлина, който й напомняше, че на тази планета има и немалко доброта, но може би след толкова години в нейния свят и този лъч започваше да угасва.

— Започваш да говориш цинично, Руук. Не ти прилича.

— Не съм циник, реалист съм. — Той се обърна към нея. — Стига, Хийт, знаеш какво имам предвид. Това ни е работата, нали? Убиват човек и ние трябва да пресеем всички лъжи и измами, за да стигнем до истината. Почти всеки, който е замесен, има какво да крие.

— Ти имаш ли? — попита го тя.

— Не. Аз съм отворена книга, Хийт.

— И няма никакви скрити гънки в корицата?

— Като например бивша съпруга, която до момента не съм споменал?

— Туш — каза тя.

Ако не беше лукавата извивка на устата и искрицата в очите му, коментарът на Руук щеше да носи друго значение.

— Добре — кимна Хийт. — Какво точно се опитва да скрие Тами Бъртън? Това е въпросът, на който трябва да отговорим, защото ако съдя по езика на тялото й, определено съществува нещо, което не иска да узнаем.

— Сигурно, че брат й е имал нещо общо със смъртта на Клоуи. Аз поне така смятам.

Хийт нямаше търпение да започне, така че остави Руук насаме с размишленията му, върна се в стаята за разпити и седна срещу Тами.

— Съжалявам, че те накарах да чакаш.

Младата жена скри треперещите си ръце в скута си. Не успяваше да погледне Ники в очите, а гласът й пресекваше.

— Защо съм тук? Казах ви всичко, което знам.

— Така ли? — Хийт беше донесла тетрадката със себе си, така че я отвори и се консултира с написаното. — Защото си спомням разговора ни и ти изобщо не спомена, че брат ти е излизал с Клоуи.

Тези думи натежаха помежду им като буреносен облак.

— Те, ъ-ъ, скъсаха, затова не мислех, че е важно.

Хийт реши да пренебрегне отговора й, поне засега.

— Разкажи ми нещо повече за брат си. Или ти е полубрат?

— Да, една майка, различни бащи.

— Добре, значи твоят полубрат Тод е излизал с най-добрата ти приятелка Клоуи, която беше убита. — Хийт се наведе напред, следейки всяко движение на Тами, всяко едва забележимо трепване. — Защо не ти хрумна, че е важно да споделиш тази информация? Да не би… Предпазваш ли го, Тами? Това ли е причината? Мога да те разбера, той ти е брат, в края на краищата. Ако трябваше да избирам между най-добрата ми приятелка и брат ми… Е, кръвта вода не става.

Очите на Тами се насълзиха.

— Тод няма нищо общо с убийството на Клоуи. Повярвайте ми — замоли се тя, но Ники поклати глава и не отстъпи и на сантиметър.

— Защо да ти вярвам, Тами? Разследвам убийство, а ти вече скри доста важна информация.

— Казвам ви истината.

Телефонът на Хийт избръмча — беше получила есемес. Тя го погледна, кимна и се надигна от масата.

— Е, ще видим.

— Какво искате да кажете? Къде отивате?

— Свободна сте, госпожице Бъртън.

Хийт застана до вратата и зачака, без да я изпуска от очи.

Тами излезе и колебливо тръгна по коридора, но спря, щом видя кого е довел началник Куули. Хийт му кимна, сякаш за да каже „перфектно улучи момента“. Точно тогава, благодарение на собствения си усет или шесто чувство, Руук отвори вратата и също пристъпи в коридора.

Тами рязко се завъртя към Хийт.

— Какво става, по дяволите? Мислите си, че това е игра, така ли?

Руук пъхна ръце дълбоко в джобовете си и най-сериозно поклати глава.

— Напротив, госпожице Бъртън, изобщо не е игра. Убийството е нещо изключително сериозно.

Докато Тами обмисляше отговора му, Иън отведе Тод Рейнълдс в стаята за разпити, от която двете с Хийт бяха излезли току-що.

— Чакайте! — извика Тами и хукна натам. — Тоди!

Тя рязко спря, когато Иън тръшна вратата на около сантиметър от носа й и пак се обърна. Страхът и тревогата, която излъчваше преди, бяха изместени от отчаяние.

— Нали не мислите, че Тод е убил Клоуи? Не е той, казвам ви!

— Сигурна съм, че началник Куули ще изясни това по един или друг начин — отговори Хийт. Думите й бяха окуражителни, тонът — не, тя искаше Тами да продължи да се терзае и нямаше да я остави на мира, преди да е станало ясно какво крият с брат й. Изпроводи я по коридора, за да й покаже изхода, а Тами хвърли още един боязлив поглед към вратата, зад която се намираше Тод, и изчезна.

Руук пак се беше върнал в стаята за наблюдение, но този път се взираше в Иън и Тод Рейнълдс. Хийт ясно чуваше въпросите на Куули (който сякаш ги беше преписал от учебник), но младежът сякаш беше дал обет за мълчание.

— Нищо няма да издаде, нали? — каза тя и застана до Руук точно когато раздразненият Иън вече крещеше. Тогава се чу гласът на Тод. Дори през стъклото се виждаше, че на челото му е избила пот.

— Имам ли нужда от адвокат?

— От вас зависи, господин Рейнълдс. Криете ли нещо? — предизвика го Иън.

— Честно ти казвам, Хийт — обади се Руук и посочи с брадичка към Иън, — не разбирам какво си му харесала. Напълно му липсва твоят финес. Той е аматьор, а ти — творец, въобще не може да се мери с теб. Ти просто си друга работа. Профи. Друга класа. Супер…

— Ясно — прекъсна го тя. Вътрешно се усмихваше, но външно само изкриви насмешливо лице. — Не мислиш ли, че си леко предубеден?

— Журналист съм, не мога да си го позволя — сериозно я увери той, а тя сложи ръка на задника му и леко го стисна.

— Сериозно? Никакво предубеждение? Сигурен ли сте, господин Руук?

— М-м-м — ухили се той и вдигна вежди. — Е, така казано, госпожо Руук…

Огледалото се разтресе от силен удар и Иън изхвръкна от стаята за разпити. Преди Ники да успее да се обърне, той вече стоеше зад тях на прага.

— Този е като тухлена стена!

Хийт не беше съгласна. Тод мълчеше пред Иън, но може би щеше да сподели нещо с нея.

— Имаш ли нещо против да се пробвам?

Иън разпери ръце.

— Ако смяташ, че ще се справиш по-добре.

Тя хвърли бърз поглед към Руук и се върна в стаята за разпити. През годините беше провела много, като разчиташе на множество различни методи. Подходът й зависеше от няколко фактора — причината за въпросите, времето, с което разполагаха, състоянието, в което се намираше заподозреният и информацията, с която разполагаше Хийт на влизане. Докато адвокатите се стараеха да задават само въпроси, чиито отговори знаят, ченгетата ценяха онези, с които не са наясно. Целта им беше да подведат човека, когото разпитват, за да им разкрие точно онова, което отчаяно се опитва да скрие.

Понякога Хийт се втурваше като бик в стъкларски магазин с една-единствена цел — да го сплаши. Този подход бе изпробвал Иън с Тод, но без успех. Никакъв финес, точно както бе коментирал съпругът й. Бившият приятел на Клоуи очевидно беше притеснен, но си личеше, че е жилав. Хийт го беше наблюдавала достатъчно, за да реши, че няма да поддаде лесно.

След вербалната атака на Иън, Тод се беше стегнал като пружина, Хийт усети напрежението във въздуха още с влизането си. Той седеше абсолютно неподвижно, със скован гръбнак и изправени рамене. На никого нямаше да позволи да го мачка, но Хийт избра съвсем различен метод.

Усмихна се и го поздрави в опит да го успокои малко. После седна на стола насреща му, като се постара да не кръстосва ръце и да не свива дланите си в юмруци. Вместо това ги сложи на масата — жест, който подсказваше, че е открита.

— Извинявам се, че колегата ми се държа така — започна тя. Знаеше, че ако се извини от името на Иън, той ще побеснее, но нямаше друг начин да срути стената, с която се беше обградил Тод. Играеха на добро и лошо ченге — класически подход, който Ники не харесваше особено.

— Голям задник е.

Независимо дали действително беше така, Ники искаше да валидира чувствата му.

