Робърт Галбрейт

Тревожна кръв

Корморан Страйк #5

На Барбара Мъри,

социален работник, член на

Работническата образователна асоциация,

учител, майка, баба, жесток бриджор

и най-добрата свекърва на света

Те дириха я упорито и всеки бе разпитан,

преровиха ѝ вещите за някаква следа,

но нямаше такава. Каква ли зла съдба,

каква злочестина я беше сполетяла,

та бе открадната, отвлечена нанейде,

задълго щеше да остане неизвестно.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Ако не беше така, би значело, че нещо изчезва в нищото,

което е математически абсурд.

Алистър Кроули, „Книга на Тот“

Първа част

И ето че настъпи ведро лято...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

1

Не мога за него аз да не разкажа,

защитника на правдата, на име Артегал...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

– Ти си корнуолец по рождение и възпитание – заяви раздразнено Дейв Полуърт. – Страйк дори не е истинската ти фамилия. По право си Нанкароу. Нали няма да седнеш да ми разправяш сега, че би се нарекъл англичанин?

„Виктъри Ин“ беше толкова препълнен в тази августовска вечер, че пиещите, за които нямаше място вътре, се бяха скупчили на широките каменни стъпала, водещи надолу към залива. Полуърт и Страйк седяха на маса в ъгъла, вече обърнали по няколко халби, за да отпразнуват трийсет и деветия рожден ден на Полуърт. Вече от двайсет минути се обсъждаше темата за корнуолския национализъм, но Страйк имаше чувството, че е било по-дълго.

– Дали бих се нарекъл англичанин ли? – заразсъждава на глас той. – Не, по-скоро британец.

– Я стига – пламна късият фитил на Полуърт. – Не би го направил. Само се опитваш да ме нервираш.

Двамата приятели бяха пълни противоположности по външност. Полуърт беше нисък и набит като жокей, с обветрено и преждевременно набръчкано лице, а загорелият му скалп прозираше през оредяващата коса. Фланелката му беше смачкана, сякаш я бе вдигнал от пода или я бе измъкнал от панера за пране, а джинсите му бяха оръфани по краищата. На лявата му ръка над лакътя бе татуиран в черно и бяло кръстът на свети Пиран Корнуолски; на опакото на дясната му длан имаше дълбок белег, сувенир от близка среща с акула.

Приятелят му Страйк приличаше на изгубил форма бивш боксьор, какъвто той и беше; едър мъж, близо метър и деветдесет, с крив нос и гъста къдрава коса. Нямаше татуировки и въпреки постоянно наболата плътна брада бе спретнат и грижливо огладен, което навяваше предположения за бивш полицай или военен.

– Роден си тук, значи си корнуолец – упорстваше Полуърт.

– Бедата е там, че по този стандарт ти си бирмингамец.

– Бягай оттук бе! – възкликна Полуърт, сериозно уязвен. – Тук съм от двегодишен, а моминската фамилия на майка ми е Тревелиън. – Идентичността ти е, каквато я усещаш тук. – И той се тупна в гърдите над сърцето. – Предците на мама от векове са живели в Корнуол.

– Не съм силен по тая част с кръвта и родното място...

– Чу ли за последното проучване, което са направили? – заговори Полуърт и прекъсна Страйк. – На въпроса „Какъв е етническият ви произход“ половината... забележи, половината са отметнали „корнуолец“, а не „англичанин“. Това е огромен напредък.

– Браво – коментира Страйк. – Остава само да вкарат квадратчета за думнонии[1] и римляни.

– Няма да прокопсаш с този назидателен тон – заяви Полуърт. – Твърде много се заседя в Лондон, момче... Няма нищо лошо в това да се гордееш с произхода си. Нормално е общностите да искат известна автономия от властта. Шотландците ще поведат парада догодина. Само гледай. Получат ли те независимост, това ще отприщи нещата. Келтските народи из цялата страна ще се раздвижат. Искаш ли още една? – добави и посочи към празната халба на Страйк.

Страйк беше дошъл в пъба, жадуващ да намери отмора от напрежението и тревогите, а не да бъде тормозен с корнуолско политиканство. Лоялността на Полуърт към „Синовете на Корнуол“, националистическата партия, в която той бе постъпил още на шестнайсет, явно съвсем го бе обсебила през тази една година, откакто се бяха видели последния път. Дейв обикновено бе в състояние да разсмее Страйк като никой друг, но по отношение на независимостта на Корнуол не бе склонен на шеги, а Страйк тази тема го интересуваше, кажи-речи, колкото обзавеждане с мека мебел или зяпане по минаващи влакове. За секунда му мина през ума да каже, че трябва да се връща в къщата на леля си, но перспективата за такова нещо бе още по-потискаща от гневните тиради на стария му приятел срещу супермаркетите, нежелаещи да поставят кръста на свети Пиран върху стоки с корнуолски произход.

– С удоволствие, благодаря! – отвърна и подаде празната си халба на Дейв, който се отправи към бара и пътем кимаше ту вляво, ту вдясно на многобройните си познати.

След като Страйк остана сам на масата, безцелно обходи с очи пъба, който винаги бе смятал за свой квартален. Беше се променил през годините, но все още бе разпознаваем като заведението, където в късното си юношество се бе събирал с корнуолските си приятели. Изпитваше странното двойствено усещане, че се намира точно където му е мястото и че не му е там мястото, едновременно силна близост и изолираност.

Докато погледът му шареше разсеяно от дъсчения под към морските гравюри по стените, внезапно срещна големите и тревожни очи на жена, застанала край бара с приятелка. Имаше издължено бледо лице, а в тъмната ѝ, дълга до раменете коса се забелязваха бели нишки. Той не я разпозна, но през последния час си даваше сметка, че някои от местните протягаха шии да го видят по-добре или се мъчеха да уловят погледа му. Страйк се извърна, извади мобилния си телефон и се престори, че праща съобщение.

Познатите му имаха готово оправдание да подхванат разговор, ако покажеше и най-бегъл знак на насърчение, защото всички в Сейнт Моус очевидно бяха наясно, че десет дни по-рано на леля му Джоун бе поставена диагноза рак на яйчниците и че той, сестра му наполовина Луси и тримата ѝ синове бяха пристигнали веднага в дома на Джоун и Тед да предложат каквато могат подкрепа. Вече от една седмица той отговаряше на въпроси, приемаше съчувствие и любезно отклоняваше предложения за помощ при всяко свое излизане от къщата. Уморен бе да дири нови начини да каже: „Да, явно е нелечим“ и „Да, това е ужасно за нас“.

Полуърт се провря обратно до масата с две пълни халби бира.

– Заповядай, Диди – рече и се настани на високия стол.

Старият прякор не бе даден на Страйк, както повечето хора приемаха, като иронична отправка към едрия му ръст, а идваше от „дидикой“, което бе корнуолската дума за „циганин“. Като го чу, Страйк усети, че омеква, припомнил си защо приятелството с Полуърт бе най-трайното в живота му.

Преди трийсет и пет години Страйк бе постъпил в началното училище на Сейнт Моус с един срок закъснение, необичайно едър за годините си и с акцент, който рязко се отличаваше от местния проточен изговор. Макар да бе роден в Корнуол, майка му го бе подбрала веднага щом се бе възстановила от раждането и бе хукнала посред нощ с бебе на ръце обратно към лондонския живот, обичан от нея, с поредицата от жилища, където се самонастаняваше, и с лудешките купони.

Какво точно бе написала Леда в бележката, оставена на кухненската маса, Страйк никога не научи. Без съмнение бе имала някакви неприятности с хазаин или гадже, а нищо чудно да бе бързала да посети особено интересен за нея музикален фестивал: вече не бе лесно да живее както ѝ скимне, като имаше две деца. Каквато и да бе причината за проточилото ѝ се отсъствие, снаха ѝ Джоун, която бе точно толкова конвенционална и подредена, колкото Леда бе лекомислена и хаотична, купи на Страйк униформа и го записа в местното училище.

Другите четири и половина годишни хлапета зяпнаха, когато той беше представен пред класа. Няколко се изхилиха, когато учителката съобщи малкото му име – Корморан. Притесняваше го тази работа с училището, защото майка му беше казала – сигурен беше в това, – че ще го обучава у дома. Опита се да обясни на чичо Тед как Леда не би искала той да ходи на училище, но Тед, обикновено тъй разбиращ, отсече категорично, че трябва да го направи, и ето как се озова сред непознати с чудат акцент. Страйк, който открай време отбягваше плача, бе седнал на старовремския чин с капак върху писалището с буца като ябълка в гърлото си.

Защо Дейв Полуърт, всепризнатият главатар на класа, бе решил да се сприятели с новото момче, той така и не обясни удовлетворително, нито дори на Страйк. Нямаше как да е от страх заради едрата фигура на Страйк, тъй като двамата най-добри приятели на Дейв бяха яки синове на рибари, а самият Дейв имаше лошата слава на побойник, чиято настървеност бе обратнопропорционална на ръста му. В края на онзи първи ден Полуърт бе станал едновременно негов приятел и покровител и си науми да впечатли съучениците им с всички причини, поради които Страйк бе достоен за уважението им: беше родом от Корнуол, племенник на Тед Нанкароу от местната команда на спасителите, не знаеше къде е майка му и изобщо не беше крив, че приказва така смешно.

Колкото и болна да бе лелята на Страйк, колкото и голямо удоволствие да ѝ доставяше гостуването на племенника ѝ, останал цяла седмица, и въпреки заминаването му на следващия ден, Джоун буквално го бе изтикала от къщи, за да отпразнува рождения ден на Малкия Дейв тази вечер. Тя отдаваше голямо значение на старите връзки и бе възхитена, че Страйк и Дейв Полуърт още бяха приятели след толкова години. Джоун броеше факта на тяхната дружба като доказателство, че е била права да го прати на училище, напук на прищевките на шантавата му майка, доказателство, че Корнуол е истинският дом на Страйк, без значение, че междувременно бе обиколил света, а сега се бе установил в Лондон.

Полуърт отпи юнашка глътка от четвъртата си бира и отсече с остър поглед през рамо към тъмнокосата жена и русата ѝ приятелка:

– Шибани туристки.

– И закъде щеше да си с твоя парк без туристите? – изтъкна Страйк.

– Хайде, моля ти се, имаме си достатъчно местни посетители.

Полуърт неотдавна бе напуснал ръководния си пост в инженерна фирма в Бристол, за да работи като главен градинар в голям обществен парк недалече от брега. Имаше лиценз за водолаз, беше опитен сърфист, участник в турнирите „Айрънмен“, изобщо беше страстно отдаден на всякакви спортни дейности още от дете, а годините и канцеларската работа ни най-малко не го бяха укротили.

– Значи, не съжаляваш за решението си? – попита Страйк.

– Никак дори – разпалено отвърна Полуърт. – Имах нужда отново да си изцапам ръцете, да бъда на открито. Догодина ставам на четиресет. Моментът беше сега или никога.

Полуърт беше кандидатствал за новата работа, без да предупреди жена си какво е намислил. След като му предложиха поста, напусна фирмата и си отиде у дома да постави семейството си пред свършен факт.

– Пени се примири вече, нали? – попита Страйк.

– Все така ми казва веднъж седмично как искала развод – подхвърли с безразличие Полуърт. – Но беше по-добре да я изправя пред свършен факт, отколкото да се разправяме по въпроса още пет години. Всичко се подреди чудесно. На децата им харесва новото училище, от компанията на Пени ѝ позволиха прехвърляне в офиса в Големия град. – С което Полуърт имаше предвид Труро, не Лондон. – Щастлива е, само дето не иска да си признае.

Тайничко Страйк се съмняваше в истинността на това твърдение. Незачитането на неудобните факти при Полуърт вървеше ръка за ръка със страстта му към риска и романтичните каузи. Само че Страйк си имаше достатъчно свои проблеми, та да се тревожи за тези на Полуърт, така че вдигна пълната си халба и изрече с надежда да отклони мислите на приятеля си от политиката:

– За много години, друже.

– Наздраве – посрещна тоста му Полуърт. – Е, какво ще кажеш за шансовете на „Арсенал“? Ще се класират ли?

Страйк вдигна рамене, защото се боеше, че обсъждането на възможността любимият му лондонски футболен отбор да си осигури място в Шампионската лига отново щеше да ги върне на темата за неговата липса на лоялност към Корнуол.

– Как е любовният живот? – пробва се Полуърт в различна посока.

– Несъществуващ.

Полуърт се ухили.

– Джоуни е уверена, че накрая ще се хванеш с бизнес партньорката си. Онова момиче Робин.

– Сериозно ли? – промърмори Страйк.

– Каза ми го по-миналия уикенд, като отидох у тях да ѝ оправя сателитния приемник.

– Не ми казаха, че си го направил. Много мило от твоя страна, благодаря.

Ако се опитваше да разсее приятеля си, не постигна успех.

– И двамата всъщност. И тя, и Тед – заяви Полуърт. – Убедени са, че Робин е жената за теб.

След като Страйк не отговори, Полуърт го притисна.

– Значи, нищо не се случва, а?

– Нищо – отвърна Страйк.

– Е, как така? – намръщи се отново Полуърт. Както и преди малко по повод шотландската независимост, Страйк не пожела да се обвърже с желания насреща отговор. – Хубавица е. Видях я във вестника. Е, може да не е чак от ранга на Милейди Откачалка – призна Полуърт. Отдавна беше накичил с този прякор бившата годеница на Страйк. – Но пък, от друга страна, не е и луда за връзване, нали така, Диди?

Страйк се разсмя.

– И Луси я харесва – продължи Полуърт. – Твърди, че ще си подхождате идеално.

– Кога си приказвал с Луси за моя любовен живот? – осведоми се Страйк, вече поразколебан в категоричността си.

– Преди около месец – отговори Полуърт. – Беше довела момчетата за уикенда и ги поканихме на барбекю.

Страйк отпи и не каза нищо.

– Разправя, че се погаждате много добре – каза Полуърт, като не сваляше поглед от него.

– Да, вярно е – съгласи се Страйк.

Полуърт го погледна с повдигнати вежди и очаквателно изражение.

– Всичко бих съсипал – въздъхна Страйк. – А не искам да излагам агенцията на риск.

– Ясно – рече Полуърт. – Ама си изкушен, а?

Настана кратка пауза. Страйк грижливо избягваше да поглежда тъмнокосата жена и спътницата ѝ, за които бе сигурен, че обсъждат него.

– Може и да е имало моменти, когато ми е минавало през ума – призна. – Но в момента тя е в тежък развод, прекарваме половината от живота си заедно и аз държа да я имам като делови партньор.

Предвид дългото им приятелство и факта, че вече се бяха сръфали на политическа тема и че беше рожденият ден на Полуърт, той се опитваше да не показва недоволство от провеждания разпит. Семейните хора, които познаваше, до един с всички сили се мъчеха да агитират необвързаните за брак, без значение колко лоша реклама бяха самите те на тази институция. Семейство Полуърт например като че пребиваваха в постоянно състояние на взаимна враждебност. Страйк неведнъж бе чувал Пени да нарича съпруга си „онзи тъпчо“ вместо с името му, а при събиранията им по мъжки Полуърт на драго сърце го бе посвещавал в подробности как преследва своите си планове и амбиции за сметка на съпругата си и въпреки протестите ѝ. И двамата изглеждаха най-щастливи и релаксирани в компанията на собствения си пол и в редките случаи, когато Страйк се бе радвал на гостоприемство в дома им, неизбежно възникваше естествена сегрегация – жените бяха в една зона на къщата, мъжете в друга.

– А и какво ще стане, ако Робин иска да има деца? – подхвърли Полуърт.

– Надали ще иска – каза Страйк. – Твърде много си обича работата.

– Всичките така говорят – махна пренебрежително Полуърт. – На каква възраст е сега?

– Десет години по-млада е от нас.

– Ще иска деца – отсече уверено Полуърт. – Всички искат. А и при жените е в сила това състезание с биологичния часовник.

– Е, с мен няма да ги има. Аз не искам деца. А и с годините все повече си мисля, че не съм за брак.

– И аз така си въобразявах – осведоми го Полуърт. – Но после осъзнах, че съм бъркал. Нали съм ти разправял как стана? Как накрая аз направих предложението на Пени.

– Нямам спомен да си ми казвал – отговори Страйк.

– Не съм ти описал този достоен за Толстой сюжет? – смая се Полуърт от пропуска си.

Страйк, който тъкмо се бе канил да отпие, свали с изненада чашата си. Още от началното училище Полуърт, който притежаваше остър като бръснач ум, но презираше всякакъв тип познание, неприложимо за моментална практическа употреба, отбягваше всичко напечатано на хартия с изключение на технически наръчници.

Неизтълкувал правилно изражението на Страйк, Полуърт поясни.

– Толстой е писател.

– Да, благодаря – отвърна Страйк. – Но как точно се вписва Толстой...?

– Ще ти кажа как. Тъкмо се бях разделил с Пени за втори път. Мрънкаше ми да се сгодим, а аз не бях на тази вълна. И тъй, седя си в бара и разправям на приятеля ми Крис колко ми е дотегнала да иска пръстен... Нали помниш Крис? Едър, леко фъфли. Запознах те с него на кръщенето на Розуин. Та така де, до нас на бара седеше някакъв подпийнал по-възрастен тип, малко нещо женствен на вид с кадифеното си сако. Ядосах му се, защото си личеше, че слуша разговора ни, и го попитах какво зяпа. А той ме погледна право в очите и каза: „Можеш да носиш товар и да вършиш нещо с ръцете си, ако привържеш товара на гърба си. Ожени се и разполагаш с ръцете си. Не се ли ожениш, ръцете ти никога няма да са свободни за друго. Виж Мазанков, виж Крупов. Съсипаха си кариерата заради жени“. Помислих, че Мазанков и Крупов са негови приятели. Попитах го какви ми ги дрънка, по дяволите. Тогава той ми обясни, че цитира Толстой. Заприказвахме се и казвам ти, Диди, това беше един от онези моменти, които ти променят живота. Светна ми крушката – рече Полуърт и посочи нагоре към оплешивяващата си глава. – Той ме накара да прозра. Това е то мъжката участ, приятел. Ей ме, чудя се как да запълня четвъртък вечер, връщам се сам у дома, отегчен до полуда. Мисля си колко пари и усилия съм похабил да задирям случайни фусти, задавам си въпроса искам ли на четиресет да си седя самичък и да гледам порно. И тогава си отговорих, че тъкмо затова е създаден бракът. Дали можех да си намеря по-добра от Пени? Доставя ли ми удоволствие да дрънкам глупости на жени по баровете? С Пени се разбирахме добре. Можех на много по-лоша да случа. Пък и на външност не беше за изхвърляне. Във всеки случай поне щеше да запълни празното място у дома.

– Жалко, че не може да те чуе – подхвърли Страйк. – Наново би се влюбила в теб.

– Стиснах ръката на онзи, женствения – продължи Полуърт, като игнорира сарказма на Страйк. – Накарах го да ми запише заглавието на книгата. Като излязох от бара, метнах се на едно такси и отидох право у Пени, затропах на вратата, събудих я. Тя побесня. Реши, че съм отишъл, защото съм пиян и по липса на по-добро съм си наумил да я изчукам. „Не ма, краво заспала, тук съм, защото искам да се оженя за теб.“ Ще кажа и на теб заглавието на книгата. „Ана Каренина“. – Той пресуши халбата си. – Голяма гадост.

Страйк отново се разсмя.

Полуърт се оригна шумно и погледна часовника си. Беше човек, който знаеше кога да сложи точка, и нямаше повече търпение за проточени сбогувания, отколкото за руска литература.

– Ще тръгвам, Диди – съобщи. – Ако се прибера преди десет и половина, ще ме огрее свирка по случай рождения ден. И ей това изчерпва смисъла на всичко, което ти казвам, приятел.

Страйк се подсмихна и пое протегнатата ръка на стария си другар. Полуърт му заръча да поздрави Джоун и да се обади при следващото си идване, после се провря към изхода и се изгуби от поглед.

2

Сърце от болка поразено намира облекчение голямо

в надеждата, тя лековита е за него...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Все още усмихнат заради разказа на Полуърт, Страйк осъзна, че тъмнокосата жена до бара дава признаци на желание да го заговори. Очилатата ѝ руса приятелка очевидно се опитваше да я разубеди. Страйк допи халбата си, прибра портфейла си, провери дали цигарите му още са в джоба и с помощта на стената до себе си се надигна, като преди да пристъпи, се увери, че с равновесието му всичко е наред. Изкуственият му крак невинаги сътрудничеше добре след четири големи бири. Успокоен, че балансира прилично, пое към вратата и без усмивка кимна на неколцина местни, които не би могъл да игнорира, без да нанесе обида. Излезе навън в топлия мрак, като никой повече не го спря да му досажда.

Широките и неравни каменни стъпала, които водеха към залива долу, още бяха отрупани с пиещи и пушещи хора. Страйк се промъкна покрай тях и пътем извади цигарите си.

Беше мека августовска вечер и по живописния бряг още се разхождаха туристи. На Страйк му предстоеше петнайсетминутно вървене, част от него по стръмен склон, до къщата на леля му и чичо му. По волята на случайно хрумване тръгна вдясно и се отправи към високата каменна стена, разделяща паркинга за коли и фериботния пристан от морето. Облегна се на нея, запали цигара и се взря над дима ѝ към сивкавосребристия океан, добавил се към числото на туристите в тъмнината, свободен да пуши кротко, необезпокояван от въпроси за рак, преднамерено отлагащ момента, когато щеше да се наложи да се върне при неудобния диван, негово легло през последните шест нощи.

При пристигането си Страйк бе уведомен, че той, бездетен ерген, при това бивш войник, надали ще възрази да спи на дивана в дневната, защото „ти можеш да спиш навсякъде“. Леля му бе искала да отреже възможността, загатната от Страйк по телефона, той да се настани в пансион, вместо да се тъпче в бездруго пренаселената къща. Гостуванията на Страйк бяха редки, още повече заедно със сестра му и племенниците, тъй че Джоун искаше да се наслади максимално на присъствието му, при все че бе обезсилена от първия си курс на химиотерапия.

И тъй високият и масивен Страйк, който щеше да се чувства по-добре на походно легло, всяка вечер си бе лягал на хлъзгавата и неподатлива маса от конски косъм, покрита със сатен, за да бъде събуждан всяка сутрин от малките си племенници, които редовно забравяха, че бяха помолени да чакат до осем часа, преди да нахълтат в дневната. Джак поне имаше добрината да прошепва извинения всеки път, когато видеше, че е събудил чичо си. Люк, най-големият, неизменно тропаше и крещеше сутрин на слизане по тесните стълби и само му се кикотеше на път към кухнята.

Люк беше счупил чисто новите слушалки на Страйк и детективът се почувства задължен да се престори, че не е никакъв проблем. Най-големият му племенник бе сметнал за забавно да избяга една сутрин в градината с изкуствения крак и да го размахва оттам насреща му. Когато Люк най-после го върна, Страйк вече беше с препълнен мехур, а нямаше как да подскача на един крак нагоре по стълбите до единствената тоалетна, тъй че изнесе назидание към Люк с тих глас, след което момчето цяла сутрин бе необичайно кротко.

Междувременно Джоун заявяваше неизменно на Страйк: „Добре поспа“, без намек за въпрос. Открай време ѝ бе навик да притиска всички в семейството да ѝ казват каквото тя искаше да чуе. В дните, когато Страйк спеше в офиса си и бе заплашен от обявяване в несъстоятелност (вярно, този факт го бе премълчал пред леля си и чичо си), Джоун жизнерадостно му бе заявила по телефона: „Справяш се чудесно“, и той както винаги не бе сметнал за нужно да обори оптимистичната ѝ декларация. След като кракът му от коляното надолу бе откъснат при взрив в Ирак, разплаканата Джоун бе стояла край болничното му легло, от което той я бе виждал през мъглата от поставения му морфин, и бе заявила: „Но сега си удобно настанен. Нищо не те боли“. Той обичаше леля си, която го бе отглеждала през продължителни периоди от детството му, но дългият престой в нейната компания го караше да се чувства задушен. Настойчивостта ѝ за фалшиво гладки отношения и стремежът ѝ неудобните истини да се замазват и отричат го изтощаваха.

Нещо проблесна във водата – гладко сребристо тяло и въгленовочерни очи: един тюлен се преобръщаше лениво точно пред Страйк. Той наблюдаваше движенията му във водата и се чудеше дали животното го вижда, след което по необясними причини мисълта му избяга към неговата партньорка от детективската агенция.

Беше съвсем наясно, че не е казал на Полуърт цялата истина относно отношенията си с Робин Елакот, които в края на краищата на никого не влизаха в работата. Истината беше, че чувствата му съдържаха нюанси и сложности, в които той предпочиташе да не задълбава. Например налице бе тенденция, когато бе сам, отегчен или угнетен, да пожелава да чуе гласа ѝ.

Погледна часовника си. Днес тя имаше почивен ден, но съществуваше бегъл шанс още да е будна, а той имаше приемлив претекст да ѝ напише съобщение: дължаха на Сол Морис, най-новия им външен сътрудник, парите за разходите му този месец, а Страйк не бе оставил инструкции по този въпрос. Ако ѝ пишеше за Морис, Робин като нищо можеше да му позвъни, за да научи как е Джоун.

– Извинете – чу зад гърба си притеснен женски глас.

Без да се обръща, Страйк знаеше, че това е тъмнокосата от пъба. Акцентът ѝ бе от някоя от областите около Лондон, а в тона ѝ личеше точно онази смесица от извинение и вълнение, която той долавяше у хора, имащи желание да разговарят с него за зрелищните му детективски успехи.

– Да? – отвърна той и се обърна с лице към жената.

Русата ѝ приятелка бе дошла с нея. А може би, помисли си Страйк, бяха повече от приятелки. Някаква неопределима близост свързваше двете жени, за които той предположи, че са около четиресетгодишни. Носеха джинси и тениски, а русата по-специално бе слаба и жилава и създаваше впечатление, че прекарва уикендите в катерене или каране на велосипед. Някои биха я нарекли хубава жена, в смисъл че изглеждаше добре без помощта на всякакъв грим. Високи скули, очила с диоптри, прибрана в конска опашка коса – беше малко сурова на вид.

Тъмнокосата бе с по-крехко телосложение. Големите ѝ сиви очи проблясваха с бледа светлина върху издълженото лице. Излъчваше напрегнатост, дори фанатизъм и в сумрака напомняше средновековна мъченица.

– Не сте ли... не сте ли Корморан Страйк?

– Да – отвърна той и тонът му никак не бе насърчителен.

– О – леко ахна тя и направи развълнуван жест с ръка. – Това е... толкова странно. Знам, че сигурно не искате... Прощавайте, че ви притеснявам, знам, че не сте на работа... – Тя се засмя нервно. – Казвам се Ана впрочем и се чудех дали... – Пое дълбоко дъх. – Дали мога да дойда да говоря с вас за майка ми.

Страйк не каза нищо.

– Тя изчезна – продължи Ана. – Името ѝ е Марго Бамбъро. Беше общопрактикуващ лекар. Една вечер приключила работа, излязла от кабинета си и оттогава никой не я е виждал.

– Съобщихте ли в полицията? – попита Страйк.

Краткият смях на Ана прозвуча някак странно.

– О, да... в смисъл, те знаеха, имаше разследване. Но така и нищо не откриха. Тя изчезна през 1974 година – заключи Ана.

Тъмните води се плискаха в каменната стена и на Страйк му се стори, че чува как тюленът прочиства ноздрите си. Трима пияни младежи минаха с клатушкаща се походка край тях и се насочиха към фериботната платформа. Страйк се почуди дали им беше известно, че последният за деня ферибот беше отплавал в шест часа вечерта.

– Работата е там – забързано изрече жената, – че миналата седмица... отидох при медиум.

Мамка му, изруга наум Страйк.

От време на време в кариерата си на детектив се бе сблъсквал с хора, претендиращи за паранормални способности, и изпитваше към тях единствено презрение: бяха пиявици, поне той така ги виждаше, дето гледаха как да измъкнат пари от заблудените и отчаяните.

Наближи моторница, чийто стържещ шум разби на парчета нощния покой. Очевидно това превозно средство чакаха тримата младежи. Започнаха да се хилят и да се смушкват с лакти един друг при перспективата за неизбежна морска болест.

– Медиумът ме увери, че ще получа „насока“ – не се отказваше Ана. – Тя ми каза: „Ще научиш какво се е случило с майка ти. Ще получиш насока и трябва да я следваш. Много скоро ще ти се изясни как ще стане“. Тъй че, като ви видях в пъба... самия Корморан Страйк във „Виктъри“... ми се стори невероятно съвпадение и си помислих... почувствах се принудена да говоря с вас.

Лек бриз разроши тъмната, леко прошарена коса на Ана.

– Хайде, Ана, трябва да тръгваме – обади се остро русата и прехвърли ръка през раменете на другата жена. Страйк видя на пръста ѝ да проблясва венчален пръстен. – Простете, че ви обезпокоихме – обърна се тя към детектива.

Русата упражни лек натиск, за да накара Ана да се дръпне, а тя подсмръкна и избъбри:

– Извинете... сигурно съм прекалила с виното.

– Почакайте.

Страйк често се ядосваше на собственото си нелечимо любопитство, на неспособността си да остави сърбежа непочесан, особено когато бе уморен и угрижен като сега. Но 1974 година бе тази на неговото раждане. Марго Бамбъро бе останала в неизвестност през цялото време, докато е бил жив. Нищо не можеше да стори: задължително бе да узнае повече.

– На почивка ли сте тук?

– Да. – Този отговор дойде от русата. – Имаме второ жилище във Фолмът. Постоянното ни местожителство е в Лондон.

– Утре се връщам там – осведоми ги Страйк. (Какво правиш, дявол го взел? – упрекна го глас в главата му.) – Но бих могъл да се отбия през Фолмът, за да се видим утре сутринта, ако сте свободни.

– Наистина ли? – ахна Ана. Не бе видял очите ѝ да се пълнят със сълзи, но очевидно това бе станало, защото сега ги бършеше. – О, прекрасно. Благодаря ви! Благодаря! Ще ви дам адреса.

Блондинката не показа ентусиазъм при перспективата отново да види Страйк. Но когато Ана взе да рови из чантата си, тя я спря.

– Остави, имам визитка.

Извади портфейл от задния си джоб и подаде на Страйк визитна картичка с надпис: „Д-р Ким Съливан, регистриран психолог“, с адрес във Фолмът, напечатан под него.

– Чудесно – каза Страйк и я пъхна в своя портфейл. – Е, утре ще се видя и с двете ви, значи.

– Всъщност утре сутринта имам служебна конференция – уточни Ким. – Ще се освободя около дванайсет часа. Късно ли ще ви е?

Намекът беше ясен: няма да разговаряте с Ана, без аз да присъствам.

– Не, устройва ме – отвърна Страйк. – Е, до утре в дванайсет тогава.

– Много ви благодаря – отново изрече Ана.

Ким я улови за ръката и двете жени се отдалечиха. Страйк видя как минаха под улична лампа, преди да се насочат към морето. Моторницата с подпийналите младежи бе отпътувала. Изглеждаше мъничка сред обширния залив, а ревът на мотора бе заглъхнал до жужене.

Страйк забрави за момент намерението си да пише на Робин и запали цигара, а после извади телефона си и потърси в Гугъл Марго Бамбъро.

Появиха се две различни снимки. Първата показваше главата и раменете на привлекателна жена с правилни черти, раздалечени очи и разделена на път по средата тъмноруса коса. Носеше блуза с издължени ревери върху плетено бюстие.

На втората снимка същата жена изглеждаше по-млада и беше облечена в прочутия черен корсет на зайче от „Плейбой“ със съответните аксесоари – черни заешки уши, черни копринени чорапи и бяла опашчица. Държеше поднос, май с цигари върху него, и се усмихваше към обектива. Друга млада жена със същия костюм стоеше широко усмихната зад нея. Беше с леко издадени напред зъби и бе малко по-закръглена от тъничката си приятелка.

Страйк превъртя надолу и прочете прочуто име редом с това на Марго.

... младата лекарка и майка Маргарет „Марго“ Бамбъро, чието изчезване на 11 октомври 1974 г. напомня по някои детайли отвличанията на Вира Кени и Гейл Райтмън от Крийд. Бамбъро е работила в медицинската служба „Сейнт Джон“ и е имала среща с приятелка в местния пъб „Трима крале“ в шест вечерта, но така и не се появила.

Няколко свидетели са забелязали малък бял ван да се движи с висока скорост в района около времето, когато Бамбъро трябва да е отивала към срещата си.

Инспектор Бил Талбът, водещ разследването по изчезването на Бамбъро, е убеден още от ранния му етап, че младата лекарка е станала жертва на сериен убиец, за когото се знае, че се разхожда на свобода из югоизточния район. Само че не бе открита никаква следа от Бамбъро в сутеренния апартамент, където Денис Крийд е държал в плен, измъчвал и убил седем други жени.

Запазена марка на Крийд е обезглавяване на жертвите му...

3

Но ето че удари час да се опишат

на Бритомарт премеждията странни.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Ако денят ѝ бе минал по план, в този момент Робин Елакот вече щеше да лежи с нов роман под завивките в апартамента си под наем в Ърлс Корт, току-що излязла от банята след прането за деня и дълга вана. Вместо това седеше в древния си ландроувър и ѝ бе студено заради налегналата я умора въпреки топлата вечер. Още беше с дрехите, които бе облякла в четири и половина сутринта, и наблюдаваше светещия прозорец на „Пица Експрес“ в Торки. Лицето ѝ в страничното огледало беше бледо и с кървясали сини очи, а червеникаворусата ѝ коса бе скрита под черна трикотажна шапка, която плачеше за пране.

От време на време Робин бръкваше в пликче с бадеми, оставено на седалката до шофьорската. Лесно бе да минеш на бърза храна и шоколад, докато провеждаш следене, да лапваш по-често от необходимото просто от отегчение. Робин се стараеше да се храни здравословно въпреки работата по никое време, но бадемите отдавна бяха изгубили добрия си вкус и тя копнееше за парче от пицата, с която двойката с наднормено тегло се гощаваше до прозореца на ресторанта. Почти усещаше вкуса ѝ, макар въздухът наоколо ѝ да бе напоен от дъх на морска сол и вечния мирис на стари ботуши и мокра кучешка козина, който се бе пропил в извехтялата тапицерия на ландроувъра.

Обектът на наблюдението ѝ, когото със Страйк бяха кръстили Рошльо заради зле прилягащата му частична перука, в момента бе извън полезрение. Изчезнал бе в пицарията преди час и половина с трима спътници, един от които – тийнейджър с гипсирана ръка – Робин можеше да зърне, ако се наведеше над седалката до себе си. И тя го правеше на всеки пет минути, за да провери докъде е стигнала компанията с вечерята си. При последното ѝ поглеждане им сервираха сладолед, тъй че едва ли щяха да стоят още дълго.

Робин се бореше с чувство на потиснатост, за което знаеше, че отчасти се дължи на пълното ѝ изтощение, на това, че тялото ѝ бе изтръпнало от дългите часове, прекарани на шофьорската седалка, и заради лишаването от дългоочаквания почивен ден. При положение че Страйк отсъстваше цяла седмица от агенцията по уважителни причини, тя бе работила двайсет последователни дни без прекъсване. Днес се предполагаше най-добрият им външен сътрудник Сам Баркли да поеме Рошльо в Шотландия, само че Рошльо не бе отлетял за Глазгоу, както се очакваше. Вместо това изненадващо бе отскочил до Торки и не остави на Робин друг избор, освен да го последва.

Имаше и други причини за угнетеното ѝ настроение, една от които си признаваше, а за другата се нервираше на себе си, че мисли по темата.

Признатата причина бе текущият ѝ развод, който всяка седмица ставаше все по-мъчен. След като Робин узна за връзката на мъжа си, бяха имали една изпълнена с огорчение среща, по случайност тъкмо в заведение на „Пица Експрес“ близо до службата на Матю, където се бяха споразумели за развод без дирене на вина на базата на двегодишна раздяла. Матю може и да беше изневерявал, но тя си даваше сметка, че никога не се бе отдала напълно на този брак, че работата ѝ беше приоритет пред Матю почти при всички случаи и че към края вече само чакаше повод да го напусне. Извънбрачната му връзка ѝ причини шок, но също така ѝ бе добре дошло освобождение.

През дванайсетте месеца след срещата на пица с Матю обаче Робин установи как бившият ѝ съпруг, вместо да спази уговорката за нетърсене на вина, виждаше края на брака им като изцяло причинен от Робин и бе решен да я накара да си плати както емоционално, така и финансово. Общата им банкова сметка, в която бяха парите от продажбата на къщата им, бе замразена, докато адвокатите мъдреха каква точно сума би могла да очаква Робин, при положение че бе печелила толкова по-малко от Матю, а и се бе омъжила за него – както силно се намекваше в последното писмо, – водена чисто от стремеж за парична изгода, на каквато не би могла да се радва като необвързана.

Всяко писмо от адвоката на Матю причиняваше на Робин допълнителен стрес, гняв и потиснатост. Не ѝ бе притрябвало собственият ѝ адвокат да изтъква, че Матю я принуждава да харчи пари, с каквито тя не разполага, за юридически увъртания, за да изтощи ресурсите ѝ и да я остави да си тръгне гола като пушка.

– Никога не съм попадал на толкова озлобен развод в семейство, където няма деца – заяви адвокатът, с което никак не ѝ донесе утеха.

Матю продължаваше да заема почти толкова място в ума ѝ, колкото и като бяха женени. Струваше ѝ се, че може да разчита мислите му през километрите и мълчанието, които ги разделяха в много различния живот, който водеха сега. Той открай време не бе умеел да губи. Държеше да излезе като победител от този конфузно кратък брак, като си тръгне с всичките пари и заклейми Робин като единствената виновна за провала на семейството.

Всичко това даваше причини в изобилие за сегашното ѝ настроение, разбира се, но съществуваше и друга причина, онази, дето не бе за признаване, която човъркаше Робин и тя се нервираше, че я мисли.

Случило се бе предишния ден в службата. На Сол Морис, най-новия подизпълнител в агенцията, се дължаха разноските му за месеца, тъй че след като благополучно съпроводи Рошльо до семейния му дом в Уиндзор, Робин се върна на Денмарк Стрийт да плати на Сол.

Морис работеше за агенцията от шест седмици. Беше бивш полицай, безспорно хубав мъж, с черна коса и яркосини очи, но нещо у него поставяше Робин нащрек. Той имаше навика да смекчава глас, като заговореше на нея; отклонения в прекомерно лична посока бележеха и най-небрежната размяна на реплики помежду им и Морис не оставяше неразчепкана нито една случайна двусмислица. Робин окайваше деня, в който той научи, че и тя като него е в процес на развод, защото реши, че това му дава плодородна нова територия за предполагаема интимност. Надявала се бе да се върне от Уиндзор, преди Пат Чонси, новата секретарка на агенцията, да си е тръгнала, но беше шест и десет, когато Робин изкачи стълбите и завари Морис да я чака пред заключената врата.

– Съжалявам – извини се Робин, – имаше ужасно задръстване.

Плати на Морис в брой от новия сейф, после кратко му съобщи, че трябва да се прибира у дома, но той се лепна като дъвка, заплела се в косата ѝ, и взе да ѝ разправя с подробности за среднощните есемеси от жена му. Робин опита със съчетание от любезност и хладина, докато телефонът на старото ѝ бюро не зазвъня. В обикновен случай би го оставила да включи на гласова поща, но толкова ѝ се искаше да прекъсне този разговор с Морис, че каза:

– Налага се да отговоря, прощавай. Желая ти приятна вечер. – И вдигна слушалката. – Детективска агенция „Страйк“, Робин е на телефона.

– Здравей, Робин – проговори леко дрезгав женски глас. – Шефът там ли е?

Предвид, че Робин бе разговаряла с Шарлот Камбъл само веднъж, и то преди три години, може би беше изненадващо, че мигом разпозна кой се обажда. Оттогава бе анализирала няколкото думи на Шарлот в чак нелепа степен. Долавяше спотаен смях, сякаш Шарлот намираше Робин смешна. Лекотата, с която я нарече на малко име и описа Страйк като „шефа“, също ѝ даде доста храна за размисъл.

– Боя се, че не – отговори Робин и с леко разтуптяно сърце посегна за химикалка. – Да му предам ли нещо?

– Би ли го помолила да позвъни на Шарлот Камбъл? Имам нещо, което той желае. Знае ми номера.

– Ще му съобщя – обеща Робин.

– Много ти благодаря – каза Шарлот, като още звучеше леко развеселена. – Е, дочуване.

Робин прилежно записа: „Шарлот Камбъл звъня, имала нещо за теб“, и постави съобщението върху бюрото на Страйк.

Шарлот беше бившата годеница на Страйк. Годежът им бе развален преди три години в същия ден, когато Робин за пръв път постъпи в агенцията като временна секретарка. Макар че Страйк никак не бе разговорлив по темата, Робин знаеше, че са били заедно шестнайсет години („с прекъсвания“, както не пропускаше да наблегне Страйк, тъй като връзката им бе буксувала много пъти, преди да бъде напълно прекратена), че Шарлот се е сгодила за настоящия си съпруг само две седмици след като Страйк я бе напуснал и че сега е майка на близнаци.

Но това не бе единственото, което Робин узна, защото, след като напусна мъжа си, живя пет седмици в свободната стая на Ник и Илза Хърбърт, двама от най-добрите приятели на Страйк. През това време Илза и Робин също станаха близки приятелки и все още се срещаха редовно за по питие или на кафе. Илза никак не прикриваше надеждата си един ден, за предпочитане скоро, Страйк и Робин да осъзнаят, че са „създадени един за друг“. Въпреки че Робин неизбежно молеше Илза да спре с намеците си и я уверяваше как двамата със Страйк са напълно доволни да бъдат само приятели и колеги, Илза си оставаше ведра и неубедена.

Робин беше много привързана към Илза, но молбите към новата ѝ приятелка да спре да сватосва нея и Страйк бяха искрени. Умираше от срам да не би Страйк да си помисли, че е активна съучастничка в кроежите на Илза да урежда срещи за четиримата им, които все повече заприличваха на събирания на две двойки. Страйк бе отказал последните две излизания от този тип и макар че наистина настоящото натоварване в агенцията препятстваше всякакъв социален живот, Робин хранеше неловкото подозрение, че Страйк е наясно за задкулисните мотиви на Илза. Като се връщаше назад към краткия си брачен живот, Робин оставаше напълно убедена, че никога не се е провинявала в третиране на необвързаните по начина, по който сега тя бе третирана от Илза: с весело незачитане на притесненията им и понякога доста агресивни опити за управляване на личния им живот.

Един от начините, по които Илза се опитваше да привлече Робин към темата „Страйк“, беше да ѝ разправя за Шарлот и тук вече Робин се чувстваше гузна, защото рядко прекъсваше разказите за Шарлот, макар те винаги да я оставяха с усещането, че току-що е злоупотребила с нездравословна храна – изпитваше дискомфорт и ѝ се щеше да устои на желанието за още.

Наясно беше например за един от многото ѝ ултиматуми „Или аз, или армията“, за двата ѝ опита за самоубийство („Онзи на остров Аран не беше действителен – язвително коментира Илза. – Чиста проба манипулация.“) и за десетте дни принудителен престой в психиатрична клиника. Чувала бе истории, на които Илза даваше заглавия като за евтини трилъри: „Вечерта на ножа за хляб“, „Инцидентът с черната дантелена рокля“, „Окървавената бележка“. Тя знаеше, че по мнението на Илза Шарлот е лоша, не луда, че едни от най-ожесточените скандали между Илза и мъжа ѝ Ник са били на тема „Шарлот“, „а тя адски би се израдвала, ако знаеше“, добавила бе Илза.

И ето че сега Шарлот се обаждаше в службата и искаше Страйк да се свърже с нея, а Робин отвисяваше пред „Пица Експрес“ гладна и изморена, като отново преповтаряше в ума си телефонния разговор също като език, вечно търсещ раничка в устата. След като звънеше в офиса, Шарлот очевидно не беше наясно, че Страйк е в Корнуол при неизлечимо болната си леля, което не предполагаше редовни контакти между тях. От друга страна, леко развеселеният тон на жената като че намекваше за интимност между нея и Страйк.

Мобилният телефон на Робин, поставен на съседната седалка до пликчето с бадеми, зажужа. Благодарна на това разсейване, тя го взе и видя съобщение от Страйк.

Будна ли си?

Робин написа в отговор:

Не.

Както и очакваше, телефонът веднага иззвъня.

– Не е и редно да си будна – заяви Страйк без предисловия. – Сигурно си грохнала. Колко време беше подир Рошльо, три седмици ли станаха?

– И още съм подире му.

– Какво? – възкликна недоволно Страйк. – Нима си в Глазгоу? Къде е Баркли?

– В Глазгоу. Беше готов на линия, но Рошльо не се качи на самолета. Вместо това отиде в Торки. В момента яде пица. Аз съм пред ресторанта.

– И какво дири в Торки, когато любовницата му е в Шотландия?

– Гостува на първото си семейство – отвърна Робин и ѝ се прищя да види лицето на Страйк, като му съобщеше следващата си новина. – Той е двуженец.

Известието ѝ бе посрещнато с пълно мълчание.

– Бях пред къщата в Уиндзор в шест часа – обясни Робин – и очаквах да го последвам до Станстед, да го видя благополучно да се качва в самолета и да съобщя на Баркли, че е на път, но той не отиде на летището. Изхвърча от къщата, очевидно в паника, отиде до обществен гардероб, остави си куфара в шкафче и извади нов багаж, като остана без частичната перука. И после шофира чак дотук. На клиентката ни в Уиндзор ѝ предстои да научи, че не е законно омъжена – продължи Робин. – Рошльо има съпруга в Торки от двайсет години. Говорих със съседите. Представих се, че правя проучване. Една от жените на улицата е присъствала на оригиналната сватба. Рошльо много пътувал по бизнес, така каза тя, но бил прекрасен човек. Много отдаден на синовете си. Има две момчета – додаде Робин, защото сразеното мълчание на Страйк още траеше. – Ученици са в горните класове, и двамата са му одрали кожата. Единият паднал вчера от мотора си, това всичкото го узнах от съседите, ръката му е гипсирана и целият е покрит със синини и драскотини. Рошльо очевидно е научил за инцидента и е дотичал тук, вместо да замине за Шотландия. Името му тук е Едуард Кампиън, не Джон. От проучванията ми онлайн излезе, че Джон е второто му име. Живее с първата си жена и синовете им в хубава вила с изглед към морето и голяма градина.

– Дявол го взел – промърмори Страйк.

– Излиза, че бременната приятелка в Глазгоу е най-малката тревога на „госпожа Кампиън от Уиндзор“ – коментира Робин. – Той води троен живот. Две съпруги и любовница.

– А мяза на плешив маймуняк. Значи, за всички ни има надежда. Каза, че вечеря сега, така ли?

– На пица са с жена му и момчетата. Паркирала съм отпред. Не успях да го снимам със синовете му по-рано, а искам, защото снимките тотално ще го изобличат. Тези от Уиндзор са двама мини-Рошльовци. Къде според теб се е преструвал, че отсъства?

– На нефтена сонда? – предположи Страйк. – В чужбина? В Близкия изток? Може би затова толкова се старае да поддържа тена си.

Робин въздъхна.

– Клиентката ще бъде съкрушена.

– Също и любовницата в Шотландия – добави Страйк. – Бебето трябва да се роди всеки момент.

– Вкусът му е удивително последователен – отбеляза Робин. – Ако строиш една до друга съпругите от Торки и Уиндзор и любовницата от Глазгоу, ще изглеждат като една и съща жена през двайсетгодишни интервали.

– Къде смяташ да спиш?

– В „Травълодж“ или в пансион – отвърна Робин. – Стига да открия нещо свободно в разгара на туристическия сезон. Бих шофирала до Лондон още тази вечер, но съм напълно изтощена. Будна съм от четири след десетчасовия ми работен ден вчера.

– Без шофиране и спане в колата – отсече Страйк. – Вземи си стая.

– Как е Джоун? – попита Робин. – Можем да се справим с натоварването, ако искаш да останеш по-дълго в Корнуол.

– Тя няма да подвие крак, докато всичките сме тук. Тед е съгласен, че има нужда от спокойствие. Ще дойда пак след две седмици.

– За новини относно Рошльо ли ми позвъни?

– Всъщност обадих ти се заради нещо, което се случи току-що. Тъкмо бях излязъл от пъба...

С няколко стегнати изречения Страйк описа срещата с дъщерята на Марго Бамбъро.

– Потърсих я в интернет – добави той. – Марго Бамбъро, двайсет и девет годишна лекарка, омъжена, с едногодишна дъщеря. Излязла от кабинета си на джипи в Клъркънуел в края на работното време и казала, че има среща за по бързо питие с приятелка, преди да се прибере у дома. Пъбът бил само на пет минути пеша. Приятелката чакала, но Марго така и не отишла и повече не я видели.

Настана пауза. Робин, чиито очи още бяха приковани към прозореца на пицарията, каза:

– И според дъщеря ѝ ти ще откриеш почти четири десетилетия по-късно какво се е случило?

– Явно много залага на съвпадението, че ме е срещнала в пъба веднага след като някаква жена медиум ѝ казала, че ще получи „насока“.

– Хм – произнесе Робин. – А ти как оценяваш шансовете да откриеш какво е станало след толкова дълго време?

– Много малки, клонящи към несъществуващи – призна Страйк. – От друга страна, истината е там някъде. Хората не се изпаряват.

Робин долавяше в гласа му позната нотка, която подсказваше, че размишлява над въпроси и възможности.

– Значи, утре отново ще се видиш с дъщерята?

– Няма да навреди, нали?

Робин не отговори.

– Знам какво си мислиш – каза той с намек за отбранителност. – Емоционално пренавита клиентка, медиум, ситуация, подканяща към възползване.

– Не съм си помисляла, че ти би се възползвал...

– Ами тогава мога поне да я изслушам, нали? За разлика от много хора не бих ѝ прибрал пари срещу нищо. И щом веднъж изчерпя всички вероятности...

– Познавам те – прекъсна го Робин. – Колкото по-малко откриваш, толкова по-силен става интересът ти.

– Както изглежда, ще трябва да се разправям със съпругата ѝ, ако не получа резултати в разумен период. Те са гей двойка – поясни той. – Съпругата е психоложка...

– Корморан, ще ти звънна след малко – пресече го Робин и без да изчака отговора му, прекъсна разговора и метна мобилния телефон на седалката до себе си.

Рошльо тъкмо беше излязъл от ресторанта, следван от съпругата и синовете си. Усмихнати и заприказвани, те се отправиха към колата си, паркирана съвсем наблизо зад ландроувъра на Робин. Тя повдигна фотоапарата си и бързо нащрака няколко снимки, докато семейството се приближаваше.

Когато минаха покрай ландроувъра, фотоапаратът лежеше в скута ѝ, а тя беше свела глава над телефона, като се преструваше, че пише съобщение. Зърна в огледалото за обратно виждане как семейство Рошльови се натовариха в рейнджроувъра си и потеглиха към крайморската си вила.

Робин отново се прозя, взе телефона си и набра номера на Страйк.

– Получи ли каквото искаше? – поинтересува се той.