— Убийствата са рядкост в Камбрия и управлението влага целия си ресурс, за да залови убиеца. Сигурно разбирате, че началник Куули просто се опитва да стигне до дъното на тази история.

— Така ли? Ами, аз не съм убил Клоуи! — Той вдигна поглед към двустранното огледало и кресна: — Чуваш ли ме?! Не съм я убил аз! Обичах я!

— Любовта е сложно нещо, не е ли така, Тод? — попита Хийт и спокойният й глас привлече вниманието му обратно към нея. — Рядко върви точно както се надяваме, нали?

Зад стъклото Иън положително беше на път да избухне. Сигурно си мислеше, че Ники има предвид пропадналия им брак. Руук пък сигурно се перчеше заради неочаквания романс, който се бе разгорял помежду им.

За първи път след влизането на Хийт Тод наведе глава.

— Тя беше прекалено заета… прекалено вглъбена в статията, която пишеше, за да има връзка. Аз я исках много повече от нея.

— Клоуи ли скъса с вас?

Той я изненада, като поклати глава.

— Не, аз сложих край. Тя беше най-умният човек, когото познавах, но не умееше да тълкува знаците в една връзка. Вече просто не издържах.

При такъв разпит трудното беше да отсееш истините, полуистините и откровените лъжи. Тод не беше споменал повторно, че иска адвокат и въпреки коравата си фасада започваше да се пропуква. Стената падаше. Ако се наложеше, Хийт бе готова да се обзаложи, че е искрен с нея.

— Тя как го прие?

Тод избърса единствената сълза, която се бе стекла по бузата му.

— Не мисля, че изобщо й направи впечатление.

Освен ако беше извънредно талантлив актьор, момчето очевидно имаше чувства към Клоуи. Хийт деликатно го подбутна още веднъж:

— Какво искате да кажете?

— Клоуи имаше склонност да се вманиачава. Интересуваше я единствено материалът, върху който работеше, хората край нея просто не получаваха същото внимание.

Хийт си спомни, че именно Клоуи се е обаждала на баща си отново и отново. Ако казаното от Тод беше вярно, това потвърждаваше подозренията им, че не се е опитвала да се сближи с него, че всъщност е целяла нещо друго. Нещо, свързано с проучванията й.

Тод продължи, без да го подканват:

— Аз скъсах с нея, но тя дори не се смути.

Хийт преплете пръсти, без да сваля ръце от масата.

— Господин Рейнълдс, имаме нужда от помощта ви.

Той затвори очи. Дишаше пресекливо, а гърдите му бързо се надигаха и спадаха и Хийт отдели секунда-две, за да го огледа както трябва. Брадичката на Тами беше заоблена, а неговата — квадратна. И двамата имаха трапчинка, но тази на Тод беше по-ясно изразена. Също като тези на Тами, очите му бяха светлокафяви. Очевидно беше, че са брат и сестра — най-доминантните, разпознаваеми черти присъстваха и у двамата.

— Всичко ще направя. Как да помогна? — каза той миг по-късно и отново я погледна.

— Клоуи разговаряше ли с вас за материала, който пишеше?

— Само за него говореше, беше обсебена.

— Тод, чуйте ме — каза Хийт с искрено, умолително изражение. — Подозираме, че е била убита, тъй като се е готвела да напише въпросния материал. Знаете ли нещо, което би могло да ни бъде от полза? Можем да накажем убиеца й.

Той не се замисли, преди да заговори.

— Всичко започна с няколко ритуала, които видяхме в кампуса. Работата е там, че не бяха посвещения в братство.

Въпреки че разговорът се записваше, Хийт си водеше бележки и се намесваше, където сметнеше за необходимо.

— Откъде разбрахте?

— Бяха с черни качулки на главите. Всичко беше много потайно, нали разбирате? Освен това мъжете, които не носеха качулки, не бяха студенти. Носеха костюми, единият беше с дебела книга под мишница. Накрая отведоха онези с качулките до някаква камионетка. Странно беше.

— И това заинтригува Клоуи, така ли? — попита Хийт.

— Меко казано. Едва успях да й попреча да тръгне след тях.

— Къде стана това?

— Тъкмо се бяхме срещнали пред редакцията, вървяхме към колата ми и наближавахме към „Забро“. Тогава видяхме първия мъж, точно излизаше през главния вход…

Пулсът на Хийт се ускори. Тод имаше предвид сградата с тайния коридор до подземието.

— Един от костюмираните ли? — попита тя, все така спокойно.

— Да. Бяхме достатъчно надалеч, за да не ни види, но около сградата е осветено, така че ние го виждахме.

— Продължавайте — подкани го тя, след като си записа нещо.

— Сградата беше затворена за ремонт, всъщност все още е. Затова на Клоуи й се стори необичайно, че там има човек, и то по това време. Аз не е впечатлих, казах й, че сигурно е някой професор, но знам ли, тя имаше нещо като шесто чувство. Аз исках да отидем на вечеря, така че продължихме, но точно тогава от сградата излязоха и останалите.

— Мъжете с качулките? — попита Хийт, готова да продължи да записва.

— Да. Бяха седмина и сякаш се препъваха. Всеки беше хванал за рамото този пред него. До тях вървеше още един с костюм, а най-отзад и трети. Щом ги видя, Клоуи отказа да се помръдне.

— Намесили са се инстинктите й на журналист — каза Хийт, която отлично разбираше какво е станало. В това отношение с Руук си приличаха: ако зърнеха нещо необичайно, нещо, което да предизвика интереса им, и двамата реагираха по същия начин. Тя се превръщаше в ченге, а той — в репортер.

— Точно. Защо са там, какво правят, къде отиват. От момента, в който видя онези с качулките, нямаше връщане назад. Което пък беше началото на края на връзката ни.

Оттам нататък Тод не можа да й каже кой знае какво. Камионетката била голяма, без позорни, бяла на цвят, без надписи и отличителни знаци.

— Всичките бяха там по своя воля — каза той.

— Защо смятате така? — попита Хийт.

— Говореха си. И се смееха.

— Чухте ли за какво говореха?

Тод поклати глава.

— Не, бяха твърде далеч. Знам само, че каквото и да правеха, се вълнуваха и бяха доволни.

Хийт беше сигурна, че Тод и Клоуи са станали свидетели на първия етап от посвещаването в тайните дълбини на ордена Свободните масони. Ако теорията им беше вярна, студентите с качулките бяха потеглили към света на илюминатите.

26

Хийт позвъни в полицейското управление, но затвори, преди да я свържат с Иън. С Руук бяха открили нова следа, трябваше да тръгнат по нея и тя не желаеше да забавя ход, за да може той да ги настигне. Ако се наложеше, по-късно щеше да го моли за прошка.

В уютното фоайе на хотела имаше големи столове с плюшена тапицерия, наредени край газова камина. Изглеждаха доста изкусително, но тя се насочи право към бюрото на рецепционистката, която беше облечена с искрящо бяла блуза, тъмносиньо сако и широк панталон в същия цвят.

— Какъв прекрасен ден! — приветливо я поздрави жената. — С какво мога да ви услужа?

Хийт си записа името на ревера й и приятелски й се усмихна. Дейзи Малоун.

— Наскоро пристигнах в града и искам да го разгледам. Дали имате карта на Камбрия?

— Разбира се! — Дейзи се обърна към рафта зад гърба си, взе една карта и я подаде на Ники. — Това е карта на Камбрия, но освен това включва и част от съседните райони. Извън града има прекрасни места! На езерото Уошингтън е прекрасно по това време, в националния парк „Хамилтън“ има чудесни пътеки. Прекалено студено е за разходка със сал, може би следващия път. Във всеки случай извадихме късмет, времето е чудесно!

Рецепционистката беше права. Откакто Хийт беше пристигнала, температурите нито веднъж не бяха надхвърлили двадесет и два градуса. По залез падаха до пет-шест, но никога под нулата. Ники взе картата и благодари на Дейзи Малоун за помощта.

Щом се качи в апартамента, я разтвори на масата и изглади гънките. С Руук тридесет минути я разглеждаха сантиметър по сантиметър, за да се опитат да открият мястото, където се събираше тайната секта на организацията, разкрита от Клоуи. Бяха решили, че сградата „Забро“ е място за посвещения, а не за срещи.

Нищо не се набиваше на очи.

— Ами гората? — попита Хийт. — Там положително има пещери. Те са перфектното място за тайни срещи.