– Да – отвърна Робин и с една ръка прегледа снимките, притиснала телефона към ухото си. – Сдобих се с две съвсем ясни изображения на него и момчетата. Очевидно има силни гени. Всичките четири деца приличат досущ на него.

Тя върна фотоапарата в чантата си.

– Нали съзнаваш, че съм само на няколко часа от Сейнт Моус?

– Почти на три – уточни Страйк.

– Ако искаш...

– Не ти трябва да шофираш чак дотук, а после да се връщаш в Лондон. Току-що ми каза, че си гроги.

Но Робин усети, че идеята му хареса. Беше пътувал до Корнуол с влак, такси и ферибот, защото, откакто бе изгубил крака си, дългото шофиране нито бе лесно, нито особено приятно за него.

– Иска ми се да видя тази Ана. И после мога да те върна обратно.

– Е, ако си сигурна, ще е чудесно – отвърна Страйк и внезапно вече звучеше ентусиазиран. – Ако я поемем, можем да работим заедно по случая. Ще има огромен материал, който да се пресее, предвид колко време е изтекло, а и както гледам, тази вечер си приключила случая с Рошльо.

– Да – въздъхна Робин. – Отметнах го, само дето е съсипан животът на половин дузина хора.

– Ти ничий живот не си съсипала – заговори ѝ Страйк в стремеж да я ободри. – Той го е направил. Кое е по-добре? Трите жени да узнаят сега или когато умре след цялата проклета бъркотия, дето е сътворил?

– Знам – отвърна Робин и за пореден път се прозя. – Е, искаш ли да дойда в къщата в Сейнт...

Неговото „не“ дойде бързо и категорично.

– Ана и партньорката ѝ живеят във Фолмът. Там ще се срещнем. Тъкмо ще си съкратиш малко пътя.

– Добре – отвърна Робин. – По кое време?

– Ще успееш ли за единайсет и половина?

– И още как – увери го Робин.

– Ще ти пратя съобщение за мястото на срещата. Върви сега да поспиш.

Когато завъртя ключа в стартера, Робин осъзна, че настроението ѝ забележимо се бе повишило. И сякаш наблюдавана от строги съдници, между които Илза, Матю и Шарлот Камбъл, тя съзнателно потисна усмивката си, докато излизаше от паркинга на заден ход.

4

Майка му бе една, ала бащите двама,

при това природата им бе несъвместима...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

На следващата сутрин Страйк се събуди малко преди пет часа. През тънките завеси на Джоун вече навлизаше светлина. Всяка нощ диванът от конски косъм тормозеше различна част от тялото му и днес той имаше усещането, че е ритан в бъбрека. Посегна за телефона си да провери кое време е, реши, че е прекалено схванат, за да заспи отново, и се надигна до седнало положение.

След като прекара минута да се протяга и почесва под мишниците, а очите му привикнаха към разните силуети на мебели в сумрака на дневната на Джоун и Тед, за втори път потърси в Гугъл Марго Бамбъро. Погледът му пробяга по снимката на усмихнатата лекарка с къдрава коса и раздалечени очи и премина надолу по резултатите, докато я откри спомената в уебсайт, посветен на серийни убийци. Тук намери дълга статия, изпъстрена със снимки на Денис Крийд на различна възраст – от сладък рус и къдрокос малчуган чак до полицейската снимка на строен мъж с уста, издаваща слабост и чувственост, и големи квадратни очила.

После Страйк се включи в онлайн книжарница, където откри биография на серийния убиец, издадена през 1985 година под заглавие „Демонът от Парадайс Парк“. Написана беше от уважаван разследващ журналист, вече покойник. На корицата бе незапомнящото се лице на Крийд в цвят, наложено върху призрачните черно-бели образи на седемте жени, за които се знаеше, че е измъчвал и убил. Този на Марго Бамбъро не беше сред тях. Страйк поръча екземпляр втора ръка на стойност 1 лира да бъде доставен в офиса.

Включи отново телефона си да се зарежда, постави си протезата, взе цигарите и запалката, заобиколи предпазливо паянтовите масички с вази от сухи цветя върху тях, като внимаваше да не бутне някоя от декоративните чинии, накичени по стената, прекрачи прага и слезе по трите стъпала до кухнята. Линолеумът, който си стоеше там още от детството му, беше леденостуден под единственото му останало ходило.

Приготви си чаша чай и излезе през задната врата, все още само по боксерки и фланелка, за да се наслади на прохладното ранно утро. Облегна се на стената на къщата, а между пафканията на цигарата вдишваше напоения със сол въздух и си мислеше за изчезнали майки. Много пъти през последните десет дни му се бяха връщали спомени за Леда, жена толкова различна от Джоун, колкото е луната от слънцето.

– Пробвал ли си се вече да пушиш, Корми? – попитала го бе веднъж разсеяно през мъглата от синкав дим, който самата тя издишваше. – Не е полезно, но боже, колко обичам да пуша.

Понякога хората питаха защо социалните служби така и не се намесиха в семейството на Леда Страйк. Отговорът бе, че Леда никога не се задържаше достатъчно дълго, та да се превърне в стабилна мишена. Децата ѝ често оставаха в новото училище някакви си седмици, преди да я обземе нов ентусиазъм, и заминаваха в нов град, самонастаняваха се в ново жилище, натрапваха се в дома на нейни приятели, където спяха на пода, или от време на време вземаха апартамент под наем. Единствените хора, които бяха наясно какво става и биха могли да уведомят социалните служби, бяха Тед и Джоун, едничкият стожер в живота на децата, но дали защото Тед се боеше да не съсипе отношенията си с щурата си сестра, или защото Джоун се опасяваше, че децата никога няма да ѝ простят, не го направиха.

Един от най-ярките спомени от детството на Страйк беше и от редките случаи, когато бе плакал: Леда се беше появила без предупреждение шест седмици след първия срок на Страйк в началното училище на Сейнт Моус. Смаяна и ядосана, че в нейно отсъствие е предприета решителната стъпка той да бъде пратен в училище, тя мигом подбра него и сестра му и ги качи на ферибота с обещания за всевъзможни преживявания в Лондон. Страйк с плач се бе опитал да ѝ обясни как с Дейв Полуърт са се канили да изследват пещери на контрабандисти през уикенда – пещери, които бе възможно да съществуват само във фантазията на Дейв, но това не ги правеше по-малко реални за Страйк.

– Ще видиш пещерите – увери го Леда и го засипа с бонбони и сладкиши, когато се качиха на влака за Лондон. – Скоро пак ще се срещнеш с този... как му беше името... обещавам.

– Дейв – изхлипа Страйк. – Казва се Д-дейв.

Не мисли за това, нареди си Страйк и запали втора цигара от фаса на първата.

– Стик, ще се простудиш до смърт само по боксерки!

Извърна се. Сестра му стоеше на прага, загърната във вълнен халат и с пантофи от агнешка кожа на краката. Дотолкова не си приличаха физически, та на хората им бе трудно да повярват, че са роднини, камо ли, че бяха наполовина брат и сестра. Луси беше дребна, руса, с розово лице и много напомняше баща си – музикант, не така прочут като този на Страйк, затова пък много повече проявяващ интерес за контакт с детето си.

– Добро утро – каза той, но тя вече се бе скрила и се върна с панталона, фланелката, чорапите и обувките му.

– Лус, не е студено...

– Ще пипнеш пневмония. Обличай ги.

Също като Джоун, и Луси бе напълно убедена, че знае кое е най-добро за най-близките и най-скъпите ѝ хора. С малко повече благосклонност, каквато едва ли би проявил, ако този ден не се връщаше в Лондон, Страйк пое панталона си и го обу, като се крепеше с поклащане на един крак и рискуваше да се строполи на чакълената пътека. Докато обуе чорап и обувка на истинския си крак, Луси вече бе приготвила още чай за него и за себе си.

– И аз не можах да спя – каза му тя, като му подаде чашата и седна на каменната пейка.

За пръв път през цялата седмица бяха насаме. Луси не се отделяше от Джоун, която намираше немислимо да седи, докато къщата ѝ бе пълна с гости, и постоянно шеташе и се суетеше. В редките моменти, когато Джоун не присъстваше наоколо, се навърташе някой от синовете на Луси и ако беше Джак, искаше да си говори със Страйк, докато другите двама обикновено досаждаха за нещо на Луси.

– Ужасно е, нали? – заговори Луси, вперила поглед към моравата и спретнатите лехи с цветя на Тед.

– Да – въздъхна Страйк. – Но да стискаме палци. Химиотерапията...

– Но тя няма да я излекува. Само ще удължи...

Луси поклати глава и попи очите си със смачкана на топка тоалетна хартия, която извади от джоба на халата си.

– Звъня ѝ по два пъти седмично от двайсет години, Стик. Тук е като втори дом за синовете ни. Тя е единствената майка, която съм познавала някога.

Страйк знаеше, че не бива да захапва стръвта. И все пак подхвърли:

– Искаш да кажеш, освен родната ни майка.

– Леда не ми беше майка – изрече студено Луси. Страйк никога не я бе чувал да го изразява тъй директно, макар често да го беше намеквала. – Откакто навърших четиринайсет, вече не я смятах за своя майка. Че и от по-малка дори. Джоун е моята майка.

И когато Страйк не отговори, тя добави:

– Ти избра Леда. Знам, че обичаш Джоун, но двамата имаме съвършено различни отношения с нея.

– Не съм знаел, че е състезание – подхвърли Страйк и извади още една цигара.

– Само ти казвам какво чувствам.

И ми казваш аз какво чувствам.

По време на тази седмица на принудителна близост от устата на сестра му вече бяха излезли няколко остри коментара за редките посещения на Страйк. Той бе преглътнал раздразнената си реакция. Главната му цел беше да си тръгне от къщата, без да се е скарал с никого.

– Винаги ми беше ненавистно, когато Леда идваше да ни отведе – каза Луси сега, – но ти бе доволен да си тръгнеш.

Той отбеляза твърдението в стил Джоун, в което липсваше въпрос.

– Невинаги бях доволен да си тръгна – възрази ѝ Страйк, като се замисли за ферибота, за Дейв Полуърт и пещерите на контрабандистите, но Луси явно остана с чувството, че той се опитва да я ограби от нещо.

– Само казвам, че ти изгуби твоята майка преди години. А сега аз... може би... губя моята.

Тя отново избърса очи с топката тоалетна хартия.

С усещане за силна болка в кръста и парещи от умора очи Страйк стоеше прав и пушеше мълчаливо. Знаеше, че Луси би желала завинаги да изхвърли Леда от паметта си, и понякога, като си припомняше някои от нещата, на които ги бе подлагала Леда, проявяваше разбиране и съчувствие. Тази сутрин обаче призракът на Леда като че витаеше около него в цигарения дим. Чуваше я как казва на Луси: „Иди се наплачи, миличка, винаги помага“ или „Подай на мама една цигарка, Корми“. Той не можеше да я мрази.

– Не мога да повярвам, че снощи излезе с Дейв Полуърт – заяви неочаквано Луси. – Беше последната ти вечер тук!

– Джоун буквално ме изтика от къщата – наостри се Страйк. – Тя има слабост към Дейв. А и без това след две седмици пак ще дойда.

– Наистина ли? – обърна към него пълните си със сълзи очи Луси. – Или ще бъдеш насред случай и просто ще забравиш?

Страйк издуха дим във все по-просветляващия въздух, белязан от синкавите отсенки, предшестващи изгрева. Далече вдясно над покривите на къщите по склона на Хилхед се мержелееше границата между небето и водата и ставаше все по-ясна на хоризонта.

– Не – каза той. – Няма да забравя.

– Защото си добър при кризи – отбеляза Луси. – Това не го отричам, само че имаш проблем с дългосрочните ангажименти. На Джоун ще ѝ е нужна подкрепа месеци наред, не само когато...

– Знам това, Лус – отвърна Страйк и гневът му пламна против волята му. – Наясно съм с болестите и възстановяването от тях, ако щеш, вярвай...

– Да, така е – потвърди Луси, – беше страхотен с Джак в болницата, но когато всичко е наред, изобщо не си правиш труд.

– За какво говориш? Изведох Джак преди две седмици...

– Изобщо не се появи на партито за рождения ден на Люк! Беше се похвалил на всичките си приятели, че ще си там...

– Ами не е бивало да го прави, защото изрично те предупредих по телефона...

– Каза, че ще се опиташ...

– Не, ти каза да се опитам – възрази Страйк, вече ядосан напук на всичките си добри намерения. – Нямах възможност, казах ти го предварително и не е моя вината, че друго си предала на Люк...

– Оценявам това, че извеждаш Джак понякога – прекъсна го Луси, – но не ти ли е хрумвало, че и другите двама биха искали да дойдат? Адам плака, когато Джак се върна от посещението в Имперския военен музей. А като дойде тук – продължи Луси, явно решена да си излее всичко, дето ѝ тежеше, – донесе подарък само за Джак. Ами Люк и Адам?

– Тед се обади с новината за Джоун и тръгнах веднага. Тези значки ги бях приготвил отдавна за Джак и просто ги взех със себе си.

– А как според теб се чувстват от това Люк и Адам? Очевидно си мислят, че не ги харесваш колкото Джак!

– Ами така си е! – кипна открито Страйк. – Адам е досадно мрънкало, а Люк е малко леке.

Той изгаси със засилка цигарата си в стената, метна угарката в живия плет и влезе вътре, като остави Луси да гълта въздух като изхвърлена на сушата риба.

С връщането си в тъмната дневна Страйк се натъкна право на комплекта масички: вазата с изсушени цветя се стовари тежко на фигуралния килим и преди да овладее движението си, вече бе смачкал на прах крехките цветове и бе пречупил стъблата с изкуствения си крак. Още се мъчеше да ги събере от земята, когато Луси профуча покрай него към стълбите, излъчваща майчинско негодувание. Страйк постави вече празната ваза обратно на масата, изчака, докато чу Луси да затваря вратата на стаята си, и се насочи към банята на горния етаж напълно побеснял.

Боеше се да използва душа, за да не разбуди Тед и Джоун, затова само се изпика, пусна водата и едва тогава си припомни колко шумна беше старата тоалетна. Поизми се криво-ляво с хладка вода, докато казанчето се пълнеше наново, трещящо като бетонобъркачка, и си каза, че ако някой още бе останал заспал, то трябва да бе дрогиран.

И то се знае, щом отвори вратата на банята, се озова лице в лице с Джоун. Върхът на главата на леля му едва стигаше до гърдите на Страйк. Той погледна към оредяващата ѝ посивяла коса, в някога метличиносините очи, вече избледнели от възрастта. В халата си на баклавички изглеждаше достолепна като в церемониално кимоно.

– Добро утро – поздрави я Страйк, като се помъчи да изглежда весел, но постигна само фалшива бодрост. – Да не те събудих аз?

– Не, не, будна съм от известно време. Как ти се видя Дейв? – попита.

– Добре е – отвърна с ентусиазъм Страйк. – Много си обича новата работа.

– А Пени и децата как са?

– Щастливи са, че отново са в Корнуол.

– О, това е хубаво – рече Джоун. – Майката на Дейв се опасяваше, че Пени няма да иска да напусне Бристол.

– Не, всичко им се е получило съвсем добре.

Вратата зад Джоун се отвори и на прага застана Люк по пижама, като демонстративно търкаше очи.

– Събудихте ме – заяви на Страйк и Джоун.

– О, съжалявам, миличък – каза Джоун.

– Може ли да ям от закуската с шоколадови топчета?

– Разбира се, че може – с обич отвърна Джоун.

Люк хукна надолу, като тропаше с всичка сила по стълбите. Само минута по-късно се върна със злорада усмивка на луничавото си лице.

– Бабо, чичо Корморан ти е счупил цветята.

Ти, малко лайно такова.

– Да, прощавай. Сухите цветя – каза Страйк на Джоун. – Съборих ги. Но вазата е цяла...

– О, изобщо не ме е грижа за тях – махна с ръка Джоун и мигом тръгна към стълбите. – Ще ги събера с подочистачката.

– Недей, събрах ги вече – опита се да я спре Страйк.

– Ама още има боклук по килима – намеси се Люк. – Стъпих върху него.

Аз ще стъпя върху теб след минута, гадинке.

Страйк и Люк последваха Джоун в дневната, където Страйк настоя да вземе подочистачката от леля си – архаичен паянтов уред, който тя имаше още от седемдесетте години. Докато го разхождаше, Люк го наблюдаваше присмехулно от прага на кухнята, натъпкал устата си с шоколадови топчета. Докато Страйк почисти килима така, че Джоун да го одобри, Джак и Адам се присъединиха към сутрешния купон, последвани от Луси – с каменно лице и вече напълно облечена.

– Може ли днес да идем на плажа, мамо?

– Може ли да плуваме?

– Може ли да се кача на лодката с чичо Тед?

– Седни – поръча Страйк на Джоун. – Ще ти донеса чай.

Но Луси вече го беше приготвила. Подаде на Джоун чашата, хвърли сърдит поглед на Страйк, после се върна в кухнята, като пътем отговаряше на въпросите на синовете си.

– Какво става? – попита Тед, като влезе в стаята по пижама и с тътрене на крака, объркан от цялата тази активност призори.

Някога беше на ръст почти колкото Страйк и поначало двамата силно си приличаха. Гъстата му къдрава коса сега беше съвсем бяла, а загорялото му лице бе осеяно по-скоро с цепнатини, отколкото с бръчки, но Тед още бе як мъж, макар и леко приведен. Ала диагнозата на Джоун му бе нанесла сякаш физически удар. Изглеждаше буквално разтърсен, малко дезориентиран и изгубил баланс.

– Просто си събирам нещата, Тед – отговори му Страйк, обзет внезапно от неудържимо желание да си тръгне. – Ще трябва да взема първия ферибот, та да успея за ранния влак.

– О... – промълви Тед. – Чака те път чак до Лондон, а?

– Да – отвърна Страйк и натика в малката пътна чанта дезодоранта, където останалите му принадлежности вече бяха спретнато подредени. – След две седмици пак ще дойда. Ще ме държите в течение, нали?

– Не може да тръгнеш без закуска! – възкликна тревожно Джоун. – Ще ти приготвя сандвич...

– Много ми е рано за ядене – излъга Страйк. – Вече пих чай, ще хапна нещо във влака. Кажи ѝ! – настоя той пред Тед, тъй като Джоун се запъти към кухнята, без да го слуша.

– Джоуни! – извика Тед. – Той не иска нищо!

Страйк грабна сакото си от облегалката на стола и понесе чантата към антрето.

– Редно е да се върнеш в леглото – каза на Джоун, която забързано дойде да се сбогува с него. – Изобщо не исках да те будя. Почивай си, чу ли? Остави някой друг да управлява града за няколко седмици.

– Как ми се ще да оставиш цигарите – промълви тъжно тя.

Страйк успя да докара шеговита гримаса, после я прегърна. Тя се вкопчи в него, както бе правила по времето, когато Леда нетърпеливо чакаше да го отведе, а Страйк отвръщаше на прегръдката ѝ, раздиран от раздвоена лоялност, от чувството, че е едновременно бойната арена и наградата, от това, че трябваше да дава имена на неподлежащи на категоризиране и познаване неща.

– Довиждане, Тед – каза и прегърна чичо си. – Ще ти звънна, като съм вече у дома, и ще се уговорим за следващото ми идване.

– Можех да те закарам поне – колебливо продума Тед. – Сигурен ли си, че не искаш да те закарам?

– Харесва ми да пътувам с ферибота – излъга Страйк. В действителност почти му бе невъзможно да слезе по неравните стъпала до водата без помощта на човека от ферибота, но тъй като знаеше, че ще им достави удоволствие, добави: – Припомня ми времето, когато като деца ни водехте на пазар във Фолмът.

Луси го гледаше безучастно от дневната през отворената врата. Люк и Адам не се отделиха от шоколадовата си закуска, но Джак се провря в тясното антре.

– Благодаря ти за значките, чичо Корм.

– За мен беше удоволствие – отвърна Страйк и разроши косата на момчето. – Довиждане, Лус – подвикна. – Ще се видим скоро, Джак – добави.

5

На глас не каза много, ала в сърцето му

пламтеше гняв неудържим,

при това не толкоз спотаен,

защото част от него на лика му се изписа...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Стаичката в пансиона, където Робин прекара нощта, едва бе побрала единично легло, скрин и паянтова мивка в ъгъла. Стените бяха облепени в бледоморави тапети на цветя, за които Робин си каза, че няма как да не са били смятани за безвкусни дори през седемдесетте години; чаршафите бяха влажни, а прозорецът бе частично закрит с усукала се венецианска щора.

На острата светлина на единичната крушка, несмекчена от рехавия ракитов абажур, отражението на Робин бе на изтощена, зле поддържана жена със сенки под очите. Раницата ѝ съдържаше само вещите, които обичайно носеше на акции за следене – плетена шапка, ако искаше да прикрие отличителната си червеникаворуса коса, тъмни очила, блуза за промяна на външния вид, кредитна карта и няколко документа за самоличност с различни имена. Чистата тениска, която извади от раницата, беше много смачкана, а косата ѝ спешно се нуждаеше от миене; на мивката липсваше сапун, а тя бе пропуснала да пъхне в раницата четка и паста за зъби, тъй като не бе подозирала, че ще ѝ се наложи да прекара нощта извън къщи.

В осем часа Робин отново бе на път. В Нютън Абът спря да се отбие в аптека и в „Сейнсбърис“, където в допълнение към основни тоалетни принадлежности и сух шампоан купи малко евтино шише одеколон 4711. Изми си зъбите и си придаде възможно най-приличен вид в банята на супермаркета. Докато си решеше косата, получи съобщение от Страйк:

Ще бъда в кафе „Паласио Лаундж“ на „Мур“ във Фолмът. Всеки ще ти каже къде е „Мур“.

Колкото пò на запад шофираше Робин, пейзажът ставаше все по-пищно зелен. Бидейки родом от Йоркшър, в Торки тя се смая да види палмови дървета да виреят чудесно на английска почва. Тези виещи се пътища, отрупани с тучна зеленина наоколо, почти субтропична в изобилието си, бяха изненада за някой, отраснал сред голи хълмове. Отляво на нея се мяркаха живачносребристи отблясъци на морето, а ето го и него след малко, ширнало се гладко като стъкло. Соленият му лъх се примесваше с този на купения ѝ бързешком одеколон. Въпреки умората духът ѝ бе повдигнат от прекрасната утрин и от мисълта, че в края на пътуването ѝ я чака Страйк.

Пристигна във Фолмът в единайсет и подкара в търсене на място да паркира по улици, пълни с туристи, покрай магазинчета, чиито витрини бяха отрупани с играчки, и пъбове с окачени по тях знамена и сандъчета с пъстри цветя по прозорците. След като паркира на самия „Мур“ – широк открит пазарен площад в сърцето на града, – забеляза изпод крещящото лятно лустро, че Фолмът можеше да се похвали с великолепни стари сгради от деветнайсети век, в една от които се помещаваха кафе и ресторант „Паласио Лаундж“.

Високите тавани и класическите пропорции на сградата, напомняща някогашен градски съд, бяха декорирани в преднамерено закачлив стил – ярки оранжеви тапети, стотици кичозни рисунки в пастелни рамки, препарирана лисица, облечена като магистрат. Клиентелата, състояща се предимно от студенти и семейства, седеше по несъответстващи си дървени столове и бъбренето им отекваше в просторното помещение. След секунди Робин зърна Страйк – едър и смръщен – в дъното на помещението, явно недоволен от близостта си с две семейства, чиито многобройни дечурлига с ръчно изрисувани тениски препускаха помежду масите.

На Робин ѝ се стори, че през ума на Страйк се мярна мисълта да се изправи, за да я посрещне, докато си пробиваше път към него, но дори и да бе отгатнала правилно, той се отказа. Добре знаеше как изглежда той, когато го болеше кракът – гънките покрай устата му бяха по-вдълбани от обичайното, сякаш стискаше челюсти. Ако Робин бе изглеждала уморена в прашното огледало в пансиона преди три часа, то Страйк беше буквално изцеден, небръснатото му лице създаваше впечатление за нечисто, а сенките под очите му бяха тъмносини.

– Добро утро – каза той, като повиши глас, за да бъде чут през олелията от весело пищящи гласчета. – Успя ли да паркираш тук някъде?

– Съвсем наблизо – отговори тя и седна.

– Избрах това заведение, защото е лесно за намиране – поясни той.

Момченце се блъсна в масата им и кафето на Страйк се разля в чинийката, пълна с трохи от кроасан. Малкият отново хукна нанякъде.

– Е, какво искаш?

– Кафе ме устройва напълно – надвика Робин врещящите край тях деца. – Как са нещата в Сейнт Моус?

– Все така – отвърна Страйк.

– Съжалявам – промълви Робин.

– Защо? Ти нямаш вина – изръмжа Страйк.

Не такова посрещане бе очаквала Робин след два часа и половина шофиране, за да го прибере. Вероятно раздразнението ѝ пролича, защото Страйк добави:

– Благодаря, че направи това за мен. Оценявам го. О, я не се прави, че не ме забелязваш, гадник такъв – тросна се ядосано, когато младичък келнер ги отмина въпреки вдигнатата му ръка.

– Ще ида до бара – предложи Робин. – И без това трябва да се отбия в тоалетната.

След като се изпишка и успя да поръча кафе на затормозения сервитьор, усети как в лявата страна на черепа ѝ се заражда главоболие. Когато се върна на масата, Страйк бе навъсен и гневен, тъй като децата на съседните маси кряскаха вече с пълен глас покрай небрежните си родители, които просто ги надвикваха и добавяйки към врявата, продължаваха да си приказват. На Робин ѝ мина мисълта да съобщи на Страйк за обаждането на Шарлот, но мигом я отхвърли.

В действителност главната причина за лошото настроение на Страйк беше болката в края на ампутирания му крак. Беше паднал (като пълен нещастник, кореше се сам) при качването си на ферибота за Фолмът. Беше си истински подвиг да слезеш по опасните износени каменни стъпала без никаква помощ, а после да се качиш на борда, без да ти бъде подадена ръка. С неговите сто и един килограма му бе трудно да запази равновесие, когато се подхлъзна, и в резултат сега страдаше от силни болки.

Робин извади парацетамол от чантата си.

– Главоболие – поясни, когато улови погледа на Страйк.

– Никак не съм учуден – изрече на висок глас той и изгледа укорно викащите си един на друг родители и още по-шумните им отрочета, но те не го забелязаха.

Поколеба се дали да не поиска от Робин обезболяващо, но това щеше да предизвика въпроси и суетене, а той се бе наситил на това през изминалата седмица, тъй че продължи да страда в мълчание.

– Къде живее клиентката? – попита тя, след като преглътна хапчетата си с кафе.

– На около пет минути с кола. Адресът е „Удхаус Теръс“.

В този момент най-малкото от децата, търчащо наблизо, се препъна и се пльосна по лице на дървения под. Крясъците от болка направо пробиваха тъпанчетата на Робин.

– О, Дафи! – надигна писклив глас една от майките, също с рисувана тениска. – Ама какво направи?

Устата на детето беше окървавена. Майката приклекна до масата им и се зае с пълно гърло да сипе утешения, а останалите деца се струпаха да зяпат любопитно. Същите изражения имаха сутринта пътуващите на ферибота, когато Страйк се бе стоварил на палубата.

– Да тръгваме ли? – попита Робин, вече станала от стола си.

– Твърдо да – отговори Страйк и трепна от болка, като се изправи и посегна за сака си. – Проклети дечища – промърмори и закуца след Робин към огрения от слънцето площад.

6

Девице красна, сърце от кремък би се разтопило

при разказа за твоите мъки и неволи.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

„Удхаус Теръс“ беше на хълм с широк изглед към залива долу. Много от къщите бяха надстроени с мансарди, но тази на Ана и Ким, както видяха от улицата, бе по-сериозно преустроена от всяка друга и на мястото на някогашния покрив имаше стъклен куб.

– Какво работи Ана? – попита Робин, докато изкачваха стълбите към тъмносинята външна врата.

– Нямам представа – отвърна Страйк, – но съпругата ѝ е психоложка. Останах с впечатлението, че не я привлича особено идеята за разследване.

Той натисна звънеца. Чуха стъпки, както личеше по звука, върху гол дъсчен под и вратата бе отворена от доктор Съливан, висока, руса, боса, в джинси и риза, с проблясващо по очилата ѝ слънце. Тя премести поглед от Страйк към Робин, очевидно изненадана.

– Съдружничката ми Робин Елакот – представи я Страйк.

– О – промърмори Ким и изглеждаше недоволна. – Нали си давате сметка, че това е само проучвателна среща?

– Робин беше наблизо по друг наш случай, така че...

– На драго сърце бих изчакала в колата – каза учтиво Робин, – ако Ана предпочита да говори насаме пред Корморан.

– Е, ще видим какво ще реши Ана.

Ким се отдръпна да ги пропусне вътре и добави:

– Право нагоре, в дневната.

Къщата очевидно бе основно преустроена, и то при високи стандарти. Всичко бе скъпо дърво и стъкло. Спалнята, както Робин забеляза през открехнатата врата, бе преместена на партерния етаж, редом с помещение, което приличаше на кабинет. Горе, в стъкления куб, който бяха видели от улицата, имаше пространство с отворен план, комбиниращо кухня, трапезария и дневна с невероятна гледка към морето.

Ана стоеше до лъскава, скъпа на вид кафемашина, облечена в торбест син памучен анцуг и бели платнени обувки, които на Робин се сториха стилни, а на Страйк неугледни. Косата ѝ беше прибрана назад и разкриваше деликатната костна структура на лицето ѝ.

– О, здравейте – стресна се тя при появата им. – Не ви чух да идвате заради шума от кафемашината.

– Ани – заговори Ким, която последва Страйк и Робин в стаята, – това е Робин Елакот... ъъ... съдружничка на Камерън. Готова е да си иде, ако искаш да говориш само с...

– Корморан – поправи я Ана. – Хората често ли ти бъркат името?

– По-често го бъркат, отколкото го уцелват – отвърна той, но с усмивка. – Бездруго е адски глупаво име.

Ана се разсмя.

– Не възразявам да останете – каза тя на Робин и я доближи с протегната ръка. – Мисля, че и за вас съм чела – добави и Робин се престори, че не забелязва как Ана стрелна поглед към дългия белег на ръката под лакътя ѝ.

– Заповядайте, седнете – каза Ким на Страйк и Робин и направи жест към вграден кът за сядане около ниска плексигласова масичка.

– Кафе? – предложи Ана.

И двамата приеха.

Котка порода „Рагдол“ влезе в стаята, пристъпи деликатно в участъците по пода, осветени от слънцето, а ясните ѝ сини очи напомняха тези на Джоун отвъд залива. След като подложи Страйк и Робин на безпристрастен оглед, тя с лекота скочи върху канапето и се настани в скута на Страйк.

– Каква ирония – подхвърли Ким, като донесе на масата поднос, отрупан с чаши и бисквити. – Кагни направо обожава мъже.

Страйк и Робин любезно се засмяха. Ана донесе каната с кафе и двете жени седнаха редом срещу Страйк и Робин с изцяло осветени от слънцето лица, докато Ана не посегна към дистанционно, с което спусна кремави на цвят щори.

– Прекрасно жилище – каза Робин, като се огледа.

– Благодаря – отвърна Ким. – Нейно дело е – каза и потупа коляното на Ана. – Тя е архитектка.

Ана прочисти гърло.

– Искам да се извиня – каза тя, като насочи настойчиво необичайните си сребристосиви очи към Страйк – за начина, по който се държах снощи. Бях изпила няколко чаши вино. Сигурно си ме помислил за откачена.

– Ако бях помислил така – отвърна Страйк, докато галеше силно мъркащата котка, – нямаше да съм тук.

– Но като споменах медиума, вероятно съм оставила у теб напълно погрешно... Защото, повярвай, Ким вече ми се накара каква глупачка съм била изобщо да отида при нея.

– Не те мисля за глупачка, Ани – обади се тихо Ким. – Вярвам, че си уязвима. Има разлика.

– Може ли да попитам какво каза медиумът? – намеси се Страйк.

– Има ли значение? – отвърна Ким и погледна Страйк с изражение, което Робин изтълкува като недоверчиво.

– Не по отношение на самото разследване – уточни Страйк, – но тъй като все пак медиумът... той... или тя... е причината Ана да се обърне към мен...

– Беше жена – поясни Ана – и не ми каза нещо полезно... не че аз...

Тя отметна глава назад с нервен смях и подхвана отново.

– Знам, че беше глупава постъпка от моя страна. Аз... напоследък изживявам труден момент... Напуснах фирмата, където работех, скоро навършвам четиресет и... Ким беше заминала на служебен курс, тъй че аз... Може да се каже, че исках...

След минута пауза тя махна с ръце, пое дълбоко дъх и заговори:

– Тя е съвсем обикновена на вид жена, живее в Чизик. Къщата ѝ е пълна с ангели, изработени от фаянс и стъкло, а над камината има един голям, изрисуван върху кадифе. Ким... – продължи Ана и Робин погледна към психоложката с нейното пасивно изражение. – Ким мисли, че тя... медиумът... знае коя е майка ми, че я е издирила в Гугъл преди отиването ми там. Бях ѝ съобщила истинското си име. Когато пристигнах, казах само, че майка ми е умряла преди дълго време... Макар че, разбира се – вметна Ана с още едно нервно размахване на тънките си ръце, – няма доказателство за смъртта на майка ми... това е само половината от... Както и да е, казах на медиума, че тя е умряла, но никой не ми е обяснил как се е случило. И тъй, жената влезе в нещо като... предполагам, може да се нарече транс – изрече смутено Ана. – Каза ми как хората са искали да ме предпазват за мое добро, но че вече е дошло време да узная истината и скоро ще получа „насока“, която ще ме отведе до нея. Каза още „майка ти е много горда с теб“ и „тя непрестанно бди над теб“, неща от този род, предполагам, че са задължителни клишета. Накрая заяви „тя лежи в свято място“.

– „Лежи в свято място“? – повтори Страйк.

– Да. Вероятно е предположила, че ще ми подейства утешително, но аз не ходя в църква. Светостта на гроба ѝ, ако изобщо е погребана, не ми е първата грижа.

– Нали не възразяваш да си водя записки? – попита Страйк.

Извади бележник и писалка, които котката Кагни прие като предназначени за нейно развлечение. Посегна да перне писалката, докато Страйк записваше датата.

– Я ела тук, глупаво животинче – каза Ким, взе котката и я пусна на топлия дъсчен под.

– Да започнем отначало – предложи Страйк. – Трябва да си била много малка, когато майка ти е изчезнала.

– На малко повече от година – отвърна Ана, – така че изобщо не я помня. Имаше нейни снимки в къщата ни, като бях малка. Дълго време не знаех какво се е случило. Естествено, тогава нямаше интернет. Майка ми беше запазила фамилията си и след сватбата. Името ми през детството беше Ана Фипс, по фамилията на баща ми. Дори някой да бе споменал пред мен „Марго Бамбъро“ преди единайсетгодишната ми възраст, въобще не бих направила връзка със себе си. Мислех, че Синтия е моя майка. Тя беше гледачката ми, като бях малка – поясни. – Трета братовчедка на баща ми е и също е Фипс, та затова приемах, че сме стандартно семейство. А и нямах причини да се съмнявам. Спомням си как, като тръгнах на училище, зададох въпроса защо се обръщам към Синтия със „Син“, а не с „мамо“. Но тогава татко и Синтия решиха да се оженят и обявиха, че мога да я наричам „мамо“, ако искам. Аха, рекох си, преди е трябвало да използвам името ѝ, защото не са били женени. Като си дете, се опитваш сам да си запълниш празнините, не е ли така? Със собствената си чудата логика.

Бях на седем или на осем, когато едно момиче в училище ми каза: „Тя не ти е истинска майка. Родната ти майка е изчезнала“. Прозвуча ми налудничаво. Не попитах татко или Син за това. Просто го заключих в себе си на някакво дълбоко ниво и изпитах чувството, че току-що ми е поднесено обяснение за странни неща, които бях забелязвала и на които не бях получила отговор. Чак като станах на единайсет, узнах официално. Дотогава бях дочувала неща от децата в училище. И тогава едно момче, голям злобар, ми изтърси: „Майка ти е убита от мъж, който ѝ отрязал главата“. Прибрах се у дома и се оплаках на баща ми от думите на момчето. Искаше ми се той да се разсмее и да го обяви за пълна глупост, да се възмути от това ужасно дете... само че той рязко пребледня.

Същата вечер двамата със Синтия ме повикаха да сляза от стаята ми, настаниха ме в дневната и ми казаха истината. Всичко, което си мислех, че знам, рухна – промълви тихо Ана. – На кого би му дошло на ума, че подобно нещо може да се случи в собственото му семейство? Обожавах Син. С нея се разбирах по-добре, отколкото с баща ми, ако трябва да съм искрена. И изведнъж открих, че тя не ми е майка, че и двамата са ме лъгали, по-точно лъгали са ме чрез премълчаване. Разправиха ми как майка ми излязла една вечер от кабинета си на общопрактикуващ лекар и изчезнала. Последният човек, който я видял жива, била рецепционистката. Тя казала, че майка ми се била отправила към пъб, който бил на пет минути разстояние пеша. Там я чакала най-добрата ѝ приятелка. След като майка ми не се появила, приятелката, Уна Кенеди, която я чакала цял час, решила, че тя е забравила за уговорката. Обадила се в дома на родителите ми. Майка ми я нямало там. Баща ми звънял в медицинската служба, но тя вече била затворена. Стъмнило се. Майка ми не се връщала. Баща ми позвънил в полицията. Разследвали месеци наред. Нищо. Никаква следа, никакви зърнали я свидетели. Поне така казаха баща ми и Син, но оттогава четох неща, които са в противоречие. Попитах баща ми и Син къде са родителите на майка ми. Отговориха ми, че са покойници. Това вече се оказа вярно. Дядо ми починал от инфаркт две години след изчезването на майка ми, а баба ми си отишла от инсулт година след него. Майка ми била единствено дете, така че нямаше други роднини, с които да се срещна и да разговаряме за нея.

Поисках снимки. Баща ми отвърна, че ги махнал до една, но Син изнамери няколко две-три седмици след разговора. Помоли ме да не казвам на баща ми, че ми ги е дала, поръча да ги скрия. Това и направих: имах пижама гащеризон във формата на заек и с години държах в нея снимките на мама.

– Баща ти и мащехата ти не обясниха ли какво би могло да се е случило с майка ти? – попита Страйк.

– Тоест за Денис Крийд ли? – уточни Ана. – Да, но не ме запознаха с подробностите. Казаха, че би могло да е убита от Крийд. Много скоро узнах името му, съучениците ми ме осветлиха на драго сърце. Започнах да сънувам кошмари, в които я виждах обезглавена. Понякога тя идваше в стаята ми нощем. Друг път сънувах, че намирам главата ѝ в шкафчето си с играчки. Бях много гневна на баща ми и Син – продължи Ана, като извиваше пръстите си. – Гневна, че никога не са ми казали, но и започнах да се питам какво още крият, дали не са замесени някак в изчезването на майка ми, дали не са искали да я разчистят от пътя си, та да могат да се оженят. Малко излязох от релсите през този период, започнах да бягам от къщи... Един уикенд бях върната у дома от полицията. Баща ми беше не на себе си. Естествено, сега, в ретроспекция, си давам сметка, че след случилото се с майка ми да отсъствам дори няколко часа е било... Да ви кажа право, превърнах живота им в ад – изрече засрамено Ана. – Но на Син ѝ прави чест, че беше плътно до мен. Никога не се обезсърчи. По това време тя и татко вече имаха техни деца. Имам по-малки брат и сестра и се провеждаха семейни терапии, екскурзии и почивки с обединяващи дейности, организирани все от Син, тъй като баща ми със сигурност не бе настроен за такова нещо. Темата за майка ми събужда гняв и огорчение у него. Помня как ми крещеше, че не разбирам колко ужасно е да бъде принуждаван да го преживява отново, не съм ли разбирала какво му е на него...

Като бях на петнайсет, се опитах да открия Уна, приятелката, с която майка ми трябвало да се срещне във вечерта на изчезването си. Били са „момичета зайчета“ заедно – добави Ана с лека усмивка, – но аз не го знаех по онова време. Открих Уна в Улвърхамптън и тя много се развълнува, като ѝ се обадих. Проведохме няколко прекрасни разговора по телефона. Разказа ми неща, които копнеех да знам – за прекрасното чувство за хумор на майка ми, за любимия ѝ парфюм „Рив Гош“. Още на другия ден отидох и похарчих всички пари, получени за рождения ми ден, за шишенце „Рив Гош“. Разправи ми още как била пристрастена към шоколад и била фанатичен фен на Джоуни Мичъл. Майка ми изпъкна по-жива пред мен от разказите на Уна, отколкото от снимките и всичко, научено от баща ми и Син.

Само че баща ми узна за контакта ми с Уна и побесня от гняв. Накара ме да му дам телефонния ѝ номер, обади ѝ се и я упрекна, че ме насърчавала да му се противопоставям, каза ѝ, че съм неуравновесена, че ходя на психотерапия и че никак не ми трябва разни хора да ме „объркват“. Забрани ми също да се парфюмирам с „Рив Гош“. Заяви, че не можел да търпи миризмата му.

И тъй, изобщо не се срещнах с Уна. Когато се опитах отново да се свържа с нея години по-късно, не можах да я открия. Нищо чудно и да е починала.

Постъпих в университета, напуснах дома си и започнах да чета всичко, което откриех за Денис Крийд. Кошмарите се върнаха, но не се приближих ни най-малко към откриване на истината.

Водещият разследването за изчезването на майка ми детектив, инспектор, на име Бил Талбът, явно си е останал убеден, че Крийд я е отвлякъл. Талбът трябва да е покойник вече, още тогава е бил пред пенсия.

И ето че няколко години след завършване на университета ми дойде умната идея да създам уебсайт – каза Ана. – Интимната ми приятелка по онова време беше много светната с технологиите. Тя ми помогна да го направя. Бях много наивна – въздъхна тя. – Обявих коя съм и умолявах да получа информация за майка ми. Сами можете да си представите какво се случи. Завъртяха се всевъзможни теории. Екстрасенси ми заръчваха да копая, някои твърдяха, че без съмнение баща ми е в дъното на всичко, други ме обвиняваха, че не съм никаква дъщеря на Марго, а се домогвам до пари и публичност, имаше и откровено злобни коментари как майка ми най-вероятно е забегнала с любовник или по-лошо. Влязоха в контакт и няколко журналисти. Един от тях пусна ужасен материал в „Дейли Експрес“ за семейството ни: свързали се с баща ми и това беше последният гвоздей в ковчега на отношенията ни.

Те така и никога не се оправиха – съобщи мрачно Ана. – Когато му признах, че съм гей, той реши, че го правя само за да му правя напук. А през последните години и Син донякъде мина на негова страна. Все повтаря: „Дължа лоялност и на баща ти, Ана“. Та така са нещата сега – завърши Ана.

Настана кратко мълчание.

– Това е ужасно за теб – наруши го Робин.

– Така е – съгласи се Ким и отново положи длан върху коляното на Ана. – Искрено съчувствам на желанието на Ана за яснота, няма спор за това. Но дали е реалистично? – добави тя, като премести поглед от Робин към Страйк. – Ни най-малко не искам да засегна двама ви и все пак дали бихте могли след толкова време да постигнете онова, с което полицията не е успяла?

– Дали е реалистично? – повтори Страйк. – Не е.

Робин забеляза попарения вид на Ана и избилите внезапно сълзи в големите ѝ очи. Изпитваше искрено състрадание към тази по-възрастна жена и в същото време нямаше как да не почувства респект към откровеността на Страйк, която очевидно впечатли и скептичната Ким.

– Ето каква е истината – заговори Страйк и тактично спря поглед върху бележките си, докато Ана избърса очи с опакото на дланта си. – Аз мисля, че имаме прилични шансове да се сдобием със старото полицейско досие, тъй като поддържаме добри контакти с Централното управление на полицията. Можем отново да пресеем доказателствата, да се срещнем със свидетелите, доколкото това е възможно, и в общи линии да се уверим, че не е останал повторно непреобърнат камък. Но има слаба вероятност след толкова години да открием нещо повече от полицията и ще се сблъскаме с две основни препятствия. Първо, нула материални улики. Както схващам, не е открита и следа от майка ти, нали така? Нито някаква дреха, нито карта за автобус... нищо.

– Вярно е – промълви Ана.

– Второ, както току-що изтъкна, много от хората, свързани с нея или станали свидетели на движенията ѝ през онази вечер, вероятно са починали.

– Знам, така е – отвърна Ана, а една сълза се изтъркаля по носа ѝ и капна върху масичката от плексиглас. Ким обгърна с ръка раменете ѝ. – Скоро стават четиресет години от случката – изхлипа Ана, – но не мога да понеса мисълта да ида в гроба, без да знам какво е станало.

– Разбирам това – отговори Страйк, – но не искам да обещавам нещо, което вероятно няма да успея да изпълня.

– Имало ли е някакви нови следи или развитие по случая през годините? – поинтересува се Робин.

Ким отговори на въпроса. Изглеждаше малко разтърсена от цялата тази мъка, която Ана бе изложила на показ, и продължаваше да я прегръща през раменете.

– Не, доколкото знаем, нали така, Ани? Но всякаква информация от този род вероятно би отишла при Рой, бащата на Ана. А е възможно той да я е премълчал пред нас.

– Държи се, сякаш нищо от това не се е случило, това е начинът му да се справя – вметна Ана, докато бършеше сълзите си. – Преструва се, че майка ми изобщо не е съществувала, с изключение на крайно неудобния факт, че ако не беше съществувала, мен нямаше да ме има. Ако щете, вярвайте – продължи тя, – най-много от всичко ме тормози възможността тя просто да се е махнала по свое желание и никога да не се е върнала, никога да не е пожелала да разбере какво става с мен, да не ни е известила къде е. Ето с това не мога да се помиря. Баба ми по бащина линия, която никога не съм обичала, тъй като бе една от най-злите жени, които съм срещала някога, не се посвени да ми заяви как лично тя винаги е вярвала, че майка ми просто е избягала от нас. Че не ѝ харесвало да бъде съпруга и майка. Това ме нарани неописуемо, мисълта, че майка ми е могла да бъде способна да остави всички в ужаса на неизвестността за нейната съдба и никога да не се поинтересува дали дъщеря ѝ е добре... Дори ако Денис Крийд я е убил, това би било потресаващо, но би поставило край. Щях да скърбя за нея, вместо да живея с мисълта, че нея я има някъде, че живее под различно име, без изобщо да я е грижа какво е станало с нас.

Настъпи кратко мълчание, при което Страйк и Робин отпиха от кафето си, Ана подсмърчаше, а Ким стана от канапето и отиде до кухнята да вземе ролка домакинска хартия, която подаде на съпругата си.

Втора котка порода „Рагдол“ влезе в стаята. Хвърли незаинтересован поглед на четиримата, след което се изтегна на пода и се намести под слънчевите лъчи.

– Това е Лейси – осведоми ги Ким, докато Ана бършеше лицето си. – Тя никого не харесва, дори нас.

Страйк и Робин отново се засмяха учтиво.

– Е, каква е схемата? – рязко попита Ким. – Как таксувате клиентите си?

– На базата на часовете труд – отвърна Страйк. – Всеки месец получавате сметка с подробно описание на извършената работа. Мога да ви пратя справка за таксите ни по имейл – предложи той, – но предполагам, че двете ще искате да го обмислите сериозно помежду си, преди да стигнете до решение.

– Да, категорично – отвърна Ким, но докато подаваше на Страйк имейл адреса си, отново погледна загрижено към Ана, която седеше с наведена глава и на равни интервали притискаше домакинската хартия към очите си.

Пострадалият крак на Страйк възнегодува, че трябваше отново да поеме тежестта му след толкова кратко присядане, но явно нямаше какво повече да обсъждат, особено след като разплаканата Ана съвсем млъкна. С леко съжаление, че оставя платото с бисквити недокоснато, детективът стисна хладната длан на Ана.

– Благодаря все пак – промълви тя и той остана с чувството, че я е разочаровал, че тя се бе надявала да чуе от него обещание да ѝ поднесе истината, че се заклева в честта си да успее в онова, в което всички останали се бяха провалили.

Ким ги изпрати до външната врата.

– Ще ви се обадим – каза тя. – Още днес следобед. Става ли така?

– Чудесно, ще чакаме да ви чуем – отвърна Страйк.

Робин хвърли поглед назад, докато със Страйк слизаха към улицата по осветените от слънцето градински стъпала, и улови Ким да ги наблюдава със странно изражение, сякаш бе забелязала нещо неочаквано у посетителите си. Като срещна погледа на Робин, усмихна се по рефлекс и затвори тъмносинята врата.

7

Дълго пътуваха, с другарски чувства свързани,

с решимост и готовност пълни...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Когато напускаха Фолмът, настроението на Страйк вече бе весело и Робин го отдаваше главно на интереса към новия случай. Нямаше спомен някой интригуващ проблем да не бе успял да грабне вниманието му, без значение какво се случваше в личния му живот.

Отчасти беше права: интересът на Страйк безспорно бе събуден от историята на Ана, но най-вече го радваше фактът, че няма да натоварва протезата си в продължение на няколко часа и че с всяка минута дистанцията от сестра му се увеличава. Отвори прозореца до себе си, пусна познатия му морски въздух да се завърти из старата кола, запали цигара и като издуха дима встрани от Робин, я попита:

– Често ли се виждаше с Морис, докато отсъствах?

– Видях го вчера – отговори Робин. – Платих му месечните разходи.

– О, чудесно, благодаря. Мислех си да ти припомня за това. Какво мислиш за него? Според Баркли е добър в работата си, само дето твърде много дрънка в колата.

– Да – безучастно потвърди Робин, – обича да приказва.

– Хъчинс го смята за малко нещо мазник – продължи той със заобиколното си подпитване.

Забелязал бе специалния тон, който Морис бе отредил за Робин. Хъчинс бе споделил, че го е питал дали Робин има връзка с някого.

– Ами не съм общувала много с него, че да си създам мнение – отвърна Робин.

Предвид настоящия стрес върху Страйк и количеството работа, което агенцията се бореше да свърши, бе решила да не критикува най-новия им сътрудник. Имаха нужда от допълнителен човек. Морис поне го биваше в работата.

– Пат го харесва – добави тя, отчасти за да го подкачи, и развеселена, забеляза с крайчеца на окото си, че Страйк я погледна намръщено.

– Това не е кой знае каква препоръка.

– Некрасиво прозвуча.

– Нали си даваш сметка, че след една седмица ще е по-трудно да бъде уволнена. Пробният ѝ период почти изтече.

– Аз не искам да я уволняваме – каза Робин. – Според мен тя е чудесна.

– Ами добре, на твоята глава ще е, ако тя сътвори неприятности.

– Няма да е на моята глава – възрази Робин. – Не приписвай Пат на мен. Заедно решихме да я наемем. Ти си този, на когото му писна от временни секретарки...

– А ти си тази, която каза: „Няма да е зле да назначим по-традиционен тип офис мениджър“, а също: „Не бива да я отхвърляме заради възрастта ѝ...“.

– Знам какво казах и продължавам да държа на своето относно възрастта. Трябва ни служител, който се ориентира добре в ексел, който е организиран, но ти беше...

– Не исках да ме обвиниш, че поставям възрастта като ограничителен фактор.

– Ти беше този, който ѝ предложи поста – завърши Робин с решителен тон.