— Не мисля, че трябва да приемаме думите на Фоти буквално — поклати глава Руук. — Щом Клоуи е птица, гората е метафора за нещо друго. Ако приемем, че са се срещали редовно, пещера в гората посред зима, когато е навалял сняг, не е особено подходящ избор. Същото важи и при дъждовно време. Тайните срещи трябва да минават незабелязано. Ако се прибереш у дома, покрит с кал, ще щръкнат доста антени.

— А през пролетта и лятото по пътеките е пълно с хора.

— Именно.

Взираха се първо в картата, после в бялата дъска и обратно. След няколко минути размисъл Хийт стана, свали капачката на един от маркерите и задраска националния парк „Хамилтън“. Беше го записала, за да го обмислят като вариант, но сега й се струваше, че е малко вероятно „Тектон“, масоните или илюминатите да се събират там.

— Само едно място ми се струва логично — заяви Руук след още няколко минути.

— Знам — каза Хийт, а после двамата довършиха в един глас:

— Масонската ложа.

— Много обичам, като стане така — каза той, притегли я към себе си и я целуна по устните.

— И аз — кимна тя.

— Чудя се…

Руук замлъкна, поглади брадичката си и се отдаде на мислите, които се въртяха в главата му.

— Какво?

— Невъзможно е всички масони да имат нещо общо с илюминатите. Спомни си бележките на Клоуи. Беше нарисувала стълбища, помниш ли?

Хийт ясно си представи онези страници. На едната имаше стълбище, което я пресичаше по диагонал. До него Клоуи беше нахвърляла бележки за, както се беше оказало, „Тектон“. На съседната се виждаше още едно стълбище, нарисувано по-подробно, със светлосенки и чертички по ръба. На следващата имаше трето. Клоуи беше драскала из цялата тетрадка, но тук фигурките бяха най-много — слънца, луни, букви V, американското знаме, пирамида, триъгълници, кръгове и квадрати.

Хийт извади телефона си, зареди снимките на тетрадката и намери онези, които искаше да разгледа. Клоуи беше нарисувала поредица от геометрични фигури с кръг в центъра. Приличаше на часовник с триъгълник на 12 часа, последван от квадрат, петоъгълник и шестоъгълник. На 6 имаше триъгълник с вълнообразни стени, който повече приличаше на коледна елха. Следващите няколко бяха звезди с различни числа по върховете. Когато направи снимките, Хийт не им беше обърнала внимание, но сега рисунките придобиваха ново значение.

— Ами ако тези стълбища са символични? Може би така записките й са неразбираеми за останалите, но все пак съдържат нужната информация.

— Не разбирам — каза Руук.

Хийт му подаде телефона си.

— Виж, до първото стълбище е нарисувала герба на училището, тоест, то представлява университета. А сега гледай внимателно.

Хийт увеличи снимката, така че Руук да може да види какво прави.

— Символът на „Тектон“ — каза той.

Тя продължи да зарежда снимките една след друга.

— Виж как е нарисувала стълбищата. Първото започва в горния ляв ъгъл и се спуска по диагонал до средата на страницата. Следващото също е от лявата страна, но започва доста по-ниско. Следва същия диагонал, но свършва доста преди долния ръб.

— Разбирам накъде биеш — каза Руук, загледан в следващата снимка. — Третото започва още по-ниско, но свършва в долния десен ъгъл на страницата.

Хийт нарисува три стълбища на бялата дъска, точно същите като тези в тетрадката на Клоуи.

— Виж — каза тя, сочейки към всяко от тях, докато говореше. — Спускат се надолу, като започват от университета, минават през масоните и стигат до най-известното от всички тайни общества, илюминатите. Клоуи е открила връзката. Вече знаем, че не всеки член от първите две нива може да премине към следващото. Сигурно във всяка група има хора, които оценяват кандидатите и препоръчват кои да бъдат прехвърлени нататък.

— Не на по-високо ниво, както би могло да се очаква — включи се Руук, — а на по-ниско, в дълбините на потайността.

— В бърлогата на лъва — каза Хийт, повтаряйки думите на Крисчън Фоти. — В „Тектон“ едва ли биха отнели живота на журналист, който се опитва да проучи ордена им. Същото се отнася и за масоните. Онези под тях обаче…

— Някое крило на илюминатите…

— Явно биха го сторили без угризения.

27

— Умирам от глад — заяви Руук.

— Какво ли не бих дала за тако с кимчи[10] — отвърна Хийт. Стомахът й къркореше.

— Или скара „Корила“ — кимна той. — Всъщност каква да е сергия ще ми свърши работа.

— Ще се наложи да хапнем в сграда от тухли и хоросан, но спокойно, сувлакито ще ни чака в Манхатън.

— Бърлогата на лъва — разсъждаваше Руук, докато пътуваха към центъра на Камбрия в търсене на подходящо кулинарно изживяване. — Това положително значи нещо.

— Може би е просто стая — каза Хийт. — Онази, в която се събират. Като обредната зала на масоните.

— Нищо ли не те научи това разследване за тайните общества? — учуди се Руук. — Става дума за последното стъпало на прогресивно секретна организация, в която на всяко ниво залогът е все по-висок. Стаята е повече от тайна.

Хийт го погледна.

— Какво означава това?

Усмивката на Руук стана още по-широка и той пусна волана, за да може да потрие доволно ръце.

— Означава, че тайното подземийце на „Тектон“ е нищо в сравнение с нашата секта. Близо сме, Хийт, усещам го.

— Спокойно, тигре.

— Ама това са илюминатите! Дори за миг не съм си мечтал, че някога ще се доближа до най-печално известното тайно общество в историята! Добре, де, може и да съм си мечтал, но с теб сме на ръба на… нещо.

— Да, но какво? Какво трябва да знам за илюминатите?

— По-уместен въпрос е какво не трябва да знаеш.

Тя едва успя да си наложи да не изръмжи.

— Ами, тогава помогни ми да…

Руук махна с ръка.

— Добре, добре. Да започнем със Свободните масони. Орденът тръгва от Европа. Англия, Ирландия, накрая и Съединените щати. Рицарският им орден датира още от кръстоносните походи и е символичен.

— Ясно, масоните много държат на връзката си с миналото.

— Има Велики ложи, по една във всеки щат. Тези в Пенсилвания, Ню Йорк и Ню Джърси са първите в страната. Онези в…

Хийт вдигна ръка, за да го прекъсне.

— Нужно ли е да съм наясно с всичко това?

— Търпение, мила моя…

— Руук, не искам да ми изнасяш дисертация. Искам да те оневинят. Искам също да се върна в града. Тоест, трябва да разкрием кой е убил Клоуи.

— И аз искам същото, Ник. И представа си нямаш колко! Точно затова споделям познанията си с теб. Организационно погледнато, всяка масонска юрисдикция си избира Велик майстор. Юрисдикциите обаче са автономни и сами определят правилата, които следват. Как изпълняват ритуалите си, колко секретари да присъстват, как да е подредена обредната зала и така нататък. Напълно логично е „Тектон“ да има връзка с тукашната ложа, която от своя страна има връзка някакво подразделение на илюминатите. Сами си избират правилата.

— Вярно е, че всичко, което открихме досега, води към ложата, само че има много въпроси без отговор.

— Да ги чуем.

— Какъв е смисълът? Защо имат връзка помежду си? С каква цел? Тази тайна масонска група захранва илюминатите, но защо?

— За власт, разбира се. Мисли за илюминатите като за корените на пълзящо растение. Всяка група пуска пипала, които плъзват из обществото. Властите, религията, образованието — все едно за кой клон говорим, те са там.

Ако обяснението на Руук беше вярно, илюминатите бяха по-ужасни и от Големия брат.

— Имат ли някаква обща цел?

— Да завладеят света.

Тя изсумтя.

— О, само това ли?

— Присмивай се, щом искаш, но за това става дума. Целта им е авторитарно общество. През 1776 година, когато Съединените щати обявили независимостта си, се появили баварските илюминати. Днешното им превъплъщение е доста по-различно. — Руук спря на един паркинг и се обърна с лице към нея. — От историческа гледна точка илюминатите са тайно общество от ерата на просвещението, чиито цели били извънредно амбициозни. Борели се със суеверието, със злоупотребата с власт, била тя политическа или религиозна, и с онези, които са против просвещението. Свестни хора, с две думи. В края на осемнадесети век били обявени извън закона, заедно с масоните, между другото, но критиците им (религиозни и консервативни групи преди всичко) били убедени, че баварските илюминати продължават да действат подмолно и че френската революция, наред с много други събития, е изцяло тяхно дело. Орденът бил очернен.

— Е, да, естествено. Ако френската революция е тяхна работа…

— Луи XVI и Робеспиер също са имали пръст — призна Руук. — О, боже!

Може би го беше споходила някоя гениална идея.

— Какво? — подкани го Хийт.

— Луи XVI, Робеспиер… Ами ако единият е бил член на илюминатите?!

— Ами ако единият е бил… — Олеле, майко. Хийт щракна с пръсти пред лицето му. — Съсредоточи се!

Руук премигна и се опомни.

— Да, да, вярно, извинявай. Мисълта ми беше, че илюминатите са навсякъде по света. Смята се, че целта им е една: да го завладеят.

— Да завладеят света — повтори тя, сякаш не го беше чула както трябва.

— Давам си сметка как звучи, но това е истината. Искат политическа власт, лобират и превземат правителства и корпорации и предизвикват събития, които сеят хаос и тикат замисъла им напред.

— Например?

Руук се почеса по бузата.

— Откъде да започна? Убийството на Кенеди, опитът за покушение срещу Рейгън, кризата през 2008 година, войната в Сирия, 11 септември, властта, която има оръжейното лоби в САЩ. Списъкът е безкраен.

— И ти смяташ, че всичко това е дело на илюминатите.

— Хийт, въпросът не е дали аз смятам така. Не съм проучил достатъчно, за да заема позиция. Други смятат така.

— За човек, който не е проучвал, знаеш страшно много.

— Казах, че не съм проучил достатъчно. Събрах някои данни в университета, нали видя бележките ми.

— Било е преди години.

Той почука с пръст по слепоочието си — жест, който Хийт бе започнала да възприема като символ на неизтощимия му ум. Ако не го обичаше толкова, щеше да реши, че е най-арогантният мъж на света. Точно това си беше помислила, когато се запознаха, но постепенно чарът му я спечели.

— Ум като сюнгер. Безкраен капацитет за знания.

Тя подви крак под себе си и се завъртя към него.

— Тогава се превъплъти във Виктория Сейнт Клеър, изстискай сюнгера и ми измисли една приказка, писателче. Какъв е грандиозният план за завладяване на света, който е коствал живота на Клоуи?

Руук поклати глава.

— Не си права. Тук решението не е „искам фактите и нищо повече“.

— Руук, трябва да има факти, които…

— Фактите ще ни покажат кой е бил, но въпросът „защо“ е… по-размит.

— В прокуратурата няма как да повдигнат обвинения по размити причини.

Руук не обърна внимание на тази досадна подробност.

— Клоуи не е прекъснала конкретен план. Открила е пътека, която може да разкрие самото съществуване на този клон на илюминатите, а това е твърде голям риск за организация, която действа изключително потайно… меко казано.

— Казваш, че Клоуи е била убита от организацията.

Той повдигна рамене.

— И да, и не. Престъплението очевидно е било извършено от конкретен човек, но той е действал от името на организацията.

— Не мога да арестувам организация, Руук. Ще рече, трябва ми човекът.

— Спомни си какво ти казах — сгълча я той, а после й напомни: — Имай търпение. Включително, докато ме слушаш.

Хийт шумно издиша. Трудно й беше да проявява търпение, особено когато беше на косъм да разкрие истината, само дето тя й се изплъзваше, като дума на върха на езика, която просто отказва да излезе.

— Давай.

Руук протегна ръце и ги сви в юмруци.

— Представи си две организации. — Той вдигна единия си юмрук, а после и другия. — Отделни, но и свързани. Ако едната се влива в другата, процесът се подчинява на предварително договорена организационна структура.

— Разбирам. Като продавач, който докладва на управителя, той — на заместник-директора, а той — на изпълнителния директор.

— Именно. В нашия случай имаме три групи, „Тектон“, масоните и илюминатите. Нов член на „Тектон“ няма да е наясно с връзката им с масоните. По същия начин един керемидчия няма да общува с илюминатите. Съществува ясна йерархия.

— Така че само някой от високия ешелон на „Тектон“ би имал нещо общо с масоните — бавно изрече Хийт. — И само секретар на ордена на масоните би имал нещо общо с илюминатите.

— Именно. Йерархия.

— Което означава, че решенията се взимат от малък брой хора.

Хийт се замисли за тайнствения мъж, който беше платил на Джоузеф Хил да открадне тетрадката. Когато се обади на момчето в участъка, тя не го разпозна, но собственикът му може би го беше преправил. Сети се за стихотворението, осъдило Клоуи на смърт.

С Руук се спогледаха, а после заявиха в един глас:

— Холц.

Убийствата бяха по-важни от храната, но винаги имаше време за по едно кафе, така че се отбиха в местното кафене.

— Павилионите за храна в Ню Йорк печелят двубоя, но това кафе си го бива — каза Хийт, докато отпиваше от своето лате с ванилия без захар. Руук вдигна чашата си в чест на кафето в Камбрия, а после двамата огледаха картата, за да решат как най-бързо да стигнат от центъра на града до масонската ложа. Хийт прати есемес на Иън да ги чака там.

В ложата ги посрещна млад мъж на не повече от двадесет и пет. Беше керемидчия — незначително звание в масонската йерархия.

— Мога ли да ви помогна? — попита той, а Руук протегна ръка. Първоначално младежът се поколеба, но после я пое. Жестът започна като обикновено здрависване, но Руук премести палеца си и силно притисна първата става на показалеца на непознатия. Момчето отново се поколеба, но после изправи рамене и стисна ръката му.

— Джеймисън.

— Гарет. — Руук наведе брадичка и вдигна въпросително очи, а малкият запълни празнината. — Чарлз, Гарет Чарлз.

— Новоприет член ли сте?

Лицето на Гарет Чарлз помръкна.

— Толкова ли е очевидно? Неправилно ли се здрависах? Натиска ли обърках?

— Гарет… — започна Руук, но младежът се беше разстроил.

— Упражнявам се, наистина! — той вдигна умолителен поглед към Руук. — Може ли да опитаме пак, преди да се е върнал господин Холц? Исках да го впечатля…

— Гарет — повтори Руук и този път той го погледна в очите. — Да опитаме още веднъж. На никого няма да кажа.

Ръкуваха се пак, после пак. След третия опит Руук даде одобрението си.

— Идеално.

Лицето на Гарет светна.

— Благодаря, господин Джеймисън!

Руук не го поправи, но си придаде нещастен вид.

— Значи Холц го няма?

Гарет долови разочарованието му и бързо погледна часовника си.

— Скоро ще се върне. След четиридесет и пет минути, може би?

По интонацията му Хийт разбра, че всички карти са у тях. Трябваше само да ги изиграят както трябва. Тя вдигна ръка, сякаш току-що си беше припомнила нещо.

— О, да, разбира се! Той е в…

— Да! — прекъсна я Руук и на лицето му се изписа разбиране.

Гарет веднага скочи в мрежата, която му бяха изплели.

— Искате ли да го почакате?

— Разбира се! Отиваме в обредната зала — каза Руук, който вече крачеше натам.

Гарет погледна първо него, а после Хийт.

— Това… позволено ли е?

Руук спря и бавно се извърна.

— Откога си член, синко? — попита той и продължи, преди младежът да успее да отговори. — По-отдавна от мен?

Хийт много се впечатли. Руук беше задал въпроса си двусмислено и точно както се надяваха, младият Гарет реши, че той наистина е масон.

— О, не, господин Джеймисън! Нямах никакво намерение да…

Руук махна с ръка.

— Не се тревожи, няма проблем. — Той отвори вратата на обредната зала и пусна Хийт да мине първа. — Кажи ни, когато Холц се върне — каза Руук, без да го погледне повече.

— Добра работа — похвали го тя, щом вратата се затвори зад тях, а той повдигна въображаемата си шапка.

— Благодаря ви, капитан Хийт. Щедър комплимент наистина.

Двамата тръгнаха към центъра на залата и трона на Достопочтения майстор, който се издигаше на двойна платформа в източния край на онова, което Ники смяташе за олтар. Когато се изкачеше по двете стъпала до своя трон, Достопочтеният майстор трябваше да изглежда като крал, който се готви да се обърне към поданиците си.