– Къде ли ми е бил умът – промърмори Страйк и изтръска пепел през прозореца.

Патриша Чонси беше на петдесет и шест и изглеждаше на шейсет и пет. Беше слаба жена със силно набръчкано маймунско лице и неправдоподобно гарвановочерна коса. Не изпускаше електронната цигара, докато беше в офиса, но стъпеше ли на тротоара отпред в края на работното време, мигом запалваше „Суперкинг“. Гласът ѝ бе толкова плътен и стържещ, че често я бъркаха със Страйк по телефона. Седеше на някогашното бюро на Робин във външното помещение и бе поела основния товар със служебния телефон и административните задължения сега, когато Робин изцяло се бе отдала на детективска дейност.

Страйк и Пат от самото начало влязоха във войнствени отношения, което озадачи Робин, тъй като ги харесваше и двамата. Робин беше свикнала вече с честите вкиснати настроения на Страйк и бе склонна да му прощава, особено когато подозираше, че е измъчван от болка. Пат обаче не се колебаеше да му се тросне „Няма да се гътнеш да умреш, ако кажеш веднъж „благодаря“, в случай че Страйк не изразеше достатъчна признателност, когато му предаваше съобщения, дошли по телефона. Очевидно не изпитваше почтителност, каквато някои от временните секретарки демонстрираха към вече прочутия детектив. Една от тях бе уволнена на мига, когато Страйк я хвана, че тайно го снима на клип с телефона си от външния офис. Всъщност поведението на офис мениджъра им подсказваше, че тя живее в непрестанно очакване да открива дискредитиращи обстоятелства около Страйк и бе извънредно доволна да научи, че хлътнатината на една от кантонерките е оставена от юмрука му.

От друга страна, деловодството им бе в пълен ред, сметките също, всички разписки бяха надлежно заведени, на телефона се отговаряше незабавно, съобщенията се предаваха точно, никога не им свършваха чаят и млякото, Пат нито веднъж не закъсня за работа без оглед на времето и закъсненията на метрото.

Също така бе вярно, че Пат харесваше Морис и той бе възнаграждаван с повечето от редките ѝ усмивки. Морис винаги внимаваше да пусне пред Пат синеокия си чар на пълни обороти, преди да насочи вниманието си към Робин. Пат вече бе нащрек за възможна любовна връзка между двамата си по-млади колеги.

– Той има прекрасна външност – възторгвала се бе тя пред Робин предишната седмица, след като Морис бе съобщил по телефона къде се намира, та вечно недосегаемият Баркли да може да поеме оттам следенето по най-големия им случай. – Няма как да не му го признаеш.

– Нямам какво да му признавам – отвърнала бе Робин малко сопнато.

Не ѝ стигаше, че Илза я преследваше за Страйк през почивките ѝ, ами сега и Пат я бе подхванала за Морис в работно време.

– Правилно – кимна невъзмутимо Пат. – Накарай го да си го заслужи.

– Така или иначе – заговори Страйк, като допуши цигарата и смачка угарката в тенекиената кутия, която Робин държеше в жабката за тази цел, – ти приключи случая с Рошльо. Дяволски добра работа.

– Благодаря – отвърна Робин. – Но ще има шум в медиите. Двуженството винаги е сензация.

– Да – съгласи се Страйк. – Е, за него ще е по-зле, отколкото за нас, но си струва да се опитаме да покрием участието си, стига да можем. Ще проведа разговор с уиндзорската съпруга, госпожа Кампиън. Така че ни остават – той започна да отброява с дебелите си пръсти – Рогоносеца, Пъргави крака, Пощенската картичка и Хитреца.

Беше станало навик в агенцията обектите за следене и клиентите да бъдат наричани с прякори, главно за да бъде избегнато споменаването на истинските имена на публично място или в имейли. Рогоносеца беше стар клиент на агенцията, който неотдавна бе цъфнал отново при тях, след като се бе пробвал с други частни детективи и не ги бе одобрил. На пръв поглед изглеждаше абсолютен неудачник на любовния фронт, човек, чиито партньорки, привлечени от тлъстата му банкова сметка, първоначално изглеждаха неспособни да кръшкат. С времето Страйк и Робин се убедиха как той извлича смътно емоционално или сексуално удовлетворение от това да бъде жертва на изневяра и че всъщност им се плаща да го снабдяват с улики, които не само че не го разстройваха, а му носеха удоволствие. Щом интимната приятелка бъдеше изобличена със снимков материал, той я навикваше, изгонваше и я сменяше с нова, а после се повтаряше същата схема. Този път Рогоносеца ходеше с много впечатляващ модел и за негово зле прикривано разочарование хубавицата изглеждаше напълно вярна.

Пъргави крака, чийто лишен от фантазия прякор беше измислен от Морис, беше двайсет и четири годишен танцьор, в момента в любовна връзка с трийсет и девет годишна два пъти разведена жена, забележителна главно с наркоманията си и с огромния си доверителен фонд. Баща ѝ беше наел агенцията да открият каквото могат за миналото и поведението на Пъргави крака, та да го използва пред дъщеря си и да я откъсне от него.

Пощенската картичка засега беше напълно неизвестна величина. Мъж на средна възраст и по мнение на Робин крайно непривлекателен телевизионен синоптик, беше дошъл в агенцията, след като от полицията бяха заключили, че не могат да направят нищо по повод пощенските картички, които той получаваше в местоработата си и още по-смущаващо, в дома си, доставяни на ръка в малките часове на нощта. В картичките всъщност не се съдържаше заплаха, най-често бяха банални коментари по повод избора на вратовръзка от страна на синоптика, само че подсказваха повече познания за движенията на човека и личния му живот, отколкото би трябвало да има един непознат. Използването на пощенски картички също бе необичаен избор, когато в наше време бе толкова по-просто да тормозиш някого онлайн. Анди Хъчинс, сътрудник на агенцията вече от две седмици, висеше по цяла нощ, паркирал край къщата на синоптика, но Пощенската картичка още не се беше показал.

Последен и най-доходоносен беше интересният случай на Хитреца, млад инвестиционен банкер, чието бързо израстване в компанията му бе предизвикало очаквано недоволство сред пренебрегнатите колеги и то бе изригнало в открито изразени подозрения, когато мъжът бе повишен на втория по важност пост, изпреварвайки трима безспорно по-квалифицирани кандидати. С какво точно Хитреца държеше президента на компанията (известен на агенцията като Шефа на Хитреца, или ШХ), вече бе предмет на интерес не само за подчинените на Хитреца, но и за двама членове на борда, които се бяха срещнали със Страйк в затъмнен бар в Сити, за да изложат тревогата си. Настоящата стратегия на Страйк беше да узнае повече за Хитреца чрез личната му секретарка и с тази цел на Морис бе възложено да я разприказва след работно време, без да разкрива истинското си име и занятие, а просто да провери докъде стига лоялността ѝ към Хитреца.

– Трябва ли да бъдеш в Лондон в някакъв точен час? – попита Страйк след известно мълчание.

– Не – отвърна Робин. – Защо?

– Имаш ли нещо против да спрем да хапнем? Не съм закусвал.

Макар да си спомняше, че видя пред него чиния с трохи от кроасан в „Паласио Лаундж“, Робин се съгласи. Страйк като че прочете мислите ѝ.

– Един кроасан не се брои. Съдържа главно въздух.

Робин се разсмя.

Когато стигнаха до „Събуей“ при бензиностанцията „Корнуол Сървисис“, атмосферата помежду им бе лека и приятна въпреки умората им. След като Робин, която внимаваше да се храни здравословно, започна салатата си, а Страйк вече беше налапал няколко удовлетворяващи хапки от сандвича си с пържола и сирене, той прати по имейл на Ким Съливан формулярното им писмо за таксите на клиентите, после каза:

– Сутринта си спретнахме скандал с Луси.

Робин се досети, че трябва да е бил от лошите, след като Страйк го споменаваше.

– В пет часа в градината, докато си пушех кротко.

– Твърде ранен час за конфликт – отбеляза Робин без ентусиазъм, докато похапваше от марулята.

– Оказва се, че участваме в състезание „Кой най-много обича Джоун“. Дори не знаех, че съм вписан като участник.

Той яде мълчаливо около минута, после продължи.

– На финала ѝ заявих, че Адам е досадно мрънкало, а Люк е малко леке.

Робин, която тъкмо пиеше вода, се задави и изпадна в пристъп на кашлица. Хранещите се по околните маси се извърнаха да я погледнат, докато плюеше и се давеше. Тя грабна салфетка да избърше устата и насълзените си очи.

– Това пък защо го изтърси, по дяволите?

– Защото Адам е мрънкало, а Люк е леке.

Като още се опитваше да изкашля вода от трахеята си, Робин се засмя, но все пак поклати глава.

– Да му се не види, Корморан – изрече, когато отново можеше да говори.

– Не си прекарала пълна седмица с тях. Люк ми счупи новите слушалки, после избяга с крака ми, лайното недно. А после Луси ме обвини, че фаворизирам Джак. Естествено, че го фаворизирам, той е единственият свестен от тях.

– Да де, но да го кажеш на майка им...

– Добре, знам – въздъхна Страйк. – Ще се обадя да се извиня. – Настана кратка пауза. – Но дявол го взел – изръмжа, – откъде накъде съм длъжен да извеждам и тримата? Никого от другите не го вълнува военната история. „Адам плака, като се върнахте от Имперския военен музей.“ Друг път. Малкият негодник се ядоса, че съм купил разни неща на Джак, това беше то. Ако играя по свирката на Луси, трябва да ги извеждам групово всеки уикенд, а те ще се редуват да избират къде да ходим. Ще има да обикаляме по зоологически градини и картинги и всичко хубаво в срещите ни с Джак ще бъде съсипано. Аз харесвам Джак – заяви Страйк, сякаш сам изненадан от мисълта. – Имаме сходни интереси. Каква е тази мания да третирам всички еднакво? Аз бих казал, че това е един полезен житейски урок, който да научат. Никой не ти е длъжен. Не получаваш нещата автоматично само защото човекът насреща ти е роднина. Е, хубаво, тя иска да купувам подаръци и на другите. – Той изобрази квадрат във въздуха с ръце. – Ще подаря на Люк табелка за стаята му с надпис „Опитай се да не бъдеш малко леке“.

Купиха си плик със закуски и възобновиха пътуването си. Когато отново излязоха на магистралата, Страйк изрази чувство за вина, че не може да поеме своя дял от шофирането, тъй като старият ландроувър бе твърде мъчен за него с изкуствения му крак.

– Няма значение – отвърна Робин. – Аз не възразявам да карам. На какво се смееш? – попита, като видя Страйк да се подсмихва, докато ровеше из плика им с храна.

– Английски ягоди – отвърна той.

– И кое му е смешното на това?

Той ѝ разправи за негодуванието на Дейв Полуърт, че стоките с произход от Корнуол не са отбелязвани на етикета като такива, както и за тържествуването му, че все повече местни се вписват във формулярите като корнуолци.

– Теорията за социална идентичност е много интересна – отбеляза Робин. – А също и теорията за себекатегоризация. Учих за тях в университета. Имат отражение и върху бизнеса, и върху обществото...

Тя говори въодушевено в продължение на няколко минути, преди да осъзнае, когато хвърли поглед встрани, че Страйк е заспал дълбоко. Робин реши да не се засяга, тъй като той изглеждаше посивял от умора, и просто млъкна. Известно време от него не последва никаква комуникация, освен по някое ръмжащо изхъркване, а после, в покрайнините на Суиндън внезапно се разбуди.

– О, по дяволите – изруга и избърса уста с опакото на дланта си. – Прощавай. Дълго ли спах?

– Около три часа.

– По дяволите – повтори той, а после пак: – Прощавай. – И мигом посегна за цигара. – Беше ми отредено най-неудобното канапе на света, при това децата всяка сутрин ме будеха още на разсъмване. Искаш ли нещо от плика с храна?

– Да – отвърна Робин, обърнала гръб на диетата. Имаше спешна нужда от нещо да я ободри. – Шоколад. Английски или корнуолски, все едно ми е.

– Прощавай – за трети път изрече Страйк. – Ти ми говореше за някаква социална теория.

Робин се усмихна.

– Заспа горе-долу по времето, когато ти разправях как приложих теорията за социална идентичност към детективската практика.

– И как? – опита се той да компенсира с любезност факта, че по-рано беше заспал.

На Робин ѝ беше пределно ясно, че тъкмо по тази причина задава въпроса, и отговори:

– По същество проявяваме тенденция да вместваме околните и себе си в групи, а това обикновено води до надценяване на приликите между членовете на дадена група и до подценяване на приликите между принадлежащите към нея и аутсайдерите.

– С други думи, твърдиш, че не всички корнуолци са солта на земята и не всички англичани са хвалипръцковци?

Страйк разви шоколадово десертче „Йорки“ и го постави в ръката ѝ.

– Не ми звучи достоверно, но ще изложа теорията пред Полуърт при следващата ни среща.

Като игнорира ягодите, които бяха избрани от Робин, Страйк отвори кутийка с кока-кола и я изпи, докато пушеше и гледаше как небето ставаше кърваво с приближаването им към Лондон.

– Знаеш ли, Денис Крийд още е жив – каза Страйк, загледан към дърветата, пробягващи край тях в размазани образи. – Тази сутрин четох за него онлайн.

– Къде е той? – попита Робин.

– В „Бродмур“ – отговори Страйк. – Първо е бил в „Уейкфийлд“, после в „Белмарш“, а през деветдесет и пета са го преместили в „Бродмур“.

– Каква е психиатричната диагноза?

– Противоречива. Няма съгласие между психиатрите дали е бил с всичкия си разум на процеса, или не. Има много висок коефициент на интелигентност. Накрая съдебните заседатели са решили, че е способен да отличи вършеното от него като нередно, тъй че е отишъл в затвора, не в болница. Но оттогава трябва да е развил симптоми, които оправдават медицинско лечение. На базата на много малкото прочетено – продължи Страйк – мога да разбера защо водещият разследването е помислил, че Марго Бамбъро вероятно е една от жертвите на Крийд. Твърди се, че е видян малък ван да се движи с опасно висока скорост в района приблизително по времето, когато тя трябва да е вървяла към „Трима крале“. Крийд е използвал ван при някои от другите известни похищения – поясни Страйк в отговор на въпросителния поглед на Робин.

Лампите по протежение на магистралата бяха включени, преди Робин, вече дояла своето „Йорки“, да цитира:

– „Тя лежи в свято място.“

Страйк, който още пушеше цигарата си, изсумтя.

– Типичните щуротии на медиумите.

– Така ли мислиш?

– Да, точно така мисля – каза Страйк. – Адски удобно е душите от отвъдното да комуникират с откъслечни подсказки като в кръстословиците. Я стига.

– Добре, успокой се. Просто разсъждавах на глас.

– Едва ли не всичко можеш да наречеш „свято място“. Клъркънуел, където е изчезнала например. Целият този район има някаква връзка с религията. Монаси или нещо от този род. Знаеш ли къде е живял Денис Крийд през хиляда деветстотин седемдесет и четвърта година?

– Кажи ми.

– В Парадайс Парк (Райския парк), Ислингтън – съобщи Страйк.

– Аха – промълви Робин. – Значи, според теб жената медиум е знаела коя е майката на Ана?

– Ако аз бях в този бизнес, не бих пропуснал да издиря в Гугъл клиентите си, преди да се появят. Но пък може и да е било роден от фантазията детайл с цел утеха, както предположи Ана. Намеква се за достойно погребение. Колкото и лош да е бил краят ѝ, пречистен е от мястото, където се намират останките ѝ. Впрочем Крийд е признал, че е разхвърлял фрагменти от кости из Парадайс Парк. Натикал ги в лехите с цветя.

Макар в колата все още да беше горещо, Робин усети как по тялото ѝ пробягва неволна тръпка.

– Проклети демони – процеди Страйк.

– Кои?

– Разните медиуми, екстрасенси, врачки... Само злоупотребяват с хората.

– Не мислиш ли, че някои от тях вярват в онова, което вършат? Може да са убедени, че получават съобщения от отвъдното.

– Мисля, че на света е пълно с откачалки, и колкото по-рядко ги възнаграждаваме за безумието им, толкова по-добре ще е за всички нас.

Мобилният телефон в джоба на Страйк иззвъня. Той го извади.

– Корморан Страйк.

– Здравей... Ана Фипс е. И Ким е тук, до мен.

Страйк превключи на високоговорител.

– Дано ни чувате добре – повиши глас той през бученето и трещенето на ландроувъра. – Още сме в колата.

– Да, шумно е – отвърна Ана.

– Ще спра – каза Робин и отби плавно на банкета край шосето.

– О, така е по-добре – коментира Ана, когато Робин изключи колата. – С Ким го обсъдихме и взехме решение: искаме да ви наемем.

Робин усети прилив на въодушевление.

– Чудесно – отговори Страйк, – имаме голямо желание да помогнем, стига да можем.

– Само че – намеси се Ким – по психологически и... ами, направо казано, по финансови съображения искаме да определим срок на разследването, защото след като полицията не е разкрила случая за повече от четиресет години, то и вие бихте могли да търсите още четиресет и пак нищо да не научите.

– Самата истина – потвърди Страйк. – Е...?

– Ние предлагаме една година – каза Ана и в тона ѝ се долавяше известно притеснение. – Това струва ли ви се приемливо?

– Точно същото щях да предложа и аз – отвърна Страйк. – Честно казано, не бихме имали особени шансове за успех при срок, по-малък от дванайсет месеца.

– Имате ли нужда от нещо, за да започнете? – попита Ана, като звучеше едновременно нервна и развълнувана.

– Сигурен съм, че ще ми хрумне нещо – каза Страйк и извади бележника си да провери име, – но ще е добре да разговарям с баща ти и Синтия.

В другия край на линията настана пълна тишина. Страйк и Робин се спогледаха.

– Не мисля, че има възможност за такова нещо – проговори накрая Ана. – Съжалявам, но ако баща ми знае, че съм подхванала това, съмнявам се, че някога ще ми прости.

– Ами Синтия?

– Работата е там – обади се Ким, – че напоследък бащата на Ана не е добре. Синтия е по-разумната от двамата на тази тема, но и тя не би искала нищо да разстройва Рой в момента.

– Е, няма проблем – отвърна Страйк, като повдигна вежди към Робин. – Първият ни приоритет ще е да се сдобием с полицейското досие по случая. Междувременно ще ви пратя по имейл един от стандартните ни договори. Принтирайте го, подпишете го, върнете го обратно и започваме.

– Благодаря – отвърна Ана и след моментна пауза Ким добави:

– Е, добре тогава.

Затвориха.

– Виж ти – промърмори Страйк. – Първият ни случай от далечно минало. Интересно ще е.

– И разполагаме с година – допълни Робин, като отново излезе на платното.

– Ще удължат срока, ако напипаме нещо – каза Страйк.

– О, надявай се – подхвърли скептично Робин. – Ким се съгласи да ни даде година само за да заяви пред Ана, че са опитали всичко. Отсега се обзалагам на петарка, че няма да получим удължение.

– Приемам облога – отвърна Страйк. – Ако има само намек за следа, Ана няма да миряса, докато не стигнем до края.

През остатъка от пътуването обсъждаха настоящите случаи на агенцията, разговор, който откара чак докато стигнаха на Денмарк Стрийт, където Страйк слезе.

– Корморан – каза Робин, когато той взе сака си от задната седалка на ландроувъра. – На бюрото ти има съобщение от Шарлот Камбъл. Обади се онзи ден и помоли да ѝ позвъниш. Каза, че имала нещо, което искаш.

За кратък момент Страйк само гледаше Робин с неразгадаемо изражение.

– Добре. Благодаря. Е, ще се видим утре. О, не, няма – възрази сам на себе си. – Утре си в почивка. Приятно прекарване.

Той затръшна задната врата и закуцука към офиса с наведена глава и метнал сака през рамо, като остави изтощената Робин в пълно неведение дали иска, или не иска онова, което Шарлот Камбъл имаше.

Втора част

Тогаз настъпи есента в премяната си жълта...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

8

Какви ли само ужасии не прочете

в тази злокобна книга...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Когато Страйк и Робин съобщиха новината за двуженството на съпруга ѝ на жената с пребеляло лице, която сега наричаха помежду си Втората госпожа Рошльо, тя седя няколко минути в пълно мълчание. Малката ѝ, но очарователна къща в центъра на Уиндзор беше тиха този вторник сутрин, тъй като синът ѝ и дъщеря ѝ бяха в началното училище. Беше чистила преди идването им, във въздуха се носеше мирис на препарат за дърво, а по килима личаха следи от прахосмукачка. Върху изрядно полираната масичка за кафе лежаха десет снимки на Рошльо от Торки, където той беше без частичната си перука и се смееше на излизане от пицарията със синовете си тийнейджъри, които толкова приличаха на двете му малки деца от Уиндзор. Бе обгърнал раменете на усмихната жена, която би могла да е по-голяма сестра на клиентката им.

Робин много добре помнеше как се бе почувствала, когато обицата на Сара Шадлок бе изпаднала от собственото ѝ брачно ложе, и само можеше да гадае за мащаба на болка, унижение и срам зад изопнатото лице. Страйк изричаше конвенционални думи на съчувствие, но Робин бе готова да се обзаложи на цялата си банкова сметка, че госпожа Рошльо не беше чула и дума. Увери се, че е права, когато госпожа Рошльо внезапно се изправи толкова силно разтреперана, че Страйк също се надигна с мъка за в случай, че можеше да се наложи да я подхване. Тя обаче мина покрай него с несигурна походка и напусна стаята. Малко по-късно чуха отварянето на входната врата и видяха през тюлената завеса как клиентката им приближава със стик за голф в ръка към червеното ауди Q3, паркирано пред къщата.

– Олеле – изпъшка Робин.

Докато стигнат до нея, Втората госпожа Рошльо беше надробила предното стъкло и беше оставила няколко дълбоки хлътнатини в покрива на колата. По прозорците се бяха появили зяпнали от смайване съседи, а две померанчета лаеха като луди зад стъклена преграда в отсрещната къща. Когато Страйк изтръгна железния стик номер четири от ръката на жената, тя го наруга, опита се силом да му го издърпа, а после се разтресе в бурен плач.

Робин я прегърна през рамо и с настойчиво побутване я поведе обратно към къщата, а Страйк ги следваше, стиснал стика. В кухнята Робин инструктира Страйк да приготви силно кафе и да намери бренди. По съвет на Робин госпожа Рошльо позвъни на брат си и го помоли да дойде, но когато затвори и затърси номера на Рошльо, Робин рязко дръпна телефона от ръката ѝ с изряден маникюр.

– Върнете ми го! – викна госпожата с подивял поглед и готова да се бори. – Ах, този мръсник... този мръсник... Искам да говоря с него. Дайте ми телефона!

– Лоша идея – отсъди Страйк, като постави пред нея кафе и бренди. – Той вече доказа, че крие от вас пари и недвижима собственост. Нужен ви е много печен адвокат.

Останаха с клиентката си, докато дойде брат ѝ, костюмиран шеф в сферата на човешки ресурси. Беше нервиран, задето го бяха принудили да си тръгне по-рано от работа, и толкова бавно схващаше онова, което му се обясняваше, че Страйк побесня и Робин се намеси, за да предотврати избухването на кавга.

– О, мамка му – изръмжа Страйк, докато пътуваха обратно към Лондон. – „Вече е бил женен, когато се е оженил за сестра ви.“ Кое му е толкова трудното за разбиране на това?

– Хората не очакват да се озоват в подобна ситуация, така че е трудно – припомни му Робин.

– Според теб дали ме чуха, като ги помолих да не споменават за нашето участие пред пресата? – попита Страйк.

– Не – отвърна Робин.

Оказа се права. Две седмици след посещението им в Уиндзор завариха на събуждане историята на Рошльо и трите му жени публикувана на първа страница в няколко таблоида, на вътрешните имаше снимка на Страйк и на едно място името му фигурираше в заглавие. Сам по себе си той вече беше сензация и съпоставянето на прочутия детектив с набития и оплешивяващ богаташ, който бе сколасал да върти две семейства и любовница, бе неустоима примамка.

Страйк се бе явявал като свидетел само в по-значими съдебни дела, издокаран с гъста брада, която удобно бързо порастваше при необходимост, а снимката, предпочитана от медиите, бе една стара, на която той беше с униформа. И все пак му се налагаше да води непрестанна битка, за да остане встрани от общественото внимание, както изискваше спецификата на професията му, а да бъде преследван от репортери за коментари му причиняваше крайно нежелано неудобство. Бурята от публичност се проточи, когато двете госпожи Рошльо се обединиха в агресивен съюз срещу прогонения си съпруг. Показаха неочаквана страст да се рекламират и не само дадоха съвместно интервю пред женско списание, но се и появиха заедно в няколко дневни телевизионни предавания, за да споделят жестокия шок от измамата, продължила тъй дълго време, новооткритото си приятелство и намерението си да накарат Рошльо да окайва дните, в които е срещнал двете им. Отправиха и слабо завоалирано предупреждение към бременната любовница в Глазгоу (която, смайващо, изглеждаше склонна да подкрепи Рошльо) да не си въобразява, че ще остане и пукната пара за нея, щом веднъж двете му съпруги приключеха с него.

Септември напредваше, хладен и безпорядъчен. Страйк се обади на Луси да се извини, че е бил груб към синовете ѝ, но тя запази студенината си и след извинението, несъмнено защото той бе изразил съжаление само задето е изказал гласно мнението си, а не го бе оттеглил. Страйк бе облекчен да научи, че момчетата имаха планирани спортни мероприятия за уикендите сега, след като отново бяха тръгнали на училище, което означаваше, че няма да се наложи да спи на канапето при следващото си посещение в Сейнт Моус и ще може да се посвети на Тед и Джоун без напрягащото командаджийско присъствие на Луси.

Макар да упорстваше да му готви както винаги, леля му вече видимо бе омаломощена от химиотерапията. Болезнено бе да я наблюдава как се тътри из кухнята, но тя не склоняваше да седне дори когато Тед я умоляваше. В събота вечерта чичо му не издържа, след като Джоун си легна, и плака на рамото на Страйк. Някога Тед бе непоклатим и неуязвим бастион на сила за племенника си и Страйк, който обикновено можеше да спи при всякакви условия, лежа буден до след два часа през нощта, взрян в тъмнината, която тук бе далеч по-непрогледна, отколкото в Лондон. Питаше се дали е редно да остане по-дълго и презря себе си за решението, че правилната постъпка е да се върне в Лондон.

Истината бе, че при сегашната натовареност на агенцията се чувстваше гузен да прехвърля задължения на Робин и външните сътрудници, като прекарва дълъг уикенд в Корнуол. В добавка към петте незавършени случая двамата с Робин жонглираха с нарастващите изисквания по отношение на управлението, съпътстващи увеличената работна сила, и преговаряха за продължаване с една година на договора им за наем с предприемача, купил сградата им. Опитваха се също, засега безуспешно, да убедят някой от контактите на агенцията в полицията да издири и да им даде датиращото отпреди повече от четиресет години досие за изчезването на Марго Бамбъро. Морис беше работил в Централно управление на полицията, както и Анди Хъчинс, най-отдавнашният им външен сътрудник – тих и лъчезарен човек, чиято множествена склероза, за щастие, бе в ремисия. Двамата също се бяха помъчили да изкопчат услуга от бивши колеги, но засега отговорите на заявките на агенцията се движеха в границите от „сигурно мишките са го изяли вече“ до „чупката, Страйк, зает съм“.

В един дъждовен следобед, докато Страйк следеше Хитреца в Сити, като се мъчеше да не куца и наум ругаеше втория продавач на чадъри, изпречил се насреща му на тротоара, мобилният му телефон иззвъня. Очакваше да му бъде сервиран нов проблем за разрешаване и бе сварен неподготвен, когато човекът насреща каза:

– Здравей, Страйк, обажда се Джордж Лейборн. Чух, че отново ще подхващаш случая „Бамбъро“.

Страйк беше срещал инспектор Лейборн само веднъж преди и макар че в този случай двамата с Робин бяха оказали съществена помощ на полицията, не бе сметнал познанството им за достатъчно близко, та да моли Лейборн за помощ относно досието на Бамбъро.

– Здравей, Джордж. Да, правилно си чул – отвърна Страйк, като гледаше как Хитреца влезе във винен бар.

– Мога да се срещна с теб утре вечер, ако искаш. В шест в „Перата“ добре ли е? – попита Лейборн.

Така че Страйк помоли Баркли да си разменят задачите и на следващата вечер се отправи към пъба близо до Скотланд Ярд, където завари Лейборн вече на бара да го чака. Шкембестият, прошарен и на средна възраст Лейборн взе бири „Лъндън Прайд“ за двама им и се преместиха на маса в ъгъла.

– Баща ми работеше по случая „Бамбъро“ под ръководството на Бил Талбът – каза Лейборн на Страйк. – Разправи ми всичко за него. Какво имаш дотук?

– Нищо. Изчетох старите материали в пресата и се опитвам да открия хора, работили в медицинската служба по времето, когато тя е изчезнала. Няма кой знае какво друго да правя, докато не видя полицейското досие, но засега никой не може да ми помогне в това отношение.

Лейборн, който при единствената им предишна среща бе демонстрирал пристрастие към цветисти нецензурни фрази, тази вечер изглеждаше странно кротък.

– Това разследване е истинска бъркотия – каза тихо той. – Някой каза ли ти вече за Талбът?

– Слушам те.

– Превъртя му бурмата – заяви Лейборн. – Получи истински нервен срив. Още преди да се заеме със случая, се държал особено, но нали знаеш, през седемдесетте грижата за психическото здраве на служителите не беше приоритет в полицията, смяташе се, че е само за лигльовци. Но имай предвид, че е бил добър полицай. Двама младши служители обърнали внимание на необичайното му поведение, но им било казано да си гледат работата.

Оглавил случая „Бамбъро“ шест месеца преди жена му да повика линейка посред нощ и го прибрали за принудително лечение. Получи пенсия, но беше вече късно да подхване отново случая. Почина преди цели десет години, но чух как никога не преживял мъката си, че е провалил разследването. Щом се съвзе, беше засрамен от предишния си подход.

– И какъв беше той?

– Твърде много се осланял на интуицията си, не тълкувал уликите както трябва, нямал интерес да говори със свидетели, чиито показания не пасвали на теорията му...

– А тя е била, че Марго е похитена от Крийд, нали?

– Именно – отвърна Лейборн. – Макар че по онова време Крийд още е бил наричан Касапина от Есекс, защото изхвърлил първите си два трупа в Епинг Форест и Чигуел. – Лейборн отпи дълга глътка от бирата си. – Повечето от тялото на Джаки Ейлет намериха в контейнер за промишлен боклук. Той е животно. Истинско животно.

– Кой пое случая след Талбът?

– Един, на име Лоусън, Кен Лоусън – отговори Лейборн, – но той изгуби шест месеца, следите изстинаха, а и бе наследил пълна бъркотия. Към всичко това може да се прибави, че Марго Бамбъро не бе имала никакъв късмет да изчезне тъкмо по това време – продължи Лейборн. – Знаеш ли кой изчезна месец по-късно?

– Кой?

– Лорд Лукан – отвърна Лейборн. – Опитай се да държиш на първите страници изчезнала общопрактикуваща лекарка, когато детегледачката на пер на короната е пребита до смърт, а той самият е избягал. А вече бяха разпространили снимките ѝ на зайче. Знаеше ли, че Бамбъро е била момиче зайче?

– Да – кимна Страйк.

– Така се издържала, докато учела медицина – поясни Лейборн. – Но според моя старец семейството не било доволно, че този факт е изнесен. Нацупили се, макар че тъкмо тези снимки привлекли повече интерес към случая. Но такива са житейските нрави.

– Според баща ти какво ѝ се е случило? – попита Страйк.

– Честно казано – подхвана Лейборн, – той беше на мнение, че Талбът вероятно е прав, че Крийд я е отвлякъл. Нямаше признаци тя да се е канила да изчезне. Паспортът ѝ си беше в къщата, нямаше стегнат куфар, нито липсващи дрехи. Имаше стабилна работа, никакви финансови проблеми, малко дете.

– Трудно е да повлечеш насила здрава и в добра форма двайсет и девет годишна жена насред оживена улица, без някой да забележи – коментира Страйк.

– Вярно е – съгласи се Лейборн. – Крийд обикновено ги е отвличал, когато са били пияни. Но пък, от друга страна, била е тъмна и дъждовна вечер. Този номер той вече го е пробвал преди. А и го е бивало да приспива подозрението на жените и да предизвиква съчувствие у тях. Две от тях доброволно са влезли в дома му.

– Имало е ван като този на Крийд, който се е движел с висока скорост в района, нали?

– Да – потвърди Лейборн. – И според думите на татко той така и не е бил проверен както трябва. Талбът не е искал да научи, че просто е бил някой, дето е бързал за вечерята си у дома. Не са изпълнени рутинните за такъв случай действия. Така например чух, че наоколо се е навъртало старо гадже на Бамбъро. Не казвам, че гаджето я е убило, но от татко знам, че през половината от разпита Талбът се опитвал да узнае къде е бил въпросният мъж във вечерта на нападението срещу Хелън Уордроп.

– Коя?

– Проститутка. Крийд се опитал да я похити през седемдесет и трета. Имал е и неуспехи, ако не знаеш. Пеги Хискет успяла да му се измъкне и дала негово описание на полицията през седемдесет и първа, но то не помогнало много. Казала, че бил тъмнокос и много набит, защото тогава носел перука и твърде обемно женско палто. Накрая го хванали благодарение на Мелъди Боуър. Тя е певица в нощен клуб, прилича на Даяна Рос. Крийд я заприказвал на автобусна спирка, предложил да я закара и когато тя отказала, се опитал да я натика във вана си. Успяла да избяга и дала на полицията вече свястно описание. Казала им, че къщата му била до Парадайс Парк. Към края станал небрежен. Арогантността му е видяла сметката.

– Виждам, че знаеш много по случая, Джордж.

– Ами да. Татко е един от първите, озовали се в мазето на Крийд след арестуването му. Никога не пожела да говори за видяното там, а е бил свидетел на убийства в гангстерски стил и какво ли не още... Крийд така и не е признавал за Бамбъро, но това не значи, че не го е извършил. Тази гадина иска да разиграва хората до самата си смърт. С години е въртял игрички с роднините на известните му жертви. Обича да намеква, че е очистил повече жени, без да дава подробности. В началото на осемдесетте са го интервюирали журналисти, но оттам нататък не са допуснали никого да говори с него. Министерството на правосъдието е хлопнало кепенците. Крийд използвал публичността като начин да тормози семействата. Само този вид власт му била останала.

Лейборн допи бирата и си погледна часовника.

– Ще гледам да ти помогна колкото мога с досието. Баща ми би искал да ти съдействам. Така си и остана с чувството, че към случая не е било подходено както трябва.

Вятърът се бе усилил, когато Страйк се прибра в мансардата си. Мокрите от дъжд стъкла на прозорците потракваха, разхлабени, в рамките си, докато той внимателно сортираше разписките от портфейла си и отделяше онези, които трябваше да предаде на счетоводителя.

В девет часа, след като изяде вечерята, приготвена на котлона, легна в леглото си и взе купената втора ръка биография на Денис Крийд „Демонът от Парадайс Парк“. Беше я поръчал преди месец и досега бе лежала неотворена на нощното му шкафче. Разкопча копчето на панталона си, та да намести по-удобно погълнатото голямо количество спагети, и издаде шумно и облекчаващо оригване. После запали цигара, отпусна се на възглавниците и отвори книгата на началото, където по години бе изложена дългата кариера на Крийд, посветена на изнасилвания и убийства.

1937 г.

Роден в Грийнуел Теръс, Майл Енд

1954 г

Април: постъпил на военна служба.

Ноември: изнасилил ученичката Вики Хорнчърч, 15-годишна.

Осъден на 2 години, „Фелтъм Борстал“.

1955 – 1961 г.

Работил на кратки назначения като общ работник и чиновник.

Чести посещения при проститутки.

1961 г.

Юли: изнасилил и измъчвал продавачката Шийла Гаскинс, на 22 години.

Осъден на 5 години в „Пентънвил“.

1968 г.

Април: отвлякъл, изнасилил, измъчвал и убил ученичката Джералдин Кристи,16-годишна.

1969 г.

Септември: отвлякъл, изнасилил, измъчвал и убил секретарката и майка на едно дете Джаки Ейлет, на 29 години.

1970 г.

Януари: преместил се в сутерена на Вай Купър на „Ливърпул Роуд“, близо до Парадайс Парк.

Постъпил на работа като разносвач в ателие за химическо чистене.

Февруари: отвлякъл сервитьорката в училищен

стол и майка на три деца Вира Кени, на 31 години. Държана в сутерена три седмици. Изнасилвана, измъчвана и убита.

Ноември: отвлякъл агентката по недвижима собственост Норийн Стърок, на 28 години.

Държана в сутерена четири седмици.

Изнасилвана, измъчвана и убита.

1971 г.

Август: неуспешен опит за похищение на аптекарката Пеги Хискет, на 34 години.

1972 г.

Септември: отвлякъл безработната Гейл Райтман, на 30 години. Държана затворена в сутерена. Изнасилвана и измъчвана.

1973 г.

Януари: убива Райтман.

Декември: неуспешен опит за отвличане напроститутката и майка на едно дете Хелън Уордроп, на 32 години.

1974 г.

Септември: отвлича фризьорката Сюзан Майър, на 27 години. Държи я затворена в сутерена. Изнасилвана и измъчвана.

1975 г.

Февруари: отвлича аспирантката Андреа Хутън, на 23 години. Хутън и Майър са държани едновременно в сутерена 4 седмици.

Март: убива Сюзан.

Април: убива Андреа.

1976 г.

25 януари: прави опит да похити певицата в нощен бар Мелъди Боуър на 26 години.

31 януари: хазайката Вай Купър разпознава Крийд по описание и фоторобот.

февруари: Крийд е арестуван.

Страйк обърна страницата и набързо изчете увода, в който бе включено единственото интервю, дадено някога от Агнес Уейт, майката на Крийд.

... Като начало тя ме уведоми, че датата, записана на свидетелството за раждане на Крийд, е невярна.

– Там пише, че е роден на 20 декември, нали? – попита ме. – Не е така. Беше в нощта на 19 ноември. Той излъга, като регистрираше раждането, защото бяхме пропуснали срока да го направим.

„Той“ е Уилям Одри, пастрокът на Агнес, известен в околността с невъздържания си гневлив нрав...

– Взе бебето от ръцете ми в мига, в който го родих, и заяви, че ще го убие. Щял да го удави във външния клозет. Умолявах го да не го прави, да остави бебето живо. До този миг не бях знаела дали го искам живо, или мъртво, но като ги зърнеш веднъж, като ги прегърнеш... А Денис беше силен, личеше си, че има желание за живот. Заплахите продължаваха седмици наред, Одри все се заканваше, че ще го убие. Но дотогава съседите вече бяха чули бебето да плаче, а сигурно бяха чули и какво му крои Одри. Той знаеше, че няма как да го прикрие, беше отлагал твърде дълго. Така че регистрира раждането му, но излъга за датата, та никой да не пита защо се е забавил толкова. А нямаше и кой да каже, че се е случило по-рано, нямаше кой да брои. Не ми доведоха нито акушерка, нито сестра, никого...

Крийд често ми пишеше по-изчерпателни отговори, каквито времето не ни позволяваше при интервютата лице в лице. Месеци по-късно ми изпрати следното относно собствените си подозрения за неговия баща:

„Видях в огледалото как уж дядо ми, пастрокът на майка ми, ме наблюдава. Приликата помежду ни се засилваше, докато растях. Имах същите очи, същата форма на ушите, жълтеникавия му тен, дългата му шия. Той беше по-едър от мен, по-мъжествен на вид и струва ми се, силната му неприязън към мен се дължеше отчасти на това, че вижда собствените си черти в един по-слаб и женствен вариант. А той презираше уязвимостта...“

– Да, разбира се, Денис беше негов син – каза ми Агнес. Той [Одри] все ме зяпаше, като бях на тринайсет. Никога не ми се позволяваше да излизам, никога не съм имала приятел. Когато майка ми разбра, че съм бременна, Одри ѝ каза, че съм се измъквала тайно да се срещам с някого. Какво друго да каже? И мама му повярва. Или поне така се престори.

Агнес избягала от пренаселения дом на втория си баща малко преди Денис да навърши две години, когато била на шестнайсет и половина.

– Исках да взема Денис със себе си, но тръгнах посред нощ, а не можех да си позволя да вдигам шум. Нямаше къде да ида, нямах нито работа, нито пари. Само приятел, който обеща да се грижи за мен. Така че тръгнах.

Щяла да види първородното си дете само още два пъти. Когато научила, че Уилям Одри излежава девет месеца в затвора за побой, върнала се в къщата на майка си с надеждата да измъкне Денис и да го отведе със себе си.

– Щях да кажа на Бърт [първия ѝ съпруг], че е мой племенник, защото Бърт не знаеше нищо за цялата бъркотия. Но Денис изобщо не ме помнеше. Не щеше да се пусне от майка ми, нито да говори с мен и мама ми каза, че вече било твърде късно, че не е трябвало да го оставям, щом съм го искала толкова много. Така че си заминах без него.

Последния път, когато Агнес видяла сина си в плът и кръв, било, като отишла до началното му училище и го извикала през оградата да говори с нея. Макар и да е бил само на пет тогава, във второто си интервю Крийд твърди, че помни тази последна среща.

– Беше слаба и дребна, грозновата жена, облечена като уличница – каза ми. – Не изглеждаше като майките на другите момчета. Личеше, че не е почтена и уважавана особа. Не исках другите деца да ме видят, че говоря с нея. Тя ми каза, че ми е майка, а аз ѝ отвърнах, че не е истина, но знаех, че е. Избягах от нея.

– Той не искаше да има нищо общо с мен – каза Агнес. – И след този случай аз се отказах. Нямаше да ида в къщата, при положение че Одри беше там. Поне Денис ходеше на училище и изглеждаше чист... Често съм се питала как живее – каза Агнес. – И няма как иначе. Децата излизат от тялото ти. Мъжете не разбират какво означава това. Да, мислех го, но се преместихме на север, когато Бърт получи работа в Пощите. Повече не се върнах в Лондон, нито дори когато мама почина, защото Одри беше разтръбил наоколо, че появя ли се, ще ме очисти.

Когато казах на Агнес, че съм видял Денис само седмица преди да ида да я посетя в Ромфорд, тя прояви любопитство само по един въпрос.

– Казват, че бил много умен, така ли е?

Отговорих ѝ, че без съмнение е такъв. По този пункт всички психиатри бяха единодушни. Пазачите в затвора ми казаха, че постоянно четял, предимно книги по психология.

– Не знам откъде го е наследил. Не от мен... Четох всичко по вестниците. Гледах го по телевизията, чух за всичко, което е извършил. Ужасно, просто ужасно. Кое може да накара човек да прави това? След като процесът завърши, все си мислех за него, голичък и окървавен върху чаршафа, на който го родих. Пастрокът ми се бе надвесил над нас и заплашваше да го удави. Сега се заклевам пред вас – произнесе Агнес Уейт, – иска ми се да го бях оставила да го направи.

Страйк загаси цигарата си и посегна към бутилката бира „Тенънт“ до пепелника. Лек дъжд барабанеше по прозорците и той прелисти книгата по-нататък, като спря по средата на втора глава.

... баба Ена не желае или не е в състояние да защити най-младия член на домакинството от все по-садистичните наказания на мъжа ѝ.

Одри извлича извратено удоволствие да унижава Денис, задето системно подмокря леглото си. Дядото изсипва кофа вода върху кревата, после принуждава Денис да спи в него. Крийд си спомня няколко случая, при които е принуждаван да отиде до магазина на ъгъла без панталон, все още с мократа си пижама, та да купи на Одри цигари.

„Търсех убежище във фантазиите – написа ми Крийд по-късно. – В главата си бях свободен и щастлив. Но дори тогава имаше реквизит от материалния свят, който включвах в тайния си живот. Предмети, придобиващи мощта на тотеми в съзнанието ми.“

На дванайсетгодишна възраст Денис вече е открил удоволствията на воайорството.

„Възбуждах се – пише той – да шпионирам жена, която не знае, че е наблюдавана. Правех го със сестрите си, но също така се прокрадвах до всеки светещ прозорец. Ако имах късмет, виждах жени или момичета да се събличат. Дори бегло зърване на гола плът ми вършеше работа. Възбуждаха ме не само очевидните чувствени аспекти, но и властта, която чувствах, като крадях част от същността им, като присвоявах смятаното от тях за интимно и скрито.“

Скоро преминава към крадене на женско бельо от съседските простори и дори от този на баба си Ена. Обича да ги носи в уединение и да мастурбира в тях...

Страйк се прозя, отново прелисти и спря на пасаж в четвърта глава.

... мълчаливият член на персонала от експедицията във „Флитуд Илектрик“ смайва колегите си при едно служебно парти, когато взема палтото на колежка, за да имитира певицата Кей Стар.

– Малкият Денис изпълни „Колелото на късмета“, облечен в палтото на Джени – разказва пред медиите анонимен колега. – Това накара някои от по-възрастните мъже да се почувстват неудобно. Неколцина от тях го обявиха за педал. Но ние, по-младите, го аплодирахме бурно. След този случай той малко излезе от черупката си.

Но светът на фантазиите на Крийд не е съсредоточен върху аматьорски театрални изпълнения или пеене по пъбове. Незабелязан от всички, той наблюдава подпийналото шестнайсетгодишно момиче на сцената и фантазиите му стават все по-садистични...

Колегите от „Флитуд Илектрик“ са отвратени, когато „малкият Денис“ е арестуван, задето е изнасилил и измъчвал Шийла Гаскинс, двайсет и две годишна продавачка в магазин, която проследява късно една вечер от автобусната спирка. Гаскинс оцелява от нападението само защото Крийд е подплашен от нощен пазач, който чува викове от уличката и е в състояние да даде показания срещу него.

Осъден е и излежава пет години в затвора „Петронвил“. Това е последният път, когато Крийд се поддава на внезапен импулс.

Страйк спря, за да запали нова цигара, и прелисти десет глави от книгата, докато погледът му не бе спрян от познато име.

... доктор Марго Бамбъро, общопрактикуващ лекар от Клъркънуел, на 11 октомври 1974 година.

Инспектор Бил Талбът, който оглавява разследването, веднага забелязва подозрителни сходства между изчезването на младата лекарка и тези на Вира Кени и Гейл Райтман.

И Кени, и Райтман са похитени в дъждовни вечери, когато чадърите и замъглените от дъжд предни стъкла са пречка за потенциални свидетели. А във вечерта на изчезването на Марго Бамбъро се излял силен дъжд.

Малък ван с вероятно фалшиви номера е забелязан край местата, където са изчезнали Кени и Райтман. Трима отделни свидетели се явяват да кажат, че са видели малък бял ван с подобно описание да се движи с голяма скорост надалече от местоработата ѝ във вечерта, когато е изчезнала.

Още по-красноречив е разказът на очевидец шофьор, който е видял две жени на улицата, едната от които изглеждала недобре или полуприпаднала, а другата я подкрепяла. Талбът веднага прави връзката с пияната Вира Кeни, видяна да се качва във ван с друг човек, на вид жена, както и с показанията на Пеги Хискет, описваща мъж, облечен като жена, на пуста автобусна спирка, който се опитвал да я убеди да изпият по бутилка бира и станал агресивен, когато тя, за нейно щастие, успяла да привлече вниманието на минаваща кола.

Убеден, че Бамбъро е паднала жертва на серийния убиец, сега известен като Касапина от Есекс, Талбът...

Мобилният телефон на Страйк иззвъня. Като се опитваше да не изпусне от поглед мястото, до което бе стигнал на страницата, той вдигна, без да погледне името на обаждащия се.

– Страйк.

– Здравей, Блуи – прозвуча мек женски глас.

Страйк остави книгата на леглото със страниците надолу. Настана пауза, в която той чуваше дишането на Шарлот.

– Какво искаш?

– Да говоря с теб – отвърна тя.

– За какво?

– Не знам – рече с лек смях. – Ти избери.

На Страйк му беше познато това ѝ настроение. Беше преполовила бутилка вино или беше обърнала две уискита. Имаше един момент на опиянение – не дори на опиянение, а на предизвикано от алкохол смекчаване, – в който наяве излизаше умиляваща и забавна Шарлот, все още не войнствена, нито сълзлива. Веднъж, към края на връзката им, когато собствената му вродена честност го бе принудила да се изправи пред фактите и да не избягва мъчни въпроси, се бе запитал доколко реалистично бе да желае съпруга, дето вечно ще е леко пияна.

– Ти не ми позвъни – отбеляза Шарлот. – Оставих съобщение на твоята Робин. Тя не ти ли го предаде?

– Да, предаде ми го.

– Но ти не се обади.

– Какво искаш, Шарлот?

Здравомислещата част на мозъка му нареждаше да приключи разговора, но той продължи да държи телефона до ухото си, заслушан и чакащ. Тя му бе действала дълго време като опиат: като опиат или болест.

– Интересно – унесено избъбри Шарлот. – Бих предположила, че тя ще реши да не ти предава съобщението.

Той не каза нищо.

– Вие двамата заедно ли сте вече? Тя е доста хубавка. И винаги е там. На повикване. Толкова удобно...

– Защо се обаждаш?

– Казах ти, искам да говоря с теб. Знаеш ли какъв ден е днес? Първият рожден ден на близнаците. Цялата фамилия Рос цъфна, за да ахка и охка около тях. Това е първият миг за целия ден, в който оставам сама.

Той знаеше, естествено, че тя е родила близнаци. Появи се обява в „Таймс“, защото тя бе омъжена в аристократично семейство, което винаги известяваше раждания, бракове и смърт в рубриките му, макар че всъщност Страйк не беше прочел новината там. Илза му я съобщи и Страйк мигом си припомни думите, които Шарлот му каза на масата в ресторанта, след като го изигра да я придружи там преди повече от година.

Единственото, което ме крепи през цялата тази бременност, е мисълта, че щом ги родя, мога да се махна.

Само че бебетата се бяха родили преждевременно и Шарлот не ги беше изоставила.

Децата излизат от тялото ти. Мъжете не го разбират това.

През последната година бе имало две предишни пиянски обаждания до Страйк като това, и двете направени късно вечерта. Той прекъсна първото само след секунди, защото Робин се бе опитвала да се свърже с него. При второто Шарлот затвори рязко след няколко минути.

– Никой не очакваше да оживеят, знаеш ли това? – каза Шарлот сега. – Истинско чудо е – прошепна тя.

– Рожденият ден на децата ти е, не бива да те задържам – каза Страйк. – Лека нощ, Шарлот...

– Не затваряй – изрече тя внезапно с настойчив тон. – Моля те, недей.

Затвори, нареди гласът в главата му. Не го направи.

– Те спят дълбоко. Не знаят, че имат рожден ден, цялата олелия е една смешка. Да се чества годишнина от онзи ужасен кошмар... Беше отвратително, срязаха ме...

– Трябва да затварям – прекъсна я той. – Зает съм.

– Моля те – почти изплака тя. – Блуи, толкова съм нещастна, нямаш представа. Направо съм окаяна...