— Не спирам да си мисля за бърлогата на лъва — каза тя, завъртя се и бавно огледа помещението с очите на начинаещ. Ако тук имаше тайна стая, щеше да има и таен вход, който да се отваря с тайно лостче за тайната му врата.

— Мислиш като любител на конспиративните теории — ухили й се Руук, когато му го каза.

— О, не. Мисля логично.

Хийт разгледа средновековните инструменти по стените, а после и пода и си спомни какво й беше казал Руук за черно-белия шахматен мотив. Той трябваше да изобразява светлината и мрака във всеки човек, но може би бялото символизираше масоните, а черното — тайната група, която имаше връзка с илюминатите.

— Всяко нещо носи значение — измърмори Руук.

— Всяко нещо носи значение — повтори тя и отново огледа инструментите. Холц им беше описал правия ъгъл на морала, пергела и отвеса.

Хийт отиде до стената, протегна ръка и не можа да ги достигне. Бяха прекалено нависоко, за да отварят врата към таен коридор. Погледът й отново обходи залата и се спря върху двата камъка, всеки на собствен пиедестал. Тя извади тефтера, който винаги носеше със себе си и откри бележките, които си беше водила, когато дойдоха в ложата за пръв път. Камъните представляваха мъжа и трансформацията му от калфа в усъвършенстван вариант. Това можеше да означава преминаването му от масоните към илюминатите.

— Свещени камъни — каза Хийт и Руук застана до нея. — Холц не искаше да ги докосваш.

Всеки погледна към другия, а след това към камъните. Двамата с усмивка си кимнаха и посегнаха предпазливо, Руук към грапавия, а Хийт към гладкия. Ръцете им се зареяха за малко над тях, а после ги докоснаха. Тя натисна с всичка сила, но нищо не последва. Камъните не помръднаха.

Хийт въздъхна.

— Трябваше да се сетя, че няма да е толкова лесно.

— Не си се отказала, нали, Хийт?

— Не още.

— Браво — каза Руук.

Заобиколи пиедесталите, приклекна и поглади брадичката си. Огледа ги от всеки възможен ъгъл и най-сетне се обърна към нея.

— Сигурно прекаляваме със символизма — призна той, протегна ръка и положи длан върху изпъкналия ръб на платформата, върху която почиваше камъкът. Тогава Хийт долови глухо прищракване, а Руук отскочи назад.

— Мръдна! — възкликна той.

Хийт огледа помещението с надеждата, че нещо някъде ще се отвори, но нищо не се промени. Руук отново заразглежда камъните, а тя се обърна към панелите на стената зад трона. Прекара ръка по нея, а възглавничките на пръстите й се плъзгаха по хладното дърво, сякаш бяха клавиши. Тя внимателно изучи всички ръбове, но без успех. Тъкмо преминаваше към следващия панел, когато Руук извика:

— Ура!

Тя рязко се обърна точно в момента, в който златният трон се наклони. Хийт замръзна, а той пак се раздвижи. Накрая квадратната платформа, върху която стоеше, започна да се върти.

— Какво напра… ти как…?

— Гладкият камък — отговори Руук, а по лицето му се четеше смесица от радост и удивление. — Опипах край основата, открих пролука, пъхнах си показалеца, намерих копче и воала! — Той посочи към движещата се платформа. — Между двете стъпала има отвор.

— Руук — каза тя, докато се взираше в мрака вътре. Прави бяха, тук имаше тайна стая и току-що я бяха намерили. — Ела насам.

Той явно долови нещо в гласа й, защото моментално се озова до нея.

— Прави бяхме — каза Хийт, когато тронът най-сетне разкри празното пространство под платформата. За пореден път пред тях се разкри тъмно стълбище, което водеше към дълбините на неизвестното.

28

Хийт тръгна първа, като осветяваше стъпалата с телефона си.

— Цимент — отбеляза Руук. — Колко прозаично.

— Ако искаш стъпала, които се ронят, върви в университета.

— Когато говорим за тайни общества, порутените стълбища никога не достигат.

Тя слезе от последното стъпало, забеляза на стената ключ за осветлението, натисна го и ахна. Не знаеше какво е очаквала, но със сигурност не беше това. Символизмът на горния етаж й се беше сторил малко множко. Тук беше още повече. Виждаха се същите зидарски инструменти и покрит с черни и бели квадрати под, в средата на стаята се издигаше голяма квадратна маса, а от едната й страна — трон, още по-пищен от онзи горе. Имаше и столове, но вместо в редици, те бяха подредени на три групи, всяка от които гледаше към центъра на стаята.

Руук мина покрай столовете и се насочи към масата.

— Забележително.

— Това е маса.

— В стая с трон — посочи той. — И със символа на илюминатите.

Хийт последва погледа му. Точно в средата на масата се виждаше око, деликатно извито в ъгълчето. То се намираше в триъгълник, триъгълникът — в кръг, а край очертанията му беше изписано

НОВ СВЕТОВЕН РЕД

— Като приливна вълна е, Хийт. Три реки се събират.

— А трите реки са „Тектон“, масоните и илюминатите.

— Разбира се.

Тя се подпря на масата.

— Нов световен ред. В „Тектон“ трябва да има някой, който пренасочва чираците по съответните канали. Достопочтеният майстор е просто човек, в крайна сметка, така че онзи, който е най-отгоре, също е човек. Просто е и кукловод.

— Има логика — съгласи се Руук. — Значи ни трябва някой, който има власт в университета, познавал е Клоуи и има връзки с масоните.

В ума на Хийт изплува спомен.

— Татуировката на Крисчън Фоти.

— Илюминатите.

— Може ли той да е главният? Възможно ли е да е отговорен за смъртта на собствената си дъщеря?

— Не — поклати глава Руук. — Когато бяхме в ложата, командваше Холц, не Фоти.

— Той има ли връзки с университета?

Преди да обмислят въпроса, дочуха шум. Стъпки. След миг на стълбите се показа Гарет Чарлз.

— Не би трябвало да сте тук.

Хийт се изправи и бързо се огледа. В дъното на голямата стая имаше врата. Тя беше единственият изход освен стълбището. Гарет й се струваше безобиден, но тя не оставяше нищо на случайността.

— Какво става тук долу, Гарет? — попита тя.

Той погледна през рамо към стълбите, а после към нея.

— Изобщо не знаех за тази стая.

— Достопочтеният майстор сигурно прекарва доста време тук. Виждал ли си господин Холц…

— Господин Холц не е Достопочтеният майстор — каза Гарет и свъси вежди.

Хийт и Гарет се спогледаха.

— Крисчън Фоти вероятно също не е… — налучка Руук.

— Достопочтеният майстор? Не.

— Има татуировка — каза Хийт и докосна вътрешната страна на китката си.

— Всички водачи имат.

— Тя винаги ли е на същото място?

Гарет слезе при тях.

— Да, доколкото знам. Това е един от ритуалите на братството.

— Но не на масонското, нали?

Той спря и се замисли.

— Не всички масони имат татуировка.

Само водачите. Хийт си спомни за първата им среща с Клоуи. Тя беше твърдо решена да се запознае с Руук. „Не може да няма някаква връзка с университета“ — каза си Ники. Някой трябваше да дава храна на звяра. Изведнъж си даде сметка, че може би е виждала татуировка, същата като на Фоти. През годините неведнъж бе мяркала очертанията й.

Хийт хвърли поглед към Руук, преди да зададе въпроса, чийто отговор не желаеше да чуе.

— Достопочтеният майстор, Гарет. Кой е той?

Гарет беше пребледнял като смъртник.

— За Клоуи става дума, нали?

— Ти познаваше ли я?

— Разбира се! Идваше да се вижда с баща си.

— А от университета? Ходехте ли заедно на лекции?

— Да, естествено.

Последва най-очевидният въпрос:

— Гарет, знаеш ли кой уби Клоуи?

Стори й се, че отговорът се забави със стотни от секундата, но не беше сигурна в това.

— Иска ми се да знаех — отговори момчето.

И на Хийт й се искаше същото. Тя насочи разговора към друга тема.

— Ти как стана масон?

Гарет отново хвърли поглед зад гърба си, към стълбището.

— Нямаме работа тук.

Тя пренебрегна опасенията му и настоя.

— Вербуваха ли те?

— Ако господин Холц ни завари…

— Гарет — повтори тя, — масоните вербуваха ли те?

Той бавно кимна.

— Само така приемат нови членове. Наричат го спонсорство.

Руук беше пресякъл стаята и стоеше до вратата в дъното, но сега отново се обърна към тях.

— Твоят спонсор кой е?

— Майкъл Уортън. Главният редактор на „Камбрия джърнъл“.

— Имаме удоволствието да го познаваме — каза Хийт.

Руук се върна обратно и пак застана до нея.

— Майкъл искаше статията на Клоуи — каза й той с тих глас. — Знаеше, че е надушила нещо. Ако е казал на някого по горните етажи…

— Но не на Холц — прекъсна го Хийт. — Той нито има връзка с университета, нито е Достопочтеният майстор.

— Да, но трябва да е бил някой като Холц, ако не самият той. Уортън може да е кандидат за следващото ниво, но още е новак.

— Вербуваха го преди почти две години — каза Гарет. — Каза, че бил сред най-младите попълнения. Обикновено подбират най-вече студенти последен курс.

„Власт“ — помисли си Хийт. Масоните, които имаха връзка с илюминатите, се интересуваха единствено от нея. Защо ли орденът е прибрал толкова рано Майкъл Уордън под крилото си? Хрумна й само една причина.

— Той беше ли главен редактор, когато го вербуваха, или това дойде по-нататък?

— Кара четвърти семестър на този пост, така че явно са го назначили малко след като е постъпил — каза Гарет, докато се опитваше да ги насочи към стълбището. — Най-добре е да се качваме.

Руук отново обхождаше стаята. Огледа украсата по стените, без да бърза. Стараеше се да запомни подробностите.

— Кой е академичният съветник на Майкъл? — попита той.

Хийт довърши мисълта му. Съветникът на Клоуи бе Дженифър Дейли и двете се бяха сближили достатъчно — младата жена се беше обърнала към възрастната. Човекът, с когото се бе сближил Майкъл, може би беше липсващата брънка, от която се нуждаеха. Да те приемат в организацията не е същото като да станеш един от елитните масони.

— Не знам дали му е съветник, но Майкъл е много гъст с професор Ламонт.

Руук рязко си пое дъх.

— Академичният съветник на Майкъл Уортън е Реймънд Ламонт?!

Гарет сви рамене.

— Както казах, не съм съвсем сигурен. Знам само, че често са заедно.

— Татуировката — каза Хийт. Спомняше си следата от мастило, която бе зърнала на китката му. На същата ръка, на същото място като тази на Крисчън Фоти. — Майкъл Уортън има ли татуировка?

— Да — каза той след кратък размисъл. — От вътрешната страна на китката.

„Бинго.“

— Триъгълник?

— Може би — каза той, но без убеденост. — Не работя често с него, така че…

— Какво знаеш за Майкъл?

Гарет започна да изброява на пръсти:

— Его до небето. Преди да се прехвърли в нашия факултет, е следвал медицина. Не съм го виждал с момичета, вестникът е целият му живот. Общо взето това е.

— Ръкостискането — измърмори Руук. — Разбира се. Как може да съм такъв глупак?

— Ръкостискането ли? — попита Хийт. Не беше сигурна какво има предвид.

Той се обърна към нея.

— Помниш ли Холц и Фоти?

Когато протегна ръка към нея, тя я стисна, а Руук хвана предлакътника й с другата. Палецът и показалецът му почти се срещнаха.

— Сега ти — каза той и Хийт също обхвана предлакътника му със свободната си ръка.

— Помниш ли кои двама се здрависаха така? — попита Руук.

Помнеше, защото го беше видяла само ден по-рано.

— Реймънд Ламонт и Кейдън Сондърс.

— Това е ръкостискане за тези на високите нива — каза Руук.

— Ламонт има татуировка от вътрешната страна на китката. Опитва се да я крие, но…

— Вероятно е същата като на Фоти.

— Илюминатите — изрекоха двамата в унисон.

Зад тях Гарет започна да ломоти под нос.

— За Клоуи ли се отнася? — попита той с треперлив глас, но не дочака отговор, обърна се и се запрепъва нагоре по стълбите. Хийт се зачуди дали да тръгне подире му, но реши да го остави да се бори с шока. Нямаха време. Погледна часовника си — вероятно им оставаха около петнадесет минути, преди Холц да се върне.

Руук сякаш изобщо не беше чул, че Гарет си е тръгнал, защото си мърмореше:

— Ламонт и Сондърс?!

Ники разбираше какво му е. Ако имаха право, а тя вече беше сигурна в това, значи двама от най-старите му приятели бяха членове на тайна организация, която ценяха повече от човешкия живот.

— Руук — каза тя и го изтръгна от вцепенението му.

Той премигна два пъти, а после и трети.

— Ламонт и Сондърс — повтори Руук, но този път гласът му кипеше от гняв. — Мама му стара! Те са отговорни за това. Ясно ти е, нали, Хийт? Независимо дали са я убили, те са отговорни за смъртта й. Помниш ли наградите „Нели Блай“? Ламонт каза, че дори Сондърс се е срещал с Клоуи. Защо му е това, той е ректор! Администратор! Защо е искал да се срещне с нея? За да я преслуша, ето защо. Да разбере какво знае и какво — не.

Хийт изслуша гневната му тирада и каза:

— Знам, че ти е тежко, Руук, но трябва да се съсредоточим върху фактите.

Той потърка лице с едната си ръка, издиша тежко и отново закрачи напред-назад. Тя знаеше, че така се разсейва, но двамата щяха да разнищят информацията заедно.

— Първо ти — каза той и тя започна:

— Клоуи е открила нещо за връзката между „Тектон“, масоните и илюминатите. Майкъл Уортън е разбрал какво крои и се е опитал да я убеди да изостави материала. Тя е отказала, оттам и кавгата в кабинета му. Именно нея си видял.

Руук пое щафетата:

— Не забравяй първата ни среща. Ламонт каза, че Сондърс се е срещал с Клоуи. Приемаме, че и Майкъл е с татуировка, нали така?

Явно беше слушал внимателно.

— Възможно е, може би дори вероятно.

— В такъв случай той също ще премине към илюминатите, затова е предупредил старейшините. Щом Клоуи е отказала да му предаде статията си и са се намесили Сондърс и Ламонт, съдбата й е била решена.

— Накратко, поръчали са я — обобщи Хийт, а Руук се обърна и смени посоката.

— Била е прободена, съблечена и оставена да кърви до смърт на моето легло.

„Дело, достойно за тайна организация, която иска да наложи нов световен ред“ — помисли си Хийт. Един от въпросите, които не преставаха да я занимават, беше как убиецът се е вмъкнал в къщата на Руук. И преди бяха обсъждали идеите си, но вече знаеха каква е връзката с университета, така че докато изясняваха хронологията и случилото се с Клоуи, теорията им ставаше все по-убедителна.

— Да приемем, че Клоуи е смятала, че в часа по йога на Джейда си й се обадил ти. Тя веднага е хукнала да сподели всичко с единствения човек, който може да я разбере…

— Защото е чела недописаните ми статии…

— И вместо теб се е натъкнала на убиеца. Но как е влязъл той у вас? — попита Хийт. Според полицейския доклад в къщата не бяха открити нито следи от взлом, нито отпечатъци, оттам и подозрението, че Руук е замесен.

Той изсумтя.

— Ако са част от онази група илюминати, за Ламонт или Сондърс би било детска игра да си извадят ключ. — В очите му лумна гняв. — Мама му стара! — изръмжа Руук. Внезапно ръката му се стрелна към стената, той й нанесе поредица от бързи крошета и кокалчетата му почервеняха от кръв. — Искали са да ме натопят от самото начало. Но защо?

Отговорът на този въпрос беше повече от очевиден за Хийт.

— С един куршум два заека — каза тя. — Клоуи е продължила започнатото от теб, а ти си щял да се върнеш в университета. Изведнъж сте се превърнали в двойна заплаха.

Руук изглеждаше така, сякаш от ушите му всеки миг ще започне да излиза пара.

— Ако ме натопят за убийството на Клоуи, ще се отърват и от двама ни. Мама му стара!

— Руук!

Той имаше пълното право да беснее, но Хийт никога не го беше виждала такъв. По смаяния му поглед си личеше, че и той никога не се е виждал такъв.

Руук вдигна ръка и се завъртя.

— Добре съм, добре съм.