– Ти си омъжена жена, майка на две деца – отсече рязко той, – а аз не съм леля, на която да си изплакваш мъките. Има анонимни служби, където можеш да позвъниш при нужда. Лека нощ, Шарлот.

И той прекъсна разговора.

Дъждът се беше усилил. Барабанеше по тъмните му прозорци. Лицето на Денис Крийд бе обърнато наопаки на оставената настрани книга. Ефектът бе потресаващ – очите на снимката изглеждаха като живи.

Страйк отвори книгата и продължи да чете.

9

Добри ми рицарю, дари ме с твоето приятелство,

след като подвизи извърших в твое име

и още нося рани в свидетелство за битки.

Сега е твой ред да ми се отплатиш достойно.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Джордж Лейборн все още не бе успял да се докопа до досието на Бамбъро, когато настъпи рожденият ден на Робин.

За пръв път в живота си тя се събуди сутринта на девети октомври, припомни си кой ден е и не изпита тръпка на вълнение, а угнетено чувство. Днес ставаше на двайсет и девет, а двайсет и девет звучеше някак знаменателно. Като спирка по пътя, макар и не от големите: „Следваща гара – ТРИЙСЕТ“.

Лежа няколко минути сама в двойното легло в жилището си под наем и си припомни какво бе казала любимата ѝ братовчедка Кейти при последното посещение на Робин у дома, докато Робин помагаше на двегодишния ѝ син да настани кукли чудовища в камиончето си.

– Ти сякаш пътуваш в различна посока спрямо всички нас.

А после, зърнала по лицето на Робин нещо, което я накара да съжали за думите си, бързо добави:

– Не го казах в лош смисъл! Изглеждаш истински щастлива. Свободна. Честна дума – изрече с куха неискреност, – понякога ти завиждам.

Робин не бе изпитала съжаление и за една секунда, задето бракът ѝ бе приключил. Последната му фаза я бе направила дълбоко нещастна. Още можеше да си припомни тогавашното си настроение – милостиво не го бе изживявала повече, – при което цветовете от всичко наоколо ѝ сякаш бяха изцедени, а обстановката всъщност бе красива. Със сигурност знаеше, че къщата в Детфорд, купена от морския капитан, където тя и Матю се бяха разделили, бе много стилна, а помнеше учудващо малко детайли от нея. Единственото, което успяваше да си възстанови ясно, беше мрачната потиснатост, от която бе страдала между онези стени, постоянните чувства на вина и страх, както и надвисналият ужас, че е привързана с окови към човек, когото не харесваше и с когото нямаше почти нищо общо.

И все пак оптимистичното описание на настоящия живот на Робин като „щастлив“ и „свободен“ не беше напълно точно. В продължение на няколко години вече Робин бе наблюдавала как Страйк дава приоритет на работата си пред всичко друго – всъщност разболяването на Джоун бе първият ѝ известен случай той да преразпредели задачи и да прехвърли своите на други, да бъде истински загрижен и за нещо друго, освен за детективската си дейност – и ето че напоследък тя също се усещаше все по-обсебена от работата, която намираше дотолкова удовлетворяваща, че вече почти напълно я поглъщаше. След като най-после бе постигнала онова, за което мечтаеше още откакто за пръв път прекрачи прага на офиса на Страйк, вече разбираше какъв потенциал носи самотният живот за човек, завладян от едничка страст.

Да спи сама и необезпокоявана в леглото, бе голямо удоволствие в началото: никой не ѝ обръщаше гръб, за да покаже, че се цупи; не мрънкаше, че не е равностойна с внасяните приходи или че проваля собствените му шансове за повишение; никой не ѝ искаше секс, който се бе превърнал повече в тегоба, отколкото в удоволствие. И все пак, макар Матю изобщо да не ѝ липсваше, можеше да си представи как ще дойде време (а ако бъдеше честна, може би вече бе дошло), когато липсата на физически контакт, нежност, че дори и секс – който за Робин бе по-усложнена перспектива, отколкото за повечето жени, – ще се превърне не в предимство, а в сериозна празнина в живота ѝ.

И после какво? Нима щеше да стане като Страйк с поредица от любовници, на които строго е отредено второ място след работата? А щом ѝ хрумна това, взе да се чуди, като почти всеки ден от случката насам, дали съдружникът ѝ бе върнал обаждането на Шарлот Камбъл. Подразнена на себе си, тя отметна завивките, игнорира пакетите върху скрина си и отиде да вземе душ.

Новият ѝ дом на „Финбъро Роуд“ заемаше горните два етажа на редова къща. Спалните и банята бяха на третия етаж, а общите помещения на четвъртия. Пред дневната имаше малка тераса, на която Уолфганг, застарелият дакел на собственика, обичаше да се изтяга в слънчеви дни.

Робин, която не си правеше илюзии относно предлаганото на пазара на жилищните имоти за сама жена със средна заплата, при това такава, която имаше да плаща адвокатски сметки, се смяташе за изключителна щастливка да обитава двойна стая в чист, добре поддържан и обзаведен с вкус апартамент, и то със съквартирант, когото харесваше. Хазаинът ѝ, който живееше в имота, беше четиресет и две годишен актьор, на име Макс Пристуд, и не можеше да си позволи да го поддържа без наемател. Макс беше гей и с външност, която майката на Робин би определила като грубовата хубост: висок и широкоплещест, с гъста тъмноруса коса и постоянно изражение на умора в сивите очи. Също така беше стар приятел на Илза, някогашен състудент на по-малкия ѝ брат.

При все уверенията на Илза, че Макс е „абсолютен сладур“, Робин прекара първите няколко месеца в апартамента му да се чуди дали не е направила огромна грешка, като се е нанесла при него, защото той изглеждаше потопен в постоянно униние. Робин полагаше всички старания да е добра съквартирантка: по природа бе спретната и подредена, никога не пускаше силно музика и не готвеше нищо прекалено миризливо, глезеше Уолфганг и го хранеше, когато Макс отсъстваше; беше пунктуална, когато дойдеше време да се подмени препаратът за съдове или ролката тоалетна хартия; постави си за задача да е учтива и приветлива, когато влезеха в контакт. И все пак Макс рядко се усмихваше и в началото на престоя си тя виждаше, че за него е огромно усилие да разговаря с нея. В параноята си взе да се пита дали Илза не беше извила ръцете на Макс, та да го накара да я приеме като наемателка.

След месец-два разговорите им взеха да придобиват по-непринуден тон и все пак Макс никога не стана словоохотлив. Понякога Робин бе благодарна за едносричната му тенденция, защото, като се прибереше след дванайсет часа следене, изтръпнала и уморена, с гъмжаща от служебни грижи глава, последно ѝ бе до неангажиращо бъбрене. Друг път, когато би предпочела да иде горе в дневната с отворен план, си оставаше в стаята от страх да не се натрапва в интимното пространство на Макс.

Подозираше, че вечното униние на Макс се дължи на състоянието му на постоянна безработица. Откакто представленията на пиесата в Уест Енд, където играеше малка роля, бяха приключили преди четири месеца, той не бе успял да получи друг ангажимент. Тя бързо схвана, че не бива да го разпитва не се ли задават нови прослушвания. Понякога дори простата фраза: „Как беше денят ти?“, звучеше като изпълнена със стаен упрек. Известно ѝ бе, че преди това той бе споделял апартамента с дългогодишния си приятел, който по едно съвпадение се казваше Матю. Робин не беше наясно за обстоятелствата около скъсването им, освен че при раздялата Матю доброволно бе приписал своята част от апартамента на Макс, което на нея ѝ се видя извънредно великодушно в сравнение с поведението на собствения ѝ бивш съпруг.

След като взе душ, Робин си облече халат и се върна в стаята си, за да отвори пакетите, пристигали по пощата през последните дни – дейност, която бе запазила за тази сутрин. Подозираше, че майка ѝ е купила маслата за вана с ароматерапия, които официално бяха от брат ѝ Мартин, че снаха ѝ, ветеринарна лекарка (в момента бременна с първия племенник или племенница на Робин), е избрала домашно плетения пуловер, тъй като беше много в стила на самата Джени, и че висящите обици са препоръчани от новата приятелка на брат ѝ Джонатан. Робин се почувства една идея по-потисната, отколкото преди отварянето на подаръците. Облече се изцяло в черно за ден, посветен на писмена работа в офиса, среща със синоптика, преследван от Пощенската картичка, и накрая питиета по случай рождения ден с Илза и Ванеса, приятелката ѝ полицайка. Илза беше предложила да поканят Страйк, но Робин заяви, че предпочита само женско събиране, тъй като се опитваше да избегне ситуации, в които Илза да се прави на сватовница.

Вече се канеше да излезе от стаята, когато погледът ѝ попадна върху „Демонът от Парадайс Парк“. И тя като Страйк си беше купила книгата онлайн.

Нейният екземпляр бе по-оръфан от неговия и пристигането му се беше забавило повече. Още не бе прочела много, отчасти защото най-често бе твърде уморена вечер, та да прави нещо друго, освен да се тръшне в леглото, но също и по причина, че вече прочетеното събуждаше връщане в слаба степен на психологическите симптоми, които бе търпяла след дълбокото порязване на ръката ѝ в една тъмна вечер. Днес обаче я пъхна в чантата си, за да я чете в метрото.

Докато вървеше към станцията, пристигна съобщение от майка ѝ, в което ѝ честитеше рождения ден и ѝ заръчваше да погледне електронната си сметка. Тя го направи и установи, че родителите ѝ бяха пратили ваучер на стойност сто и петдесет лири за „Селфриджис“. Беше много навременен подарък, тъй като Робин щеше да остане без пари за харчене, след като направеше вноската по адвокатските такси, наема и покриеше основните си потребности.

Чувстваше се малко по-ободрена, когато се настани в един ъгъл на вагона, извади „Демонът от Парадайс Парк“ и я отвори на страницата, до която беше стигнала.

Съвпадението в първия ред я накара да потрепери.

Глава 5

Макар самият той да не го осъзнава, Денис Крийд е освободен от затвора на истинския си двайсет и девети рожден ден – 19 ноември 1966 година. Баба му Ена е починала по време на престоя му в „Брикстън“, а не може и дума да става да се върне да живее при дядо си. Няма близки приятели, към които да се обърне, и всички, които били склонни да окажат помощ преди втората му присъда за изнасилване, разбираемо не щат и да го видят. Крийд прекарва първата си нощ на свобода в общежитие близо до Кингс Крос.

След като една седмица спи по общежития или на пейки в парка, Крийд успява да си намери стая в пансион. През следващите четири години сменя мизерни стаи и краткосрочни ангажименти за работа, при които му се плаща на ръка, а междувременно има периоди на бездомник. По-късно ми призна, че по това време често посещавал проститутки, а през 1968 година убил първата си жертва.

Ученичката Джералдин Кристи се прибирала у дома...

Робин прескочи следващите страница и половина. Нямаше особено желание да чете подробно какво е причинил Крийд на Джералдин Кристи.

... докато накрая, през 1970 година, Крийд си осигурява постоянно жилище в сутеренните помещения на пансион, управляван от Вайълет Купър, петдесетгодишна бивша театрална гардеробиерка, която, също като баба му, e на прага на алкохолизма. Тази, сега вече разрушена къща, ще се сдобие с лоша слава като „камерата за мъчения“ на Крийд. Висока и тясна сграда от груби тухли, тя се намира на „Ливърпул Роуд“ близо до Парадайс Парк.

Крийд представя на Купър фалшиви препоръки, които тя не си прави труда да провери, и твърди, че наскоро е съкратен от службата си като барман, но че приятел обещал да му уреди работа в близък ресторант. Попитана от защитата на процеса му защо е приела да вземе като наемател безработен без редовен предишен адрес, Купър отговаря, че е с „меко сърце“, а Крийд изглеждал „мило момче, някак изгубено и самотно“.

Решението ѝ първо да даде стая, а впоследствие и целия сутерен на Денис Крийд ще струва скъпо на Вайълет Купър. Въпреки твърденията ѝ на процеса, че не е имала представа какво се случва в сутерена на пансиона ѝ, тя остава завинаги обект на подозрения и опозорена. Сега е приела нова самоличност, която аз се съгласих да не разкривам.

– Мислех го за обратен – твърди днес Купър. – Виждала бях такива в театъра. Мъничко ми беше жал за него, това е истината.

Тя е пълна жена с лице, белязано от годините и от пиенето. Признава, че двамата с Крийд бързо се сближили. На моменти по време на разговора ни сякаш забравяше, че младият Ден, прекарал много вечери в собствената ѝ дневна, и двамата пийнали и припяващи на колекцията ѝ от грамофонни плочи, е серийният убиец, обитавал сутерена ѝ.

– Знаете ли, аз му писах – съобщава тя. – След като го осъдиха. Казах му: „Ако съм значела нещо теб, ако е имало някаква истина в отношенията ни, кажи ми какво направи с другите жени. Няма какво да губиш вече, Ден. От друга страна, можеш да внесеш примирение в съзнанието на толкова хора“.

Само че в ответното си писмо Крийд не признава нищо.

– Тогава разбрах, че той е извратен човек. Беше преписал текста от стара песен на Роузмари Клуни, която някога пеехме заедно. „Ела у дома“. Знаете ли я? „Ела у дома, ти ела, ще те почерпя с бонбони...“ Стана ми ясно, че ме е мразел също толкова, колкото и онези други жени. Подиграваше се с мен, това правеше.

Но през 1970 година, когато Крийд се нанася в сутерена ѝ, той много държи да се хареса на хазайката си, за която твърди, че бързо станал нещо смесено между син и довереник. Вайълет убеждава приятелката си Берил Гулд, която държи ателие за химическо чистене, да вземе Ден на работа като доставчик и това му дава достъп до малък ван, който скоро ще стане прословут в медиите...

Двайсет минути след качването си във влака, Робин слезе на Лестър Скуеър. Когато се показа на дневната светлина, мобилният телефон в джоба ѝ завибрира. Тя го извади и видя съобщение от Страйк. Дръпна се встрани от пътя на множеството, напускащо метростанцията, и го отвори.

Новина: Открих д-р Динеш Гупта, джипи, който е работил с Марго в Медицинската служба на Клъркънуел през 1974 година. Над 80 е, но звучи напълно с ума си и на драго сърце ще ме приеме днес следобед в къщата си в Амършам. В момента наблюдавам как Пъргави крака закусва в Сохо. По обед ще повикам Баркли да поеме от мен и отивам право у Гупта. Дали можеш да отложиш срещата си със синоптика и да дойдеш с мен?

Сърцето на Робин се сви. Вече ѝ се бе наложило веднъж да смени часа за срещата със синоптика и ѝ се струваше нередно да го прави втори път, особено с такова кратко предизвестие. В същото време много би искала да се види с доктор Динеш Гупта.

Не мога да го разигравам – написа в отговор. – Извести ме как е минало.

Права си – отвърна Страйк.

Робин наблюдава още няколко секунди екрана на телефона си. Страйк беше забравил рождения ѝ ден миналата година и осъзна пропуска си чак седмица по-късно, при което ѝ купи цветя. Предвид колко виновен се бе чувствал по този повод, тя бе очаквала да си е отбелязал датата в календара или да е предвидил сигнализиране в телефона си. Само че не се появи „Между другото, честит рожден ден!“, така че тя отново пъхна телефона в джоба си и закрачи към офиса.

10

Щом по лицето характера на някого узнава,

той трябва да е мъдър и начетен мъж...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

– Мислите си – подхвана дребният очилат възрастен лекар, смален още повече от костюма си и от креслото с права задна облегалка, – че приличам на Ганди.

Страйк, който точно това си мислеше, се разсмя изненадано.

Осемдесет и една годишният лекар сякаш бе сгърчен вътре в костюма си – и яката, и маншетите му бяха широки, а глезените му в черни копринени чорапи бяха съвсем кльощави. Над и от ушите му стърчаха туфи бели косми, носеше очила с рогови рамки. Най-изявените черти на кроткото му кафяво лице бяха орловият нос и тъмните очи, които единствени се бяха спасили от процеса на стареене и бяха ясни и мъдри като у птица орехче.

По излъсканата масичка за кафе нямаше нито прашинка. Намираха се в стая, която очевидно не се използваше често. Тъмнозлатистият цвят на тапетите, дивана и креслата бе приглушен от тюлените завеси. Четири снимки в златни рамки висяха по две от всяка страна на прозореца. На тях имаше по една различна тъмнокоса жена, облечена в академична роба и държаща в ръце диплома.

Госпожа Гупта, дребна и възглуха белокоса жена, вече бе пояснила на Страйк какво бе завършила всяка от дъщерите им и колко добре се справяли до една в кариерата си. Показала му бе и снимки на шестте внучета, с които до този момент бяха благословени със съпруга ѝ. Само най-малката дъщеря още нямаше деца, „но и това ще стане“, уверила го бе госпожа Гупта с убеденост в стила на Джоун. „Никога няма да е щастлива без потомство.“

След като поднесе на Страйк и на съпруга си чай и поднос кифлички със смокини, госпожа Гупта се оттегли в кухнята, където на висок звук течеше сериалът „Бягство в провинцията“.

– По една случайност баща ми се е видял на млади години с Ганди по време на посещението му в Лондон през 1931 година – каза доктор Гупта и си взе една голяма кифличка. – Татко също е завършил право в Лондон, но дълго след Ганди. Само че нашето семейство е било богато. За разлика от Ганди баща ми е можел да си позволи да доведе жена си в Англия. И след като татко се дипломирал, родителите ми решили да останат тук. В резултат на това са имали големия късмет да не са там при разделението на страната. Дядо ми, баба ми и две от лелите ми били убити при опита им да напуснат Източна Бенгалия. Убити по най-жесток начин – добави доктор Гупта. – А лелите ми били изнасилени, преди да срещнат смъртта си.

– Много съжалявам – избъбри Страйк, който не бе предполагал какъв обрат ще вземе разговорът, и седеше замръзнал с отворен до половина бележник и неподвижно спряла над него писалка.

– Баща ми – продължи доктор Гупта, докато дъвчеше кифличката – носи чувството на вина до гроб. Смяташе, че е трябвало да бъде там, за да ги защити или да умре с тях. На Марго не ѝ се нравеше да чува истината за разделянето на Британска Индия – съобщи той. – Всички искахме независимост, естествено, но към прехода бе подходено много зле. Близо три милиона изчезнали. Изнасилвания. Убийства. Семейства бяха разделени. Допуснати бяха ужасни грешки. Извършени бяха безчинства. С Марго водехме спор по въпроса. Приятелски спор, разбира се – добави той с усмивка. – Само че Марго романтизираше въстанията и народите от далечни страни. Тя не съдеше насилниците с кафява кожа според същите стандарти, които би приложила към бели хора, давещи деца, защото били от друга религия. Според мен тя споделяше вярването на Сухраварди, че „кръвопролитията и безредиците не са непременно нещо зло сами по себе си, ако са посветени на благородна кауза“.

Доктор Гупта преглътна сладкиша и добави:

– Естествено, че Сухраварди беше инициаторът на масовите убийства в Калкута. Четири хиляди жертви за един ден.

Страйк замълча с респект и тишина изпълни стаята, нарушавана само от далечните звуци на „Бягство в провинцията“. Като се разбра, че няма да има продължение по темата кръвопролития и терор, Страйк се възползва от предложената му пролука.

– Вие харесвахте ли Марго?

– О, да – все още усмихнат, отговори доктор Гупта. – Въпреки че намирах някои от убежденията ѝ за шокиращи. Аз съм роден в традиционалистко, макар и със западен уклон семейство. Преди да заработя с Марго, не бях се озовавал във всекидневна близост със самопровъзгласила се „освободена“ жена. Приятелите ми в медицинския институт и колегите ми по-късно бяха все мъже.

– Значи, е била феминистка?

– О, да, отявлена – потвърди с усмивка Гупта. – Все ме подкачаше за моите регресивни според нея вярвания. Марго бе много ентусиазирана да превъзпитава хората, независимо дали те го желаеха, или не – позасмя се Гупта. – Беше също така доброволка в Работническата образователна асоциация. Произхождаше от бедно семейство и бе пламенна пропагандаторка на обучението за възрастни, особено за жени. Със сигурност би одобрила дъщерите ми – добави Динеш Гупта и се извърна в креслото си, за да посочи четирите снимки от дипломиране зад себе си. Джийл още жали, че нямахме син, но аз не се оплаквам. Не се оплаквам – повтори и се обърна отново с лице към Страйк.

– Разбрах от архивите, че в медицинската служба „Сейнт Джон“ е имало и трети джипи, доктор Джоузеф Бренър, така ли е?

– Доктор Бренър, да, правилно – отвърна Гупта. – Съмнявам се, че още е жив горкият. Би трябвало да е над сто вече. Беше работил сам в района дълги години, преди да постъпи заедно с нас в новата медицинска служба. Доведе със себе си Дороти Оукдън, негова машинописка от двайсет години. Тя стана наша секретарка. Беше възрастна жена... или поне такава ми изглеждаше по онова време – каза Гупта и отново се позасмя. – А не ще да е била на повече от петдесет. Беше се омъжила късно и скоро след това овдовяла. Нямам представа какво е станало с нея.

– Кой друг работеше в медицинската служба?

– Ами я да видим... Джанис Бийти беше районната медицинска сестра, най-добрата, с която съм работил някога. Коренячка от Ист Енд. Също като Марго, и тя бе познала от първа ръка бедността. По онова време Клъркънуел не беше елегантният район, в който се превърна по-късно. Все още получавам коледни картички от Джанис.

– Дали имате адреса ѝ? – осведоми се Страйк.

– Възможно е – отговори Гупта. – Ще попитам Джийл.

Понечи да стане.

– Може и после, като приключим разговора – спря го Страйк, като се боеше да прекъсне поредицата от спомени. – Моля ви, продължете. Кой още работеше в „Сейнт Джон“?

– Нека помисля... – продума доктор Гупта и бавно се отпусна в креслото си. – Имахме две рецепционистки, млади жени, но се боя, че изгубих контакт с тях... Как им бяха имената?

– Да не би Глория Конти и Айрийн Бул? – подсказа Страйк, който бе открил имената в стари материали от пресата. Имаше мъглява снимка на двете млади жени – слабо мургаво момиче и блондинка, изкуствено изрусена според него. Изглеждаха притеснени, че ги снимат на влизане в медицинската служба. Съпътстващата статия в „Дейли Експрес“ цитираше Айрийн Бул, рецепционистка, на 25, която казваше: „Ужасно е. Ние нищо не знаем. Още се надяваме тя да се появи. Може да си е изгубила паметта или нещо такова“. Глория бе споменавана във всички репортажи, които бе изчел, защото тя бе последният човек, видял Марго жива. „Каза ми просто: „Приятна вечер, Глория, до утре“. Изглеждаше нормално, е, поуморена, защото в края на деня имахме спешен случай, който я задържа малко повече, отколкото бе очаквала. Закъсняваше за срещата с приятелката си. Отвори чадъра си на прага и излезе.“

– Глория и Айрийн – кимна доктор Гупта. – Да, точно така. И двете бяха млади, така че още трябва да са живи, но уви, нямам и най-малка представа къде са сега.

– Това ли са всички? – попита Страйк.

– Да, така мисля. Не, почакайте – вдигна ръка докторът. – Имаше и чистачка. Островитянка от Карибието. Как ли ѝ беше името? – Той се смръщи. – Опасявам се, че не мога да си спомня.

Наличието на чистачка в медицинската служба беше нова информация за Страйк. Собственият му офис бе почистван от него или от Робин, макар че напоследък и Пат се беше включила. Записа си „Чистачка, островитянка“.

– Колко възрастна беше, помните ли?

– Наистина не мога да кажа – отвърна Гупта и добави тактично: – При цветнокожите е трудно да отгатнеш възрастта. По-дълго изглеждат млади. Но мисля, че имаше няколко деца, така че не е била в първа младост. Може би към трийсет и нещо – предположи.

– И така, трима лекари, секретарка, две рецепционистки, медицинска сестра и чистачка? – обобщи Страйк.

– Точно така – потвърди доктор Гупта. – Имахме всички предпоставки за успешен бизнес, но не му тръгна от самото начало, боя се.

– Нима? – заинтригува се Страйк. – Защо така?

– Лична химия – отвърна кратко Гупта. – С напредването на възрастта все повече осъзнавах, че екипът е всичко. Образованието и опитът са важни, но ако екипът не се сработи... – Той преплете кокалестите си пръсти. – ... забрави! Нещата никога няма да се получат както трябва. Така беше и в „Сейнт Джон“. А това беше жалко, много жалко, защото имахме потенциал. Службата бе популярна сред дамите, тъй като те обикновено предпочитат консултанти от собствения си пол. Марго и Джанис бяха много харесвани. Но от самото начало бе налице разделение. Доктор Бренър бе дошъл, привлечен от новата сграда, но никога не се държеше като част от екипа. Всъщност с времето започна да става открито враждебен към някои от нас.

– Към кого конкретно беше враждебен? – попита Страйк, като се досещаше за отговора.

– Боя се – изрече тъжно доктор Гупта, – че той не харесваше Марго. Откровено казано, според мен доктор Бренър изобщо не харесваше жените. Беше груб и с момичетата на рецепцията. Разбира се, те бяха по-лесни за тормозене от Марго. Според мен той имаше респект към Джанис. Тя беше много оправна и не така войнствена като Марго. Също така беше неизменно учтив към Дороти, която хранеше яростна лоялност към него. Но срещу Марго се настрои от самото начало.

– И защо, вие как мислите?

– О – вдигна ръце доктор Гупта и ги остави да паднат в жест на безнадеждност, – истината е, че Марго... пак повтарям, аз я харесвах и споровете ни винаги бяха в дружески дух... но тя беше от хората, към които изпитваш или силна симпатия, или силна неприязън. Доктор Бренър не беше феминист. Той смяташе, че мястото на жената е у дома, при децата ѝ. Не одобряваше, че Марго е оставила бебе вкъщи и се е върнала на пълен работен ден. Събранията ни винаги бяха неловки. Той изчакваше Марго да започне да говори и се втурваше да я надприказва с много висок глас. Падаше си грубиян. За рецепционистките също имаше ниско мнение, все мърмореше за късите им поли и прическите им. Но според мен, макар че бе озлобен конкретно срещу жените, просто не обичаше хората.

– Странно за лекар – отбеляза Страйк.

– О – позасмя се доктор Гупта, – не е толкова рядко явление, колкото може би си мислите, господин Страйк. Ние, лекарите, сме като всички други хора. Популярен мит е, че изпитваме обич към цялото човечество. Иронията е, че най-слабото ни място бе самият Бренър. Той беше наркоман!

– Сериозно ли?

– Пристрастен към барбитурати – поясни Гупта. – В наши дни на лекар няма как да му се размине това, но той ги поръчваше в огромни количества и ги държеше в шкаф в кабинета си. Много мъчен човек беше. Емоционално неконтактен. Ерген. А и тази му тайна пристрастеност...

– Говорихте ли с него по темата? – попита Страйк.

– Не – отвърна тъжно Гупта. – Все отлагах. Исках да съм сигурен в аргументите си, преди да повдигна въпроса. От дискретни разпитвания узнах, че още използва адреса на старата си месторабота заедно с този на настоящата, като удвоява поръчките си и сменя аптеките. Трудно щеше да ми е да докажа какво е намислил. Можеше и никога да не се усетя, ако Джанис не беше дошла при мен. Разправи ми как при случаен разговор с него шкафът му бил отворен и тя видяла количествата, които е натрупал. После призна, че го е заварила захлупен на бюрото му в напълно безпомощно състояние една вечер, след като последният пациент си бил отишъл. Не вярвам да се е отразило на преценката му като специалист все пак. Забелязвал бях, че понякога в края на деня е с малко оцъклен поглед, но той беше пред пенсия. Обяснявал си го бях с умора.

– Марго знаеше ли за порока му? – попита Страйк.

– Не – отвърна Гупта. – Не ѝ казах, макар че трябваше. Тя беше мой съдружник и човекът, с когото бе редно да го споделя, та да решим какво да правим. Но се страхувах, че директно ще нахълта при него за конфронтация. Марго не беше жена, дето ще се въздържи да стори нещо, което смята за правилно, и понякога ми се искаше да проявява мъничко повече такт. А една конфронтация с Бренър най-вероятно щеше да има тежки последствия. Нужен бе деликатен подход. В края на краищата нямахме категорично доказателство. Точно тогава обаче Марго изчезна и злоупотребата на доктор Бренър с барбитурати стана последната ни грижа.

– Продължихте ли да работите заедно с Бренър след изчезването на Марго? – попита Страйк.

– Да, още няколко месеца, но скоро след това той се пенсионира. Аз останах още известно време в „Сейнт Джон“, после получих назначение другаде. Бях доволен, че си тръгвам. В „Сейнт Джон“ бе пълно с лоши асоциации.

– Как бихте описали отношенията на Марго с другите в службата? – поиска да узнае Страйк.

– Ами да видим... – каза Гупта и взе още една кифличка. – Дороти, секретарката, никога не я е харесвала, но мисля, че това бе породено от лоялност към доктор Бренър. Както казах, Дороти беше вдовица. Тя беше от онези жени, готови с нокти и зъби да бранят шефа си. Когато Марго или аз ядосахме Джоузеф или изразяхме несъгласие с него, писмата и докладите ни отиваха на дъното на купчината за печатане. Беше тема за наша лична шега. В онези дни нямаше компютри, господин Страйк. Изобщо не беше като днес. – Той посочи една от снимките зад себе си. – Айша всичко си пише сама на компютъра в лекарския си кабинет, нещата са толкова улеснени и ускорени, но ние зависехме от милостта на машинописката за всичките си документи. Не, Дороти не харесваше Марго. Държеше се с нея учтиво, но студено. Макар че – добави Гупта, очевидно спомнил си нещо на мига – Дороти всъщност дойде на барбекюто, което беше изненада за мен. Марго организира барбекю в дома си една неделя през лятото преди изчезването си – обясни той. – Знаеше, че не се погаждаме като екип, така че покани всички ни у тях. Очакваше се барбекюто да... – И този път без думи отново илюстрира мисълта си чрез преплитане на пръсти. – Помня, че се учудих от присъствието на Дороти, защото Бренър отказа да дойде. Дороти доведе сина си, който беше на тринайсет или четиринайсет, така ми се струва. Трябва да го е родила късно, особено като за седемдесетте години. Палаво момче. Помня, че съпругът на Марго го смъмри, задето счупи ценна купа.

През ума на Страйк пробяга мимолетен спомен за Люк, който нехайно стъпи на новите му слушалки в Сейнт Моус.

– Марго и мъжът ѝ имаха много хубава къща в Хам. Съпругът също беше лекар, хематолог. Градината беше голяма. С Джийл заведохме дъщерите си, но тъй като Бренър не дойде, а Дороти се обиди от забележката на съпруга към сина ѝ, опасявам се, че целта на Марго не беше постигната. Разделението си остана.

– Всички останали ли присъстваха?

– Да, така мисля. Не... почакайте. Според мен чистачката я нямаше... Уилма! – възкликна доктор Гупта, доволен от себе си. – Името ѝ беше Уилма, нямах представа, че още го помня... но фамилията ѝ... Не съм сигурен, че дори тогава съм я знаел. Не, Уилма не дойде. Но всички останали бяха там. Джанис доведе момчето си, беше по-малко от това на Дороти и много по-възпитано, доколкото помня. Моите дъщери прекараха следобеда да играят на бадминтон с малкия Бийти.

– Джанис омъжена ли беше?

– Разведена. Съпругът ѝ я беше напуснал заради друга жена. Тя се беше примирила и отглеждаше сина си сама. Жени като Джанис винаги се справят. Достойно е за възхищение. Животът ѝ не беше лесен по време на познанството ни, но мисля, че по-късно се е омъжила повторно. Зарадвах се, като научих.

– Джанис и Марго разбираха ли се?

– О, да. Имаха дарбата да не приемат противоречията си като лична обида.

– А често ли имаха противоречия?

– Не, не – отвърна Гупта. – Но в работна среда трябва да се вземат решения. А ние поне се опитвахме да поддържаме демократичен дух. Джанис и Марго понякога бяха на различни мнения, но не се сърдеха една на друга. Мисля, че се харесваха и уважаваха взаимно. Джанис много тежко понесе изчезването на Марго. В деня, когато напуснах медицинската служба, ми каза, че не е минала седмица от случилото се, в която да не сънува Марго. Всъщност никой от нас не беше същият след това – промълви тихо доктор Гупта. – Човек не очаква приятел да изчезне без никаква следа. Има нещо разтърсващо в това.

– Така е – съгласи се Страйк. – Как се погаждаше Марго с двете рецепционистки?

– Ами вижте, Айрийн, по-възрастната от двете, не беше лесна. Помня, че беше... не груба, но малко безцеремонна, понякога и с Марго. На служебното коледно парти, и то също беше организирано от Марго в опит да ни сближи, Айрийн пийна повечко. Помня някакво пререкание, но не мога да ви кажа за какво беше. Съмнявам се да е било нещо сериозно. Следващия път, като ги видях заедно, изглеждаха съвсем дружелюбно настроени. Айрийн изпадна в пълна истерия след изчезването на Марго.

Настана кратка пауза.

– Може и да имаше малко театралност в нея – призна Гупта, – но мъката ѝ беше искрена, сигурен съм. Глория, горката малка Глория, виж, тя беше съсипана. Марго бе нещо повече от работодател за Глория. Момичето я приемаше като по-голяма сестра, като наставник. Марго бе пожелала да я назначим, при все че Глория нямаше полезен опит за този тип работа. И трябва да призная – добросъвестно заяви Гупта, – че се оказа много добър служител. Залягаше, бързо се учеше. Беше достатъчно да я поправиш веднъж. Мисля, че произхождаше от бедно семейство. Със сигурност знам, че Дороти я гледаше отвисоко. Можеше да бъде твърде безсърдечна.

– Ами Уилма, чистачката? – попита Страйк, стигнал до края на списъка. – Тя как се разбираше с Марго?

– Ще излъжа, ако кажа, че мога да си спомня – каза Гупта. – Уилма беше тиха жена. Никога не съм чул да са имали някакви проблеми.

След кратко мълчание добави:

– Надявам се да не си измислям, но май мъжът на Уилма беше калпав човек. Марго ми каза, че било редно Уилма да се разведе с него. Нямам представа дали го е заявила направо на Уилма, макар че, като познавах Марго, като нищо го е направила. Всъщност чух, след като бях напуснал вече медицинската служба, че Уилма е била уволнена. Обвиненията били, че пиела по време на работа. Тя винаги си носеше термос. Но за това последното може и да греша, така че не залагайте много на тази информация. Както казах, вече бях напуснал.

Вратата на дневната се отвори.

– Още чай? – попита госпожа Гупта, като прибра подноса и вече изстиналия чайник.

Страйк се надигна да ѝ помогне, но тя му заръча да си седне и да не става глупав. Когато излезе, Страйк каза:

– Дали мога да ви върна към деня, в който е изчезнала Марго, доктор Гупта?

Дребният лекар явно мобилизира куража си и отговори:

– Разбира се. Но трябва да ви предупредя, че днес повече помня този ден на базата на показанията за него, които дадох пред полицията тогава. Действителните ми спомени са мъгляви. Спомням си главно каквото казах на разследващия полицай.

Страйк се впечатли от този необичайно прозорлив за един свидетел коментар. Имаше богат опит в снемането на показания и знаеше как се закотвяха хората към първите сведения, които даваха, и ценната информация, пропусната при първата редакция, често биваше изгубена завинаги под формализираната версия, вече заместила действителната памет за събитието.

– Не се притеснявайте – успокои той Гупта. – Кажете каквото помните.

– Ами беше съвършено обикновен ден – подхвана Гупта. – Единственото, което леко го отличаваше, бе, че едно от момичетата на рецепцията имаше час за зъболекар и си тръгна в два и половина. Това беше Айрийн. Ние, лекарите, работехме както обичайно в съответните си кабинети. До два и половина и двете момичета бяха на рецепцията, а после Айрийн излезе. Глория остана сама там. Дороти беше на бюрото си до пет, обичайния край на работното ѝ време. Джанис беше в медицинската служба до обед, а следобеда прекара в посещения по домовете, което бе рутинна практика за нея. Видях Марго на няколко пъти отзад, където имахме не точно кухня, а нещо като кътче с чайник и хладилник. Беше много доволна заради Уилсън.

– Кой?

– Харолд Уилсън – усмихна се Гупта. – Предишния ден беше имало общи избори. Лейбъристите се върнаха на власт с мнозинство. Той беше оглавявал правителство на малцинството от януари.

– Аха – кимна Страйк. – Да, вярно.

– Аз си тръгнах в пет и половина – продължи Гупта. – Казах довиждане на Марго, чиято врата беше отворена. Тази на Бренър беше затворена. Предположих, че е с пациент. Очевидно не можех да посоча пред разследващия за станалото, след като съм си тръгнал, но на вас ще го кажа, както ми разправиха другите.

– Да, ако обичате – подкани го Страйк. – Особено ме интересува спешният пациент, който е забавил Марго.

– Аха – кимна Гупта и събра върховете на пръстите си, – вече знаете за загадъчната мургава дама. На мен ми е известно за нея само от разказа на малката Глория. В „Сейнт Джон“ работехме на принципа „първият пристигнал е първият обслужен“. Регистрираните пациенти си изчакваха реда, освен ако, то се знае, не ставаше въпрос за спешен случай. Но тази дама дошла от улицата, не била регистрирана в медицинската ни служба, а имала остри стомашни болки. Глория ѝ казала да почака и влязла при Бренър да провери дали ще я приеме, тъй като бил свободен, а Марго още била с последния си регистриран пациент за деня. Бренър силно се задърпал при молбата и докато разговаряли, Марго излязла от кабинета си, за да изпрати последните си пациенти, майка и дете, и предложила тя да поеме спешния случай, тъй като от работа отивала да се срещне с приятелка в пъб, малко по-нагоре по улицата. Според Глория Бренър казал: „Хубаво от твоя страна“ или нещо такова, което е крайно дружелюбно като за него, сложил си палтото и шапката и си тръгнал.

Глория се върнала в чакалнята да каже на жената, че Марго ще я приеме. Тя влязла в кабинета и останала там по-дълго, отколкото Глория очаквала. Някъде към двайсет и пет, трийсет минути. Станало вече шест и петнайсет, а срещата на Марго с приятелката ѝ била в шест.

Най-сетне пациентката излязла от кабинета и си отишла. Марго се появила малко след нея, облечена с палто. Казала на Глория, че закъснява за пъба, и я помолила тя да заключи. Излязла в дъжда и... не се видя повече.

Вратата на дневната се отвори и влезе госпожа Гупта с прясно запарен чай. Страйк отново се надигна да ѝ помогне и отново бе накаран да си седне на мястото. Когато останаха сами, Страйк попита:

– Защо нарекохте последната пациентка „загадъчна“? Защото не е била регистрирана или...

– О, значи, не знаете за това? – каза Гупта. – Не, не. По причина, че след това имаше много дискусии дали наистина е била жена.

Като се усмихна на изненадата на Страйк, продължи:

– Бренър го започна. Бил минал покрай нея и казал на разследващия, че от беглото впечатление, което придобил, заключил, че е мъж, и много се учуди да чуе после, че била жена. Глория твърдеше, че била набита млада жена, мургава, с цигански вид по нейни думи, което не е много политкоректно описание, но така каза Глория. Естествено, никой друг не я беше видял, тъй че не можехме да имаме мнение. Беше призована публично, но никой не се появи и при отсъствие на информация за противното, разследващият силно притисна Глория да каже дали не мислела, че пациентът всъщност е бил мъж, облечен като жена, или поне че може да е сгрешила в преценката си. Но Глория настояваше, че види ли жена, няма как да я сбърка с мъж.

– Разследващият Бил Талбът ли беше? – попита Страйк.

– Да, той – отвърна Гупта и взе чая си.

– Според вас дали е искал да вярва, че пациентът е предрешен като жена мъж, защото...

– Защото Денис Крийд е имал навика да се облича като жена? Да – отсече Гупта. – Макар тогава той да го наричаше Касапина от Есекс. Узнахме истинското му име чак през 1976 година. И единственото физическо описание на Касапина тогава бе, че е набит и мургав. Мога да разбера подозренията на Талбът, но...

– Би било странно Касапина от Есекс да влезе предрешен в медицинска служба и да седне да си чака реда?

– Ами... да, доста странно – потвърди доктор Гупта.

Настана кратко мълчание, докато Гупта отпиваше от чая си, а Страйк прелисти бележките си назад, като провери дали е попитал всичко, което го интересуваше. Гупта заговори пръв.

– Видяхте ли се с Рой, съпруга на Марго?

– Не – отвърна Страйк. – Бях нает от дъщеря ѝ. Доколко добре го познавате?

– Съвсем бегло – каза Гупта.

Остави чашата върху чинийката. Ако Страйк бе виждал някога човек, който да има още за казване, то това беше Динеш Гупта.

– Какво беше впечатлението ви от него? – попита Страйк и ненатрапчиво щракна химикалката си в готовност за писане.

– Разглезен – отговори Гупта. – Силно разглезен. Беше хубав мъж, отгледан от майка си като принц. Ние, индийците, поназнайваме нещо за тези неща, господин Страйк. Запознах се с майката на Рой на барбекюто, за което споменах. Тя си набеляза мен за разговор. Бих я определил като снобарка. Не смяташе рецепционистките и секретарките за достойни да им се отделя внимание. Останах убеден, че според нея синът ѝ е сключил неравностоен брак. И отново, такова отношение никак не е чуждо на индийските майки. Той страда от хемофилия, нали?

– Не го бях чул – учуди се Страйк.

– Да, да, така мисля – настоя Гупта. – По професия е хематолог и майка му каза, че е избрал тази специалност заради състоянието си. Виждате ли картинката? Умното и крехко момченце и гордата свръхзакриляща майка. Но пък малкият принц взел, че избрал за съпруга съвършено различна от майка си жена. Марго не беше от тези, дето ще изоставят пациентите си или възрастните си ученици от вечерните курсове, за да хукне у дома да готви вечеря на Рой. Сам да си сготви, такава беше нейната настройка... Или пък малката братовчедка би могла да сготви, разбира се – продължи Гупта с нещичко от тактичността, която бе вкарал при споменаването на „цветнокожи жени“. – Младата жена, на която плащаха да гледа бебето.

– Синтия присъстваше ли на барбекюто?

– Значи, така ѝ беше името, а? Да, присъстваше. Не съм разговарял с нея. Тя разнасяше дъщерята на Марго, докато Марго общуваше с гостите.

– Рой е бил разпитван от полицията – изрече Страйк като твърдение, макар да нямаше точни сведения за това.

– О, да – отвърна Гупта. – Ето тук имаше нещо наистина странно. В началото на моето интервю инспектор Талбът ми каза, че Рой е напълно изключен от тяхното разследване. Винаги ми се е струвало крайно необичайно, че ми го съобщи. Вие не го ли намирате такова? Беше минала само седмица от изчезването на Марго. Едва бяхме започнали да осъзнаваме, че няма грешка, че няма невинно обяснение. През първите няколко дни всички бяхме имали своите малки, изпълнени с надежда теории. Тя се е почувствала стресирана, неспособна да се справи и беше заминала сама някъде. Или пък беше станал инцидент и тя лежеше в безсъзнание и неидентифицирана в болница. Но дните минаваха, болниците бяха проверени и нейната снимка беше по всички вестници, а все така нямаше новини и всичко започна да изглежда много по-зловещо.

Видя ми се извънредно странно, че инспектор Талбът ме информира, без да го питам, как Рой не е под подозрение, защото има пълно алиби. Талбът всъщност направи впечатление на всички нас като особен човек. Пренапрегнат. Въпросите му все скачаха. Мисля, че се опитваше да ме успокои – каза Гупта, като си взе трета кифличка със смокини и я заразглежда внимателно, докато говореше. – Държеше да знам, че колегата ми лекар е чист, че нямам от какво да се притеснявам, че му е ясно как никой лекар не е способен на ужасното деяние да отвлече жена или... по това време вече този страх преследваше всички ни... да я убие... Но Талбът, то се знае, беше убеден от самото начало, че извършителят е Крийд, и най-вероятно е бил прав – въздъхна тъжно Гупта.

– Кое ви кара да мислите така? – поинтересува се Страйк.

Очакваше Гупта да спомене движилия се с висока скорост ван или дъждовната вечер, но отговорът се оказа много проницателен.

– Много е трудно да се скрие труп тъй чисто и безследно, както очевидно е скрит този на Марго. Лекарите познават мириса на смъртта и разбират всички процедури около един мъртвец. Несведущите може да си мислят, че е като да изхвърлиш маса или нещо с еквивалентно тегло, но е различно и много трудно. Дори и през седемдесетте, преди ДНК тестовете, полицията се справяше много добре с пръстови отпечатъци, кръвни групи и прочее. Как така тя остана скрита за толкова дълго време? Някой го беше свършил много хитро, а ако знаем нещо за Крийд, то е, че е извънредно умен, нали така? В крайна сметка го издадоха живи жени, не мъртви. Знаел е как да накара труповете си да онемеят.

Гупта захапа крайчето на кифличката, въздъхна, отупа грижливо ръцете си от трохи, после посочи към краката на Страйк и попита:

– Кой от двата е?

На Страйк не му стана неприятно от директния въпрос, тъй като идеше от лекар.

– Този – посочи и размърда десния си крак.

– Движите се много естествено като за едър човек – отбеляза Гупта. – Можеше и да не позная, ако не бях чел за вас по вестниците. Едно време изкуствените крайници въобще не бяха толкова добри. Цяло чудо е какво може да се купи днес. Хидравлично възпроизвеждане на естественото движение на ставата! Великолепно.

– Здравната каса не може да си позволи тези луксозни новости – поясни Страйк и пъхна бележника в джоба си. – Моят е доста обикновен. Ако не ви затруднявам прекалено, може ли да помоля за настоящия адрес на медицинската сестра?

– Да, да, разбира се – каза Гупта, като успя да се надигне от креслото при третия опит.

На семейство Гупта им отне половин час да открият в старо тефтерче последния адрес, който имаха за Джанис Бийти.

– Не мога да се закълна, че още е актуален – рече Гупта, като подаде листчето на Страйк в антрето.

– Ще ми даде начален старт за откриването ѝ, особено ако сега е с различна фамилия след омъжването си – отвърна Страйк. – Много бяхте отзивчив, доктор Гупта. Искрено ви благодаря, че отделихте време да разговаряте с мен.

– Разбира се – кимна доктор Гупта и огледа изпитателно Страйк с умните си и блестящи кафяви очи, – ще е истинско чудо да я откриете след всичкото това време. Но съм доволен, че някой отново я търси. Да, много съм доволен, че някой я търси.

11

Съдбата пътя му бе начертала

и виждаше той отдалеч,

че се задават люти свади.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Страйк пое обратно към метростанция „Амършам“ покрай живи плетове и двойни гаражи на средната класа от професионалисти, замислен за Марго Бамбъро. Беше изскочила от спомените на стария лекар като ярка и решителна личност и съвсем ирационално това се оказа изненада. Бидейки изчезнала, Марго Бамбъро бе придобила в съзнанието на Страйк безплътна еманация на дух, сякаш ѝ бе съдбовно предопределено един ден да се стопи безвъзвратно в дъждовния сумрак.

Припомни си лицата на седемте жени върху предната корица на „Демонът от Парадайс Парк“. Те живееха в призрачно черно и бяло, с прически, ставали все по-демоде с поредния ден на отсъствието им от семействата и живота им, ала всеки от тези образи негативи представляваше човек с някога биещо сърце, с амбиции, мнения, победи и разочарования, също тъй реални като тези на Марго Бамбъро, преди да се натъкнат на мъжа, на когото бе оказана честта да бъде изобразен в цвят върху корицата на ужасяващата история за тяхната смърт. Страйк все още не беше дочел книгата, но знаеше, че Крийд е виновен за смъртта на широк набор от жертви, включващ ученичка, брокерка по недвижими имоти и аптекарка. Според съвременната преса това бе част от ужаса, всяван от Касапина от Есекс: не бе ограничавал нападенията си до проститутки, които, както се намекваше, са естествената плячка за убиеца. Всъщност единственото „работещо момиче“, за което се знаеше, че е нападнато от него, бе оцеляло.

Хелън Уордроп, въпросната жена, бе разправила историята си в телевизионен документален филм за Крийд, който Страйк гледа по ютюб няколко вечери по-рано, докато хапваше китайска храна у дома. Филмът беше с неприлични нюанси и мелодраматичен, изобилстваше от зле изпълнени възстановки и музика, заимствана от филм на ужасите от седемдесетте. По времето на снимките Хелън Уордроп бе жена с отпуснато лице и бавен говор, с боядисана в червено коса и зле поставени изкуствени мигли. Изцъкленият ѝ поглед и монотонното приказване подсказваха или транквиланти, или неврологично увреждане. Крийд бе нанесъл на пияната и пищяща Хелън удар с чук по главата, който би могъл да бъде и фатален, докато се бе мъчил да я вкара насила отзад във вана си. Тя услужливо завъртя глава за интервюиращия, та да покаже на зрителите все още хлътналия си череп. Интервюиращият ѝ каза, че е била голяма щастливка да оцелее. У нея се долови леко колебание, преди да се съгласи.

В този момент Страйк бе изключил документалния филм, нервиран от банално подбраните въпроси. И той също веднъж бе попаднал на лошо място по лошо време, от което щеше да носи последствия до края на живота си, така че много добре разбра колебанието на Хелън Уордроп. Непосредствено след експлозията, отнела му стъпалото и пищяла, без да се споменава за цялата долна половина на тялото на сержант Гари Топли и част от лицето на Ричард Анстис, Страйк бе изпитал най-различни емоции, включващи вина, благодарност, объркване, страх, гняв, негодувание и самота, но нямаше спомен да се е чувствал щастливец. „Щастливец“ би означавало бомба, която не се е детонирала. „Щастливец“ щеше да е, ако си бе запазил и двата крака. Околните, неспособни да си представят ужасите на осакатени и тероризирани оцелели, имаха нужда да ги чуят, че се определят като „щастливци“. Припомни си изреченото през плач твърдение на леля му, че нищо не го боли, докато лежеше в болничното легло, замаян от морфин, и резкия контраст с първите думи на Полуърт, когато посети Страйк в болница „Сели Оук“.

– Гадновата работа, Диди.

– Да, има такова нещо – отвърнал бе Страйк с протегнат напред до половина ампутиран крак, чиито нервни окончания настояваха, че прасецът и стъпалото още са там.

Когато пристигна на метростанция „Амършам“, Страйк установи, че току-що е изпуснал влака до Лондон. Седна на пейка отвън под слабото есенно слънце на късния следобед, извади цигарите си, запали една и провери телефона си. Бяха дошли две съобщения и неотговорено повикване, докато бе разговарял с Гупта при изключен звук на телефона.

Съобщенията бяха от полубрат му Ал и от приятелката на Страйк Илза, а обаждането – от Джордж Лейборн, на когото той веднага позвъни.

– Ти ли си, Страйк?

– Да. Току-що си ми звънял.

– Така е. Набавих ти го. Копие от досието „Бамбъро“.

– Шегуваш се! – възкликна Страйк и издуха ентусиазирано дима. – Джордж, това е феноменално, страшно много съм ти задължен.