Тя не му повярва, но продължи да говори, без да го изпуска от очи.

— Фоти със сигурност не е убил собствената си дъщеря. Старейшините са го използвали, за да разберат какво е узнала Клоуи за тях и за организацията.

Ако основните играчи представляваха пирамида, Сондърс, който досега дори не бе представлявал интерес за тях, беше на върха, следван от Ламонт, Холц и Фоти. В организацията и сред онези, които се подготвяха да членуват в нея, положително имаше и други, но проучванията на Клоуи бяха съсредоточени върху тази група. Хийт бе казала на Руук, че няма как да арестува организация, но все така не разполагаше с конкретен човек, когото да вземе на мушка. Убийството беше поръчково, но кой го беше извършил?

Руук отново тръгна и спря пред стената, която бе ударил с юмрук. Панелът се беше спукал и зад него зееше кухина.

— Фалшива стена — каза той.

Вместо да се опита да замаже щетите, които беше нанесъл, той пъхна пръсти в пукнатината, дръпна с все сила и един къс от тънкото дърво се отскубна с противно скърцане.

— Виж — повика я Руук. Хийт дойде до него и се втренчи в дупката в окончателно съсипаната стена.

— Е?

— Двойна е, като фалшиво дъно на куфар. Това е скривалище.

— Не е много практично да направиш скривалище, до което не можеш да се добереш — отбеляза тя, сигурна, че казва нещо очевидно.

— Трябва да има някакъв механизъм.

Той започна да опипва стените, като обръщаше особено внимание на изпъкналите ръбове на отделните панели. Хийт го остави да се отдаде на поредната конспирация за скрити пространства и тайни скривалища и отново потъна в мисли. Иън не бе имал никаква причина да провери алибитата на хората, които току-що бяха уличили, с изключение на Крисчън Фоти. Ами Сондърс и Ламонт?

— Еврика! — чу се възторженият глас на Руук и тя хукна към него. — Аз какво ти казах?!

Беше открил кухина под една разделителна летва и след като я свали, под нея се показа лостчето, което търсеше. Панелът се отдели с лекота, разкривайки ниша, в която бяха наредени навити на рула планове и карти. Руук грабна едно, свали гуменото ластиче, което го държеше, и го разви.

— План на банка — каза Хийт, след като го прегледа.

Руук разви следващото.

— Това е планът на Върховния съд в Ню Йорк.

Развиваха рулата едно след друго. Това бяха планове на банки, държавни учреждения, църкви, молове, училища и частни фирми и Хийт внезапно осъзна какво цели това подразделение на илюминатите.

— Инструменти за налагане на новия световен ред — заяви тя. Междувременно Руук се беше прехвърлил на следващия панел. Той бързо откри кухината под летвата и го свали, но под него нямаше нищо. Следващите три също бяха празни.

— Руук, трябва да…

— Боже, господи! — каза той и тихият му глас я разтревожи повече от блъскането по стената. Хийт рязко замлъкна, а Руук свали следващия панел. На пръв поглед и тази ниша беше празна, но тогава тя забеляза нещо на дъното и Руук се наведе да го вземе. После бавно се обърна.

— Боже господи — каза Хийт.

В ръцете му имаше лаптоп.

29

Нямаше как да влязат без парола, но самото присъствие на машината ги върна на въпроса кой е извършил убийството. Хийт отново се съсредоточи върху йерархията и теорията, на която се опираха засега. Сондърс беше на върха, Ламонт и Холц в средата, а Фоти най-отдолу. Имаше смисъл, но някой друг положително бе открил какво крои Клоуи и им беше съобщил. Най-вероятно ставаше дума за студент от нейния кръг, за младеж, когото подготвяха за ордена.

Хийт сложи ръка върху лаптопа. Изведнъж си даде сметка, че всъщност не е необходимо да знаят какво има на диска.

— Вероятно статията и всичките й проучвания са вътре. Затова са я убили. Руук, само един човек е знаел върху какво работи Клоуи!

Спогледаха се — Руук беше стигнал до същия извод. Без да си продумат, двамата потеглиха обратно към университета и към мястото, където бе започнало всичко.

Още щом влязоха, факултетът по журналистика им заприлича на същински кошер. Хийт и Руук пресякоха фоайето и потеглиха право към редакцията и офиса на главния редактор. Тя почука, но не изчака Майкъл Уортън да отвори и влезе направо, следвана по петите от Руук.

Уортън скочи на крака.

— Какво правите, по дяволите?!

Хийт не отговори на въпроса му. Вместо това сложи лаптопа на бюрото и видя как лицето на Майкъл се преобрази от гневно в ужасено.

— Виждам, че ти е познат — отбеляза тя. Уортън посегна към компютъра, но Хийт го сграбчи. — Хубава татуировка.

Беше я зърнала само за части от секундата, но намекът й го накара веднага да дръпне ръкава си надолу.

— Имаме теория и ни се ще да я чуеш — продължи тя.

Майкъл погледна над раменете им, сякаш очакваше някой да го спаси от въпросите им, но кавалерията не се появи.

— Не съм длъжен да говоря с вас — каза той, но в думите му липсваше хъс.

— Имаш право, не си, но там е работата, Майкъл… Може ли да те наричам Майкъл? — Хийт не изчака отговора му. — Знаем, че ти си убил Клоуи.

Той понечи да се развика, но тя го спря, като вдигна ръка с дланта напред.

— Шш-шт — каза Хийт, за да го накара да замълчи. — Няма смисъл да възразяваш. — Тя почука с пръст по капака на компютъра. — Всичко е вътре.

— Влезли сте в…

— Майкъл — прекъсна го Хийт, — остави ме аз да говоря. Седни и нека ти кажа какво знам.

Уортън седна, но не спираше да нервничи. Първо се приведе напред, после опря лакти на бюрото си, кръстоса крака, после ги изпъна. Ако не беше убиец, Хийт щеше да му съчувства.

— „Тектон“.

Тя остави името да натежи помежду им. Очите му се стрелнаха от нея към Руук и той два пъти отвори уста, за да каже нещо, но пак я затвори.

— Свободните масони — продължи тя, посявайки следващото съмнение.

Уортън пребледня.

— Аз…

— Шш-шт. Казах да не се обаждаш. Сега ще слушаш.

Той ококори очи и кимна, а тя изрече следващата дума бавно, сричка по сричка.

— Илюминати.

Майкъл си пое дъх, но се задави, закашля се, преви се на две и остана така, докато се успокои. Хийт и Руук следяха всяко негово движение — отчаяните хора предприемат отчаяни действия. Хийт нямаше да се учуди, ако той извадеше пистолет от чекмеджето на бюрото си, но той не го направи.

Щом Уортън дойде на себе си, тя продължи:

— Сега можеш да говориш, Майкъл. И трябва да отговориш на въпросите ми. Клоуи е разбрала за „Тектон“, нали?

Майкъл кимна.

— И ти се опита да я убедиш да не пише статията?

Той пак кимна.

— Защо, Майкъл? Защо не искаше Клоуи да напише статия за тайното общество във вашия университет?

— Материалът… не струваше. Тя си мислеше… че пише експозе, но темата изобщо не си заслужаваше.

Стараеше се да звучи като главен редактор, но не беше убедителен.

— Виждаш ли, Майкъл, точно там е работата. Има свидетел, наблюдавал ритуал, който се е провел в кампуса. Бил е с Клоуи, когато тя е видяла как мъже с костюми водят нови членове към бялата камионетка на масоните. Били са с качулки за по-драматично, предполагам. Според мен, Майкъл, ти също си бил новак навремето, но някой от старите кучета е видял нещо в теб. Искали са да те подготвят и са те взели под крилото си. Реймънд Ламонт ти е академичен съветник. За неговото крило ли става дума?

Майкъл кимна. Пръстите му се свиха в юмрук и се разтвориха, после пак и пак, и пак. Момчето беше на път да се пречупи.

— И когато ти каза на своя ментор Ламонт, че Клоуи е разкрила „Тектон“, той ти е наредил да спреш материала.

Уортън пак кимна. Нищо повече.

— Клоуи обаче отказа, нали?

Този път той поклати глава.

— Опитах се да я разубедя, наистина се опитах, но тя беше голям инат.

— Това не е рядкост сред разследващите журналисти — за пръв път се обади Руук. Тонът му не беше никак приветлив.