– Почерпи ме една бира и ме спомени пред медиите, ако някога откриеш кой е извършителят. „Ценна помощ“. „Не бих се справил без него“. Формулировката после ще я уточняваме. Не е зле да се напомни, че ми е ред за повишение. Слушай – вече по-сериозно продължи Лейборн, – досието е бъркотия. Пълна бъркотия.

– В какъв смисъл.

– Старо е. Липсват листове, доколкото можах да преценя, макар че може и да са сложени другаде – нямах време да систематизирам всичко, тук са четири кашона. Талбът е бил ужасно неподреден, а намесата на Лоусън не е оправила много нещата. Но така или иначе, твое е. Утре ще намина при теб да ти го оставя в офиса, става ли?

– Нямам думи да изразя колко съм ти признателен, Джордж.

– Моят старец би умрял доволен, че някой отново ще се занимае със случая. Би се радвал Крийд да бъде закован с още едно убийство.

Лейборн затвори, а Страйк мигом запали нова цигара и позвъни на Робин да ѝ съобщи добрата новина, но обаждането му бе прехвърлено директно на гласова поща. Едва тогава си спомни, че тя е на среща с преследвания синоптик, така че насочи вниманието си към съобщението на Ал.

Здрасти, братле, започваше дружески то.

Ал бе единственият от братята и сестрите му по баща, с когото Страйк поддържаше един вид трайни отношения, макар и спорадични, и едностранчиви, защото всички инициативи идеха от Ал. Страйк имаше общо шест наполовина братя и сестри Рокъби, трима от които не беше виждал никога – ситуация, която не изпитваше потребност да променя, предвид колко стрес му носеха роднините, с които се познаваше.

Както знаеш, „Дедбийтс“ догодина празнуват 50 години заедно...

Страйк не го бе знаел. Бе се срещал с баща си Джони Рокъби, основен вокал на „Дедбийтс“, точно два пъти в живота си и повечето от информацията за баща му рокзвезда бе идвала от майка му Леда – жената, на която той необмислено бе направил дете в немного оживен ъгъл по време на парти в Ню Йорк – или от пресата.

Както знаеш, „Дедбийтс“ догодина празнуват 50 години заедно и (суперконфиденциално) ще пуснат изненадващ нов албум на 24 май. Ние (семействата) им устройваме голям купон същата вечер в „Спенсър Хаус“, за да отпразнуваме издаването му. Братле, за всички нас ще означава много, особено за татко, ако дойдеш. Габи има идея да направи снимка на всичките му деца заедно и да му я даде като подарък вечерта. Ще е първата по рода си. Мисли да я сложи в рамка, ще е изненада. Всички са навити. Имаме нужда само от твоето съгласие. Помисли си за това, братле.

Страйк прочете съобщението два пъти, после го затвори, без да отговори, и отвори това на Илза, което бе далеч по-кратко.

Днес е рожденият ден на Робин, тъпак такъв.

12

Хвалбите си към нея не пестеше

и с дарове отрупваше я щедри,

ала зад всичките му тез старания

прозря тя фалша на ласкателя.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Телевизионният синоптик доведе жена си на срещата с Робин. След като ги настани във вътрешния кабинет на офиса, Робин установи, че двойката е зациклила и мърдане няма. Съпругата имаше нова теория, основана на последната анонимна пощенска картичка, пристигнала по пощата в телевизионното студио. Беше петата с картина отпред и третата, купена в магазина на Националната портретна галерия. Насочила бе мислите на синоптика към бивша приятелка, която бе посещавала училище по живопис. Той нямаше представа къде е тя сега, но беше уверен, че си струва да бъде издирена.

На Робин ѝ се стори крайно неправдоподобно бивша приятелка да избере пощенски картички като средство да се свърже отново с изгубен любим, предвид съществуването на социални мрежи и публично известните данни за контакт със синоптика, но се съгласи дипломатично, че си заслужава да се поработи в тази посока. Записа всички подробности от някогашната интимна връзка, които синоптикът успя да си спомни. След това Робин изложи всички мерки, взети от агенцията до този момент да се проследи изпращачът на картичките, и увери съпрузите, че продължават да наблюдават къщата нощем, надявайки се Пощенската картичка да се покаже.

Синоптикът беше дребен мъж с червеникавокестенява коса, тъмни очи и вероятно измамно извинително изражение, постоянно лепнато на лицето му. Съпругата му беше слаба, с няколко сантиметра по-висока от него и изглеждаше изплашена от среднощните доставки, а също и леко нервирана от шеговитите твърдения на мъжа си, че един синоптик не би могъл да очаква нещо подобно, тъй като надали е от типа кинозвезда, а и кой знаел какво може да се очаква от тази жена.

– Или мъж – напомни съпругата му. – Не знаем дали е жена, нали така?

– Да, вярно – съгласи се синоптикът и усмивката му бавно изчезна.

Когато най-сетне семейството си отиде, минавайки покрай Пат, която стоически печаташе някакъв текст на бюрото си, Робин се върна във вътрешния кабинет и отново разгледа последната пристигнала картичка. Портретът отпред беше на мъж от деветнайсети век с високо завързана широка вратовръзка. Джеймс Дъфийлд Хардинг. Робин никога не го беше чувала. Тя обърна картичката. Напечатаното послание отзад гласеше:

ТОЙ ВИНАГИ МИ НАПОМНЯ НА ТЕБ

Отново обърна картичката. Невзрачният човек с дълги бакенбарди наистина приличаше на синоптика.

Неволна прозявка я изненада. Беше прекарала повечето от деня в приключване на документи, оторизиране плащането на сметки и гласене на графика за следващите две седмици така, че да удовлетвори желанието на Морис за свободен съботен следобед, тъй като трябваше да отиде и да гледа изпълнението на тригодишната си дъщеричка в балетно представление. Робин си погледна часовника и видя, че вече е станало пет. Поведе борба с угнетеното настроение, което бе отстъпило за известно време заради усърдната ѝ работа, прибра досието за Пощенската картичка и отново включи звука на мобилния си телефон. Само след секунди той зазвъня: Страйк.

– Ало – отговори Робин, като се стараеше да не звучи вкисната, защото с напредването на часовете ѝ бе станало ясно, че Страйк отново е забравил рождения ѝ ден.

– Честит рожден ден – изрече той на фона на шум от влак.

– Благодаря.

– Имам нещо за теб, но ще се върна чак след час, току-що се качих на влака на връщане от Амършам.

Имаш нещо друг път – помисли си Робин. – Ще забършеш набързо букет на път към офиса.

Робин беше сигурна, че Илза е подсказала на Страйк, защото точно преди пристигането на клиента се бе обадила да съобщи на Робин, че май ще ѝ се наложи да закъснее за пийването. Също така попита с неубедителна небрежност какво ѝ е купил Страйк, а Робин на свой ред отговори съвсем искрено: „Нищо“.

– Много мило, благодаря – каза Робин сега, – но аз тъкмо излизам. Имам среща за по питие.

– О – промърмори Страйк. – Ясно. Съжалявам... Нямаше как да се прибера по-рано заради интервюто с Гупта.

– Нямаше как, да – каза Робин. – Е, можеш да ги оставиш в офиса...

– Да – съгласи се Страйк и тя забеляза, че не оспори множественото число; значи, твърдо щяха да са цветя.

– Междувременно има голяма новина – добави Страйк. – Джордж Лейборн се е сдобил с копие от досието „Бамбъро“.

– О, това е чудесно! – ентусиазира се Робин против волята си.

– Да, нали? Ще го донесе утре сутринта.

– А как мина с Гупта? – поинтересува се Робин, като приседна от своята страна на партньорското бюро, заменило старото единично на Страйк.

– Беше интересно, особено сведенията за самата Марго – отговори Страйк със заглъхнал глас, защото, както предположи Робин, влакът минаваше през тунел.

Робин притисна телефона по-силно към ухото си и попита:

– В какъв смисъл?

– Знам ли... – прозвуча далечният глас на Страйк. – От онази стара снимка не бих отгатнал, че е била пламенна феминистка. Сега ми изглежда много по-впечатляваща като характер, което е глупаво... Защо пък да няма изявена самоличност, и то силна?

Но Робин разбираше какво има предвид той. На мъглявата снимка Марго Бамбъро, замръзнала в далечно време с типичната ѝ за седемдесетте години прическа с път по средата, с блузата с широки издължени ревери и плетеното бюстие, сякаш принадлежеше на отдавна отминал двуизмерен свят с избелели цветове.

– Другото ще ти го разправя утре – каза Страйк, защото връзката им се накъсваше. – Тук сигналът не е много прекрасен. Едва те чувам.

– Добре – отвърна му високо Робин. – Ще говорим утре.

Тя отново отвори вратата към външното помещение. Пат тъкмо изключваше стария компютър на Робин, а от устата ѝ стърчеше електронна цигара.

– Това Страйк ли беше? – попита тя, подобна на врана с черната си коса, грачещ глас и висяща от устните фалшива цигара.

– Да – отвърна Робин и взе палтото и чантата си. – Беше на път от Амършам. Но ти заключи както обикновено, Пат, той може да си влезе, ако му е нужно.

– Сети ли се най-после за рождения ти ден? – попита Пат, която очевидно извличаше садистично удоволствие от новината за пропуска на Страйк сутринта.

– Да – отвърна Робин и от лоялност към Страйк добави: – Купил ми е подарък. Ще си го получа утре.

Пат бе купила на Робин портмоне.

– Старото се беше цъфнало по шевовете – отбеляза, когато Робин разви опаковката.

Робин остана трогната, макар че не би избрала точно този ярък червен цвят, и мигом прехвърли парите и картите си в новото портмоне.

– Хубавото на яркото портмоне е, че бързо го намираш в чантата си – посочила бе Пат и попита: – Какво ти е взел щуравият шотландец?

Баркли ѝ беше оставил опаковано пакетче, което Пат предаде на Робин сутринта.

– Карти – отвърна усмихната Робин, като разви хартията. – Сам ми разправяше за тях миналата вечер, когато бяхме заедно на наблюдение. Карти с най-търсените престъпници от „Ал-Кайда“. Раздавали са ги на американските войници по време на Иракската война.

– И за какво ти ги дава? – почуди се Пат. – Какво се очаква да правиш с тях?

– Ами, защото проявих интерес, когато ми разказваше – отвърна Робин, като я досмеша от презрението на Пат. – Мога да играя покер с тях, имат си и цифри, и всичко. Ето, виж.

– Бридж – отсече Пат. – Това е истинската игра. Обичам бридж.

Докато двете жени си обличаха палтата, Пат попита:

– Ще ходиш ли на някое хубаво място довечера?

– Ще пийнем с две приятелки – отвърна Робин. – Но имам ваучер за „Селфриджис“ и едва се сдържам да го употребя. Може да ида да си взема нещо преди това.

– Чудесно – изграчи Пат. – На какво си хвърлила око?

Преди Робин да успее да отговори, стъклената врата зад нея се отвори и влезе Сол Морис – хубав, усмихнат и малко задъхан, с пригладена черна коса и искрящи сини очи. Изпита известно неудобство, като го видя да държи опакован подарък и картичка.

– Честит рожден ден! – каза той. – Надявах се да те заваря.

И преди Робин да е успяла да го предотврати, той се наведе и я целуна по бузата. Не беше въздушна целувка, а сериозен контакт между устни и кожа. Робин отстъпи леко назад.

– Взех ти нещичко – каза, очевидно не доловил известната хладина, и ѝ подаде пакетчето и картичката. – Много дребен подарък. А как е Мънипени? – обърна се към Пат, която вече бе измъкнала от устата си електронната си цигара, за да му се усмихне, при което разкри зъби с цвят на стара слонова кост.

– Мънипени – повтори сияеща Пат. – Я стига си се занасял.

Робин разкъса хартиената опаковка на подаръка си. Вътре имаше кутия трюфели със солен карамел „Фортнъм и Мейсън“.

– О, чудесен избор – одобри Пат.

Очевидно шоколадови бонбони беше далеч по-уместен подарък от колода карти с членовете на „Ал-Кайда“ върху тях.

– Спомних си, че обичаш солен карамел – каза Морис и изглеждаше горд със себе си.

Робин знаеше точно откъде е получил тази идея и това никак не я направи по-признателна.

Преди месец, на първото събрание на агенцията в новия ѝ разширен състав, Робин отвори кутия луксозни бисквити, изпратени от благодарен клиент. Страйк бе попитал защо всичко напоследък е гарнирано със солен карамел и Робин му отговори, че това не го спира да лапа с шепи. Не беше изразила лично предпочитание към соления карамел, но Морис явно бе обърнал твърде малко внимание и на двамата и бе съхранил повърхностното си впечатление за по-късна употреба.

– Много ти благодаря – изрече тя с минимум сърдечност. – Боя се, че трябва да бягам.

И преди Пат да е изтъкнала, че „Селфриджис“ няма да избяга нанякъде в близкия половин час, Робин се промъкна покрай Морис и заслиза по металните стълби с картичката му, още неотворена, в ръката ѝ.

Робин още се чудеше защо Морис я дразнеше толкова силно, докато бавно обикаляше из ухаещия салон на „Селфриджис“ половин час по-късно. Решила беше да си купи нов парфюм, защото използваше един и същ вече пет години. Матю го харесваше и не искаше тя да го сменя, а в последното ѝ шишенце бяха останали само няколко капки и тя изпита внезапен подтик да се пръска с нещо, което Матю не би разпознавал и може би дори не би харесал. Шишенцето евтин одеколон 4711, което си бе купила на път за Фолмът, изобщо не ставаше за знаков аромат, тъй че тя обхождаше безкрайния лабиринт помежду огледала с опушени стъкла и позлатени аплици, край рафтове с прелъстителни шишенца и осветени снимки на знаменитости, пред всяка редица от които стоеше по една облечена в черно сирена, предлагаща пробно пръскане и лентички за тестване.

Запита се дали е твърде високомерно от нейна страна да си мисли, че не беше редно Морис, наетият външен сътрудник, да си въобразява как е в правото си да целуне съдружник в агенцията. Дали би негодувала, ако по принцип резервираният Хъчинс я беше целунал по бузата? Не, реши тя, не би имала нищо против, защото познаваше Анди вече повече от година, а и въобще Хъчинс би се държал учтиво и не би си позволил да я поздрави с притиснати към лицето ѝ устни.

Ами Баркли? Никога не я беше целувал, макар че неотдавна я нарече „левачка“ по време на наблюдение, когато тя го заля с горещо кафе във възбудата си, че зърва обекта им, държавен чиновник, да излиза от прословут бардак в два часа през нощта. Но тя никак не се разсърди на Баркли за този епитет. Наистина се бе показала като левачка.

Като зави зад един щанд, Робин се озова пред този на „Ив Сен Лоран“ и с внезапно събуден интерес спря поглед върху цилиндър в синьо, черно и сребристо, носещ името „Рив Гош“. Робин никога преди не бе помирисвала съзнателно любимия парфюм на Марго Бамбъро.

– Това е класика – уведоми я отегчената на вид продавачка, докато гледаше как Робин пръска „Рив Гош“ върху тестова лентичка и го помирисва.

Робин бе склонна да оценява парфюмите по това доколко добре възпроизвеждаха мириса на познато цвете или храна, но тази тук не бе миризма от живата природа. Имаше полъх от роза, но също и нещо странно металическо. Робин, свикнала на дружелюбните аромати на плодове и бонбони, остави лентичката с поклащане на глава и се отдалечи.

Така, значи, е миришела Марго Бамбъро, каза си. Беше много по-сложен аромат от онзи, който Матю бе харесвал върху Робин – природна уханна смесица от смокини, нещо свежо, млечно и зелено.

Робин отново зави зад ъгъл и видя на щанд точно пред себе си фасетирано стъклено шишенце, пълно с розова течност: „Флауърбомб“, знаковия аромат на Сара Шадлок. Робин го бе виждала в банята на Сара и Том, когато с Матю им бяха гостували за вечеря. Откакто напусна Матю, Робин бе разполагала с време в изобилие да си даде сметка, че целта му в случаите, когато той бе сменял чаршафите по средата на седмицата, защото „разлял чай“ или „искал да я отмени да не го върши на другия ден“, е била да премахне този безпогрешен сладък мирис, както и по-очевидни инкриминиращи следи, протекли от кондоми.

– Това е модерна класика – осведоми я изпълнената с надежда продавачка, забелязала Робин да оглежда стъклената ръчна граната.

С лека усмивка Робин поклати глава и се извърна. Сега отражението ѝ в опушеното огледало изглеждаше просто тъжно, докато хващаше шишенца и помирисваше лентички в безрадостно издирване на нещо, което да подобри този скапан рожден ден. Внезапно ѝ се прииска да можеше да се прибере вкъщи, вместо да отива да пийне.

– Какво търсите? – попита момиче с остри скули, което Робин отмина малко по-нататък.

Пет минути по-късно след кратки професионални напътствия Робин вече вървеше обратно към Оксфорд Стрийт с правоъгълно черно шише в чантата си. Продавачката се бе оказала извънредно убедителна.

– ... а ако искате нещо съвършено различно – каза, като взе пето шишенце, пръсна малко върху лентичка и я размаха, – пробвайте „Фракас“.

Тя подаде лентичката на Робин, чиито ноздри вече пареха от разнообразната агресия от миризми през последния половин час.

– Секси, но с оттенък на зрялост. Истинска класика.

И в този момент, докато вдъхваше замайващия пищен аромат на туберози, Робин бе прелъстена от идеята през трийсетата си година да се превърне в изискана и обиграна дама, напълно различна от глупачката, която съпругът ѝ я бе уверявал, че обича, а онази, която бе отвеждал в леглото си, носеше точно толкова прилика с нея, колкото смокиня с ръчна граната.

13

И тъй, вървяха те по тоз болезнен път,

през хълмовете стръмни и високи,

когато връз един видяха параклис малък,

убежище на светостта.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

В ретроспекция Страйк съжаляваше за първия подарък, който бе дал на Робин Елакот. Купил ѝ бе скъпата зелена рокля във внезапен донкихотовски порив на щедрост, като се чувстваше в безопасност, че ѝ поднася нещо толкова лично, защото тя бе сгодена за друг мъж, и тогава той си бе мислил, че няма да я види повече. Тя беше облякла роклята да я пробва, та да може Страйк да предразположи продавачката да се разбъбри недискретно, и показанията на момичето, измъкнати много майсторски от Робин, му помогнаха да реши случай, който му създаде име и спаси агенцията от фалит. Носен от вълната на еуфория и благодарност, Страйк се върна в магазина и купи роклята като щедър жест за сбогуване. Нищо друго сякаш не стигаше да изрази така концентрирано онова, което искаше да ѝ каже, а то беше: „Виж какво постигнахме заедно“, „Не бих успял без теб“ и (ако беше достатъчно честен пред себе си) „Изглеждаш великолепна в нея, това си помислих, като те видях да я пробваш“.

Само че събитията не се бяха развили според очакванията на Страйк, защото само час след като ѝ бе подарил зелената рокля, той я нае на постоянен пост като своя секретарка. Несъмнено роклята бе добавила към дълбокото недоверие, изпитвано от Матю, годеника ѝ, по адрес на детектива, неин работодател. Нещо по-лошо от гледна точка на Страйк, това вдигна летвата неразумно високо за всякакви бъдещи подаръци. Дали съзнателно, или не, оттогава бе действал в посока да намали очакванията или като забравяше да купи на Робин подарък за Коледа и рождения ѝ ден, или като го избираше възможно най-безличен.

Купи букет лилиуми от първия цветарски магазин, изпречил се на пътя му, щом слезе от влака от Амършам, и ги отнесе в офиса, където Робин да ги завари на следващия ден. Избра ги заради размера и силния аромат. Чувстваше, че е редно да похарчи повече пари, отколкото за миналогодишното букетче, а тези изглеждаха внушителни и създаваха впечатление, че не се е скъпил. Розите създаваха нежелателни асоциации с Празника на свети Валентин, а почти само такива други цветя още имаше в магазина, при това в пет и половина следобед бяха останали по-опърпани и дребни. Лилиумите, от друга страна, бяха големи и успокояващо необвързващи, със скулптирани форми и наситен аромат, в самата им дързост се съдържаше безопасност. Идеха от клиничен парник, не нашепваха романтично за тихи гори или тайни градини, бяха просто едни солидни цветя, неизискващи други основания за избора му.

Страйк нямаше как да знае, че първата асоциация на Робин с лилиумите – сега и завинаги – бе със Сара Шадлок, която някога бе поднесла почти идентичен букет на Робин за партито им с Матю по повод новия дом. Когато влезе в офиса сутринта след рождения си ден и видя цветята върху партньорското бюро, натопени във ваза с вода, но още с целофана, с голяма панделка в цвят магента и картичка с надпис „Честит рожден ден от Корморан“ (без целувка, той никога не добавяше целувки), Робин се почувства точно като пред оформеното като ръчна граната шишенце в „Селфриджис“. Не искаше тези цветя; те бяха двоен дразнител, като ѝ напомняха едновременно пропуска на Страйк и изневярата на Матю. Реши, че ако се налага да ги гледа и да усеща мириса им, то няма да го прави в дома си.

И тъй, тя остави лилиумите в кабинета, където те упорито отказваха да умрат, тъй като Пат всяка сутрин ги поливаше и ги обгрижваше тъй старателно, че живяха близо две седмици. Накрая омръзнаха дори на Страйк, защото му напомняха парфюма на бившата му приятелка Лорелай и асоциацията не бе приятна.

Когато восъчните розово-бели цветове започнаха да се сгърчват и окапват, трийсет и деветата годишнина от изчезването на Марго Бамбъро отмина не забелязана от никого, освен може би от семейството ѝ и от Страйк и Робин, като и двамата регистрираха съдбовната дата. Копието от полицейското досие бе донесено от Джордж Лейборн съгласно обещанието му и сега лежеше в четири картонени кашона под партньорското бюро – единственото място, където в агенцията имаше място за тях. Страйк в момента бе най-малко натоварен с другите случаи, тъй като постоянно се държеше в готовност да се върне при нужда в Корнуол, и се зае да работи системно над документите по досието. След като ги изчетеше, възнамеряваше да посети Клъркънуел заедно с Робин и да проследи маршрута между някогашната медицинска служба „Сейнт

Джон“, където Марго за последен път бе видяна жива, и пъба, където приятелката ѝ напразно я бе чакала.

И тъй, в последния ден на октомври Робин излезе от офиса в един часа и забърза под заплашителното небе с готов в ръката ѝ чадър към станцията на метрото. Изпитваше вълнение от перспективата за този следобед, първия, който щяха да прекарат със Страйк в съвместна работа над случая „Бамбъро“.

Вече ръмеше леко, когато Робин зърна Страйк да пуши и да оглежда фасадата на сграда по средата на „Сейнт Джонс Лейн“. При звука на токчетата ѝ по мокрия тротоар се обърна към нея.

– Закъснях ли? – подвикна тя, като го приближи.

– Не – отговори Страйк, – аз подраних.

Тя застана до него още с разтворен чадър и погледна нагоре към високата многоетажна сграда от кафяви тухли с големи прозорци с метална дограма. Изглеждаше, че помещава офиси, но нямаше индикация с какъв вид бизнес се занимаваха.

– Била е точно тук – посочи Страйк вратата с номер 29. – Някогашната медицинска служба „Сейнт Джон“. Очевидно са променили фасадата на сградата. Имало е и заден вход – поясни той. – След малко ще заобиколим да надникнем.

Робин се извърна да огледа в двете посоки „Сейнт Джонс Лейн“, която бе дълга и тясна еднопосочна улица, оградена от двете страни с високи сгради с по много прозорци.

– Силно наблюдавана улица – отбеляза Робин.

– Да – рече Страйк. – Да започнем с облеклото на Марго при изчезването ѝ.

– Вече знам – каза Робин. – Кафява кадифена пола, червена риза, плетено елече, бежов шлифер „Бърбъри“, сребърно колие и обици, златна венчална халка. Носела е кожена чанта с дълга каишка за през рамо и черен чадър.

– Трябва да се заемеш с детективска дейност – подхвърли Страйк, леко впечатлен. – Готова ли си за сведенията от досието?

– Давай.

– В шест без петнайсет на единайсети октомври седемдесет и четвърта година е известно само за трима души, че са били в тази сграда: Марго, облечена точно както ти я описа, но още без шлифера си; Глория Конти, по-младата от двете рецепционистки; и пациент, дошъл по спешност с коремни болки. Пациентът според надрасканата набързо бележка от Глория е назован „Тео, въпросителна“. Въпреки мъжкото име и показанията на доктор Бренър, че е изглеждал като мъж, въпреки че Талбът се е опитвал да убеди Глория, че Тео е бил мъж, преоблечен като жена, тя така и остава непоколебима в твърдението си, че Тео е била жена.

Всички останали служители са си били тръгнали вече преди шест без петнайсет, с изключение на чистачката Уилма, която не е била там през целия ден, защото не работела в петък. Повече за Уилма след малко.

Джанис, медицинската сестра, е била тук до обед, а следобед е правила посещения по домовете и не се е върнала. Айрийн, рецепционистката, си е тръгнала в два и половина, за да иде на зъболекар, и не се е върнала. Според показанията им, подкрепени и от тези на други свидетели, Дороти, секретарката, е напуснала в пет и десет, доктор Гупта – в пет и половина, а доктор Бренър в шест без петнайсет. Полицията е удовлетворена от алибитата на тях тримата за до края на вечерта: Дороти се е прибрала у дома при сина си и двамата са гледали телевизия. Доктор Гупта е присъствал на голяма семейна вечеря по случай рождения ден на майка му, а доктор Бренър е бил със сестра си, стара мома, която живеела в къщата му. И двамата Бренър били видени през прозореца на дневната им по-късно вечерта от разхождащ куче.

Последните регистрирани пациенти, майка и дете, са на Марго и те са напуснали медицинската служба малко преди Бренър. Пациентите са дали показания, че Марго е изглеждала съвсем добре, когато я видели.

От този момент нататък Глория остава единствен свидетел. Според Глория Тео влиза в кабинета на Марго и остава там по-дълго от очакваното. В шест и петнайсет Тео си тръгва и повече не се появява в медицинската служба. Пуснат е полицейски призив за информация, но такава не е постъпила.

Марго не е оставила записки за Тео. Предположението е, че е възнамерявала да впише консултацията на следващия ден, тъй като приятелката ѝ я е чакала в пъба вече от четвърт час и не е искала да закъснява още повече.

Малко след тръгването на Тео Марго излиза, забързана, от кабинета си, облича си шлифера, заръчва на Глория да заключи с резервния ключ, излиза навън в дъжда, разтваря чадъра си, свива надясно и се изгубва от погледа на Глория.

Страйк се обърна и посочи нагоре по улицата към жълта каменна арка, старинна на вид, изправена точно пред тях.

– Което означава, че се е отправила в тази посока, към „Трима крале“.

За момент и двамата останаха вгледани към старата арка, прекрачила пътя, сякаш сянката на Марго можеше да се материализира там. После Страйк смачка угарката от цигарата си с обувка и каза:

– Последвай ме.

Извървя разстоянието до края на сградата на номер 28, после спря, за да посочи тъмен вход с ширината на врата, наречен „Пасинг Али“.

– Добро скривалище – коментира Робин, като се спря да огледа големия сводест коридор през сградите.

– Без съмнение – потвърди Страйк. – Ако някой е искал да я причака, това място е като по поръчка. Да речем, че я е сварил неподготвена, завлякъл я е дотук, но нататък става проблематично.

Извървяха краткия проход и се озоваха в снижен градински участък с бетонена настилка и храсти, който лежеше между две успоредни улици.

– Полицията е претърсила цялото това пространство с кучета. Нищо. А ако нападател я е повлякъл оттам – Страйк посочи улицата, успоредна на „Сейнт Джонс Лейн“, – към Сейнт Джонс Стрийт, би било почти невъзможно да остане незабелязан. Далеч по-оживена пътна артерия е от „Сейнт Джонс Лейн“. И то с допускането, че висока и в добра форма двайсет и девет годишна жена не би крещяла и не би се съпротивлявала.

Той се обърна да огледа задния вход.

– Медицинската сестра понякога е влизала оттам, вместо да минава през чакалнята. Имала е малка стаичка в дъното на сградата, където е държала нещата си и понякога е приемала пациенти. Чистачката Уилма понякога също е използвала задната врата. Иначе обикновено тя е седяла заключена.

– Интересуваме ли се от хора, които са имали възможност да влязат в сградата или да я напуснат през втора врата? – попита Робин.

– Не конкретно, но искам да получа усещане за обстановката. Минали са близо четиресет години. Налага се да опознаем всичко от онова време.

Върнаха се през прохода обратно до предната фасада на сградата.

– Имаме едно предимство пред Бил Талбът – отбеляза Страйк. – Знаем, че Касапина от Есекс се е оказал слаб рус мъж, не набита особа с циганска външност. Който и да е бил Тео, не е Крийд. Но това не прави Тео без значение, разбира се. И още едно последно нещо, после приключваме с медицинската служба – каза Страйк, като погледна към номер 29. – Айрийн, русата рецепционистка, е казала на полицията, че Марго получила две заплашителни анонимни писма малко преди изчезването си. Те не са в полицейското досие, така че разполагаме единствено с твърдението на Айрийн за тях. Твърди, че тя самата отворила едното, а после видяла и друго, когато отишла да занесе чай на Марго. Заявила е, че в онова, което прочела, се споменавали пламъците на ада.

– Човек би помислил, че е работа на секретарката да отваря пощата – вметна Робин, – не на рецепционистката.

– Добро уточнение – каза Страйк и отвори бележника си да го запише. – Ще проверим това... Изглежда съществено да се добави тук, че според Талбът Айрийн е била ненадежден свидетел: неточна и склонна към преувеличаване. Междувременно Гупта спомена, че Айрийн и Марго имали някакво пререкание на коледното парти. Не го сметнал за нещо сериозно, но го е запомнил.

– А Талбът дали е...?

– Покойник? Да – каза Страйк. – Също и Лоусън, който наследил случая от него. Но Талбът има син и възнамерявам да се свържа с него. Лоусън не е имал деца.

– Продължавай за анонимните писма.

– Глория, другата рецепционистка, казва, че Айрийн ѝ показала едното от тях, но не си спомня кое точно. Джанис, медицинската сестра, потвърждава, че Айрийн ѝ е казала за тях още при пристигането им, но тя самата не ги е виждала. Марго не е споменавала за писмата пред Гупта, обадих му се допълнително да проверя. Така или иначе – заяви Страйк, като обхвана за последно с поглед улицата през ръмящия дъжд, – ако приемем, че никой не е похитил Марго пред самата медицинска служба или че не е влязла в кола само на метри от входа, тя се е отправила към „Трима крале“. Което ни отвежда натам.

– Искаш ли да се скриеш под чадъра? – предложи Робин.

– Не – отвърна Страйк.

Гъстата му ситно къдрава коса изглеждаше еднакво и суха, и мокра; той бе почти напълно лишен от суетност.

Продължиха нагоре по улицата и минаха под „Сейнт Джонс Гейт“, древната каменна арка, украсена с множество малки хералдически гербове, като излязоха на „Клъркънуел Роуд“, оживена двупосочна улица. Пресякоха я и се озоваха пред старомодна яркочервена телефонна кабина, стърчаща в самото начало на „Албемарл Уей“.

– Това ли е кабината, където са били видени да се боричкат двете жени? – попита Робин.

Страйк я зяпна учуден.

– Ти си чела файловете от досието – заяви почти обвинително.

– Погледнах ги набързо – призна Робин, – докато разпечатвах снощи сметката на Рогоносеца. Не прочетох всичко, нямах време. Плъзнах поглед тук-там.

– Е, това не е въпросната телефонна кабина – отвърна Страйк. – Важната телефонна кабина... или кабини... идват по-нататък. Ще стигнем и до тях с времето. Сега ме последвай.

Вместо да продължат по павираната пешеходна зона, за която Робин знаеше от беглия си преглед, че Марго трябва да е пресякла, ако е вървяла към „Трима крале“, Страйк сви наляво по „Клъркънуел Роуд“.

– Защо вървим насам? – попита Робин, която подтичваше, за да е в крак с него.

– Защото – каза Страйк, като отново спря и посочи към горен прозорец на отсрещната сграда, която изглеждаше като стар тухлен склад – четиринайсетгодишната ученичка Аманда Уайт се кълне, че по някое време след шест часа във въпросната вечер е видяла Марго на най-горния прозорец, втория отдясно, да блъска с юмруци по стъклото.

– Това не го видях споменато онлайн! – възкликна Робин.

– По простата причина, че полицията го е отписала като полезна следа. Талбът, както става ясно от бележките му, е пренебрегнал показанията на Уайт, защото не са се вписвали в теорията как Крийд е похитил Марго. Но Лоусън отишъл при Аманда, когато поел случая, и двамата извървели заедно тази отсечка от пътя.

Разказът на Аманда имал няколко неща от полза. Първо, тя казала пред полицията, без да ѝ бъде подсказвано, че това се случило вечерта след общите избори и тя си го спомняла добре, защото се скарала със съученичка, привърженичка на торите. И двете били наказани да останат след часовете. После отишли заедно на кафе, по време на което приятелката побесняла, когато Манди споделила, че се радва на победата на Уилсън, и отказала да върви с нея до дома ѝ.

Аманда още била ядосана на приятелката си, когато случайно вдигнала поглед и видяла жена да думка с юмруци по стъклото. Описанието, което дала, било добро, макар че по това време външността и облеклото на Марго били широко разпространени в пресата.

Лоусън се свързал със собственика на бизнеса, опериращ на последния етаж. Била фирма за печатно оформление, управлявана от съпружеска двойка. Изработвали брошури, плакати и покани, неща от този род. Никаква връзка с Марго. Никой от двама им не бил регистриран като пациент на медицинската служба „Сейнт

Джон“, защото живеели извън района. Съпругата обяснила, че понякога се налагало да удря по рамката на прозореца, та да го накара да се затвори. Само че тя никак не приличала на Марго – била ниска, дундеста и червенокоса.

– Но все някой би забелязал Марго при качването ѝ до третия етаж, нали? – заразсъждава Робин, като местеше поглед от високия прозорец към входната врата. Отдръпна се назад от бордюра, тъй като колите разнасяха пръски от локвите. – Би трябвало да се е качила по стълбите или да е използвала асансьор и може би е натиснала звънец, за да ѝ отворят долу.

– Да, естествено е да се помисли така – съгласи се Страйк. – Лоусън е заключил, че Аманда е допуснала непредумишлена грешка и е взела съпругата на печатаря за Марго.

Върнаха се до мястото, където се бяха отклонили от онова, което Робин приемаше за „маршрута на Марго“. Страйк отново спря и посочи към мрачната странична улица, наречена „Албемарл Уей“.

– А сега, забрави телефонната кабина, но отбележи, че „Албемарл Уей“ е първата пряка след „Пасинг Али“, в която тя би могла да е влязла, доброволно или не, без непременно да бъде видяна от петдесетина души. По-тиха е, както виждаш... но не чак съвсем тиха – призна Страйк, като погледна към края на „Албемарл Уей“, където движението си вървеше в постоянен ритъм. „Албемарл Уей“ беше по-тясна от „Сейнт Джонс Лейн“, но подобно на нея бе обрамчена от високи сгради в непрекъснати поредици, които перманентно я държаха в сянка. – Все така си е риск за похитител – добави Страйк, – но ако Денис Крийд се е спотайвал някъде с вана си, очаквайки сама жена... коя да е жена... да мине покрай него в дъжда, това е мястото, където виждам да се случва действието.

В същия миг студен повей се изви по „Албемарл Уей“ и на Страйк му се стори, че долавя в него лъх от умиращите вече лилиуми, но после осъзна, че идеше от самата Робин. Парфюмът не беше точно същият, какъвто бе слагала Лорелай; този на бившата му любовница беше странно примесен с мирис на ром (и на него му бе харесвал, когато ароматът бе допълнение към приятна топлота и секс с въображение; едва по-късно бе започнал да го свързва с пасивно-агресивно поведение, остри нападки и молби за любов, каквато той не съумяваше да изпита). И все пак мирисът силно му напомняше на Лорелай, струваше му се задушаващ и отблъскващ.

Разбира се, мнозина биха казали, че е твърде нагло от негова страна да има мнение как миришат жените, когато собствената му знакова миризма беше тази на преседял пепелник с угарки, понякога при специални случаи с примес на „Pour Un Homme“. И все пак, след като бе прекарал голяма част от детството си в мръсотия и безпорядък, за Страйк чистотата бе задължителен белег, та някой изобщо да му се стори привлекателен. Харесвал бе предишния аромат на Робин, който му липсваше, когато тя не беше в офиса.

– Насам – каза той и двамата продължиха под дъжда, докато се озоваха на пешеходен участък с неправилна форма.

Секунди по-късно Страйк осъзна внезапно, че Робин бе изостанала, и се върна с няколко крачки, за да се присъедини към нея пред църквата „Сейнт Джонс Прайъри“, приятна симетрична сграда от червени тухли с издължени прозорци и две бели каменни колони, ограждащи входа.

– Мислиш си как тя лежи в свято място ли? – попита я, като отново запали под дъждовните струи и задържа цигарата си в свита шепа, та да не бъде загасена.

– Не – изрече Робин с известно оправдание в тона, но после добави: – Да, добре, може би мъничко. Погледни това...

Страйк я последва през отворената порта в малка възпоминателна градина, открита за посетители и пълна (както Робин прочете на малка табелка на вътрешната стена) с лековити билки, включително използвани през Средновековието в болниците от Ордена на свети Джон. На задната стена бе окачена бяла скулптурна фигура на Христос, заобиколена с емблемите на четиримата евангелисти: бик, лъв, орел и ангел. Треви и листа се полюшваха леко под дъжда. Докато Робин обхождаше с поглед малката, оградена със зидове градина, Страйк, вървящ след нея, се обади:

– Според мен можем да приемем, че ако някой я е погребал тук, все един от свещенослужителите би забелязал, че земята е разкопавана.

– Знам – отвърна Робин. – Просто разглеждам.

Когато се върнаха на улицата, тя добави:

– Навсякъде има малтийски кръстове, виж. Забелязах ги и върху арката, която отминахме.

– Това е кръстът на хоспиталиерите, рицарите на свети Йоан. Оттам и имената на улиците, както и емблемата върху линейките на „Сейнт Джон“; седалището им е било по-назад, на „Сейнт Джонс Лейн“. Ако онази жена медиум е проверила в Гугъл района, където е изчезнала Марго, няма как да е пропуснала връзката на Клъркънуел с Ордена на свети Йоан. Обзалагам се, че оттам ѝ е хрумнала идеята за „свято място“. Но имай предвид, че кръстът ще се появи отново, щом приближим пъба.

– Знаеш ли – каза Робин, като се обърна да погледне отново църквата, – Питър Тобин, онзи сериен убиец от Шотландия, се е движел все около църкви. В един момент постъпил в религиозна секта под фалшиво име. После пък станал общ работник в църква в Глазгоу, където заровил онова нещастно момиче под дъските на пода.

– Църквите са добро прикритие за убийци – отбеляза Страйк. – И за сексуални насилници също.

– Свещеници и лекари – замислено изрече Робин. – У всички ни е заложено да им се доверяваме, не мислиш ли?

– След многобройните скандали около Католическата църква? След Харолд Шипман?

– Да, прав си – отвърна Робин. – Но не смяташ ли все пак, че проявяваме тенденция да придаваме на някои категории хора незаслужена праведност? Предполагам, всички имаме нужда да вярваме в индивиди, притежаващи власт над живота и смъртта.

– Според мен напипваш нещо интересно – каза Страйк, когато влязоха в къса пешеходна уличка, наречена „Джерусалем Пасидж“. – Аз самият изразих пред Гупта учудване, че Джоузеф Бренър не е обичал хората. Бях го приемал като основно изискване за един лекар. Но той ме поправи в заблудата ми.

– Да спрем тук за момент – предложи след минута Страйк и това и направи. – Ако Марго е стигнала дотук, приемам, че е избрала този маршрут, защото е най-късият и логичен до „Трима крале“, вече за пръв път е минала покрай жилищни сгради, а не покрай административни и обществени.

Робин огледа постройките наоколо им. И наистина до няколко врати имаше редица от звънци, сочещи, че отгоре има отделни апартаменти.

– Дали има шанс – почуди се Страйк, – макар и нищожен, някой от живеещите на тази улица да я е убедил или принудил да влезе вътре?

Робин огледа уличката в двете посоки, а дъждът все така барабанеше по чадъра ѝ.

– Ами... – изрече бавно тя – очевидно би могло да се случи, но не изглежда много вероятно. Да не би някой да се е събудил този ден с желанието да отвлече жена, просто да се е пресегнал навън и да е придърпал някоя?

– На нищо ли не съм те научил?

– Да, добре, „средствата преди мотива“. Но и със средствата има проблеми. Над тази улица също има много голяма видимост. Нима никой няма да види и чуе, че жена е похищавана? Нима не би крещяла и не би се съпротивлявала? А и допускам, че похитителят живее сам, освен ако съжителстващите с него не са също настроени на вълна отвличане.

– Все валидни аргументи – призна Страйк. – Плюс, че полицията е обикаляла от врата на врата тук. Всички са разпитани, макар че жилищата не са били претърсвани. Но нека го обмислим... Тя е лекарка. Ами ако някой е изхвърчал от някоя къща и я е умолявал да влезе, за да погледне пострадал човек, болен родственик... и щом веднъж се е озовала вътре, да не я е пуснал да си тръгне? Това би било добър начин да я подмами, като се престори, че има спешен медицински случай.

– Добре, но това предпоставя да е знаел, че тя е лекарка.

– Похитителят може да е техен пациент.

– Но откъде би знаел, че тя ще мине покрай дома му в този конкретен момент? Да не би да е обявила пред целия квартал, че ще ходи в пъба?

– Може случайно да я е видял да минава, да е знаел, че е лекарка, и да е изтичал да я примами. О... не знам, да кажем, че вътре наистина е имало болен или умиращ човек, или някой е претърпял злополука... Евентуално е възникнал скандал. Тя не е съгласна с лечението или отказва да помогне, разправията приема лош обрат и тя случайно умира.

Настана кратко мълчание, докато се дръпнаха да направят път на група бъбрещи френски студенти. Когато те отминаха, Страйк каза:

– Приемам, че вероятността е слаба.

– Можем да установим в колко от тези сгради живеят същите хора като преди трийсет и девет години – заговори Робин, – но пак си остава проблемът как са опазили трупа ѝ скрит близо четири десетилетия. Такъв не би посмял да си смени жилището, нали?

– Това си е проблем, не ще и дума – съгласи се Страйк. – Както каза Гупта, не е като да се отървеш от маса с еквивалентно тегло. Кръв, разложение, микроорганизми... Мнозина са се опитвали да държат трупове у дома. Крипън. Кристи. Фред и Роуз Уест. Общо взето, се смята за грешка.

– Крийд е успявал да го прави за известно време – каза Робин. – Сварявал е отрязани ръце в сутерена. Заравял главите отделно от телата. И не по следите на труповете са го заловили.

– Ти да не четеш „Демонът от Парадайс Парк“? – попита остро Страйк.

– Да – отговори Робин.

– Нужни ли са ти тези гадости в главата?

– Ако ще помогне за случая, да – кимна Робин.

– Хм. Просто мисля за моите отговорности за здравето и сигурността ти.

Робин не каза нищо. Страйк огледа за последно къщите, после подкани Робин да продължат напред и заговори:

– Права си. Виждам го. Фризери са отваряни, идват на проверка техници за газта и усещат миризма, съседи забелязват задръстени отходни канали. Но за да бъдем щателни, редно е да проверим кой е живял тук по онова време.

Излязоха на най-оживената улица, която бяха видели в квартала. Ейлсбъри Стрийт беше широка, с административни и жилищни сгради по нея.

– И тъй – каза Страйк, като отново спря на тротоара, – ако Марго още е вървяла към пъба, би пресякла тук и би завила наляво по „Клъркънуел Грийн“. Но ние спираме, за да уточним, че е бил там. – Страйк посочи на петдесетина метра вдясно. – Малкият бял ван вече за малко не е блъснал две жени, докато е идвал с бясна скорост откъм „Клъркънуел Грийн“. На инцидента са станали свидетели четирима-петима минувачи. Никой не е записал регистрационния номер...

– Но Крийд е поставял фалшиви номера на вана за доставки, който е използвал – вметна Робин, – затова, така или иначе, не би помогнало.

– Правилно. Ванът, видян от свидетелите на единайсети октомври седемдесет и четвърта година, е имал емблема отстрани. Не всички минувачи са били единодушни какво представлявала, но според двама е наподобявала голямо цвете.

– Знаем също – добави Робин, – че Крийд е използвал изтриваща се боя върху вана, за да го замаскира.

– Отново правилно. И тъй, на повърхността това изглежда като първото ни сериозно предположение, че Крийд може да е бил в района. Талбът, естествено, е искал да го вярва, така че не е проявил интерес към мнението на един свидетел, че ванът е бил на местен цветар. Младши полицейски служител обаче, вероятно един от онези, дето са осъзнавали, че шефът им тихичко откача, отишъл и разпитал цветаря, мъж, на име Албърт Шимингс, който категорично отрекъл да е карал ван с висока скорост през онази вечер. Заявил, че отишъл да прибере малкия си син с него на километри от тук.

– Което не значи непременно, че не е бил Шимингс – посочи Робин. – Може да се е тревожел да не отнесе наказание за опасно шофиране. Тогава не е имало проследяващи камери и не е съществувал начин да се докаже той ли е бил, или не.

– И аз си мисля същото. Ако Шимингс още е жив, смятам, че трябва да проверим версията му. Може пък да реши да каже истината сега, когато няма опасност да го застигне обвинение за превишена скорост. Междувременно – добави Страйк – въпросът с вана остава неуточнен и трябва да признаем, че едно от възможните обяснения е Крийд да го е карал.

– Но ако Крийд е бил във вана, къде е похитил Марго? – попита Робин. – Няма как да е било на „Албемарл Уей“, защото не така би напуснал района.

– Вярно. Ако я е отвлякъл на „Албемарл Уей“, би влязъл по Ейлсбъри Стрийт много по-надолу и определено не би минал покрай „Клъркънуел Грийн“. Което ни води право към двете боричкащи се жени до телефонните кабини.

Продължиха под слабия дъжд до „Клъркънуел Грийн“, широк правоъгълен площад с дървета, пъб и кафе. По средата му стояха две телефонни кабини край паркирани коли и стойка за велосипеди.

– Ето тук – спря Страйк между телефонните кабини – лудостта на Талбът наистина започва да обърква разследването. Жена, на име Руби Елиът, непознаваща района и опитваща се да открие новата къща на дъщеря си и зет си на „Хейуърдс Плейс“, се заблудила в дъжда и карала в кръг. Спряла пред тези телефонни кабини и забелязала две жени да се дърпат и бутат, като едната по нейни думи изглеждала „грохнала и изкуфяла“. Нямала особено ясен спомен за тях. Припомни си, че е валяло дъжд, а и тя била заета да гледа имената на улиците и номерата на къщите, защото се заблудила. Могла да каже на полицията само, че едната носела шал на главата си, а другата била с шлифер. Тази подробност се появила по вестниците и на следващия ден жена на средна възраст и уважавана в общността отишла в полицията да съобщи, че описваните от Руби Елиът жени почти със сигурност са тя и престарялата ѝ майка. Казала на Талбът, че водела горката бабичка у дома след кратка разходка. Майката, която била крехка и сенилна, носела шапка против дъжда, а тя самата била облечена в шлифер, подобен на този на Марго. Нямали чадър, тъй че тя подръпвала майка си да върви по-бързо. На старицата не ѝ се нравело това, така че имали малко пререкание точно пред телефонните кабини. Впоследствие пресата нарекла случката „развенчаната следа“. Но Талбът не щял и да чуе. Категорично отказвал да приеме, че двете жени не са били Марго и мъж, преоблечен като жена. Ето как го виждал той: Марго и Крийд са се срещнали тук, пред телефонните кабини, Крийд насила е отвел Марго във вана си, който оставил ей там. – Страйк посочи към няколкото паркирани наблизо коли. – А после Крийд потегля с бясна скорост и се отдалечава по Ейлсбъри Стрийт, докато Марго пищи и блъска отвътре по стените на вана.

– Но Талбът е мислел, че Тео е Крийд – изтъкна Робин. – Защо Крийд ще идва в медицинската служба на Марго облечен като жена, а после ще си тръгва, оставяйки я невредима, ще отива до „Клъркънуел Грийн“ и ще я сграбчва там на най-публичното място от всички останали в близост, които видяхме?

– Излишно е да се търси логика във всичко това, защото такава няма. Когато Лоусън поел случая, отново отишъл при Фиона Фльори, достопочтената жена на средна възраст, пак я разпитал и останал напълно убеден, че тъкмо тя и майка ѝ са били видените от Руби Елиът жени. И отново общите избори се оказали полезни: Фиона Фльори си спомняла, че била изнервена и нетърпелива със своята дърпаща се майка, тъй като предишната вечер седяла до късно да гледа по телевизията новините около изборите. Лоусън заключил, и аз съм склонен да се съглася с него, че въпросът с двете боричкащи се жени е бил изяснен.

Дъждът се бе усилил, барабанеше по-силно по чадъра на Робин и вече бе измокрил крачолите на панталона ѝ. Завиха по „Клъркънуел Клоус“, виеща се улица, изкачваща се към голяма и внушителна църква с висока остра кула, разположена на възвишение.

– Марго няма как да е стигнала чак дотук – отбеляза Робин.

– Така е според теб – каза Страйк и за нейна изненада отново спря, загледан напред към църквата, – но всъщност стигнахме до последното място, от което има сигнал, че е забелязана. Общ работник в църквата... да, знам какво си мислиш – кимна той на стреснатия ѝ поглед, – на име Уили Ломакс, твърди, че в онази вечер е забелязал жена с шлифер „Бърбъри“ да се качва по стълбите на „Сейнт Джеймс он дъ Грийн“ приблизително по времето, когато Марго би трябвало вече да е пристигнала в пъба. Видял я в гръб. Естествено, по онова време църквите не са били постоянно заключени.

Талбът, то се знае, пренебрегнал показанията на Ломакс, защото, ако Марго е била жива и е влязла в църква, е нямало как да бъде откарвана с висока скорост от вана на Касапина от Есекс. Лоусън не могъл по никакъв начин да разтълкува съобщеното от Ломакс. А човекът се придържал упорито към думите си от преди: видял жена, отговаряща на описанието на Марго, да влиза вътре, но тъй като не бил любопитен, не я последвал и не попитал какво търсела там, нито изчакал да види дали изобщо е излязла от църквата.

А сега – завърши Страйк, – мисля, че си заслужихме по халба бира.

14

И там изписано бе на език най-древен...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Срещу църквата през пътя висеше табелата на „Трима крале“. Извитата, облицована с плочки фасада на пъба отразяваше завоя на улицата.

Робин влезе вътре след Страйк и изпита странното усещане, че пристъпва назад в миналото. Повечето стени бяха облепени със страници от стари музикални вестници, датиращи от седемдесетте години: критични материали, обяви за стари стереосистеми и снимки на поп- и рокзвезди. Над бара висеше декорация за Хелоуин, Дейвид Боуи и Боб Марли гледаха към салона от поставени в рамки снимки, а от отсрещната стена ги наблюдаваха Боб Дилън и Джими Хендрикс. Робин седна на свободна маса за двама, докато Страйк се отправи към бара, и тогава в колажа около огледалото тя забеляза снимка от вестник на Джони Рокъби с впит кожен панталон. Пъбът изглеждаше, сякаш не бе променян от много години, като нищо можеше да е запазил прозорците с матирани стъкла, разнородните дървени маси, голия дъсчен под, кръглите стъклени лампи и свещите в бутилки от времето, когато приятелката на Марго бе седяла да я чака тук през 1974 година.