— Ето какво не ми е ясно, Майкъл. Ти си ниско в йерархията, това го разбирам. Татуиран си, видно е, че те очакват велики дела, щом настъпи новият световен ред, но защо ти е било да убиеш колега журналист, който е пишел статия за тайно университетско общество? Заплашиха ли те? Изпитание ли беше? Така ли се доказа? — Хийт се подпря на бюрото и се приведе към него. — Старейшините са искали тя да умре, нали? Искали са да я спреш, за да не разкрие плановете на групата да обира банки, да взривява кметства и така нататък. Каквито и чудовищни неща да сте замислили, важното е било Клоуи да престане.

Майкъл сложи ръце на коленете си и нервно ги разтърка.

— Тя отказа.

— Но старейшините… Ламонт, Сондърс и дори Холц не са искали да си изцапат ръцете. Според мен Холц се е опитал да се добере до тетрадката на Клоуи, но е нямал намерение да се цапа с кръв, за да принуди птицата да млъкне.

Очите на Майкъл се разшириха и тя кимна.

— Да, открихме стихотворението. Би трябвало да го нарека заповед за убийство, нали? Общувате един с друг, като си оставяте бележки, стихотворения и нареждания в тайната стая в „Забро“. Много хитро! Стихотворението всъщност много ни помогна. Бих казала, че без него доникъде нямаше да стигнем.

Майкъл отвори уста да каже нещо, но Хийт продължи. Внезапно й беше хрумнало нещо.

— Това в аудиторията беше ти, нали? Заглуши чувството си за вина, като се опита да обвиниш Руук.

Той не отговори, а лицето му стана бледо като платно. Хийт нямаше нужда от друг отговор.

— А Крисчън Фоти? — попита тя. — Подлъгаха го, нали? Позволили са му да се сближи с Клоуи, за да разбере дали тя наистина ги заплашва с нещо, а след това са му я отнели. Не си е дал сметка, че го използват, нали? Не и преди да стане твърде късно.

— Аз…

— Ще говоря направо. Ти си убиецът, Майкъл — каза Хийт. — Няма смисъл да се опитваш да отричаш. Ти си особено подходящ за такава задача, нали?

— К-к-какво искате да кажете? — заекна той.

— Клоуи е била убита от човек с нисък ранг, който обаче е наясно с човешката анатомия, по-конкретно с бедрената артерия. Следвал си медицина, Майкъл. Затова са те избрали, но помогни ми да разбера едно — защо го направи? Защо не им отказа?

Майкъл не отговори, само наведе глава и се разплака.

30

Ники и Руук се разхождаха по 47-ма улица, хванати за ръка. Тя носеше къса червена вечерна рокля, която го побъркваше, а той — изискан черен фрак, който я превръщаше в прегладнял хищник. Двамата се връщаха от дебютното представление на новата пиеса на Маргарет Руук.

— Майка ти е природна стихия — каза Ники. Говореше съвсем сериозно, мама Руук омагьоса всички от мига, в който излезе на сцената чак до падането на завесата.

— И тя казва същото за теб — отговори Руук.

Двамата вървяха един до друг и обсъждаха пиесата, но Хийт смени темата при първа възможност.

— Чух се с Иън — каза тя. Не беше особено секси, но Руук въпреки това щеше да се заинтересува.

— Ще позная — ухили се той. — Бившият ти съпруг и настоящ началник на полицията в Камбрия, печеният господин Куули, е приключил със случая Клоуи Мастърсън.

— И още как. Ламонт и Сандърс са щели да се измъкнат, но Фоти и Майкъл Уортън са ги издали. Главният прокурор ще поиска най-тежките присъди. Фоти е съучастник постфактум, а Холц, както и нашият млад приятел Гарет, са били в неведение.

На светлината на уличните лампи лицето на Руук изглеждаше зловещо сериозно. Хийт го хвана под ръка.

— Съжалявам, Джейми. Пипнахме злодеите, но… Съжалявам, че се оказаха твои хора.

Той спря и я погали по бузата.

— И аз съжалявам, Ник, но да си изясним едно. Моите хора — това си ти.

— Говорим за двама студенти, Руук — каза тя и поклати тъжно глава. — Тежко е, когото и да загубиш, но когато са млади хора, някак си е още по-трагично.

Той стисна ръката й. Добре знаеше каква загуба е понесла и беше наясно колко силни са чувствата й към жертвите и семействата им.

— Не оправдавам Джун Чин, но той е бил предприемач. А Клоуи… — Руук замлъкна за миг. — Клоуи беше ярка светлина, угасена твърде рано.

Това се отнасяше и за двамата и каквото и да кажеха, не можеха да ги върнат.

— Обади ми се Ейприл Олбрайт — каза Руук след малко. — Прави бяхме, Клоуи й предложила материала и тя го харесала, но така и не го получила.

— Хмм-м.

Докато вървяха, Хийт стисна ръката му още по-силно.

— Чух се и със Спарки. Историята на Ню Йорк в три части се отлага.

— Нека да позная — каза Ники. — Тя иска първо да напишеш материала, заради който е била убита Клоуи.

— Абсолютно вярно, Хийт, абсолютно вярно.

Руук се сгуши до нея и двамата продължиха мълчаливо напред. Хладният нощен въздух се просмука в кожата, мозъка и дробовете на Ники. Тя издиша и позволи на напрежението да отлети заедно с дъха й. След няколко минути и двамата сякаш оставиха случилото се в Камбрия зад гърба си. Руук вдигна очи към насечения от небостъргачи нюйоркски хоризонт и се ухили. После заговори с шекспиров апломб:

— Но стой, каква е таз светлина, която от прозореца изгрява? Той изток е, а Манхатън — слънце! Сладката глъч и аромати на моя град не ми отнемай. Те равни нямат и не ще ги забравя.

Ники се разсмя. Маргарет Руук би се гордяла — драматизмът успешно се бе предал от майката на сина.

— Кои аромати и глъч имаш предвид?

— Все едно… Сирени, музика, клаксони, смях, пара, китайска храна. Всичко това е Ню Йорк сити! — Руук я притегли към себе си. — Напомни ми никога повече да не напускам моя любим град.

— Никога?

Хийт се измъкна изпод ръката му, избърза няколко крачки пред него и се обърна. Не й беше лесно да върви на заден ход с вечерна рокля и обувки на висок ток, но успя да остане грациозна.

— Дегустация на вино в Калифорния?

Руук поклати глава.

— И тук го внасят.

— Ранчо в Ню Мексико?

Той присви едното си око, сякаш изкушен, но пак поклати глава.

— Не.

Хийт повдигна вежда и му се усмихна изкусително.

— Рейкиявик.

Това не беше въпрос. Руук се разтопи пред очите й, може би тя се разтопи пред неговите. Той разхлаби черната си папийонка — наистина беше сурово привлекателен и, за бога, фракът му стоеше ужасно добре. Хийт го помами с пръст. Викаше го и го изкушаваше, но не му позволяваше да я хване, а Руук я следваше като прелъстения от Цирцея Одисей, загубил ума и дума.

— Играете ли си с мен, капитане?

Ники отново го помами с показалец.

— Джейми, о, Джейми, нима не ме познаваш? Аз никога не си играя!

— Напротив, прелестна моя. Има игри, които играеш с удоволствие.

Тя се усмихна — отлично знаеше накъде бие.

— Нима? — лукаво попита Хийт и спря едно такси, а Руук мъдро кимна.

— Игри в мрака, Ники Хийт. В тях си много умела.

Бележки под линия

1

От френски „вече видяно“. — Бел.прев.

2

Daily — всекидневен (англ.) — Бел.прев.

3

Отпратка към сериала и филмите „Стар трек“ — Бел.прев.

4

„Кентърбърийски разкази“ от Джефри Чосър, превод Александър Шурбанов. — Бел.прев.

5

Афоризъм на латински от поема на Хораций, буквално „грабни момента“ — Бел.прев.

6

Герой от телевизионния сериал „Шоуто на Анди Грифит“. — Бел. прев.

7

Офицер (само в контекста на шахмата). — Бел.прев.

8

Освен врана Rook означава и топ (само в контекста на шахмата). — Бел.прев.

9

Искрица. — Бел. прев.

10

Корейско ястие от ферментирали зеленчуци (често зеле). — Бел.прев.

Content

Ричард Касъл
Разбиваща жега
Ники Хийт #10

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Бележки под линия