За пръв път, докато разглеждаше този изпълнен със странна и своеобразна атмосфера пъб, Робин се запита що за човек е била Марго Бамбъро. Странно как професията на хората ги предопределяше във въображението на околните. „Лекар“ в много отношения се възприемаше като завършена самоличност. Докато чакаше спътникът ѝ да вземе питиетата, Робин премести очи от черепите над бара към мъртвите рокзвезди и изпита чудато впечатление за огледален образ на приказката за Рождество. Тримата мъдреци бяха направили пътуването си към раждане; Марго се бе насочила към „Трима крале“ и както се опасяваше Робин, пътем се бе срещнала със смъртта си.

Страйк постави пред Робин виното ѝ, пое удовлетворяваща глътка от своята „Съсекс Бест“, седна, бръкна в палтото си и извади свити на руло хартии. Робин забеляза фотокопирани материали от вестници сред страниците с печатен и ръкописен текст.

– Бил си в Британската библиотека?

– Целия вчерашен ден прекарах там.

Той взе най-горното фотокопие и го показа на Робин. Бе малка изрезка от „Дейли Мейл“ със снимка на Фиона Фльори и възрастната ѝ майка под надпис: „Зърване на Касапина от Есекс: Всъщност това бяхме ние“. Нито една от жените не би могло да бъде лесно объркана с Марго Бамбъро: Фиона бе висока и масивна жена с весело лице и без никаква талия; майка ѝ бе прегърбена от възрастта и съсухрена.

– Това е първият намек, че пресата губи доверие в Талбът – посочи Страйк. – Няколко седмици след появата на този материал вече са се настървили за кръвта му, което вероятно не е помогнало на душевното му здраве... И тъй... – Положи голямата си окосмена ръка върху останалите фотокопия. – Да се върнем към единствения неоспорим факт, с който разполагаме, а той е, че Марго Бамбъро е била жива и се е намирала в медицинската служба в шест без петнайсет онази вечер.

– Искаш да кажеш в шест и петнайсет – поправи го Робин.

– Не, не искам да кажа това – отрече Страйк. – Поредицата от излизания е както следва: пет и десет Дороти. Пет и половина Динеш Гупта, който зърва Марго в кабинета ѝ, преди да си тръгне, и минава покрай Глория и Тео. Глория отива да попита доктор Бренър дали ще приеме Тео. Той отказва. Марго излиза от кабинета си, по същото време от там се показват последните ѝ записани пациенти, майка и дете, и си тръгват, като също минават покрай Тео в чакалнята. Марго изразява готовност пред Глория да приеме Тео. Бренър ѝ казва: „Много мило от твоя страна“, и си тръгва в шест без петнайсет. Оттам нататък разполагаме за всичко случило се само с непотвърдените от друг показания на Глория. Тя е единствената, която твърди, че Тео и Марго са напуснали медицинската служба живи.

Робин бе понечила да пийне от виното си, но се спря.

– О, хайде, нали не допускаш, че никога не са си тръгнали? Че Марго още е там, заровена под дъските?

– Не, защото полицейски кучета са обиколили цялата сграда, както и градината зад нея – отвърна Страйк. – Но какво ще кажеш за такава теория? Причината Глория толкова да настоява, че Тео е била жена, а не мъж, е, защото той е неин съучастник в убийството или отвличането на Марго.

– А не би ли било по-разумно да запише женско име вместо „Тео“, ако е искала да скрие, че е мъж? И защо ще пита доктор Бренър дали не иска той да приеме Тео, ако двамата с Тео са планирали да убият Марго?

– И двата аргумента са добри – призна Страйк, – но може би тя отлично е знаела, че Бренър ще откаже, защото е бил свадлив стар негодник, и просто се е опитвала да представи нещата за естествени пред Марго. Погледни една такава ситуация, угоди ми за момент.

Инертните тела са тежки, трудни за местене и за скриване. С жива и съпротивляваща се жена е още по-трудно. Виждал съм снимки на Глория от вестниците и тя е момиче, което леля ми би нарекла „миньонче“, докато Марго е била висока жена. Съмнявам се, че Глория би могла да я убие без помощ, и мисля, че определено не би успяла да я повдигне.

– Доктор Гупта не каза ли, че Марго и Глория са били близки?

– „Средствата преди мотива“. Близостта може да е била за прикритие – отвърна Страйк. – Може би Глория все пак не е искала да бъде „наставлявана“ и да е играла ролята на признателна ученичка, за да приспи подозренията на Марго.

Но какъвто и да е бил случаят, последният момент, в който има повече свидетели за местонахождението на Марго, е половин час преди предполагаемото ѝ напускане на сградата. След това разполагаме само с думата на Глория за събитията.

– Добре, оттеглям възражението си – каза Робин.

– И тъй – продължи Страйк, като вдигна дланта си от купчината хартии, – след като ми направи тази отстъпка, забрави за момент всякакви предполагаеми виждания на Марго по прозорци и влизането ѝ в църкви. Забрави фучащия ван. Напълно е възможно всичко това да няма нищо общо с Марго. Да се върнем към единственото, което знаем със сигурност: Марго Бамбъро още е била жива в шест без петнайсет. Нека насочим внимание към тримата мъже, които полицията е смятала за вероятни заподозрени по онова време, и да се запитаме къде са били те в шест без петнайсет на единайсети октомври седемдесет и четвърта година. Ето ти го – подаде той на Робин фотокопие от материал в таблоид с дата 24 октомври 1974 година. – Това е Рой Фипс, иначе известен като съпруг на Марго и баща на Ана.

На снимката беше хубав мъж на около трийсет, който много напомняше дъщеря си. Робин си помисли, че ако търсеше актьор за ролята на поет в сладникав филм, би се спряла без колебание на Рой Фипс. От него Ана бе наследила издълженото си бледо лице, високото чело и големите красиви очи. През 1974 година Фипс бе носил тъмната си коса с дължина до яката на сакото с дълбоки ревери и на тази снимка от вестника изглеждаше изтерзан и бе вдигнал поглед от картичка в ръцете си. Заглавието гласеше: „Д-р Рой Фипс призовава обществеността за помощ“.

– Не си прави труда да четеш статията – каза Страйк, като вече поставяше друг вестникарски материал над първия. – Там няма нищо, което вече да не знаеш, но виж, тази тук ще ти поднесе нови сведения.

Робин послушно се наведе над втората статия, от която Страйк бе изкопирал само половината.

… съпругът ѝ, д-р Рой Фипс, който страда от болестта на Фон Вилебранд, лежал болен у дома, прикован към брачното ложе в Хам на 11 октомври.

„След няколко неточни и безотговорни репортажа бихме искали да заявим ясно, че сме удовлетворени в увереността си, че д-р Рой Фипс не е имал нищо общо с изчезването на съпругата си – заяви инспектор Бил Талбът, главният разследващ по случая, пред репортери. – Лекуващите го лекари потвърдиха, че ходене и шофиране не биха били по силите на д-р Фипс във въпросния ден, освен това бавачката и чистачката са подписали клетвени показания, че доктор Фипс не е напускал къщата в деня на изчезването на съпругата му.“

– Какво е „болест на Фон Вилебранд“? – поинтересува се Робин.

– Нещо съдово. Издирих го. Кръвта не се съсирва както трябва. Гупта не е запомнил правилно; мислел е, че Рой е хемофилик. Има три разновидности на болестта на Фон Вилебранд – поясни Страйк. – При тип едно съсирването просто отнема повече време от нормалното, но не те приковава на легло, нито те прави неспособен да ходиш и да шофираш. Допускам, че Рой Фипс е страдал от тип три, което е състояние също толкова сериозно като хемофилията и е можело да го обездвижи за известно време. Но това ще трябва да го проверим. И така – продължи Страйк, като се прехвърли на следващата страница, – ето запис от интервюто на Талбът с Рой Фипс.

– О, господи – промълви Робин.

Страницата бе изпълнена със ситен наклонен почерк, но най-силно впечатление правеха звездите, с които Талбът я бе нашарил.

– Погледни тук – посочи Страйк с показалец към списък от дати, едва различими между драсканиците. – Това са датите на похищенията и опитите за похищения от Касапина от Есекс. Талбът е изгубил интерес по средата на списъка, ето, виж. На двайсет и шести август седемдесет и първа година, когато Крийд се е опитал да похити Пеги Хискет, Рой е бил в състояние да докаже, че двамата с Марго са били на почивка във Франция.

На Талбът толкова му е било достатъчно. След като Рой не се е помъчил да отвлече Пеги Хискет, значи, не е бил Касапина от Есекс, а щом не е бил Касапина от Есекс, значи, не е имал нищо общо с изчезването на Марго. Но ето нещо странно в края със списъка от дати на Талбът. Всички се отнасят към дейности на Крийд с изключение на последната. Оградил е двайсет и седми декември, без да посочи година. Нямам представа защо се е интересувал от двайсет и седми декември.

– Или защо се е правил на Винсънт ван Гог върху доклада си?

– Звездите ли? Да, има ги по всички записки на Талбът. Много странно. А сега – рече Страйк – да видим как е редно да бъдат снемани показания.

Той обърна страницата и се появиха чисто отпечатани с двойна разредка показания, дълги четири страници, които детектив инспектор Лоусън бе взел от Рой Фипс и които хематологът бе подписал надлежно на последната страница.

– Не е нужно да четеш всичко на момента – каза Страйк. – Важното е, че той продължава да заявява, че цял ден е лежал в леглото, което можело да се потвърди от бавачката и чистачката.

Но сега преминаваме към Уилма Бейлис, филипинската чистачка. Тя също така е чистачка в медицинската служба „Сейнт Джон“. Останалите служители там не са знаели по онова време, че тя работи частно за Рой и Марго. Гупта сподели с мен, че според него Марго е насърчавала Уилма да напусне съпруга си, и това, че ѝ е дала допълнителна работа, може да е било част от плана.

– Защо Марго е искала Уилма да напусне мъжа си?

– Радвам се, че попита – каза Страйк и обърна на нова страница, за да покаже малка фотокопирана вестникарска изрезка, на която бе поставена дата с нечетливия почерк на Страйк: 6 ноември 1972 година.

Изнасилвач е пратен в затвора

Джулс Бейлис, 36-годишен, от Клъркънуел, днес е осъден от Лондонския съд на Короната на 5 години затвор по 2 обвинения в изнасилване. Бейлис, който вече е излежал две години в „Брикстън“ за тежък побой, е пледирал невинен.

– Аха, ясно – каза Робин.

Отпи още малко от виното си.

– Забавното тук е – каза, макар че изобщо не изглеждаше да ѝ е забавно – как Крийд също е получил присъда от пет години за второто си изнасилване. Щом го освободили, започнал и да убива жените, след като ги изнасилвал.

– Да, знам – кимна Страйк.

За втори път му мина през ума да посъветва Робин да не чете „Демонът от Парадайс Парк“, но се отказа.

– Все още не съм успял да открия какво се е случило с Джулс Бейлис – каза той, – а сведенията на полицията относно него са непълни, така че не мога да съм сигурен дали още е бил в затвора, когато Марго е била похитена. За нас същественото е, че Уилма е разправила различна история на Лоусън от онази, която е представила пред Талбът. Макар Уилма да настоява, че го е съобщила на Талбът, а той не го е записал, което е напълно възможно, при положение че, както виждаш, при него има много какво да се желае относно коректното водене на записки. Та така, едно от нещата, които казала на Лоусън, било, че изчистила с гъба кръв от килима в спалнята за гости в деня на изчезването на Марго. Другото е, че видяла Рой да върви през градината в деня, в който уж бил на легло. Признала също пред Лоусън, че не е видяла с очите си Рой да лежи под завивките, но го чувала да говори в основната спалня през този ден.

– Това са... доста сериозни промени в историята.

– Както казах, позицията на Уилма е, че тя не си е променила версията, а Талбът просто не я е записал коректно. Само че Лоусън, изглежда, доста е изтормозил Уилма по този повод и е повторил разпита на Рой по силата на казаното от нея. Но Рой все още е разполагал с бавачката Синтия като свое алиби, тъй като тя е била готова да се закълне, че е прекарал целия ден на легло и редовно му е носила чай в основната спалня. Знам – отговори Страйк на повдигнатите вежди на Робин. – И Лоусън явно се е отличавал с мръсно подсъзнание като нас. Разпитвал е Фипс какъв точно е характерът на отношенията му със Синтия, което довело до яростно избухване от страна на Фипс. Заявил, че тя е с цели дванайсет години по-млада от него и отгоре на това му е братовчедка.

В този момент на Страйк и на Робин едновременно им хрумна, че разликата във възрастта им е десет години. И двамата потиснаха тази неканена и съвършено несъществена мисъл.

– Според Рой разликата във възрастта и кръвното родство би трябвало категорично да изключват предположения за връзка у почтените хора. Но както знаем, успял е да преодолее тези задръжки няколко години по-късно.

Лоусън е разпитвал Рой и по повод факта, че Марго се срещнала с някогашна тръпка за по питие три седмици преди изчезването си. В бързането си да оневини Рой, Талбът не обърнал много внимание на разказаното от Уна Кенеди...

– Приятелката, с която Марго е трябвало да се срещне тук?

– Същата. Уна разправила и на Талбът, и на Лоусън как, щом Рой узнал, че Марго е ходила да пийне със старо гадже, побеснял, така че с Марго не си говорели, когато тя изчезнала. Според бележките на Лоусън на Рой никак не му харесало повдигането на този въпрос...

– Не е учудващо.

– Станал агресивен. Но след като разговарял с лекарите на Рой, Лоусън бил удовлетворен, че Рой наистина е имал тежък пристъп на кървене след падане на болничния паркинг. Според тях граничело с невъзможното той да е шофирал до Клъркънуел тази вечер, какво остава да е похитил съпругата си.

– Може да е наел някого – предположи Робин.

– Проверили са банковите му сметки и не са открили никакви подозрителни плащания, но това, естествено, не означава, че не е могъл да намери начин. Човекът е хематолог, надали не му достига ум.

Страйк отново отпи от бирата си.

– Това беше за съпруга – каза той и остави настрана четирите страници от показанията на Рой. – А сега гаджето...

– Боже мили – промълви Робин, загледана в поредната вестникарска снимка.

Гъстата и къдрава коса на мъжа достигаше до под раменете му. Беше изправен, без усмивка на лицето и с ръце на тесните му хълбоци, до картина, изобразяваща преплетени тела на любовници. Ризата му бе разкопчана почти до пъпа, джинсите му бяха съвсем прилепнали на чатала и много широки при глезените.

– Знаех си, че ще те впечатли – подсмихна се Страйк на реакцията на Робин. – Той е Пол Сачуел, художник, макар и не от категорията на най-елегантните, както изглежда. Когато от медиите се добрали до него, правел стенопис за нощен клуб. Та той е бившият приятел на Марго.

– Току-що тя ми падна в очите – промърмори Робин.

– Не я съди прекалено строго. Срещнала го е, като е била момиче зайче, така че е била деветнайсет- или двайсетгодишна. Той е бил с шест години по-възрастен и вероятно ѝ се е видял като връх на изискаността.

– С тази риза?

– Това е рекламна снимка за изложбата му – поясни Страйк. – Пише го отдолу. Вероятно не е показвал чак толкова гръдно окосмяване в реалния живот. Репортерите са били възбудени от идеята, че може да е намесен бивш любовник, и то такъв, да си го кажем, дето изглежда истински подарък за таблоидите.

Страйк се обърна към друг образец от хаотичния маниер на Талбът да води записки, който като първия бе изпъстрен с петовърхи звезди и присъстваше също такъв списък с дати и бележки към тях.

– Както виждаш, Талбът не започва с нещо банално от рода: „Къде бяхте в шест без петнайсет във вечерта, когато е изчезнала Марго?“. Насочва се направо към датите на Касапина от Есекс и когато Сачуел отговаря, че е бил на празненството на трийсетгодишния юбилей на приятел на единайсети септември, датата на отвличането на Сюзан Майър, Талбът практически престава да го разпитва. Но отново най-отдолу имаме дата, несвързана с Крийд, която е плътно оградена в кръг и до нея има огромен кръст. Този път шестнайсети април.

– Къде е живеел Сачуел по времето на изчезването на Марго?

– В Камдън, не е много далече от Клъркънуел – отговори Страйк, а после обърна страницата, за да разкрие поредните стандартно оформени показания. – Виж, това са показанията му пред Лоусън. Сачуел му отговаря, че след промеждутък от осем години с Марго се срещнали случайно на улицата и решили да седнат на питие да побъбрят. Бил доста открит с Лоусън на тази тема, вероятно защото е знаел, че Уна и Рой вече са свидетелствали за отношенията им. Дори признал пред Лоусън, че имал желание да възобнови връзката с Марго, което изглежда чак прекалена откровеност, но целта му вероятно е била да покаже, че няма какво да крие. Казал е, че с Марго били в нестабилна връзка в продължение на няколко години, когато тя била още съвсем млада, и че Марго ѝ сложила край, тъй като срещнала Рой. Алибито на Сачуел се е потвърдило. Заявил пред Лоусън, че е бил сам в ателието си, което също било в Камдън, през повечето от следобеда в деня на изчезването на Марго, но приел телефонно обаждане някъде около пет часа. Стационарните линии са много по-трудни за манипулиране от тези на мобилните телефони, ако се опитваш да си уредиш алиби. Сачуел отишъл да се нахрани в местно кафе, където бил познат, и има свидетели, видели го там. После си отишъл у дома да се преоблече преди среща с приятели в бар някъде около осем часа. Хората, с които казва, че е бил, са потвърдили казаното от него и Лоусън е останал удовлетворен, че Сачуел не е замесен.

Това ни води към третия и бих казал, най-обещаващ заподозрян, ако не слагаме в сметката Денис Крийд. И той е – заяви Страйк, като отмести данните за Сачуел от силно отънялата купчина – Стив Даутуейт.

Ако Рой Фипс би бил първият избор на ленив режисьор по кастинга за чувствителен поет, а Пол Сачуел бе олицетворение на рокзвезда от седемдесетте, то Стив Даутуейт би бил взет без колебание да изиграе отракания и пробивен тарикат от работническата класа. Имаше тъмни очи, подобни на мъниста, заразителна усмивка и остра щръкнала коса, с която напомняше на Робин младежите върху обложката на стара грамофонна плоча на „Бей Сити Ролърс“, която майка ѝ още ценеше и разсмиваше с това децата си. Даутуейт държеше халба бира в едната си ръка, а другата бе преметнал през раменете на мъж с отрязано от снимката лице и с костюм, също тъй евтин, омачкан и износен като този на Даутуейт. Техният обект бе с разхлабена вратовръзка и разкопчано горно копче на ризата, под която се показваше верижка на медальон.

Издирван е търговски служител сваляч

във връзка с изчезването на лекарка

Полицията трескаво издирва местонахождението на търговеца на стъклопакети Стив Даутуейт, който се е покрил след рутинен разпит по повод изчезването на доктор Марго Бамбъро, 29-годишна.

Даутуейт, 28-годишен, не е оставил адрес, след като е напуснал работата и жилището си на Пърсивал Стрийт, Клъркънуел.

Даутуейт е бивш пациент на изчезналото джипи и е събудил подозрения в медицинската служба поради честите си посещения при хубавата руса лекарка. Приятели на търговския служител го описват като „сладкодумен“ и не вярват Даутуейт да е имал сериозни здравословни проблеми. Говори се, че е пращал подаръци на доктор Бамбъро.

Даутуейт е бил отгледан в приемно семейство и не е поддържал никакъв контакт с приятелите си след 7 февруари. Има сведения, че полицията е претърсила жилището на Даутуейт, след като го е напуснал.

Трагична интимна връзка

„Той причини много неприятности тук, нанесе тежко огорчение – казва негов колега от фирмата за стъклопакети „Даймънд“, който помоли да остане неназован. – Прояви се като отявлен женкар. Завърза връзка със съпругата на друг мъж. Накрая тя взе свръхдоза и децата ѝ останаха без майка. Искрено казано, на никого не му домъчня, когато Даутуейт напусна. Доволни бяхме да му видим гърба. Твърде много се увличаше по пиене и момичета, а в работата си не влагаше усърдие.“

Лекарката ще е „предизвикателство“

Попитан какви са били отношенията на Даутуейт с изчезналата лекарка, бившият му колега отговори:

„Стив се интересуваше само да търчи подир момичета. Като го познавам, би приел лекарка като предизвикателство.“

Полицията има голяма нужда отново да говори с Даутуейт и отправя апел към всички граждани, на които е известно местонахождението му.

Робин довърши четенето и Страйк, допил бирата си, попита:

– Искаш ли още едно питие?

– Този път ще са от мен – отвърна Робин.

Отиде на бара, където почака под осветените черепи и фалшивите паяжини. Лицето на бармана беше изрисувано като чудовището на Франкенщайн. Робин разсеяно поръча питиетата, като си мислеше за статията относно Даутуейт.

Когато се върна при Страйк с бира, вино и две пакетчета чипс, заяви:

– Да знаеш, тази статия не е справедлива.

– Слушам те.

– Хората не разкриват непременно пред колегите си своите здравословни проблеми. Даутуейт може и да е изглеждал съвсем нормално на околните, като са се събирали в пъб. Това не означава, че не е имало нещо ненаред при него. Може да е страдал от душевно заболяване.

– Не за пръв път улучваш право в десетката – отбеляза Страйк.

Той взе да рови из малката купчина фотокопия пред себе си и отдели друг написан на ръка документ, много по-спретнат на вид от тези на Талбът, без драсканици и случайни дати. Още преди да бе казал и дума, Робин разбра, че този равен и закръглен почерк принадлежи на Марго Бамбъро.

– Копия от медицинското досие на Даутуейт – каза Страйк. – Полицията се е добрала до тях. – Главоболие, нервен стомах, загуба на тегло, сърцебиене, гадене, кошмари, безсъние – изчете той. – Заключението на Марго след четвъртото посещение... виждаш ли тук?... е „лични и служебни затруднения, намира се под силен стрес, демонстрира признаци на тревожност“.

– Омъжената му приятелка се е самоубила – посочи Робин. – Това би извадило от релсите всеки, освен някой психопат, не е ли така?

Шарлот се плъзна като сянка в съзнанието на Страйк.

– Да, логично е да се помисли. Освен това виж тук. Станал е жертва на физическо нападение малко преди първото си посещение при Марго. „Контузии, спукано ребро.“ Надушвам гневен и опечален съпруг, жертва на изневяра.

– Но във вестника изкарват как едва ли не е дебнал Марго.

– Ами посещенията при нея са доста. – Страйк почука с пръст по медицинското досие на Даутуейт. – Отишъл е три пъти за една седмица. Той е тревожен, гузен, чувства се нехаресван, вероятно не е очаквал това малко забавление да завърши със смъртта на жената. А ето че една хубава лекарка му предлага доброта и подкрепа, без да го съди. Надали е изключено той да е развил чувства към нея. А виж и това тук. – Страйк разлисти медицинските документи и извади напечатани страници. Тези са от Дороти и от Глория. И двете твърдят, че последния път бил много особен, като излязъл от кабинета на Марго. Ето какво казва Дороти. – Той зачете на глас: – „Наблюдавах господин Даутуейт, като излезе от кабинета на доктор Бамбъро, имаше вид на изпаднал в шок. Освен това изглеждаше ядосан и разстроен. Спъна се в камиончето на момченце в чакалнята и силно изруга. Изглеждаше разсеян и сякаш не осъзнаваше къде се намира.“ Чуй и Глория: „Помня как излезе господин Даутуейт, защото изруга като малко момче. Имаше вид като да е получил лоша новина. Стори ми се уплашен и гневен.“

И тъй, бележките на Марго за последната консултация споменават единствено предишните свързани със стрес симптоми – продължи Страйк, като се обърна отново към медицинското досие, – така че тя определено не му е поставила някаква смъртоносна диагноза. Лоусън предполага как тя е преценила, че той прекалява с привързването си, затова му е казала да престане да отнема ценно време от нуждаещи се пациенти, а на Даутуейт не му е било приятно да го чуе. Може вече да е бил убедил себе си, че чувствата му са споделени. Всички свидетелства сочат, че по това време е бил в нестабилно душевно състояние.

Така или иначе, четири дни след последното посещение на Даутуейт Марго изчезва. Талбът е насочен от медицинската служба, че пациент е проявил прекомерен интерес към нея, така че го призовава за разпит. И ето.

Страйк отново измъкна осеян със звезди лист с ръкописен текст измежду напечатаните страници.

– Както обикновено Талбът започва интервюто с преговор на списъка от дати, свързани с Крийд. Бедата е, че Даутуейт не си спомня какво е правил на никоя от тях.

– Ако вече е бил повален от стрес... – подхвана Робин.

– Именно – потвърди Страйк. – Разпитът от полицейски служител, който те мисли за Касапина от Есекс, не би помогнал при тревожното ти състояние.

И виж това, Талбът отново добавя произволна дата: двайсет и първи февруари. Само че прави още нещо. Можеш ли някак да си обясниш това?

Робин пое листа от Страйк и разгледа последните три реда.

– Стенография по метода на Питман – съобщи тя.

– Можеш ли да го разчетеш?

– Не, учила съм стенография, само че не по Питман. Но Пат ще се справи.

– Нима твърдиш, че веднъж ще има полза и от нея?

– О, я се разкарай, Страйк – смъмри го Робин сърдито. – Ако искаш да се върнеш към временните секретарки, моля. Аз лично обичам да получавам точни съобщения и да знам, че книжата са държани в ред.

Тя снима знаците с телефона си и ги изпрати като съобщение на Пат заедно с молба да направи превод. Страйк междувременно си отбеляза, че Робин никога досега не го беше наричала „Страйк“, като е ядосана. По някакъв перверзен начин му прозвуча по-интимно, отколкото обръщението с малкото му име. Хареса му.

– Съжалявам, че оплюх Пат – каза.

– А пък аз ти казах да се разкараш – отвърна Робин, като едва потисна усмивка. – Как Лоусън е преценил Даутуейт?

– Напълно разбираемо, след като се опитал да го повика за интервю и установил, че е напуснал и работата, и жилището си, проявил голям интерес към него. На това се дължи и подшушването към вестниците. Опитвали са се да го изкарат от скривалището му.

– И подействало ли е? – попита Робин, дъвчейки чипс.

– Да. Даутуейт се появил в полицейски участък в Уолтъм Форест в деня, след като е излязла статията за Сваляча, вероятно ужасен, че скоро всички репортери от Флийт Стрийт и полицаи от Скотланд Ярд ще цъфнат на прага му. Казал им, че е безработен и живее в пансион. Местната полиция се свързала с Лоусън, който отишъл право при него да го разпита.

Тук се съдържат пълните сведения от интервюто – каза Страйк и побутна към Робин последните листове от купчината, която бе донесъл. – Лоусън го е определил като „уплашен“, „уклончив“, „нервен“, „потящ се“, а алибито му не струва. Даутуейт твърдял, че в следобеда, когато изчезнала Марго, той си търсел ново жилище.

– Казал е, че вече си е търсел ново жилище, когато тя е изчезнала?

– Какво съвпадение, а? Само дето при по-настоятелен разпит не е могъл да посочи кои апартаменти е разгледал, нито да назове име на човек, който помни да го е видял. Накрая казал, че търсенето му на жилище се свеждало до седенето в кафе и четенето на обяви. Но бедата е, че никой от кафето не помнел да е бил там. Обяснил, че се е преместил в Уолтъм Форест, защото имал лоши асоциации с Клъркънуел след разпита от Талбът, който го накарал да се чувства като заподозрян. Във всеки случай нещата не вървели добре за него в службата след трагедията със самоубилата се жена на колега.

– Това звучи достатъчно достоверно – коментира Робин.

– Лоусън го е разпитвал още два пъти, но не измъкнал нищо от него. На третото интервю Даутуейт се появил с адвокат. На този етап Лоусън дал заден. В края на краищата нямали нищо срещу Даутуейт, въпреки че предизвиквал най-силни подозрения сред всички разпитвани. А и било напълно достоверно никой да не го е забелязал в кафето просто защото било препълнено.

Сега в пъба влязоха група пиячи, костюмирани за Хелоуин, хилеха се шумно и явно вече се бяха заредили с алкохол. Робин забеляза, че Страйк механично погледна млада блондинка в униформа на медицинска сестра.

– Е, това ли е всичко? – попита го.

– Почти – отвърна Страйк, – но това последното съм изкушен да не ти го покажа.

– И защо?

– Защото се боя, че ще подхрани страстта ти към свещени места.

– Нямам такава...

– Добре, но преди да го погледнеш, припомни си, че откачалките винаги са привличани от убийства и случаи с изчезнали хора, става ли?

– Добре – каза Робин. – Покажи го сега.

Страйк ѝ подаде лист хартия. Беше фотокопие на грубо изписана анонимна бележка с букви, изрязани от списания.

Ако искате да знаете къдe e заровена Мaрго Бамбърo, копайте тук .

– Още един кръст на свети Йоан – отбеляза Робин.

– Да. Това се е получило в Скотланд Ярд през 1985 година, било е адресирано до Лоусън, който вече се бил пенсионирал. Нямало нищо друго в плика.

Робин въздъхна и се облегна на стола си.

– Някой побъркан очевидно – коментира Страйк, докато събираше листовете наново в купче, а после го нави на руло. – Ако наистина знаеш къде е погребан труп, прилагаш карта, да му се не види.

Вече беше почти шест часът, близо до времето, когато някога една лекарка бе излязла от работа и не бе видяна повече. Матираните стъкла на прозорците на пъба бяха мастиленосини. На бара блондинката в сестринската униформа се кискаше на нещо, което ѝ бе казал мъж, костюмиран като Жокера.

– Тя е закъснявала... – отрони Робин и погледна към листовете до халбата на Страйк. – Валял е дъжд...

– Продължавай – подкани я Страйк, като се чудеше какво се върти в главата ѝ.

– Приятелката ѝ я е чакала тук сама. Марго се е забавила, а би искала да стигне дотук възможно най-бързо. Най-простото и достоверно обяснение, което мога да измисля, е, че някой ѝ е предложил да я закара. До нея е спряла кола...

– Или ван – вметна Страйк. Робин явно бе стигнала до същия извод като него. – Някой, когото е познавала...

– Или някой, който е изглеждал безобиден. Стар човек...

– Или наглед жена.

– Именно – кимна Робин.

Тя обърна към Страйк натъжено лице.

– Точно така е било. Тя или е познавала шофьора, или непознатият ѝ се е видял безопасен.

– И кой би си спомнил за това? – продължи Страйк. – Била е със стандартен шлифер, носела е чадър. Спира кола. Тя се навежда към прозореца, после се качва. Няма схватка. Няма конфликт. Колата потегля.

– И само шофьорът знае какво е станало после – довърши Робин.

Мобилният ѝ телефон иззвъня. Беше Пат Чонси.

– Винаги прави така – промърмори Страйк. – Пращаш ѝ съобщение и тя не ти връща отново със съобщение, а ти звъни...

– Има ли значение? – раздразнено попита Робин и вдигна.

– Здравей, Пат. Прощавай, че те обезпокоих извън работно време. Получи ли съобщението ми?

– Да – изграчи Пат. – Къде намери това?

– В стари полицейски протоколи. Можеш ли да го преведеш?

– Да – отвърна Пат, – но не ми звучи много смислено.

– Почакай, Пат, искам и Корморан да го чуе – каза Робин и превключи на високоговорител.

– Готови ли сте? – раздаде се стържещият глас на Пат.

– Да – отвърна Робин.

Страйк извади писалка и обърна рулото си, та да може да пише на празната страница.

– Казва се: „И това е последният от тях, запетая, дванайсетият, запетая, и кръгът ще бъде затворен, запетая, като се намери десетият, запетая...“. После следва дума, която не мога да разчета, не е по Питман, после друга дума, която фонетично звучи така: Ба-фом-ет, точка. И после ново изречение: „Препиши в Книгата на истината“.

– Бафомет – повтори Страйк.

– Да – потвърди Пат.

– Това е име – поясни Страйк. – Бафомет е окултно божество.

– Ами добре, това пише – невъзмутимо обобщи Пат.

Робин ѝ благодари и затвори.

– „И това е последният от тях, дванайсетият, и кръгът ще бъде затворен, като се намери десетият, непозната дума, Бафомет. Препиши в Книгата на истината“ – прочете записаното Страйк.

– Откъде знаеш за Бафомет? – попита Робин.

– Уитъкър се интересуваше от подобни щуротии.

– Аха – промърмори Робин.

Уитъкър беше последният от любовниците на майка му, мъжът, за когото Страйк вярваше, че ѝ е дал дозата, довела до смърт-та ѝ.

– Притежаваше копие от „Сатанинската библия“ – осведоми я Страйк. – Там имаше илюстрация на главата на Бафомет в пента... По дяволите – възкликна и зарови из страниците да открие онези, които Талбът беше изпъстрил със звезди. Гледа ги намръщено за момент, после вдигна очи към Робин. – Не мисля, че това са звезди. Пентаграми са.

Трета част

Дойде и зима, скова земята в мраз...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

15

Там раните отколешни дълбоки белези вкопали бяха...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

През втората седмица от химиотерапията на Джоун се получи опасен спад на белите ѝ кръвни телца и тя беше приета в болница. Страйк остави на Робин да управлява агенцията, Луси повери трите момчета на грижите на съпруга си и двамата побързаха да заминат за Корнуол.

Отсъствието на Страйк съвпадна с месечната среща на екипа, която Робин за пръв път води сама, след като бе най-младият и безспорно най-неопитният разследващ, при това единствената жена.

Робин не бе сигурна дали си го е въобразила, но ѝ се стори, че Хъчинс и Морис, двамата бивши полицаи, проявиха повече от обичайното несъгласие във връзка с графика за следващия месец и по повод на това каква линия трябваше да възприемат с Хитреца, отколкото биха го сторили, ако Страйк беше там. По мнение на Робин секретарката, която достатъчно много вече бе обгрижвана и канена на обеди за сметка на агенцията, без да предостави никакви сведения с какво шефът ѝ би могъл да държи президента на компанията, трябваше да бъде изоставена като възможен източник. Решила бе, че е правилно Морис да се види още веднъж с нея, за да приключи нещата и да приспи евентуални подозрения за досегашните си цели, след което според Робин бе време да се проникне в социалното обкръжение на Хитреца, за да се получи информация директно от човека, когото разследваха. Баркли единствен от сътрудниците се съгласи с Робин и я подкрепи, когато тя настоя Морис да остави на мира секретарката. Разбира се, Робин помнеше, че преди време тя и Баркли се бяха заели да изровят труп, а такива неща създават близка връзка.

Споменът за съвещанието на екипа още я тормозеше, като седеше по-късно с вдигнати върху канапето крака в апартамента на „Финбъро Роуд“, вече по пижама и халат, и работеше на лаптопа си. Дакелът Уолфганг се бе сгушил върху босите ѝ крака и ги топлеше.

Макс го нямаше. Предишната седмица внезапно бе обявил как се бои, че от „интроверт“ се превръща в „отшелник“, тъй че бе приел да иде на вечеря с приятели актьори, макар на излизане да промърмори горчиво как „те всички ще ме съжаляват, но това вероятно ще им доставя удоволствие“. В единайсет Робин бе извела Уолфганг на бърза разходка из квартала, но с изключение на това посвети вечерта на случая „Бамбъро“, за който не бе имала време, откакто Страйк беше в Сейнт Моус, тъй като другите четири случая, възложени на агенцията, поглъщаха цялото ѝ работно време.

Робин не беше излизала от събирането на по чашка за рождения си ден с Илза и Ванеса, а и то не се оказа толкова приятно, колкото се бе надявала. Разговорът се въртя изцяло около връзки, защото Ванеса бе пристигнала с нов годежен пръстен на ръката си. Оттогава Робин използваше напрежението в службата в отсъствието на Страйк като повод да избягва събирания с приятелките си. Не ѝ бе лесно да забрави думите на братовчедка си Кейти: „Ти сякаш се движиш в различна посока от всички нас“, но пък и нямаше желание да седи в бар, а Илза и Ванеса да я насърчават да отговори на ухажването на прекалено познат тип мъж от рода на Морис, изобилстващ с несръчни шеги.

Двамата със Страйк вече си бяха разпределили хората, които искаха да издирят и разпитат повторно по случая „Бамбъро“. Уви, Робин бе установила, че поне четирима от нейната квота вече бяха недосегаеми за разговор.

След внимателно сравняване на стари протоколи и документи Робин откри следите на Уили Ломакс, дългогодишния общ работник в църквата „Сейнт Джеймс“ в Клъркънуел. Той бе починал през 1989 година, а тя още не бе успяла да изнамери и един негов родственик.

Албърт Шимингс, цветарят и евентуален шофьор, карал ван с превишена скорост във вечерта на изчезването на Марго, също бе починал, но Робин бе пратила имейли на двама мъже, за които вярваше, че са синовете му. Искрено се надяваше да ги е идентифицирала правилно, иначе застрахователен агент и инструктор по шофиране щяха да получат силно озадачаващи съобщения. Нито един не бе отговорил на молбата ѝ за разговор.

Уилма Бейлис, някогашната чистачка в медицинската служба, беше починала през 2003 година. Имаше двама синове и три дъщери и се беше развела с Джулс Бейлис през 1975 година. Преди да умре, Уилма бе работила не като чистачка, а като социален работник и бе отгледала отлично изявили се в живота деца – архитект, парамедик, учител, друг социален работник и съветник от лейбъристите в местна общност. Един от синовете ѝ сега живееше в Германия, но Робин все пак го включи в имейлите си и в съобщенията във фейсбук, които разпрати до всичките петима потомци на Уилма. Засега отговор нямаше.

Дороти Оукдън, секретарката в медицинската служба, бе починала на деветдесет и една годишна възраст в старчески дом в Северен Лондон. Робин все още не бе издирила Карл, единственото ѝ дете.

Междувременно Пол Сачуел, бившият приятел на Марго, и рецепционистката Глория Конти се оказаха еднакво странно неоткриваеми. Отначало Робин беше облекчена, като не откри смъртен акт за нито един от двамата, но след ровене из телефонни указатели, граждански регистри, окръжни съдилища, сертификати за брак и развод, вестникарски архиви, социални медии и списъци на служители в компании бе останала с празни ръце. Единствените възможни обяснения според Робин бяха промяна на имената (в случая с Глория по силата на брак) или емиграция.

Колкото до Манди Уайт, ученичката, която твърдеше, че е видяла Марго на мокър от дъжда прозорец, Робин попадна на толкова много жени с името Аманда Уайт на съответстваща възраст, та се отчая, че някога ще попадне на точната. Издирването беше затормозяващо за Робин, първо, поради факта, че Аманда вероятно вече не носеше фамилията Уайт и второ, защото и тя като служителите на полицията преди нея не вярваше Манди да е видяла именно Марго в онази вечер.

След като прегледа и отхвърли още шест профила на жени с името Аманда Уайт във фейсбук, Робин се прозя, протегна се и реши, че ѝ се полага почивка. Остави лаптопа си на масичката до дивана, измъкна внимателно крака изпод Уолфганг и прекоси пространството с отворен план, комбиниращо кухня, трапезария и дневна, за да си приготви нискокалорийно горещо какао, за което се мъчеше да се убеди, че е желана почерпка, тъй като все още се намираше в седящата фаза на разследването и трябваше да внимава за талията си.

Докато бъркаше непримамливия прах във вряла вода, облъхна я мирис на туберози, примесен със синтетичния на карамел. Дори след къпането ароматът на „Фракас“ се бе задържал в косата и по пижамата ѝ. Този парфюм, реши най-сетне тя, се оказа една много скъпа грешка. Да живее в гъст облак от мирис на туберози, не само поддържаше у нея постоянно зачатъчно главоболие, а я оставяше с усещането, че се е издокарала с лисича кожа и перли посред бял ден.

Мобилният ѝ телефон иззвъня на канапето до Уолфганг точно когато отново взе в ръце лаптопа си. Стреснато от сън, недоволното куче се надигна на артритните си крачета. Робин го вдигна и го свали в безопасност на пода, а после взе телефона си и за свое разочарование установи, че не се обажда Страйк, а Морис.

– Здравей, Сол.

От целувката за рождения ден насам Робин се бе старала да е хладно-служебна в поведението си с Морис.

– Здрасти, Робс. Каза ми, че мога да звъня, ако се появи нещо, дори да е късно.

– Да, разбира се. – Ама никога не съм ти казвала, че можеш да ме наричаш Робс. – Какво се е случило? – попита Робин и затърси с очи химикалка.

– Тази вечер напих Джема. Сещаш се, секретарката на Хитреца. И в това си състояние тя сподели, че според нея Хитреца държал с нещо големия началник.

Е, това надали е новина, помисли си Робин, като изостави безплодното търсене на нещо за писане.

– Кое я кара да мисли така?

– Казвал ѝ неща от сорта: „О, той не пропуска да ми вдигне, не бой се“ и „Знам къде са заровени телата“.

В ума на Робин се мерна образ на кръста на свети Йоан и беше прогонен.

– Казвал го на шега – уточни Морис, – но това карало Джема да се замисли.

– Но не знае подробности, така ли?

– Не. Само че, честно, дай ми още малко време и вярвам, че ще я убедя да си сложи микрофон. Не че сам си надувам свирката, бездруго не ми е по силите да го изпълня... Не, сериозно – подхвана той, макар Робин да не се беше засмяла, – смятам, че успях да я поразмекна. Просто ми дай още малко време...

– Сол, съжалявам, но вече го обсъдихме на срещата – припомни Робин на Морис, като потисна прозявка, от която очите ѝ се насълзиха. – Клиентът не желае да казваме на никого от служителите, че разследваме, така че няма начин да ѝ разкриеш кой си. Да я притискаш да слухти около шефа си, означава да я караш да си рискува службата. Освен това има опасност да провалим всичко, ако тя отиде да му изпее какво се случва.

– Пак казвам, без да се хваля...

– Сол, едно е да я накараш да ти се довери, като е подпийнала – прекъсна го Робин (Ама защо той не слушаше? Това го обсъждахме до припадък на съвещанието), – а съвсем друго да накараш момиче без умения за разследване да работи за нас.

– Тя адски си е паднала по мен, Робин – изрече убедено Морис. – Ще съм луд да не се възползвам.

Робин внезапно се зачуди дали Морис не беше преспал с момичето. Страйк изрично бе предупредил това да не се случва. Отпусна се на канапето. Забеляза, че книгата „Демонът от Парадайс Парк“ е топла от това, че дакелът бе лежал върху нея.

– Сол, наистина мисля, че Хъчинс трябва да поеме и да види какво може да постигне със самия Хитрец – заяви Робин.

– Добре, но преди да вземем това решение, нека се обадя на Страйк и...

– Няма да се обаждаш на Страйк. – Робин усети как у нея вече се надига гняв. – Леля му... Има си достатъчно тревоги в Корнуол.

– Толкова си мила и добричка – позасмя се Морис, – но ти гарантирам, че Страйк би искал да вземе отношение по този въпрос.

– Той остави мен да ръководя – отсече Робин напълно вбесена. – И аз ти казвам, че повече няма какво да получиш от това момиче. Тя не знае нищо полезно и с опитите си да я притискаш може да нанесеш вреда на агенцията. Моля те настоятелно да спреш дотук. От утре поемаш Пощенската картичка, а на Анди ще поръчам да се заеме с Хитреца.

Настана пауза.

– Разстроих те, нали? – каза Морис.

– Не, не си ме разстроил – отговори Робин.

В края на краищата „разстроена“ не беше същото като „вбесена“.

– Не исках да...

– Не си, Сол. Само ти припомням за какво се споразумяхме на съвещанието.

– Добре – въздъхна той. – Хубаво. Хей, знаеш ли го този за шефа, дето съобщил на секретарката си, че компанията го е закъсала?

– Не – процеди през зъби Робин.

– Казал ѝ: „Трябва или да освободя теб, или да съкратя малкия Джак“. А тя му отвърнала: „Не ми е до освобождаване, че ме боли глава, а малкият ти „джак“ и без това е достатъчно къс, че да го съкращаваш“.

– Ха-ха – промърмори Робин. – Лека нощ, Сол.

Защо казах „Ха-ха“, а не „Стига ми ръси тъпи вицове“ – ядоса се на себе си Робин. – Или да не му бях казала нищо. И защо изтърсих „съжалявам“, като му припомних какво сме решили на съвещанието? Откъде накъде ще го глезя така?

Припомни си за времето, когато бе угаждала на Матю. Имитирането на оргазми не беше нищо в сравнение с преструвките, че го намира забавен и интересен, когато повтаряше вече казани шеги от ръгби клуба и разправяше анекдоти, с които целеше да се покаже най-умният и духовитият в компанията. Защо изобщо го правим? – запита се, като механично взе в ръце „Демонът от Парадайс Парк“. – Защо тъй се стараем да има мир, да ги държим доволни?

Защото – отвърнаха седемте призрачни черно-бели лица зад това на Денис Крийд – те могат да станат опасни, Робин. Ти сама знаеш колко ужасни могат да бъдат с този твой белег на ръката и спомена за мъжа с маска на горила.

Но тя беше наясно, че не по тази причина се бе показала тактична с Морис. Не очакваше от него да прибегне до тормоз или насилие, ако откажеше да се смее на тъпите му шеги. Не, беше нещо друго. Като единствено момиче в семейство с момчета Робин съзнаваше, че е отгледана да поддържа всички доволни, при все че родната ѝ майка бе пламенна поддръжничка на идеята за равноправие на жените. Никой не го бе правил преднамерено, но тя си даде сметка по време на терапията, на която се подложи след нападението, оставило доживотен белег на ръката ѝ, че ролята ѝ в семейството беше тази на „лесното дете“, на неоплакващата се, на помирителката. Родена беше само година преди Мартин, който бе „проблемното дете“ на семейство Елакот, най-разхвърляният и импулсивният, най-малко усърдният и съвестен в ученето, синът, който на двайсет и осем още живееше в родния дом, и братът, с когото тя имаше най-малко общо. (Макар Мартин да беше фраснал Матю по носа на сватбата ѝ, а при последното ѝ посещение у дома да го бе прегърнала, когато, щом той чу какви проблеми ѝ създава Матю около развода, предложи да го направи пак.)

Пръски зимен дъжд изпъстриха прозореца зад масата за хранене. Уолфганг отново беше дълбоко заспал. Робин нямаше сили да броди отново из социалните медии, та да прегледа още петдесет жени, на име Аманда Уайт, тази вечер. Взе „Демонът от Парадайс Парк“ и се поколеба. Беше си създала правило (тъй като измина дълго и мъчително пътуване до сегашното си състояние на стабилно душевно здраве и не искаше да го изгуби) да не чете тази книга след мръкване или непосредствено преди лягане. В края на краищата съдържаната информация можеше да бъде открита обобщена онлайн, нямаше нужда да чува как Крийд със свои думи описва стореното на всяка от жените, които бе измъчвал и убил.

И все пак взе какаото си, отвори книгата на страницата, маркирана с касова бележка от „Теско“, и зачете от момента, където бе прекъснала преди три дни.

Убеден, че Бамбъро е станала жертва на серийния убиец, сега наричан Касапина от Есекс, Талбът си създава врагове сред колегите си заради неговата обсебена фокусираност, както те смятат, върху една-единствена теория.

„Нарекоха го ранно пенсиониране – казва колега, – но по същество си беше отстраняване. Твърдяха, че не се интересувал от нищо друго, освен от Касапина, но ето че девет години по-късно никой друг не излезе с по-добро обяснение, нали така?“

Семейството на Марго Бамбъро не успява да идентифицира положително нищо от непотърсените бижута и бельо, открити в сутеренния апартамент на Крийд, когато е арестуван през 1976 година, макар че според доктор Рой Фипс, съпруга на Бамбъро, един смачкан вероятно с груба сила сребърен медальон напомня онзи, който тя е носила при изчезването си.

Само че неотдавна публикувано повествование за живота на Бамбъро, „Какво се случи с Марго Бамбъро?“, написано от сина на близка приятелка на лекарката, съдържа разкрития за личния ѝ живот, които предполагат нова линия на разследване и вероятна връзка с Крийд. Малко преди изчезването си Марго Бамбъро се регистрира в клиника „Брайд Стрийт“ в Ислингтън, частна институция, където през 1974 година са се извършвали дискретни аборти.

16

Виж, Бритомарт, тоз мъж и после ми кажи

дали си срещала тъй много добродетели в едно.

Не е ли колос в своята мъжественост

и царствен в гордото достойнство?

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Четири дни по-късно в пет и половина сутринта влакът със спални вагони „Нощна Ривиера“ спря на гара Падингтън. Страйк, който бе спал лошо, прекара протяжните часове на нощта да се взира в размазаната сивота на тъй наречената Английска Ривиера, пробягваща покрай прозореца на купето му. След като бе спал върху завивките, без да сваля протезата си, той отказа предложената върху пластмасов поднос закуска и с преметнат през рамо сак бе сред първите пътници, които слязоха на гарата.

Ранният утринен въздух бе мразовит и дъхът му се виеше на облаче пред него, докато крачеше по перона, а стоманените арки, произведени от компанията „Брунел“, се извиваха над главата му като скелет на син кит и през стъкления покрив прозираше студеното и тъмно небе. Небръснат и с известен дискомфорт в ампутирания си крак поради пропуснатото обичайно вечерно намазване с успокояващ мехлем, Страйк се отправи към пейка, седна, запали така нужната му цигара, извади мобилния си телефон и позвъни на Робин.

Знаеше, че е будна, защото бе прекарала нощта в беемвето на Страйк, паркирано пред дома на синоптика, за да следи за появата на Пощенската картичка. Комуникирали бяха предимно чрез съобщения по време на престоя му в Корнуол, където той разделяше времето си между болницата в Труро и къщата в Сейнт Моус, като се редуваше с Луси да седят при Джоун, чиято коса бе опадала вече, а имунната ѝ система очевидно бе колабирала под тежестта на химиотерапията, или да наглеждат Тед, който почти не се хранеше. Преди да тръгне за Лондон, Страйк сготви голямо количество къри и го сложи във фризера до овчарските пайове, дело на Луси. Като вдигна цигарата към устата си, усети задържалия се мирис на кимион по пръстите си, а ако се съсредоточеше, можеше да извика миризмата на болничния дезинфектант, примесена с бегъл лъх на урина, която изместваше настоящата – на студено желязо, дизел и на кафе от близкия „Старбъкс“.

– Здравей – каза Робин и при чуването на гласа ѝ Страйк усети очакваното леко разхлабване на възела от напрежение в стомаха си. – Какво се е случило?

– Нищо – отвърна той, леко изненадан, преди да се сети, че е пет и половина сутринта. – О, прощавай... това не е обаждане по спешност, просто току-що слязох от влака. Чудех се дали ти се ще закуска, преди да идеш да си легнеш у дома.

– О, ще е направо чудесно – възкликна Робин с искрено удоволствие, което накара Страйк да се чувства по-малко уморен, – защото имам новини за случая „Бамбъро“.

– Отлично – каза Страйк. – И аз имам. Хубаво ще е да се осведомим взаимно.

– Как е Джоун?

– Не е добре. Вчера я пуснаха да се прибере у дома. Прикрепили са ѝ медицинска сестра, специализирана да се грижи за болни от рак. Тед е много угнетен. Луси още е там.

– И ти можеше да останеш – каза Робин. – Справяме се тук.

– Казах им, че ще ида пак за Коледа – отвърна Страйк, като присви очи от собствения си дим. Лъчи на зимното слънце пробиха през облаците и осветиха угарките по плочника. – Къде искаш да се срещнем?

– Канех се да ида до Националната портретна галерия, преди да се прибера у дома, така че...

– Какво се канеше? – прекъсна я Страйк.

– Да ида до Националната портретна галерия. Ще ти обясня, като се видим. Имаш ли нещо против да се срещнем някъде там?

– Навсякъде мога да стигна – отвърна Страйк. – До самата станция на метрото съм. Тръгвам натам и който пръв открие кафе, ще пише на другия.

Четиресет и пет минути по-късно Робин влезе в кафе „Ноутс“ на „Сейнт Мартинс Лейн“, което вече бе препълнено, макар да бе толкова рано сутринта. Край дървените маси, някои големи колкото в кухнята на родителите ѝ в Йоркшър, бяха насядали млади хора с лаптопи и бизнесмени, дошли да закусят преди работа. Докато се редеше пред дългия щанд, тя се помъчи да игнорира разните сладкиши и кейкове, изложени там; беше си взела сандвичи за нощното наблюдение на дома на синоптика и те ѝ бяха достатъчни, каза си строго.

Поръча си капучино и се отправи към дъното на кафето, където Страйк седеше и четеше „Таймс“ под метален полилей, напомнящ гигантски паяк. Май за шест дни беше забравила колко едър бе той. Приведен над вестника, ѝ приличаше на черен мечок с набола по страните му брада, докато похапваше от чабатата си с бекон и яйце, и Робин почувства прилив на симпатия към него просто заради начина, по който изглеждаше. Или пък, помисли си, просто реагираше срещу гладко обръснати стройни и конвенционално красиви мъже, които като парфюма с мирис на тубероза изглеждаха привлекателни, докато с времето не започнеха да извикват копнеж да се отървеш от тях.

– Здравей – каза тя и се настани на мястото срещу него.

Страйк вдигна очи към нея и в този миг дългата ѝ лъскава коса и аурата ѝ на добро здраве му подействаха като антидот срещу клиничното разложение, сред което бе прекарал последните пет дни.

– Не изглеждаш достатъчно гроги като за човек, седял буден цяла нощ.

– Ще го приема като комплимент, не като обвинение – подхвърли Робин с вдигнати вежди. – Наистина будувах цялата нощ, а Пощенската картичка все още не се е показала... или показал... но пък вчера е дошла нова картичка, адресирана до телевизионното студио. Подателят ѝ твърди, че харесал начина, по който синоптикът се усмихнал в края на прогнозата във вторник.

Страйк изпъшка.

– Ти ли ще разправяш пръв за Бамбъро, или аз да го направя? – попита Робин.

– Давай първо ти – подкани я Страйк, дъвчейки. – Умрял съм от глад.

– Добре – кимна Робин. – Имам добра и лоша новина. Лошата е, че почти всички, които се опитах да открия, са починали, а останалите с пълна сила биха могли да са мъртъвци.

Тя осведоми Страйк, че Уили Ломакс, Албърт Шимингс, Уилма Бейлис и Дороти Оукдън са покойници, и му разправи какви стъпки е предприела да се свърже с роднините им.

– Никой не ми върна отговор, освен един от синовете на Шимингс, който изглеждаше разтревожен, че сме журналисти, опитващи се да припишат изчезването на Марго на баща му. Написах му в отговор успокоителен имейл. Дано подейства.

Страйк бе спрял с унищожаването на сандвича си, за да изпие половин чаша чай, след което каза:

– И аз се сблъсках с подобни проблеми. Ще е, кажи-речи, невъзможно да се провери онова сведение за двете жени, „боричкащи се при телефонните кабини“. Руби Елиът, която ги е видяла, а също и майката и дъщерята Фльори са починали. Но пък имат живи потомци, така че пратих няколко съобщения. Засега се отзова само внукът на Фльори, който изобщо не вдявал за какво говоря. Не открих нито един жив родственик на доктор Бренър. Не се е женил, няма деца, покойната му сестра също не се е омъжвала.

– Знаеш ли колко жени с името Аманда Уайт има? – въздъхна Робин.

– Мога да си представя – каза Страйк и отхапа поредния голям залък от сандвича. – Затова я прехвърлих на теб.

– Ти...?

– Шегувам се – подсмихна се той на изражението ѝ. – Ами Пол Сачуел и Глория Конти?

– Ако са покойници, не са умрели в Обединеното кралство. Но ето нещо много странно: не открих да са споменавани нито веднъж след седемдесет и пета година.

– Съвпадение – промърмори Страйк и вдигна вежди. – Даутуейт, онзи с главоболията от стрес и мъртва любовница, също е изчезнал. Не намерих негов адрес след седемдесет и шеста, нито смъртен акт. Имай предвид, че ако аз бях на негово място, също бих си променил името. Не са го обрисували добре в медиите. Калпав в работата си, спи с жена на колега, праща цветя на жена, която впоследствие изчезва...

– Не знаем дали са били цветя – уточни Робин над чашата си с кафе.

За твое сведение съществуват и други подаръци, Страйк.

– Шоколадови бонбони тогава. Същото важи. По-трудно е обаче да се разбере защо Сачуел и Конти са решили да изчезнат от радара – отбеляза Страйк и прекара ръка по наболата си брада. – Интересът на медиите към тях е отмрял доста бързо. А Конти би я намерила онлайн, ако просто си е сменила фамилията, защото се е омъжила. Няма начин да има толкова много Глория Конти, колкото жените с име Аманда Уайт.

– Чудех се дали не е отишла да живее в Италия – каза Робин. – Малкото име на баща ѝ е Рикардо. Може да има роднини там. Пратих няколко запитвания във фейсбук до хора с фамилия Конти, но онези, които ми отговориха, не познават Глория. Престорих се, че извършвам генеалогично проучване, защото се тревожа, че може да не отговори, ако директно спомена Марго.

– Мисля, че вероятно си права – каза Страйк и добави още захар в чая си. – Да, Италия е добра идея. Била е млада, може да ѝ се е приискала смяна на обстановката. Но виж, изчезването на Сачуел е странно. Онази снимка не предполагаше свит и срамежлив човек. Човек би помислил, че все някъде би се появил да рекламира творчеството си.

– Проверявах изложби, аукциони, галерии. Сякаш се е дематериализирал.

– Е, аз отбелязах напредък – заяви Страйк, като преглътна последната хапка от сандвича и извади бележника си. – Човек може да свърши изненадващо количество работа, докато седи в болница. Открих четирима живи свидетели и един от тях вече се съгласи да говори: Грегъри Талбът, синът на Бил, онзи, дето му се е разхлопала дъската и е започнал да рисува пентаграми върху досието. Обясних кой съм и кой ме е наел и Грегъри се показа склонен за разговор. Ще ида при него в събота. Ако искаш, ела и ти.

– Не мога – отвърна с разочарование Робин. – И Морис, и Анди имат някакви семейни ангажименти. Двамата с Баркли трябва да покрием уикенда.

– О, жалко – смръщи се Страйк. – Открих също две от жените, които са работили с Марго в медицинската служба – съобщи той, като отгърна страница в бележника си. – Медицинската сестра Джанис е запазила фамилията си от първия брак и това ми беше от помощ. Адресът, който Гупта ми даде, не беше актуален, но я открих по него. Сега е в Найтингейл Гроув...

– Колко уместно – вметна Робин.

– ... в района Хидър Грийн. А Айрийн Бул сега е госпожа Айрийн Хиксън, вдовица на успял предприемач. Живее на Съркъс Стрийт в Гринич.

– Обади ли им се по телефона?

– Реших първо да им пиша – отвърна Страйк. – Възрастни жени са, и двете живеят сами... Обясних кои сме и кой ни е наел, така че да имат време да ни проверят и да се уверят, че сме легитимни. Може би ще поискат и потвърждение от Ана.

– Разумно си постъпил – одобри Робин.

– Същото ще направя и с Уна Кенеди, жената, която е чакала Марго в пъба онази вечер, след като се уверя, че съм нацелил точната личност. Ана каза, че живеела в Улвърхамптън, но онази, която аз открих, е в Алнуик. На подходящата възраст е, но е пенсиониран викарий.

Робин се усмихна при изражението на Страйк, в което се примесваха подозрителност и неодобрение.

– Че какво им е на викариите?

– Нищо… чак толкова – отговори той и добави: – Зависи от викария. Но Уна е била момиче зайче през шейсетте години. Има я до Марго на една от снимките, публикувани по вестниците, и е назована по име в текста отдолу. Не намираш ли, че преходът от момиче зайче към викарий е твърде невероятен?

– Интересна житейска траектория – съгласи се Робин, – но го казваш на временна секретарка, която стана детектив на пълен работен ден. И като заговорихме за Уна – добави тя, извади от ръчната си чанта екземпляра си на „Демонът от Парадайс Парк“ и го разтвори, – исках да ти покажа нещо. Ето – поднесе му книгата. – Прочети онова, което съм отбелязала с молив.

– Вече я изчетох цялата. Кое точно...

– Моля те – настоя Робин, – просто прочети маркирания текст.

Страйк избърса ръката си с книжна салфетка, пое книгата от Робин и прочете параграфа, който тя бе отбелязала с дебела черта с молив отстрани.

Малко преди изчезването си Марго Бамбъро се регистрира в клиника „Брайд Стрийт“ в Ислингтън, частна институция, където през 1974 година са се извършвали дискретни аборти.

Клиниката затваря врати през 1978 година и не съществува архив, който да покаже дали Бамбъро се е подложила на процедурата. Възможността обаче тя да е позволила на приятелка да използва нейното име е намекната от автора на „Какво се случи с Марго Бамбъро?“, който твърди, че ирландката и колежка като момиче зайче на Бамбъро, с която тя уж трябвало да се срещне в онази вечер, е имала основателни съображения да поддържа версията за пъба дори след смъртта на Бамбъро.

Клиника „Брайд Стрийт“ е само на няколко минути път пеша от сутеренния апартамент на Денис Крийд на „Ливърпул Роуд“. Следователно налице е вероятност Марго Бамбъро изобщо да не е имала намерение да ходи в пъба онази вечер, да е излъгала, за да защити себе си или друга жена, и може да е отвлечена не от улица в Клъркънуел, а недалече от дома на Крийд край Парадайс Парк.

– Ама... какво е това? – заекна, поразен, Страйк. – В моя екземпляр тази част я нямаше. Ти имаш допълнителни три параграфа!

– Така си и помислих, че не си прочел това – изрече, удовлетворена, Робин. – Твоята явно не е първо издание, а моята е. Виж тук – показа му последната страница на книгата, която Страйк още държеше. – Виждаш ли крайната бележка? „Какво се случи с Марго Бамбъро?“ от К. Б. Оукдън, издадена през 1985 г.“ Само дето изобщо не е издадена – поясни Робин. – Била е унищожена. Авторът на „Демонът от Парадайс Парк“ трябва да е имал достъп до сигнален екземпляр. Доста се порових по въпроса – продължи Робин. – Всичко това се е случило преди епохата на интернет очевидно, но открих няколко споменавания онлайн в правни статии относно съдене за клевета и спиране на публикации. В общи линии Рой Фипс и Уна Кенеди съвместно завеждат иск срещу К. Б. Оукдън и печелят. Книгата на Оукдън е унищожена и се прави спешна препечатка на „Демонът от Парадайс Парк“ без оскърбителния пасаж.

– К. Б. Оукдън? – повтори Страйк. – Той да не е...?

– Синът на Дороти, секретарката в медицинската служба. Именно. Пълното му име е Карл Брайс Оукдън. Последният адрес, който имам за него, е в Уолтъмстоу, но се е преместил и още не съм успяла да го намеря.

Страйк препрочете редовете, отнасящи се до клиниката за аборти, после каза:

– Е, щом Фипс и Кенеди са успели по съдебен път да спрат публикуването, значи, са убедили съдия, че написаното е отчасти или изцяло лъжа.

– Ужасна тема, по която да лъжеш, нали? – промърмори Робин. – Не само твърди, че Марго е постъпила за аборт, ами намеква още, че Уна се е подложила на него и е прикривала къде е била Марго в онази вечер...

– Учуден съм, че неговите адвокати не са го спрели поначало – отбеляза Страйк.

– „Оукдън“ е малко издателство – посочи Робин. – И него издирих. Прекратило е съществуването си скоро след унищожаването на книгата. Може би не са имали адвокати.

– Толкова по-глупаво от тяхна страна – отсъди Страйк. – Но освен ако не са били някои самоубийци, няма как всичко това да е напълно изсмукано от пръстите. Авторът все е разполагал с нещо, на което да се опре. А този човек тук – той вдигна „Демонът от Парадайс Парк“ – е бил признат разследващ журналист. Не би теоретизирал, без да види доказателство.

– Можем ли да направим справка с него, или и той е...?

– Покойник е – отвърна Страйк и седя за момент замислен, после продължи: – Приемът в клиниката трябва да е бил записан на името на Марго. Въпросът е дали тя се е подложила на процедурата, или някой е използвал името ѝ без нейно знание. – Страйк препрочете първите редове на пасажа. – Не е посочена и дата на приема. „Малко преди изчезването ѝ“ си е увъртане. Ако записването на час е направено за деня, в който е изчезнала, авторът би го посочил. Би било сериозно разкритие и щеше да бъде разследвано от полицията. Докато „малко преди изчезването ѝ“ подлежи на широка интерпретация.

– Но какво съвпадение все пак, нали? – посочи Робин. – Да си уреди час в клиника толкова близо до дома на Крийд.

– Да – кимна Страйк, но след миг размисъл добави: – Не знам. Дали е толкова странно? Колко клиники за аборти е имало в Лондон през седемдесет и четвърта година?

Той върна книгата на Робин и продължи:

– Това може би обяснява защо Рой Фипс така се е изнервил, че дъщеря му е разговаряла с Уна Кенеди. Не е искал момичето тийнейджърка да узнае от нея, че майка ѝ вероятно е абортирала неин брат или сестра.

– И аз си го помислих – каза Робин. – Би било ужасно да чуе такова нещо. Особено като е преживяла повечето от живота си в чудене дали майка ѝ не е избягала от нея.

– Трябва да се помъчим да се сдобием с екземпляр от „Какво се случи с Марго Бамбъро?“ – отсече Страйк. – Сигурно съществуват копия, щом са пристъпили към отпечатване. Може да е раздал някои. Да речем, за критика и от този род.

– Вече действам по въпроса – увери го Робин. – Разпратих имейли до няколко антикварни книжарници.

Не за пръв път вършеше нещо за агенцията, което я караше да се чувства недотам почтена.

– Карл Оукдън е бил едва четиринайсетгодишен при изчезването на Марго – продължи тя. – Да напише книга за нея, да използва ситуацията, като твърди, че Марго и майка му са били близки приятелки...

– Да, звучи като нечистоплътен човек – съгласи се Страйк. – Кога е напуснал жилището си в Уолтъмстоу?

– Преди пет години.

– Потърси ли го из социалните мрежи?

– Да. Не мога да го открия.

Мобилният телефон на Страйк завибрира в джоба му. Робин видя по лицето му да пробягва паника, докато зарови да го напипа, и разбра, че той си бе помислил за Джоун.

– Всичко наред ли е? – попита тя, като видя, че изражението му помрачня, щом погледна екрана.

А Страйк току-що бе видял изписано на него:

Братле, моля те, нека го обсъдим лице в лице. Излизането на новия албум значи много за татко. От теб се иска само...

– Да, няма проблеми – отвърна той и тикна телефона обратно в джоба си, без да дочете съобщението докрай. – И тъй, ти искаше да отидеш до...

За миг не можа да си спомни необичайното място, което Робин му бе казала, че ще посети, и което бе причината сега да седят именно в това кафе.

– Националната портретна галерия – подсказа тя. – Три от картичките на Пощенската картичка са купени от техния магазин.

– Три от... прощавай, кое?

Беше разсеян от прочетеното току-що. Съвсем ясно бе дал на своя полубрат да разбере, че няма желание нито да присъства на партито по повод новия албум на Рокъби, нито да участва в снимката с братята и сестрите си по баща, която щеше да бъде техният поздравителен подарък за него.

– От картичките на Пощенската картичка, човека, който преследва нашия синоптик – припомни му тя, преди да промърмори. – Няма значение, просто ми мина през ума идея.

– И каква е тя?

– Предпоследната изпратена картичка е с портрет, за който подателят твърди, че „винаги му напомнял“ за синоптика. Така че си помислих... Може би често вижда тази картина. Може тайно да иска той да се сети и да дойде да потърси преследвача си.

Още докато го изричаше, осъзна, че в теорията съществува много слаба вероятност, но истината бе, че нямаха съвършено никакви следи към Пощенската картичка. Той или тя изобщо не се бяха появили пред къщата на синоптика по време на наблюденията. Три пощенски картички, купени от едно и също място, можеха да означават нещо или пък съвсем нищо. Но с какво друго разполагаха?

Страйк изпъшка. Робин не знаеше дали да тълкува това като липса на ентусиазъм относно теорията ѝ за Пощенската картичка, прибра „Демонът от Парадайс Парк“ в чантата си и попита:

– Сега към офиса ли се отправяш?

– Да. Казах на Баркли, че ще поема наблюдението над Пъргави крака в два часа. – Страйк се прозя. – Може да се опитам да поспя малко преди това. – Изправи се. – Ще ти се обадя да ти кажа как е минало с Грегъри Талбът. И благодаря, че удържа форта, докато ме нямаше. Искрено съм ти признателен.

– Моля, няма защо – отвърна Робин.

Страйк метна пътната чанта на рамото си и закуцука към изхода. С известно чувство на изчерпаност Робин го гледаше как спря пред прозореца да запали цигара, а после се отдалечи и се скри от полезрението ѝ. Погледна си часовника и видя, че има още час и половина до отварянето на Националната портретна галерия.

Имаше далеч по-приятни начини да бъде запълнен този период, отколкото в чудене дали съобщението, получено от Страйк, идеше от Шарлот Камбъл, но тъкмо тази мисъл занимаваше Робин през повечето от времето за убиване.

17

Но ти, комуто намръщена съдба е отредила

да си свидетел на падението на баща си...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Джони Рокъби, който почти напълно бе отсъствал от живота на най-големия си син, все пак представляваше постоянно неуловимо присъствие, особено през детството на Страйк. Родителите на негови приятели бяха притежавали албуми на баща му, държали бяха на стената негови плакати като тийнейджъри и засипваха Страйк с вълнуващите си спомени за концерти на „Дедбийтс“. Една майка пред двора на училището бе молила седемнайсетгодишния Страйк да отнесе нейно писмо до баща си. Собствената му майка го бе изгорила по-късно в жилището, където временно се бяха самонастанили.

Докато не постъпи в армията, където (по негов избор) никой не знаеше името и занятието на баща му, Страйк неизменно се чувстваше наблюдаван като лабораторен образец, преследван бе с въпроси, които при нормални условия биха били приемани като нахлуване в личното пространство, и се сблъскваше с неизречени предубеждения, коренящи се в завист и злоба.

Рокъби бе изискал тест за бащинство, преди да приеме, че Страйк е негов син. Когато тестът излязъл положителен, било постигнато финансово споразумение, което би трябвало да гарантира, че малкият му син вече никога няма да спи на мръсен дюшек в една стая с почти непознати му хора. Само че комбинацията от прахосничеството на майка му и постоянните ѝ разправии с представителите на Рокъби просто превърна живота на Страйк в редуващи се епизоди на изненадващо охолство и после пак на същия хаос и мизерия. Леда бе склонна да прави разточителни почерпки на децата си, докато в същото време те носеха омалели обувки, да предприема пътешествия до континентална Европа или до Америка, за да гледа концерти на любимите си групи, при което оставяше децата на Тед и Джоун, а тя наемаше коли с шофьор и отсядаше в най-скъпите хотели.

Още помнеше как лежеше в спалнята за гости в Корнуол с Луси, спяща до него на двойното легло, и слушаше как майка му и Джоун се карат на долния етаж, защото децата бяха пристигнали у леля си и чичо си посред зима без палта. Страйк на два пъти бе записван в частни училища, но и при двата случая Леда го изтегляше от там, преди да е изкарал повече от два срока, защото решаваше, че синът ѝ е възпитаван в погрешна ценностна система. Всеки месец парите на Рокъби се стопяваха заради раздадени на приятели и гаджета суми или защото бяха пръснати за щурави начинания – Страйк помнеше бижутериен бизнес, списание за изкуство и вегетариански ресторант, всички провалили се безславно, и дори не му се помисляше за комуната в Норфък, която бе най-лошото преживяване в периода му на подрастващ.

Накрая адвокатите на Рокъби (на които рокзвездата бе прехвърлил грижата за благосъстоянието на сина си) обвързаха издръжката по такъв начин, че Леда вече не можеше да пилее парите. Единствената разлика, която това внесе в ежедневието на вече тийнейджъра Страйк, беше, че щедрите почерпки спряха, тъй като Леда не желаеше харченето ѝ да бъде разглеждано под лупа по начина, предвиден при новото споразумение. Оттогава нататък издръжката започна кротко да се трупа в банкова сметка, а семейството караше на скромната финансова помощ от бащата на Луси.

Страйк се бе виждал с баща си само два пъти и имаше лоши спомени и от двете срещи. Рокъби от своя страна никога не бе попитал защо парите на Страйк си седят непохарчени. Той отдавна беше изгнаник от страната си с цел избягване на данъци, имаше задълженията си като фронтмен на група, грижи по поддръжката на няколко къщи, две бивши и една настояща съпруга, които да крепи доволни, пет законни и две незаконородени деца. Зачеването на Страйк бе плод на случайност, положителният тест за бащинство бе разбил втория брак на Рокъби, местопребиваването на момчето бе често неизвестно и по всички тези причини то бе много ниско в списъка с приоритети на баща си.

За Страйк модел за мъжко достойнство бе останал неговият чичо сред поредицата от любовници на майка му и под дългата сянка, хвърляна от биологичния му баща. Леда винаги бе обвинявала Тед, бивш военен полицай, за неестествения интерес на Страйк към армията и разследванията. Обгърната от синкавия дим на цигара с канабис, тя усилено се бе мъчила да откаже сина си от военна кариера, като му държеше лекции за позорната британска военна история, за неразривните връзки между империализма и капитализма, и безуспешно се бе опитвала да го убеди да учи китара или поне да си пусне дълга коса.

И все пак, при всички несгоди и болки, които бяха донесли обстоятелствата около раждането и отглеждането му, Страйк си даваше сметка, че тъкмо те му бяха дали начален старт към кариера в разследването. Рано бе научил как да се вписва в обстановката. От мига, в който осъзна, че не звучиш ли като всички останали, биваш наказван, започна да превключва изговора си между лондонски и корнуолски. Преди загубата на половин крак да започне да възпрепятства физическата му активност, беше много пластичен въпреки внушителните си размери и умееше да се движи и говори по начин, който го караше да изглежда по-дребен. Оценил бе също така предимствата на скриването на лична информация и редактирането на истории, които разправяш за себе си, за да не се заплетеш в представите на околните що за човек може да си. И най-важното от всичко – Страйк разви чувствителен радар за промени в поведението, бележещи внезапното осъзнаване, че той е син на знаменитост. Още откакто бе дете, се бе научил да разкрива похватите на манипулатори, ласкатели, лъжци, шмекери и лицемери.

Тези съмнителни дарби бяха най-доброто, дадено му от баща му, защото, като се изключеше издръжката, никога не бе получил от него нито картичка за рожден ден, нито подарък за Коледа. Чак когато кракът на Страйк бе откъснат в Афганистан, Рокъби прати на Страйк написано на ръка писмо. Когато го получи, Страйк помоли Шарлот, седяща до болничното му легло, да го хвърли в кошчето за боклук.

Тъй като Страйк сам по себе си се бе превърнал в интересна фигура за медиите, Рокъби бе направил още няколко плахи опита да се сближи с непознатия си син, та чак стигна дотам да заяви в неотдавнашни интервюта, че двамата поддържат добри отношения. Няколко от приятелите на Страйк му бяха пратили линкове към онлайн интервюта с Рокъби, в които той бе говорил с гордост за него. Детективът изтри съобщенията без никаква реакция.

Противно на волята си, Страйк изпитваше привързаност към Ал, онзи му полубрат, който напоследък Рокъби използваше като свой емисар. Упоритата настойчивост на Ал бе довела до поддържане на отношения помежду им въпреки също тъй упоритата съпротива на по-големия брат в началото. Ал очевидно се възхищаваше на независимостта и самостоятелността на Страйк, качества, които той бе развил у себе си, тъй като не бе имал друг изход. Но ето че Ал демонстрираше антагонистична заинатеност да тласка Страйк към празнуване на юбилей, който не означаваше нищо за него, освен че бе поредното припомняне колко по-важна бе била винаги групата за Рокъби от извънбрачния му син. Детективът се ядосваше на похабеното време в събота сутринта да измисли отговор на последното съобщение на Ал по темата. Накрая предпочете лаконичност пред това да изрежда аргументи.

Не съм си променил решението, но не храня лоши чувства или огорчение. Надявам се всичко да мине добре и хайде да пием по бира следващия път, като си в града.

След като се погрижи за този дразнещ въпрос от личен характер, Страйк си приготви сандвич, облече чиста риза върху тениската си, извади от досието „Бамбъро“ страницата, където Бил Талбът бе написал криптираното си стенографско съобщение по системата на Питман, и подкара колата си към Уест Уикъм, където имаше среща с Грегъри Талбът, сина на покойния Бил.

Докато шофираше под редуващи се слънце и дъжд и пушеше, Страйк се пренастрои на служебна вълна, като обмисляше не само въпросите, които възнамеряваше да зададе на сина на полицая, но също и различните проблеми на агенцията, възникнали след връщането му. Някои въпроси, изискващи персоналното му внимание, бяха повдигнати от Баркли предишния ден. Шотландецът, когото Страйк нареждаше като най-добрия си разследващ след Робин, се бе изказал с типичната си прямота по темата за танцьора от Уест Енд, за когото трябваше да изнамерят компрометиращи факти.

– Няма да открием нищо за него, Страйк. Ако чука друга мацка, тя трябва да живее в шибания му гардероб. Ясно ми е, че е с тази жена, за да ѝ източва кредитната карта, но е твърде умен, та да се лиши от благата си.

– Мисля, че си прав – отвърна Страйк, – но казах на клиента, че ще го проучваме три месеца, така че продължаваме. Как се разбираш с Пат? – попита.

Надяваше се и друг някой да намира новата секретарка за много дразнеща, но бе разочарован.

– Чудесна е. Вярно, звучи като докер с бронхит, но я бива в работата. Само че, ако си говорим за новонаети...

Баркли погледна шефа си с големите си сини очи изпод гъсти вежди.

– Слушам те – подкани го Страйк. – Морис не си върши достатъчно съвестно задълженията ли?

– Не бих го казал точно така. – Мъжът от Глазгоу почеса преждевременно прошарената си глава. – Робин не ти ли е споменавала нещо все още?

– Проблем ли има между тях? – попита Страйк, вече по-остро.

– Не точно проблем – изрече бавно Баркли, – но не му е драго да приема нареждания от нея. Показва го много ясно зад гърба ѝ.

– Това ще трябва да се промени. Ще говоря с него.

– И има негови си идеи за случая с Хитреца.

– Не думай – промърмори Страйк.

– Още си мисли, че може да постигне нещо със секретарката. Робин му каза, че е време да я остави на мира и Хъчинс да поеме нататък. Открила е...

– Че Хитреца е член на стрелковия клуб „Хендън“, да, тя ми прати имейл. Иска Хъчинс да иде там и да се помъчи да се сприятели с него. Находчив план. Доколкото го познаваме, Хитреца се има за голям мачо.

– Но Морис си държи на своето. Каза ѝ в лицето, че одобрявал новия план, обаче...

– Мислиш, че още се вижда със секретарката ли?

– „Вижда се“ може би е меко казано – подхвърли Баркли.

Тъй че Страйк бе привикал Морис в офиса и недвусмислено му нареди да не закача повече секретарката, а през следващата седмица да се съсредоточи върху приятелката на Рогоносеца. Морис не се противопостави, тъкмо обратното, в капитулацията му личеше угодничество. Срещата остави Страйк с неприятно усещане. Морис бе почти във всяко отношение желан служител с многото си добри контакти в полицията, но имаше нещо в маниера му – бързане да се съгласи, издаващо една хлъзгавост, която на Страйк никак не му се харесваше. По-късно същата вечер, докато следваше из Уест Енд такси, в което се возеха Рогоносеца и приятелката му, Страйк си припомни преплетените пръсти на доктор Гупта – жест, с който старият лекар нагледно показваше как успешният бизнес зависи от гладката спойка на екипа.

Влезе в Уест Уикъм с типичните му за предградията редови къщи с еркерни прозорци и широки алеи пред индивидуалните гаражи. От двете страни на авенюто, където живееше Грегъри Талбът, имаше солидни семейни резиденции, говорещи за собственици от средната класа, които съвестно си косяха моравите и изнасяха боклука само в определения ден. Къщите не бяха тъй големи като онези на улицата на доктор Гупта, но далеч по-просторни от мансардния апартамент на Страйк над офиса.

Страйк зави в алеята на Талбът и спря зад голям контейнер, който блокираше входа към гаража. Докато изключваше двигателя, вратата отвори блед, съвършено плешив мъж с големи уши и очила с метални рамки; излъчваше вълнение и известна предпазливост. Страйк го бе проучил онлайн и знаеше, че Грегъри Талбът е болничен администратор.

– Господин Страйк? – подвикна той, докато детективът внимателно излизаше от беемвето (алеята бе мокра от дъжда, а споменът от подхлъзването пред ферибота за Фолмът беше още пресен).

– Да, аз съм – потвърди Страйк, затвори вратата на колата и протегна ръка към приближилия да го посрещне Талбът, който беше най-малко петнайсет сантиметра по-нисък от Страйк.

– Прощавайте за контейнера – каза. – Преустройваме таванския етаж.

Докато вървяха към входната врата, отвътре изскочиха две близначки, за които Страйк предположи, че са около десетгодишни, и за малко не събориха Грегъри.

– Стойте в градината, момичета – извика им Грегъри, макар според Страйк по-належащият проблем бе, че децата бяха боси, а земята бе мокра и студена.

– Фтойте ф храдината, момичета – имитира го подигравателно една от близначките.

Грегъри кротко погледна децата над рамките на очилата си.

– Да си невъзпитан не е забавно.

– Много си е забавно, по дяволите! – заяви първата близначка под гръмкия смях на втората.

– Още веднъж изругай и довечера няма да има шоколадов пудинг за теб, Джейда – закани се Грегъри. – Нито пък ще ти дам айпада си.

Джейда направи гримаса, но поне не изруга отново.

– Приемни родители сме – обясни Грегъри на Страйк, като влязоха. – Собствените ни деца напуснаха дома. Вървете вдясно и сядайте.

Страйк, който живееше в обстановка на спартански минимализъм по свой избор, намери претрупаната и много разхвърляна стая за непривлекателна. Искаше да приеме поканата на Грегъри да седне, но нямаше къде да го стори, без преди това да премести купища предмети, което му се виждаше невъзпитано. Грегъри остана в неведение за затруднението на Страйк, тъй като отиде до прозореца да погледне близначките. След малко те се втурнаха в къщата треперещи.

– Учат се още – каза, когато вратата се затръшна и момичетата хукнаха към горния етаж.

Като се обърна с лице към стаята, видя, че няма свободно място за сядане.

– О, прощавайте – възкликна, но без следа от притеснението, което леля му Джоун би изпитала, ако случаен посетител би заварил дома ѝ в подобен безпорядък. – Момичетата бяха тук тази сутрин.

Грегъри бързо махна капещ пистолет със сапунена пяна, две голи барбита, детски чорап, няколко яркоцветни пластмасови парчетии и половин цитрусов плод сацума от едно кресло, та да го освободи за Страйк. Тръсна разнородните предмети върху ниска дървена масичка, вече отрупана със списания, всевъзможни дистанционни, няколко писма и празни пликове и още пластмасови играчки, включително много елементи от лего.

– Чай? – предложи той. – Кафе? Жена ми заведе момчетата на плуване.

– О, има и момчета?

– Заради това преустройваме мансардата – обясни Грегъри. – Дарън е при нас почти пет години вече.

Грегъри отиде за горещите напитки, а Страйк взе от пода под масичката официалния тазгодишен албум със стикери на Шампионската лига. Прелисти страниците с чувство на носталгия по времето, когато той също бе събирал футболни стикери. Бегло преценяваше шансовете на „Арсенал“ да спечели купата, когато поредица от трясъци точно над главата му го накара да вдигне очи и видя полилея леко да се разклаща. По звуците изглеждаше, че близначките скачат от леглото на пода и обратно. Той остави албума на мястото му и си зададе въпрос, на който не намери отговор: кое ли бе мотивирало Талбът и съпругата му да доведат в дома си деца, с които нямаха биологична връзка? Когато Грегъри се появи с поднос, мислите на Страйк бяха избягали към Шарлот, която винаги се бе обявявала за напълно лишена от майчински чувства и го бе уверявала, докато още беше бременна, че ще остави близнаците си, родили се впоследствие преждевременно, на грижите на свекърва си.

– Бихте ли поразместили нещата тук... – помоли Грегъри с очи върху масичката за кафе.

Страйк побърза да прехвърли няколко предмета върху канапето.

– Благодаря – каза Грегъри, заграби с шепи джунджуриите върху друго кресло, изсипа и тях върху канапето, където се оформи внушителна купчина, взе чашата си, седна и подкани: – Заповядайте – като посочи към малко лепкавата захарница и неотворен пакет с бисквити.

– Благодаря ви – отвърна Страйк и сипа захар в чая си.

– И тъй – с известна възбуда подхвана Грегъри, – опитвате се да докажете, че Крийд е убил Марго Бамбъро.

– Всъщност се опитвам да узная какво се е случило с нея – уточни Страйк – и очевидно една от вероятностите е Крийд.

– Видяхте ли го във вестника миналия уикенд? Една от рисунките на Крийд се е продала за над хиляда лири.

– Това съм го пропуснал – отвърна Страйк.

– Пишеше го в „Обзървър“. Автопортрет с молив, правен по време на престоя му в „Белмарш“. Продаден е чрез уебсайт, където явно може да си купиш творби на серийни убийци. Шантав свят.

– Такъв е – съгласи се Страйк. – Ами както казах по телефона, аз всъщност искам да разговаряме за баща ви.

– Да – кимна Грегъри и част от оживлението му го напусна. – Аз... ъъ... не съм наясно колко знаете.

– Че се е пенсионирал преждевременно след нервен срив.

– Да, формулирахте го точно и стегнато – каза Грегъри. – В дъното на всичко беше щитовидната му жлеза. Била е свръхактивна и това е останало недиагностицирано дълги години. Слабееше, страдаше от безсъние... Беше подложен на голямо напрежение. И не само в полицията, а и от страна на медиите. Хората бяха много разстроени, все пак беше изчезнала лекарка. Мама отдаваше странното му поведение на стреса.

– В какъв смисъл се държеше странно?

– Закотви се в спалнята за гости и не пускаше никого там – отвърна Грегъри и преди Страйк да е успял да разпита за повече подробности, продължи: – След като откриха проблема с щитовидната му жлеза и го поставиха на правилното медикаментозно лечение, той се нормализира, но беше късно отново да подхване работата си. Получи пенсия, но с години изпитваше вина по повод случая „Бамбъро“. Упрекваше се, вярваше, че ако не е бил толкова болен, би могъл да го хване. Защото Марго Бамбъро не е била последната жена, отвлечена от Крийд... Предполагам, че това го знаете. Похитил е Андреа Хутън след Бамбъро. Когато го арестували, влезли в къщата и видели намиращото се в сутерена – оборудването му за мъчения и всички снимки, които бил направил на жените, – той признал, че е държал някои от тях живи с месеци, преди да ги убие. Татко много се разстрои, като чу това. Все го преповтаряше в главата си, мислеше си, че ако е успял да го залови по-рано, можело е да заварят Бамбъро и Хутън още живи. Кореше се, задето е бил така обсебен... – Грегъри се прекъсна. – Имах предвид, разсеян.

– Значи, дори след като баща ви се е възстановил, все така е вярвал, че Крийд е отвлякъл Марго?

– О, да, определено – потвърди Грегъри с известна изненада при този въпрос. – Изключиха всички други възможности, нали така? Бившия приятел, съмнителния пациент, дето си падал по нея... подозренията бяха свалени от тях.

Вместо да отговори на това с искреното си мнение, а то беше, че злощастното заболяване на Талбът е позволило ценни месеци да бъдат пропилени, през време на които всички заподозрени, включително Крийд, са имали време да скрият труп, да заличат доказателства, да си изпипат алибитата, Страйк извади от вътрешния си джоб листа хартия с написаното от Талбът съобщение по метода на Питман и го подаде на Грегъри.

– Исках да ви попитам за нещо. Мисля, че това е почеркът на баща ви, така ли е?

– Откъде го имате? – попита Грегъри и взе предпазливо листа.

– От полицейското досие. В превод пише: „И това е последният от тях, дванайсетият, и кръгът ще бъде затворен, като се намери десетият“, тук има непозната дума... „Бафомет. Препиши в Книгата на истината“ – каза Страйк. – Чудех се дали това означава нещо за вас.

В този момент от горе се раздаде особено силно изтропване. Със забързано извинение Грегъри остави листа върху подноса и излезе от стаята. Страйк го чу да се качва по стълбите и после да мъмри децата. Оказа се, че една от близначките бе прекатурила скрин. Извисиха се сопранови гласчета, изричащи контраобвинения.

През тюлените завеси Страйк видя пред къщата да спира старо волво. От него излезе пълничка брюнетка на средна възраст с тъмносин шлифер, последвана от две момчета, на четиринайсет-петнайсет години. Жената отиде до багажника на колата и извади два спортни сака и пликове с покупки от „Алди“. Момчетата, вече потътрили се към къщата, бяха повикани обратно да ѝ помогнат. Грегъри се върна при вратата на дневната точно когато жена му се появи в антрето. Едно от момчетата тийнейджъри се шмугна покрай Грегъри и зяпна Страйк с изумлението, с което се разглежда избягало от зоологическата градина животно.

– Здравей – каза му Страйк.

Момчето погледна с недоумение към Грегъри.

– Кой е той? – попита и посочи с пръст.

Второто момче цъфна до първото и измери Страйк със същата смесица от смайване и подозрителност.

– Това е господин Страйк – каза им Грегъри.

Съпругата му пристъпи между тийнейджърите, побутна ги леко в посока навън и в същото време се усмихна на Страйк.

Грегъри затвори вратата зад себе си и се върна на креслото си. Изглежда, за малко бе забравил за какво бяха разговаряли със Страйк, преди да се качи горе, но погледът му попадна върху листа, изписан с почерка на баща му, изпъстрен с пентаграми и съдържащ криптираното стенографско съобщение.

– Знаете ли защо татко владееше стенография по метода на Питман? – попита той с насилена веселост. – Майка ми я изучавала в секретарския колеж, затова и той я усвоил, та да може да я изпитва. Беше добър съпруг, а също и добър баща – добави с известно предизвикателство.

– Така изглежда – кимна Страйк.

Отново настана пауза.

– Вижте – подхвана Грегъри, – по онова време не оповестиха подробностите за болестта на татко пред медиите. Той беше добър полицай и нямаше вина, че се е разболял. Майка ми още е жива. Ще бъде съсипана, ако всичко излезе наяве сега.

– Разбирам напълно...

– Всъщност не съм сигурен, че можете да разберете – прекъсна го Грегъри и леко се изчерви. Изглеждаше кротък и любезен човек и беше очевидно, че подобни категорични изявления му струват усилие. – Имаше лоши чувства, насочени към татко от страна на семействата на жертвите на Крийд, задето всичко провалил. Пращаха ни писма вкъщи, наричаха го позор за полицията. Накрая мама и татко бяха принудени да се преместят... От онова, което казахте по телефона, останах с впечатление, че се интересувате от теориите на баща ми, не от такива неща – посочи той към листа с пентаграмите.

– Силно се интересувам от теориите на баща ви – увери го Страйк. И като реши, че е уместно известно двуличие или поне леко отклоняване от фактите, детективът добави: – Повечето от онова, което баща ви е написал, звучи съвсем разумно. Задавал е правилните въпроси и е забелязал...

– Движещия се с висока скорост ван – бързо вметна Грегъри.

– Именно – потвърди Страйк.

– Била е дъждовна вечер, точно в такива са били похитени Вира Кени и Гейл Райтман.

– Точно така – кимна Страйк.

– Двете жени, които са се боричкали – продължи Грегъри. – Последният пациент, онази жена, която е приличала на мъж. Няма как да не признаете, като съчетаете всички детайли...

– Именно за това говоря – каза Страйк. – Може да е бил болен, но е разпознавал съществените улики. Исках само да разбера дали текстът, изписан със стенографски символи, означава нещо за вас.

Част от вълнението на Грегъри изчезна от изражението му.

– Не – отвърна той, – не означава нищо. Просто болестта му е говорела.

– Знаете ли – заговори бавно Страйк, – баща ви не е единственият, който е възприемал Крийд като сатанинско изчадие. Самото заглавие на най-добрата му биография...

– „Демонът от Парадайс Парк“.

– Именно. Крийд и Бафомет имат много общо – посочи Страйк.

В последвалата пауза чуха близначките да тичат надолу и шумно да разпитват приемната си майка дали е купила шоколадов мус.

– Вижте, много ще се радвам да разкриете, че е бил Крийд – каза накрая Грегъри. – Така ще докажете, че татко е бил прав от самото начало. Как не е срам за него, че Крийд е бил твърде умен, та да го изобличи. Оказа се твърде умен и за Лоусън, изобщо за всички. Знам, че не е имало никаква следа от Марго Бамбъро в сутерена на Крийд, но той така и никога не разкри къде е скрил дрехите и бижутата също и на Андреа Хутън. Към края е разнообразявал начините, по които се е отървавал от телата. Просто не е имал късмет с Хутън, изхвърлена от скалите, чието тяло е било открито твърде бързо.

– Всичко това е истина – потвърди Страйк.

Страйк допи чая, докато Грегъри разсеяно дъвчеше нокътя си. Измина цяла минута, преди Страйк да реши, че е нужен допълнителен натиск.

– Тази фраза за преписване в Книгата на истината...

По изражението на Грегъри отгатна, че е улучил право в десетката.

– Запитах се дали баща ви не е поддържал отделен архив, отделен от официалното досие... и ако е така – добави Страйк, когато Грегъри не отговори, – дали той още съществува.

Блуждаещият взор на Грегъри отново се спря на Страйк.

– Да, добре – каза. – Татко си мислеше, че издирва някаква свръхестествена сила. Не знаехме това до самия край, научихме го чак като разбрахме колко е болен. Всяка вечер ръсеше сол пред вратите ни, та да държи Бафомет на разстояние. Беше си устроил нещо като домашен кабинет в резервната спалня, както предполагаше мама, но държеше вратата заключена. Вечерта, когато го прибраха – продължи Грегъри, придобил нещастен вид, – той изскочи отвътре с крясъци. Събуди всички ни. С брат ми излязохме на стълбищната площадка. Татко беше оставил вратата към спалнята за гости отворена и видяхме, че стените са нашарени с пентаграми и навсякъде има запалени свещи. Беше вдигнал килима и на пода беше изрисувал магически кръг, за да извършва някакъв ритуал. Твърдеше... така му се струваше поне, че е успял да призове някакво демонично създание... Мама позвъни на 999, дойде линейка и... останалото го знаете.

– Трябва да е причинило голяма тревога на всички ви – продума Страйк.

– Да, така беше. Докато татко лежеше в болницата, мама почисти стаята, прибра картите му за таро и окултните книги и замаза с боя пентаграмите и магическия кръг. За нея бе двойно по-мъчително, защото преди нервния срив на татко двамата най-редовно ходеха в църква.

– Очевидно е бил много болен – отбеляза Страйк, – за което е нямал вина, но все пак е бил детектив, запазил си е полицейския усет. Мога да го забележа в официалното досие. Ако другаде съществуват записки, особено в случай че съдържат неотбелязани в служебните документи неща, те ще са от голямо значение.

Грегъри отново задъвка нокътя си, изглеждаше напрегнат. И накрая явно стигна до решение.

– Още откакто говорихме по телефона, си мисля, че може би е редно да ви дам това – каза той, изправи се и отиде до претъпканата библиотека в ъгъла. От най-горния рафт взе голяма, подвързана в кожа старомодна тетрадка, овързана с канап.

– Това е единственото, което не беше изхвърлено – каза Грегъри, свел поглед към тетрадката, – защото татко не я изпусна и когато дойде линейката. Твърдеше, че трябвало да опише как е изглеждал духът... създанието, което бе призовал... така че взе тетрадката със себе си в болницата. Оставили го да нарисува демона, това помогнало на лекарите да разберат какво става в главата му, защото отначало той не говорел с тях. Всичко това го узнах по-късно; предпазваха мен и брат ми по времето, когато се случваше. После татко се оправи, но задържа тетрадката, както твърдеше, поне като напомняне да си пие лекарството. Но исках да се срещна с вас, преди да взема решението.

Като устоя на подтика да протегне ръка, Страйк се постара да изобрази толкова съчувствие, колкото позволяваха естествено смръщените му черти. Робин много повече я биваше да излъчва топлота и емпатия. Откакто бяха заедно в бизнеса, неведнъж я бе виждал да разприказва неотзивчиви свидетели.

– Нали разбирате – продължи Грегъри, като още стискаше тетрадката и очевидно бе решен да му втълпи аргумента си, – той бе претърпял пълен нервен срив.

– Разбира се – кимна Страйк. – На кого друг сте я показвали?

– На никого – отвърна Грегъри. – През последните десет години беше горе на тавана. Имахме няколко кашона там от старата къща на мама и татко. Странно, че се озовахте тук тъкмо като решихме да ремонтираме таванския етаж... Може би е таткова намеса. Вероятно се опитва да ми каже, че мога да ви я дам.

Страйк издаде нечленоразделен звук, предназначен да изрази съгласие, че решението на семейство Талбът да разчистят тавана си е подсказано от покойния баща на Грегъри, а не от нуждата да се настанят две допълнителни деца.

– Вземете я – рязко изрече Грегъри, като протегна старата тетрадка.

На Страйк му се стори, че той изпитва облекчение да я предаде в притежание на друг човек.

– Оценявам доверието ви. Ако открия нещо тук, за което бихте могли да ми помогнете, съгласен ли сте да ви се обадя отново?

– Да, разбира се – отговори Грегъри. – Имате имейл адреса ми. Ще ви дам и номера на мобилния си телефон...

Пет минути по-късно Страйк стоеше в антрето и се ръкуваше за сбогуване с госпожа Талбът, готов да поеме обратно към офиса си.

– Радвам се, че се запознахме – каза тя. – Доволна съм, че той ви даде онова нещо. Знае ли човек...

И с тетрадката в ръка, Страйк се съгласи, че човек никога не знае.

18

Но ето че за Бритомарт удари час

угриженото си лице да замени със гневно,

тъгата да замести с възмущение.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

В последно време Робин бе пожертвала много уикенди, за да покрие натоварването в агенцията, и по настояване на Страйк си взе почивни дни в следващите вторник и сряда. Предложението ѝ да иде в офиса, та да погледне тетрадката, която Грегъри Талбът бе дал на Страйк, както и да прегледа систематично последния кашон с документи от досието, с който никой от двама им не бе имал кога да се заеме, бе строго отхвърлено от старшия партньор. Страйк беше наясно, че тази година нямаше време Робин да вземе целия полагаем ѝ се отпуск, но бе твърдо решен тя да ползва поне част от него.

Но ако Страйк си въобразяваше, че Робин е извлякла някакво удоволствие от почивните си дни, лъжеше се. Прекара вторника в дейности като пране и пазаруване, а в сряда сутринта тръгна за два пъти отменяната среща с адвоката си.

Когато съобщи на родителите си новината, че с Матю се развеждат малко повече от година след сватбата, майка ѝ и баща ѝ настояваха тя да използва адвокат от Харогейт, който бе стар семеен приятел.

– Живея в Лондон. Откъде накъде ще използвам адвокатска фирма в Йоркшър?

Робин избра адвокатка, на име Джудит, наближаваща петдесет, защото хареса острото ѝ чувство за хумор, щръкналата прошарена коса и дебелите очила с черни рамки. Симпатията ѝ се бе постопила през изминалите дванайсет месеца. Трудно бе да запазиш топли чувства към човек, чиято работа бе да предава безкомпромисна и агресивна комуникация, идеща от адвоката на Матю. С времето Робин забеляза, че Джудит понякога забравя или помни погрешно информация, отнасяща се до развода. Самата Робин винаги внимаваше да оставя у своите клиенти впечатлението, че техните грижи са на първо място в ума ѝ по всяко време, и нямаше как да не се запита дали Джудит нямаше да е по-усърдна, ако имаше насреща си състоятелна жена.

Също като родителите на Робин, Джудит първоначално предположи, че този развод ще е бърз и лесен, въпрос на два подписа и ръкостискане. Бракът бе продължил само малко над година, нямаше деца, нито дори домашен любимец, дето да са предмет на спор. Родителите на Робин бяха стигнали дотам да си мислят как Матю, когото познаваха от дете, ще е толкова засрамен от изневярата си, че ще иска да компенсира Робин с щедрост и благоразумие при процедурата. Растящият гняв на майка ѝ срещу бившия зет вече караше Робин да се бои да позвъни у дома.

Офисът на „Стърлинг и Кобс“ беше на „Норт Енд Роуд“, на двайсет минути пеша от апартамента на Робин. Екипирана в дебело палто и с чадър в ръка, Робин реши да повърви дотам просто заради раздвижването, защото напоследък прекарваше протяжно дълго време, седнала в колата си пред дома на синоптика да дебне появата на Пощенската картичка, и последният път, когато бе вървяла цял един час, бе из залите на Националната портретна галерия. Въпросната обиколка се бе оказала безплодна с изключение на малък инцидент, който Робин остави без внимание, тъй като Страйк я бе научил да не се доверява на предчувствията, виждани от аматьорите в романтична светлина, а всъщност по неговите думи породени от лични предубеждения и пожелателно мислене.

Уморена, унила и наясно, че нищо, поднесено от Джудит, нямаше да повдигне духа ѝ, Робин тъкмо отминаваше пункт за залагания, когато мобилният ѝ телефон иззвъня. Отне ѝ по-дълго от обичайното да го извади, защото беше с ръкавици, и изрече с известна паника в отговор на непознатото повикване:

– Да, ало? Тук е Робин Елакот.

– О, здравейте. Обажда се Идън Ричардс.

За миг Робин изобщо не можеше да се сети коя е Идън Ричардс. Жената насреща явно схвана проблема ѝ, защото додаде:

– Дъщерята на Уилма Бейлис. Изпратихте съобщения на мен, на братята и сестрите ми. Искахте да разговаряте с нас за Марго Бамбъро.

– О, да, разбира се! Много ви благодаря, че откликнахте! – отвърна Робин и се прислони пред входа на заложния пункт, за да се изолира от шума на уличното движение.

Припомни си, че Идън бе най-голямото дете на Уилма, съветник на лейбъристите за Луишъм.

– Боя се обаче – каза Идън, – че ние не искаме да говорим с вас. И го казвам от името на всички ни. Разбрахте ме, нали?

– Съжалявам да го чуя – отвърна Робин, докато разсеяно наблюдаваше как един доберман пинчер се изходи върху тротоара, докато смръщеният му собственик го изчакваше с приготвено в ръка пликче. – Може ли да попитам защо?

– Просто не желаем, това е – отсече Идън.

– Добре – отвърна Робин, – но нека ви изясня, че ние просто проверяваме показанията, дадени по времето, когато Марго...

– Не можем да говорим от името на майка ни – заяви Идън. – Тя е покойница. Съчувстваме на дъщерята на Марго, но това не са спомени, които някой от семейството ни желае да събужда. Бяхме малки, когато Марго изчезна. Беше тежко време за нас. Така че отговорът ни е „Не!“.

– Разбирам – каза Робин, – но ми се иска да размислите. Не очакваме да споделяте лични...

– Напротив, това очаквате – пресече я Идън. – А ние не го желаем. Не сте от полицията. И между другото, най-малката ни сестра преминава през курс химиотерапия, така че, моля ви, оставете ни на мира. Не ѝ е нужно да се разстройва. Сега затварям. И помнете, че отговорът е „Не!“. Недейте повече да търсите никого от нас.

Линията прекъсна.

– Мамка му – изрече Робин на глас.

Собственикът на доберман пинчера, който събираше сериозна купчинка от тротоара, се обади:

– Присъединявам се към вас, мила.

Робин се насили да му се усмихне, пъхна телефона в джоба си и продължи да върви. След малко, докато се питаше дали не е могла да подходи по-добре към разговора с Идън, вече буташе стъклената врата на адвокатска кантора „Стърлинг и Кобс“.

Пет минути по-късно седеше срещу Джудит в малкия ѝ офис, задръстен от шкафове с документи. Краткото „И тъй“, с което Джудит започна, бе последвано от мълчание, докато адвокатката преглеждаше документите в досието пред себе си, явно за да си припомни фактите по случая, докато Робин седеше и чакаше. Би предпочела да прекара още пет минути в чакалнята, отколкото да става свидетел на този забързан преглед на ситуация, причиняваща ѝ толкова много стрес и болка.

– Ъъ... – обади се Джудит, – да... просто проверявам... да, имаме отговор на наше писмо на четиринайсети и тъй като го споменах в имейла си, вече сте наясно, че господин Кънлиф не е готов да промени позицията си относно съвместната сметка.

– Да – отговори Робин.

– Според мен вече е време да преминем към медиаторство – каза Джудит Кобс.

– И както аз споменах в своя имейл – отбеляза Робин, като се почуди беше ли го чела Джудит, – не виждам как ще помогне медиаторството.

– Тъкмо по тази причина пожелах да разговаряме лично – усмихна се Джудит. – Често установяваме, че е нужно двете страни да седнат в една и съща стая, особено в присъствието на безпристрастен свидетел... аз ще съм с вас, то се знае... и тогава ще бъдат много по-склонни към разбирателство, отколкото на хартия.

– Вие сама го казахте при последната ни среща – отвърна Робин (кръвта вече бумтеше в ушите ѝ от повтарящото се усещане, че не е чувана), – съгласихте се, че Матю тласка нещата към съдебна зала. Той всъщност не се интересува от съвместната сметка. Готов е да похарчи пари, стига да може да стигне до някакво постановление, че разводът е изцяло по моя вина.

– Лесно е да се приписват възможно най-лошите мотиви на бившите партньори – отбеляза Джудит все така с усмивка, – но той очевидно е интелигентен...

– Интелигентните хора могат да бъдат злобни като всички останали.

– Вярно – все така с кротък и увещаващ тон изрече Джудит. – Но отказът поне да се опита медиаторство е лош ход и за двама ви. Никой съдия няма да погледне благосклонно на страната, нежелаеща да пристъпи към извънсъдебно споразумение.

Истината бе, както вероятно Джудит знаеше също тъй добре, колкото Робин, че Робин се ужасяваше да седне лице в лице с Матю и адвоката, съставил тези студени и заплашителни писма.

– Вече му казах, че не искам нищо от наследството, получено от майка му – припомни Робин. – Искам единствено сумата от съвместната ни сметка, която родителите ми внесоха за покупката на първия ни имот.

– Да – отвърна Джудит с лек признак на отегчение. Робин знаеше, че изрича точно същото при всяка тяхна среща. – Но както сте наясно, неговата позиция...

– ... е, че аз не съм допринесла практически с нищо за семейните финанси, че той е поемал цялата тежест, че е встъпил в този брак по любов, а аз съм някаква използвачка.

– Това очевидно ви разстройва – каза Джудит, като вече не се усмихваше.

– Бяхме заедно десет години – посочи Робин с безуспешен опит да запази спокойствие. – Докато той беше студент, аз работех и плащах за всичко. Нима е трябвало да пазя разписките?

– Това със сигурност можем да го изтъкнем на медиаторската среща...

– Само ще го вбеси още повече – промърмори Робин.

Вдигна ръка към лицето си единствено с желание да го скрие. Внезапно се усети опасно близо до бликването на сълзи.

– Добре, така да е. Нека опитаме медиаторство.

– Смятам, че това е разумното решение – отново се заусмихва Джудит. – И тъй, ще се свържа с „Брофи, Шенстън и...“.

– Поне ще имам шанс да кажа на Матю в лицето, че е абсолютна гадина – избухна Робин с неочакван гняв.

– О, не бих ви посъветвала да го правите.

О, нима? Я виж ти, рече си наум Робин, докара фалшива усмивка на лицето си и стана да си върви.

Когато излезе от кантората, бе задухал силен и влажен вятър. Робин пое обратно към „Финбъро Роуд“, докато с изтръпнало от студ лице и шибаща я през очите мокра коса не се озова пред едно кафе. Влезе вътре и обърнала гръб на собствените си правила за здравословно хранене, си взе голямо лате и шоколадово брауни. Седна, загледана към дъждовната улица, и се наслади на комфорта от кафето и сладкиша, докато телефонът ѝ не зазвъня отново.

Беше Страйк.

– Здравей – избъбри тя с уста, пълна с брауни. – Прощавай, ям.

– Де да можех и аз – въздъхна той. – Отново съм пред проклетия театър. Мисля, че Баркли е прав, няма да се докопаме до нищо срещу Пъргави крака. Имам новини по случая „Бамбъро“.

– Също и аз – каза Робин, вече успяла да преглътне, – но не са добри новини. Кланът на Уилма Бейлис не желае да разговаря с нас.

– Децата на чистачката? И защо?

– Уилма не е била чистачка, като е починала, а социален работник – припомни Робин.

Още като го изрече, се запита защо бе изпитала потребност да го поправи. Може би защото, ако на Уилма вечно ѝ останеше нарицателното „чистачка“, то и Робин би могла завинаги да бъде наричана „временната секретарка“.

– Добре, защо децата на социалната работничка не желаят да говорят с нас? – попита Страйк.

– Онази, която ми се обади, Идън... тя е най-голямата... твърди, че не искали да се връщат към тежко за семейството им време. Каза, че нямало нищо общо с Марго, но после сама си противоречеше. Щом обясних, че желаем да говорим само за Марго, без да си спомням точните ѝ думи, остави ме с впечатление, че като обсъждаме изчезването на Марго, неизбежно ще стигнем до лични за семейството теми.

– Баща им е бил в затвора в началото на седемдесетте, а Марго е подтиквала Уилма да го напусне – отбеляза Страйк. – Сигурно е това. Мислиш ли, че си струва да ѝ се обадим пак и да се опитаме да я убедим?

– Стори ми се, че няма да си промени решението.

– И е казала, че говори от името на братята и сестрите си?

– Да. Една от тях преминава курс по химиотерапия. Предупреди ме изрично да не я доближаваме.

– Добре, нея избягвай, но с другите не е зле да се опита.

– Това ще ядоса Идън.

– Сигурно, но нямаме какво да губим.

– Прав си – отвърна Робин. – А каква е твоята новина?

– Медицинската сестра и рецепционистката, не Глория Конти, а другата...

– Айрийн Бул – подсети го Робин.

– Айрийн Бул, сега Хиксън, точно така. И двете са готови да разговарят с нас. Оказа се, че били приятелки още от работата им в медицинската служба „Сейнт Джон“. Айрийн на драго сърце ще приеме Джанис и нас в къщата си в събота следобед. Мисля, че трябва да отидем двамата.

Робин превключи телефона си на високоговорител, за да може да провери графика си, който държеше в менюто му. Записаното за събота гласеше: Рожденият ден на Страйк/гаджето на Рогоносеца.

– Би трябвало да следя приятелката на Рогоносеца – съобщи Робин и изключи високоговорителя.

– Зарежи, Морис ще го свърши – отсече Страйк. – Ти ще ни закараш до там... ако не възразяваш – добави и Робин се усмихна.

– Не, не възразявам – отговори.

– Е, чудесно, наслади се на остатъка от почивния си ден.

Страйк затвори. Робин дояде с удоволствие браунито. Въпреки перспективата за медиаторство с Матю и несъмнено поради много нужното зареждане с шоколад се почувства далеч по-щастлива, отколкото преди десет минути.

19

И ето че заварих едничкия си скъп другар

объркан и потънал в мъка.

Тогаз пропъдих своята тъга,

та да му дам кураж и насърчение.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Страйк на никого не бе споменал за предстоящия си рожден ден и преднамерено не отвори дума за него на самата дата. Не че не го оценяваше, когато хората си спомнеха: всъщност, когато това се случеше, бе много по-трогнат, отколкото показваше, но имаше вродена неприязън към планираните тържества и насилената веселост и от всички типични атрибути най-малко любимо му бе да му пеят „Честит рожден ден“.

Откакто се помнеше, рожденият му ден му бе носил лоши спомени, върху които обикновено успяваше да не се замисля. Като дете майка му често бе забравяла да му купи подарък. Биологичният му баща никога не бе отбелязал някак датата. Рождените дни бяха неразривно свързани със съзнанието, отдавна превърнало се в част от него, че съществуването му бе плод на случайност, че генетичната му наследственост бе оспорвана в съда, че самото му раждане е било „направо адско преживяване, миличък, ако трябваше мъжете да го правят, човешкият род би изчезнал до една година“.

За сестра му Луси би било едва ли не жестоко обичан от нея човек да остане без картичка, подарък, телефонно обаждане, ако бе по възможностите ѝ, парти или най-малкото специална вечеря за рождения ден. Ето защо той обикновено лъжеше Луси, че има планове, та да не му се налага да ходи чак у тях в Бромли и да участва в семейна вечеря, която би донесла много повече удоволствие на нея, отколкото на него. Не много отдавна се задоволяваше да го отпразнува у Илза и Ник с готова храна, но Илза настояваше и Робин да присъства, а Страйк бе решил, че все по-откритите опити на Илза да ги сватосва, може да бъдат неутрализирани единствено с категоричен отказ за съдействие. Ето как пред нея пък се преструваше, че ще ходи у Луси. Единствената безрадостна надежда, която Страйк хранеше за трийсет и деветия си рожден ден, бе, че Робин го е забравила, защото, ако беше така, собственият му пропуск щеше да бъде заличен, щяха да са квит.

В петък сутринта слезе по металната стълба до офиса и за своя изненада, завари два пакета и четири плика край обичайната купчина с поща върху бюрото на Пат. Пликовете бяха все с различни цветове. Очевидно приятели и роднини бяха решили да се погрижат поздравленията за рождения ден да стигнат до него навреме за уикенда.

– Рожден ден ли имаш? – попита Пат с плътния си дрезгав глас, все така втренчена в монитора и пишеща по клавиатурата с обичайната електронна цигара, тикната между устните ѝ.

– Утре – отвърна Страйк и взе картичките.

Разпозна почерка на три от тях, но не и на четвъртата.

– За много години – изръмжа Пат помежду тракането на клавиатурата. – Да беше казал.

Обзет от палаво настроение, Страйк подхвърли:

– Защо? Щеше да ми направиш торта ли?

– Не – отвърна с безразличие Пат, – ама щях поне картичка да ти взема.

– Късмет тогава, че съм си мълчал. Едно дърво по-малко ще бъде погубено.

– Нямаше да е голяма картичка – без усмивка поясни Пат с летящи по клавиатурата пръсти.

Страйк се подсмихна, събра картичките и пакетите и ги отнесе във вътрешния кабинет, а по-късно вечерта ги качи горе със себе си, все така неотворени.

На двайсет и трети се събуди с мисли, насочени изцяло към пътуването им с Робин до Гринич. Припомни си значимостта на деня чак като видя подаръците и картичките на масата. Пакетите съдържаха пуловер от Тед и Джоун и трикотажна фланела от Луси. Илза, Дейв Полуърт и брат му Ал до един бяха изпратили шеговити картички, които, макар и чак да не го разсмяха, му се сториха забавни.

Извади четвъртата картичка от плика. Отпред имаше снимка на хрътка и Страйк се зачуди за секунда или две защо е избрана. Никога не бе имал куче и макар да имаше лек превес в симпатиите му към кучета пред котки, тъй като бе работил с няколко такива в армията, би казал, че любител на кучета далеч не бе сред определящите го характеристики. Щом отвори картичката, видя думите:

Честит рожден ден, Корморан!

Всичко най-добро!

Джони (татко)

За няколко мига Страйк просто се взираше в текста и съзнанието му бе празно като останалото от картичката. Последния път, като бе зърнал почерка на баща си, беше натъпкан с морфин, след като се бе лишил от половината си крак. Като дете от време на време бе мяркал бащиния подпис под правни документи, пратени до майка му. Тогава се бе взирал силно впечатлен в името, като че виждаше действителна част от баща си, сякаш мастилото бе кръв и реално доказателство, че баща му е човешко същество, а не мит.

Внезапно го изпълни ярост, която шокира Страйк със силата си – ярост от името на малкото момче, готово да продаде душата си, за да получи картичка за рождения си ден от своя баща. Надраснал бе всякакво желание за контакт с Джони Рокъби, но още си спомняше острата болка в детството от постоянното и безмилостно отсъствие на баща си: когато в началното училище изработваха картички за Деня на бащата например или когато непознати възрастни го питаха защо никога не се вижда с Рокъби, или когато другите деца му се подиграваха, пеейки песни на „Дедбийтс“ и твърдейки, че майка му е забременяла само за да се докопа до парите на Рокъби. Спомняше си стигащия до болка копнеж, винаги най-остър по Коледа и на рождения му ден, баща му да прати нещо или да се обади по телефона: да даде какъвто и да било признак, че знае, че Страйк е жив. Страйк мразеше спомена за тези фантазии повече, отколкото мразеше да възстановява в ума си болката от несбъдването им, но от всичко най-много мразеше да си спомня пълните с надежда самозалъгвания като съвсем малко момче, когато бе измислял извинения за баща си: той вероятно не знаеше, че семейството отново се е преместило, сигурно бе пратил нещо на погрешен адрес, искаше да го опознае, но не успяваше да го открие.

Къде бе Рокъби, когато синът му беше никой? Къде бе всеки път, щом животът на Леда излезеше от релси, а Тед и Джоун отново се притичаха на помощ? Къде бе при хилядите случаи, когато присъствието му би означавало нещо реално и искрено, а не просто опит да изглежда добре пред медиите?

Рокъби не знаеше буквално нищо за сина си, освен че той бе детектив, и това обясняваше проклетата хрътка. Майната ти и на теб, и на шибаната ти картичка. Страйк разкъса картичката наполовина, после на четвъртини и изхвърли парчетата в кошчето за боклук. Ако не се опасяваше, че ще задейства пожарната аларма, би ги подпалил.

През цялата сутрин у Страйк пулсираше гняв като електрически ток. Ненавиждаше собствената си ярост, тъй като тя показваше, че Рокъби още го държи емоционално, и по времето, когато тръгна към „Ърлс Корт“, откъдето щеше да го вземе Робин, не бе далеч от желанието рождените дни никога да не са били измисляни.

Четиресет и пет минути по-късно Робин седеше в ландроувъра недалече от входа на гарата и видя как Страйк се показа на тротоара, понесъл подвързаната с кожа тетрадка и по-свъсен, отколкото го бе виждала някога.

– Честит рожден ден – каза тя, когато той отвори вратата към мястото до това на шофьора.

Страйк мигом забеляза картичката и малкото увито пакетче върху таблото.

Мамка му.

– Благодаря – отвърна и се намести до нея, като изглеждаше още по-вкиснат.

– Това, че навършваш трийсет и девет, ли те ядосва, или нещо се е случило?

Страйк нямаше желание да говори за Рокъби и реши, че се налага да положи усилие.

– Не, просто се чувствам уморен. Снощи седях до късно да ровя из последния кашон от досието „Бамбъро“.

– Исках да го направя във вторник, но ти не ми позволи!

– Полагаше ти се почивка – отвърна кратко Страйк и разкъса плика на картичката ѝ. – И още ти се полага.

– Знам, но би било далеч по-интересно от гладенето на пране.

Страйк погледна лицето на картичката от Робин, изобразяващо акварелен пейзаж на Сейнт Моус. Помисли си, че сигурно си е дала доста труд да я открие в Лондон.

– Много мило! – каза. – Благодаря!

Отвори я и прочете.

За много години, с обич Робин х

Досега не бе поставяла целувка на нито едно съобщение до него и му се хареса, че я има там. Почувствал се малко по-весел, разви пакетчето, придружаващо картичката, и откри вътре чифт слушалки като онези, които Люк бе счупил през лятото в Сейнт Моус.

– О, Робин, това е... благодаря! Чудесен подарък. Така и не бях успял да ги подменя.

– Знам – отвърна Робин, – забелязах.

Докато връщаше картичката ѝ в плика, Страйк си напомни да ѝ купи приличен подарък за Коледа.

– Това да не е тайната тетрадка на Бил Талбът? – попита Робин, като хвърли поглед странично към подвързаната с кожа тетрадка в скута на Страйк.

– Самата тя. Ще ти я покажа, след като говорим с Айрийн и Джанис. Бил е луд за връзване. Пълна е с чудати рисунки и символи.

– Ами последният кашон от полицейското досие? Нещо интересно там?

– Оказа се, че да. Няколко полицейски записки от седемдесет и пета година са се смесили с по-късни документи. Има разни любопитни неща.

Така например чистачката на медицинската служба Уилма била уволнена два месеца след изчезването на Марго, но за дребна кражба, не за пиене, както ми каза Гупта. Изчезвали дребни суми от портмонетата и джобовете на хората. Установих също, че е направено обаждане до семейния дом на Марго на втория рожден ден на Ана от жена, която твърдяла, че е Марго.

– О, боже мой, това е ужасно – възкликна Робин. – Жестока шега ли?

– От полицията така са помислили. Проследили обаждането до телефонна кабина в Марилибоун. Приела го Синтия, бавачката, превърнала се във втората съпруга. Жената се представила като Марго и поръчала на Синтия да се грижи за дъщеря ѝ.

– Синтия помислила ли е, че е Марго?

– Казала на полицията, че била твърде шокирана, за да запомни точно какво казала обадилата се. Сторило ѝ се, че звучи малко като нея, но в крайна сметка решила, че звучала повече като човек, който я имитирал.

– Кое кара хората да вършат подобни неща? – промълви Робин, искрено озадачена.

– Правят го, защото са боклуци – отвърна Страйк. – В последния кашон има няколко сведения, че уж Марго е била видяна след деня на изчезването си. За всичките се е доказало, че не са верни, но им направих списък и ти го пратих с имейл. Имаш ли нещо против да пуша?

– Давай – отвърна Робин и Страйк смъкна стъклото до себе си. – Всъщност снощи ти пратих по имейла мъничко информация. Много мъничко. Помниш ли Албърт Шимингс, местния цветар...

– ... за чийто ван хората помислили, че се отдалечава с висока скорост от „Клъркънуел Грийн“? Да. Да не е оставил писмо, в което признава убийство?

– Уви, не, но говорих с големия му син, който твърди, че ванът на баща му категорично не е бил в Клъркънуел в шест и половина онази вечер. Чакал пред дома на учителя му по кларнет в Камдън, където баща му го откарвал всеки петък. Твърди, че още тогава го казали на полицията. Баща му го чакал отпред във вана и четял криминалета.

– В досието ги няма уроците по кларнет, но и Талбът, и Лоусън са повярвали на Шимингс, когато са говорили с него. Все пак е добре, че се потвърди – добави той, та Робин да не помисли, че гледа с пренебрежение на рутинната ѝ работа. – Е, това означава, че още има възможност ванът да е бил на Денис Крийд, нали?

Страйк запали цигара от пакета си „Бенсън енд Хеджис“, издуха дима през прозореца и каза:

– В този последен кашон има интересен материал относно жените, с които ще се срещнем. Нови сведения, излезли при поемането на случая от Лоусън.

– Наистина ли? Мислех, че Айрийн е имала час при зъболекар, а Джанис е била по домашни посещения в следобеда на деня, когато Марго е изчезнала.

– Да, така се твърди в първоначалните им показания – отвърна Страйк, а Талбът не е проверил версиите на нито една от тях, приел ги е на голо доверие.

– Вероятно защото не е мислел, че жена може да се окаже Касапина от Есекс.

– Именно.

Страйк извади своя бележник от джоба на палтото си и го отвори на страниците, които бе изписал във вторник.

– Първоначалните показания на Айрийн пред Талбът са, че страдала от тежък зъбобол няколко дни преди изчезването на Марго. Приятелката ѝ Джанис, медицинската сестра, предполагала, че е абсцес, тъй че Айрийн си записала спешен час за три, като напуснала медицинската служба в два и половина. Двете с Джанис се канели да идат на кино същата вечер, но лицето на Айрийн било болезнено и подуто след ваденето на зъба и когато Джанис се обадила да провери как е минало при зъболекаря и дали още иска да излязат вечерта, тя ѝ отговорила, че предпочита да си остане у дома.

– Не е имало мобилни телефони – заразсъждава на глас Робин. – Светът е бил различен.

– Точно същото си помислих и аз, когато четях това – каза Страйк. – В наше време приятелите на Айрийн биха очаквали ежеминутни отчети. Селфи от зъболекарския стол. Талбът е оставил подчинените си с впечатлението, че лично се е свързал със зъболекаря за потвърждение, но не го е направил. Не бих се учудил да се е допитал до кристална топка.

– Ха-ха.

– Не се шегувам. Чакай само да видиш тази тетрадка.

Страйк отгърна на нова страница.

– И така, след шест месеца случаят е поет от Лоусън, който систематично минава отново през всеки един свидетел и заподозрян, фигуриращ в досието. Айрийн отново разказва историята си за зъболекаря, но половин час след като си е тръгнала, изпада в паника и поисква отново да се видят. Този път признава, че е излъгала. Изобщо не е страдала от никакъв зъбобол. Не е била на посещение при зъболекар. Заявила, че е положила много допълнителен труд за медицинската служба без заплащане, затова сметнала, че ѝ се дължи свободен следобед. По тази причина се престорила, че я боли зъб и има спешен час при зъболекар. Когато излязла от медицинската служба, отишла да пазарува в Уест Енд. Казала на Лоусън, че чак като се прибрала у дома, по това време още живеела с родителите си, ѝ хрумнало как ако отиде на срещата с Джанис вечерта, медицинската сестра можело да поиска да види дупката на мястото на извадения зъб или поне ще очаква лицето ѝ да е подуто. Затова, когато Джанис позвънила, тя излъгала, че не ѝ е до излизане. Лоусън бил доста суров с Айрийн, ако се съди по бележките му. Не разбирала ли колко сериозно провинение било да се лъже полицията, хората ги арестували за далеч по-малко и прочее. Също така ѝ изтъкнал как според новата версия тя няма алиби за никакъв момент от следобеда и вечерта, освен че в шест и половина Джанис ѝ е позвънила по телефона вкъщи.

– Къде е живеела Айрийн?

– На улица, наречена „Корпорейшън Роу“. По една случайност е много близо до „Трима крале“, макар и не по маршрута, който Марго би избрала от медицинската служба до пъба. Във всеки случай, когато станало дума за алиби, Айрийн изпаднала в истерия. Разбъбрила се как Марго имала купища врагове, макар да не можела да посочи кои са тези врагове, и отново припомнила на Лоусън анонимните писма, получени от лекарката. На следващия ден Айрийн отново отишла при Лоусън, този път придружена от много ядосания си баща. Не ѝ е направил услуга, като се развилнял пред Лоусън, задето си позволявал да притеснява дъщеря му. При това трето интервю Айрийн представила на Лоусън касова бележка от Оксфорд Стрийт с маркиран час 15,10 в деня на изчезването на Марго. Касовата бележка била за плащане в брой. Лоусън вероятно е изпитал огромно злорадство да заяви на бащата и дъщерята как тя само доказва, че някой е пазарувал на Оксфорд Стрийт този ден.

– И все пак бележка от точния ден и точното време...

– Може да е била на майка ѝ, на приятелка.

– Защо ще я пазят шест месеца?

– А защо тя би я пазила?

Робин се замисли по въпроса. Тя редовно си пазеше касовите бележки, но това бе с цел да отчете разходите си по време на следене, за да ги представи за счетоводството.

– Да, може би е било странно, че още я е имала.

– Само че Лоусън не могъл да измъкне нищо повече от нея. Имай предвид, според мен той не я е подозирал истински. Оставам с впечатлението, че просто не я е харесал. Силно я е притиснал по повод анонимните писма, в които се е споменавал адският огън. Като че не е вярвал в съществуването им.

– Не беше ли потвърдила другата рецепционистка, че е видяла едното от тях?

– Направила го е. Но кой може да каже, че двете не са били в комбина? Никога не е открита следа от писмата.

– Но това би било много сериозна лъжа – посочи Робин. – Относно часа за зъболекаря разбирам защо го е измислила и се е бояла да го признае после. Но да лъже за анонимни писма в контекста на изчезнал човек, това вече...

– Не забравяй, че Айрийн е разпространила историята за анонимните писма преди изчезването на Марго. Но отново е възможно двете рецепционистки да са си измислили заплашителните писма с цел да разпространят злобни слухове, а после, след изчезването на Марго, да им е било невъзможно да си вземат думите назад.

Страйк отново прелисти бележките си.

– Е, толкова за Айрийн. Сега се насочваме към близката ѝ приятелка, медицинската сестра. Първоначалните показания на Джанис са, че цял следобед обикаляла с кола да прави домашни посещения. Последната ѝ визитация при възрастна жена с многобройни здравословни проблеми я забавила повече от очакваното. Тръгнала си от дома ѝ около шест и забързала право към телефонна кабина, за да позвъни на Айрийн у дома и да провери ще ходят ли на кино същата вечер. Айрийн ѝ отговорила, че не ѝ е до това, но Джанис вече била ангажирала детегледачка и мечтаела да види филма, „Комарджията“ с Джеймс Каан, така че все пак отишла на кино сама. После се отбила при съседката да прибере сина си и се прибрали у дома. Талбът не си направил труда да провери всичко това, но усърден младши полицай го сторил по своя инициатива и всичко се потвърдило. Всички пациенти отговорили, че Джанис е била в домовете им в часовете, посочени от нея. Детегледачката го уверила, че Джанис прибрала сина си в уреченото време. Джанис също така представила унищожен билет за кино, който измъкнала от дъното на чантата си. Предвид, че била минала само седмица от изчезването на Марго, нямало нищо подозрително в това, че още го пазела. От друга страна, билет за кино със скъсана контрола не е по-солидно доказателство от онази касова бележка, че Айрийн действително е пазарувала.

Страйк метна фаса си през прозореца.

– Къде е живяла последната пациентка на Джанис за деня? – осведоми се Робин и Страйк знаеше, че в ума си тя съпоставя разстояния и време.

– На Гопсал Стрийт, намира се на десетина минути път с кола от медицинската служба. Би било възможно жена с кола да е пресрещнала Марго по пътя ѝ към „Трима крале“, ако Марго е вървяла много бавно или се е забавила заради нещо по път, или е излязла от работа по-късно, отколкото твърди Глория. Но това би изисквало късмет, защото, както знаем, част от маршрута, по който Марго би поела, е бил пешеходна зона.

– А и не виждам защо ще правиш уговорка с приятелка да идете на кино, ако се каниш да отвлечеш някого – допълни Робин.

– И на мен не ми се връзва – съгласи се Страйк. – Само че не съм довършил още. Когато Лоусън поема случая, установява, че и Джанис е излъгала Талбът.

– Шегуваш се.

– Не. Оказва се, че тя всъщност нямала кола. Шест седмици преди изчезването на Марго древният „Морис Майнър“ на Джанис предал богу дух и отишъл за скрап. Оттогава нататък правела домашните посещения с градския транспорт или пеша. Не искала да казва на никого в службата, че е останала без кола, защото се бояла да не я освободят от работа. Мъжът ѝ я напуснал и я оставил сама с дете. Спестявала да си купи нова кола, но знаела, че това ще отнеме време, та или се преструвала, че старата е на сервиз, или заявявала, че с автобус ще ѝ е по-лесно, ако някой я попитал.

– Но ако това е истина...

– Истина е. Лоусън го е проверил, разпитал на площадката за скрап.

– Тогава тя напълно излиза от картинката като възможен похитител.

– Склонен съм да се съглася – кимна Страйк. – Би могло да е взела такси, разбира се, но тогава и таксиметровият шофьор трябва да е участвал в плана за отвличане. Не, интересното при Джанис е, че макар Талбът да е вярвал в невинността ѝ, я е разпитал цели седем пъти, повече от всеки друг свидетел или заподозрян.

– Седем пъти?!

– Да. Отначало имал един вид извинение. Била съседка на Стив Даутуейт, силно стресирания пациент на Марго. Второто и третото интервю са били изцяло на тема Даутуейт, с когото Джанис била само на „здрасти“. Даутуейт е бил предпочитаният кандидат на Талбът за Касапина от Есекс, така че може да се проследят мисловните му процеси. Естествено е да разпиташ съседите, ако подозираш, че някой коли жени у дома си. Само че Джанис не могла да каже нищо на Талбът за Даутуейт извън онова, което той вече знаел, а Талбът все пак е упорствал да я търси. След третото интервю спрял да пита за Даутуейт и нещата станали извънредно странни. Покрай всичко друго Талбът ѝ задавал въпроси дали е била хипнотизирана, готова ли е да опита, какво сънувала и я подтиквал да води дневник на сънищата си, та да може да го прочете, а също да му представи списък с най-неотдавнашните си сексуални партньори.

– Какво?!

– Има копие в досието на писмо от началника на полицията – отвърна сухо Страйк, – в което той се извинява на Джанис за поведението на Талбът. Общо взето, виждаш защо са искали да го разкарат възможно най-бързо от полицията.

– Синът му спомена ли ти за тези неща?

Страйк си припомни сериозното и кротко лице на Грегъри, твърденията му, че Бил се държал като добър баща, и смущението му, щом разговорът се насочи към пентаграмите.

– Съмнявам се, че е знаел за това. Джанис не е вдигнала шум по въпроса.

– Е, тя е била медицинска сестра – изрече бавно Робин. – Може би е отгатнала, че си има работа с много болен човек. – Поразсъждава над това за момент, после добави: – И все пак трябва да е било твърде плашещо. Водещият разследването да се връща в къщата ти на всеки пет минути, за да те пита водиш ли дневник за сънищата си.

– Това би шашнало повечето хора. Предполагам, че обяснението е очевидното, но трябва да я попитаме за това.

Страйк се обърна към задната седалка и надеждите му се оправдаха – там имаше плик с храна.

– Все пак имаш рожден ден – подхвърли Робин, без да отделя очи от пътя.

– Искаш ли бисквитка?

– Малко ми е рано. Ти си хапни.

Когато се наведе назад да вземе плика, Страйк забеляза, че Робин отново миришеше на стария си парфюм.

20

Щом чуеше за някого злословие,

не свърташе я да го разнесе навред

и ставаше ѝ много драго да добавя

измислици от себе си безчет.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Къщата на Айрийн Хиксън бе една от къса редица джорджиански постройки от жълти тухли, с извити в дъга прозорци и черни входни врати с полукръгли стъкла в горната си част. Улицата припомни на Робин онази къща под наем, където бе прекарала последните няколко месеца от брачния си живот, строена за капитан от Търговския флот. Тук също личаха следи от търговското минало на Лондон.

– Господин Хиксън явно е печелел добре – отбеляза Страйк, като вдигна поглед към красиво пропорционираната фасада, докато с Робин пресичаха улицата. – Айрийн е изминала дълъг път от „Корпорейшън Роу“.

Робин натисна звънеца. Чуха отвътре вик: „Нямай грижа, аз ще отворя!“, и секунди по-късно вратата им отвори ниска среброкоса жена. Носеше тъмносин пуловер и панталон, който майката на Робин би нарекла „практичен“, и имаше кръгло розово-бяло лице. Изпод дългия ѝ бретон, който Робин подозираше, че е подстригала сама, надничаха сини очи.

– Госпожа Хиксън? – попита Робин.

– Джанис Бийти – представи се възрастната жена. – Вие сте Робин, нали? А вие сте...

Пенсионираната медицинска сестра хвърли строг професионален поглед към краката на Страйк.

– Корморан, така ли се произнася? – попита тя, като върна очи върху лицето му.

– Точно така – отвърна Страйк. – Много мило, че се съгласихте да се видите с нас, госпожо Бийти.

– О, моля ви се, за нищо – каза тя и отстъпи, за да ги пропусне да минат. – Айрийн ей сегичка ще дойде.

Естествено повдигнатите ъгълчета на устата и трапчинките върху пълните бузи на медицинската сестра ѝ придаваха весело изражение дори когато не се усмихваше. Поведе ги през антре, което на Страйк му се видя потискащо претрупано. Всичко бе в убито розово: тапетите на цветя, дебелият мокет, съдчето с потпури на масичката за телефона. Далечен шум от промиване на тоалетна им подсказа точно къде е Айрийн.

Дневната бе декорирана в маслиненозелено и изобилстваше от къдрички, шнурчета и ресни. Разните масички бяха отрупани със семейни снимки в сребърни рамки. На най-голямата се виждаха два коктейла с чадърчета и над тях – силно загоряла четиресет и няколко годишна блондинка, опряна буза в буза с червендалест мъж, за когото Робин предположи, че е покойният господин Хиксън. Изглеждаше доста по-възрастен от съпругата си. Огромен брой порцеланови фигурки бяха наредени върху махагонови рафтове, зад които лъщяха маслиненозелени тапети. Всички те представляваха млади жени. Някои бяха с кринолини, други държаха чадърчета, трети миришеха цветя или гушкаха агнета.

– Тя ги колекционира – усмихна се Джанис, като проследи погледа на Робин. – Прелестни са, нали?

– О, да – излъга Робин.

Джанис явно не чувстваше, че е в правото си да ги покани да седнат в отсъствието на Айрийн, тъй че тримата останаха да стърчат край фигурките.

– Отдалече ли идете? – попита ги любезно, но преди те да са успели да отговорят, прозвуча глас, който властно призоваваше за внимание:

– Здравейте! Добре дошли!

Също като дневната си, Айрийн Хиксън създаваше първо впечатление за пищна изкипреност. Също тъй руса, както бе била на двайсет и пет, сега тя бе значително наедряла и имаше огромна гръд. Очертала бе очите си с увиснали клепачи с черен молив, оределите си вежди бе оформила в изявени дъги в стил „Пиеро“, а тънките си устни бе оцветила в аленочервено. Облечена бе в блузка и жилетка с горчичен цвят, черен панталон, лачени обувки на токове и носеше голямо количество златни бижута, включително клипсове, тъй тежки, че проточваха надолу бездруго дългите крайчета на ушите ѝ. Приближи се към тях и ги облъхна с тежък аромат на парфюм и на лак за коса.

– Много ми е приятно – засия тя срещу Страйк и му протегна ръка, при което гривните ѝ задрънчаха. – Джан каза ли ви какво се случи тази сутрин? Колко невероятно странно е да стане точно в деня на идването ви, но при мен такива неща са толкова чести, че им изгубих бройката. – Тя спря и изрече драматично. – Моята Марго се разби. Моята Марго Фонтейн на най-горния рафт – уточни и посочи към празнина между порцелановите фигурки. – Падна и се разби на милион парченца, като прекарвах бърсалката с пера върху нея!

Тя замълча в очакване на смайване.

– Това е странно – измънка Робин, тъй като беше ясно, че Страйк няма да каже нищо.

– Нали? – възкликна Айрийн. – Чай? Кафе? Каквото пожелаете.

– Аз ще се погрижа, скъпа.

– Благодаря ти, миличка. Най-добре приготви и двете – заръча Айрийн. Посочи на Страйк и Робин фотьойлите с великодушен жест. – Заповядайте, седнете.

Креслата изложиха Страйк и Робин към гледката на прозореца с неговите завеси с пискюли, през които се виждаше градината с плочки, подредени в орнаменти, и издигнати лехи. Имаше елизабетински вид с ниския си жив плет и слънчевия часовник от ковано желязо.

– О, градината изцяло е дело на моя Еди – поясни Айрийн, като проследи погледите им. – Той я обожаваше, царство му небесно. Обожаваше цялата тази къща. Затова и още съм тук, макар тя да е твърде голяма за мен. Извинете ме. Не бях добре напоследък – добави тя с висок шепот, настани се на канапето с претенциозни движения и внимателно подреди възглавнички около себе си. – Джан се прояви като истинска светица.

– Съжалявам да го чуя – промърмори Страйк. – Имам предвид, че сте били недобре, не че Джан се е показала светица.

Айрийн се разсмя възторжено и Робин заподозря, че ако Страйк седеше по-близо, Айрийн би го шляпнала игриво. С вид, че му съобщава поверителна информация, тя изрече приглушено:

– Имам нервен стомах. Понякога симптомите се изострят. Болката може да е нетърпима. Странното е, че бях добре през цялото време, докато отсъствах. Гостувах на най-голямата ми дъщеря в Хампшър, затова не получих веднага писмото ви. А ето че щом се прибрах и казах на Джан, че трябва да дойдете, болката ме налегна. Джипито ми нищо не струва – добави тя с неприязнена гримаса. – Жена! Според нея вината била изцяло моя! Трябвало да се откажа от всичко, заради което животът си струва. Тъкмо им разправях, Джан – прекъсна се тя, щом приятелката ѝ се появи в стаята с натоварен поднос, – каква светица си.

– О, продължавай в този дух. Всеки обича добрата реклама – заяви весело Джанис.

Страйк се понадигна от креслото си, за да ѝ помогне с подноса, на който имаше и чайник, и кана с кафе, но също като госпожа Гупта тя отказа помощ и го постави върху тапицирана отоманка. Сервирани бяха различни бисквити, някои увити в лъскаво фолио, в захарницата имаше щипки, чашите на цветя от фин костен порцелан бяха от най-добро качество. Джанис седна до приятелката си на канапето и разля горещите напитки, като сервира първо на Айрийн.

– Почерпете се с бисквити – подкани Айрийн гостите си и погледна с жадно любопитство към Страйк. – И тъй, прочутият Камерън Страйк! Едва не получих сърдечен пристъп, като видях името ви под писмото. Ще се опитате да сломите съпротивата на Крийд, така ли? Дали ще проговори пред вас, как мислите? Ще ви допуснат ли при него?

– Не сме го докарали чак дотам още – отвърна Страйк с усмивка, като извади бележника и свали капачето на писалката си. – Имаме няколко въпроса и вероятно вие двете бихте могли...

– О, готови сме да ви помогнем всякак – увери го разпалено Айрийн. – Всякак!

– Прочетохме показанията ви пред полицията – подхвана Страйк, – затова, освен ако...

– Олеле – прекъсна го Айрийн с шеговито уплашено изражение, – значи, знаете, че бях лошо момиче тогава? За зъболекаря и прочее? Младите жени постоянно го правят, скатават се за по няколко часа, но аз с моя късмет взех, че уцелих деня, когато Марго... Прощавайте, не исках да прозвучи така – овладя се Айрийн. – Ето как все се озовавам в беди. „Кротко, момичето ми“, така би казал Еди, нали, Джан? – Тя потупа приятелката си по ръката. – Не би ли казал: „Хайде, стегни се“?

– Така би казал, да – кимна с усмивка Джанис.

– Та, щях да кажа – продължи Страйк, – че освен ако някоя от вас няма какво да добави...

– О, не се лъжете, че не сме мислили за това – прекъсна го отново Айрийн. – Ако си бяхме припомнили нещо, щяхме да идем право в полицията, нали, Джан?

– ... бих искал да изясня няколко пункта. Госпожо Бийти – обърна се Страйк към Джанис, която разсеяно потъркваше брачната си халка, единственото бижу по нея, – като четох полицейските документи, бях смаян колко пъти инспектор Талбът...

– О, не само вие, Камерън – намеси се отново Айрийн, преди Джанис да е успяла да отвори уста. – Аз пък колко бях смаяна! Знам точно какво ще попитате. Защо не спираше да преследва Джан. Казах ѝ го още тогава... Не беше ли тъй, Джан? Това не беше редно, трябваше да идеш да се оплачеш, но ти не го направи. Добре, знам, че той не беше наред... Предполагам, че вие сте напълно наясно за това – кимна тя към Страйк едновременно за да му направи комплимент и да покаже готовност да го осведоми в случай на нужда, – но и болните мъже пак са си мъже, не е ли така?

– Госпожо Бийти – повтори Страйк с леко повишен глас, – защо според вас Талбът постоянно се е връщал да ви разпитва?

Айрийн най-сетне пое намека и остави Джанис да отговори, но самоконтролът ѝ трая само миг и щом приятелката ѝ заприказва, взе да мърмори и да възкликва в знак на съгласие или за да подчертае нещо, сякаш се безпокоеше, че ако не издава звуци на всеки няколко секунди, Страйк току-виж забравил защо е тук.

– Съвсем честно ви казвам, че не знам – отвърна Джанис, като не преставаше да попипва халката си. – Първите няколко пъти ми задаваше директни въпроси...

– Да бе, отначало така беше – заприглася Айрийн с кимане.

– ... какво съм правила този ден, какво мога да му кажа за хората, посещаващи Марго, защото аз познавах много от пациентите...

– Опознахме ги до един, докато работехме там – потвърди Айрийн.

– ... но после сякаш взе да си мисли, че съм надарена със специални сили. Знам, звучи побъркано, но не смятам...

– Аз пък смятам – отсече Айрийн, заковала поглед в Страйк.

– Не, съвсем искрено не вярвам да е бил... – Джанис се запъна, сякаш се смущаваше дори да го изрече – ... увлечен по мен. Вярно, задаваше неуместни въпроси, но виждах, че не е наред... с главата. Бях в ужасно положение, откровено казано. – Джанис премести очи към Робин. – Нямаше с кого да споделя. Той беше от полицията. Седях там, а той ме разпитваше за сънищата ми. След първите няколко интервюта вече само за това искаше да говорим, както и за предишните ми приятели, но нищо повече за Марго или за пациентите...

– И все пак се е интересувал от един пациент, нали... – подхвана въпрос Робин.

– Дъкуърт! – възкликна възбудено Айрийн.

– Даутуейт – поправи я Страйк.

– Даутуейт, да, него имах предвид – промърмори Айрийн и за да прикрие лекото си смущение, захапа бисквита, което означаваше, че поне няколко мига Джанис можеше да приказва, без да бъде прекъсвана.

– Да, той ме питаше за Стив, защото живеехме в една и съща сграда на Пърсивал Стрийт.

– Вие добре ли познавахте Даутуейт? – осведоми се Робин.

– Неособено. Всъщност дори изобщо не го познавах, докато не го пребиха. Прибрах се у дома късно и заварих много хора на площадката ми около него... съседите знаеха, че съм медицинска сестра. Под едната си мишница държах сина си Кевин, а с другата торбата с покупки, но Стив беше зле подреден, така че се налагаше да помогна. Не искаше да викаме полиция, но бе понесъл побой, дето може да остави човек с вътрешни увреждания. Беше го налагал с бухалка някакъв ревнив съпруг...

– Ама много се беше объркал – намеси се Айрийн. – Защото Даутуейт беше обратен! – изсмя се тя. – Бил е само приятел със съпругата, но ревнивият идиот си рекъл...

– Не знам дали Стив беше обратен... – подхвана Джанис, но Айрийн нямаше спиране.

– Щом има мъж и жена, две и две прави пет! И моят Еди беше досущ същият ревнивец. Кажи, Джан, не беше ли такъв? – Тя отново потупа Джанис по ръката. – Веднъж му се сопнах: „Ама, Еди, на теб ти стига само да погледна мъж, пък няма значение дали е педал, или уелсец...“. Щото този Дъкуърт... Даут... не знам си кой... си падаше педал. Разбрах го, като дойде в медицинската служба после. Хубавец, ама мекичък един такъв...

– Не мога да съм сигурна, че е бил обратен, Айрийн, не го познавах достатъчно добре, та да...

– Постоянно идваше, за да те вижда – подкачи я Айрийн. – Ти сама ми го каза, че идвал у вас на чай да търси съчувствие и ти разправял проблемите си.

– Говорили сме само няколко пъти – отвърна Джанис. – Разменяхме по някоя приказка, като се срещнехме на стълбите, а един път ми помогна с торбите и влезе у дома за чаша чай.

– Ама те е питал... – подсказа Айрийн.

– Щях да стигна и до това, скъпа – изрече Джанис със забележително според Страйк търпение. – Имал главоболие – обърна се тя към Страйк и Робин. – Казах му, че трябва да иде на лекар за това, че не ми е по силите да му поставя диагноза. Мъчно ми беше за него, но не можех да превръщам дома си в частна клиника, стигаха ми грижите по Кевин.

– Значи, според вас Даутуейт е посещавал Марго заради здравословни проблеми? – попита Робин. – Не защото е имал романтичен интерес...

– Веднъж ѝ прати шоколадови бонбони – побърза да каже Айрийн. – Но мен ако питате, приемаше я като леля, на чийто скут да плаче.

– Та така, той страдаше от главоболие и определено беше нервен, може и да е бил в депресия – обобщи Джанис. – Всички го обвиняваха заради горкото момиче, което се самоуби, но знам ли... А и съседи ми казваха, че виждали млади мъже да влизат и излизат от апартамента му...

– Туй то! – възкликна тържествуващо Айрийн. – Педал!

– Може да не е било това – възрази Джанис. – Може да са му били приятели или пък да са били замесени в пласиране на дрога, или да са организирали продажба на крадени вещи... Но едно знам, защото хората от квартала усилено говореха. Мъжът на онова момиче, дето се самоуби, най-редовно я пребивал. Голяма трагедия. Само че в пресата приписаха вината на Стив и той избяга. Сексът повече продава вестници, отколкото домашното насилие, не е ли така? Ако откриете Стив – добави тя, – поздравете го от мен. Никак не беше справедливо да го очернят така.

Робин бе обучена от Страйк да организира интервютата и бележките си по категории от хора, места и неща. Сега тя зададе въпрос и към двете жени.

– Спомняте ли си да е имало други пациенти, които са създавали повод за тревога в медицинската служба или може би са имали по-особени отношения с Марго...

– Помниш ли, Джан – мигом заговори Айрийн, – оня с брада дотук? – И тя посочи кръста си. – Как му беше името? Аптън? Апълторп? Помниш ли го, Джан? Няма как да не го помниш. Вонеше като скитник, а веднъж ти трябваше да го посетиш у дома му. Той се навърташе около „Сейнт Джон“. Мисля, че живееше на „Клъркънуел Роуд“. Понякога водеше хлапе със себе си. Едно странно такова, с огромни уши.

– О, тези ли? – обади се Джанис и смръщването изчезна от лицето ѝ. – Но те не бяха пациенти на Марго...

– После той спираше хората по улицата и им казваше, че е убил Марго! – съобщи развълнувано Айрийн на Страйк. – Да! Така правеше! Беше спрял Дороти. Тя, естествено, не се обърна към полицията, къде ти Дороти ще си даде тоя труд? Обяви го за побъркан и толкова. Попитах я: „Ами ако наистина го е извършил и ти си мълчиш?“. Този Апълторп беше съвсем луд. Държеше под ключ едно момиче...

– Тя не беше под ключ, Айрийн – възрази Джанис, като за пръв път показа известно раздразнение. – От Социалните служби казаха, че страда от агорафобия, но не беше държана там против волята ѝ.

– Той не беше наред – упорито отсече Айрийн. – Ти сама го каза. Лично аз смятам, че трябваше да му вземат малкия. От теб знам, че апартаментът бил мръсен...

– Не можеш да отнемаш децата на хората само задето не са си почистили у дома! – заяви Джанис. Обърна се към Страйк и Робин. – Да, направих посещение у семейство Апълторп само веднъж и не мисля, че те са се срещали с Марго. Тогава нещата бяха различни. Всеки лекар си имаше списък с пациенти и Апълторп бяха регистрирани при Бренър. Той ме помоли да ида у тях и да нагледам детето.

– Помните ли адреса? Името на улицата?

– О, боже – смръщи се Джанис. – Да, май беше „Клъркънуел Роуд“, така мисля. Ходих там само веднъж. Детето не беше добре и доктор Бренър искаше да бъде прегледано, а той все гледаше да избегне домашни посещения. Но така или иначе, момчето се оправяше, обаче веднага забелязах, че бащата е...

– Чисто луд – отсече Айрийн и закима.

– ... малко нещо не на себе си – довърши Джанис. – Отидох в кухнята да си измия ръцете и там на плота имаше голямо количество бензедрин. Предупредих родителите, че сега, когато детето вече се движи, трябва да приберат опаковките някъде на сигурно място...

– Много чудато дете беше – вметна Айрийн.

– После отидох при Бренър и му казах: „Доктор Бренър, този човек злоупотребява с бензедрин“. Още през седемдесет и четвърта вече знаехме, че лекарството причинява пристрастяване. То се знае, Бренър прие за нахалство от моя страна да поставям под въпрос предписанията му. Но аз бях притеснена, тъй че се обадих на местните Социални служби, без да уведомявам Бренър, и те веднага се задействаха да държат семейството под око.

– Само дето майката... – обади се Айрийн.

– Не можеш да решаваш кое е добро за другите хора, Айрийн – сряза я Джанис. – Тази майка си обичаше детето, та макар и бащата да беше... малко сбъркан, горкият – призна Джанис. – Мислеше се за нещо... не знам как го наричат... гуру или чудотворец. Вярваше, че може да урочасва хората. Сам ми го каза по време на визитата ми. В моята професия човек среща всякакви чудаци. На всички отвръщах: „О, нима? Колко интересно“. Няма смисъл да спориш с тях. Но Апълторп вярваше, че може да урочасва хората... така му казвахме едно време. Тревожеше се, че синът му се е разболял от рубеола, защото му се бил ядосал. Твърдеше, че имал способността да го причинява на околните. Той умря, горкият. Година след изчезването на Марго.

– Умря ли? – с леко разочарование попита Айрийн.

– Да. Трябва да е било, след като ти напусна, като се омъжи за Еди. Помня, че уличните чистачи го открили една сутрин мъртъв и сгушен под моста на Уолтър Стрийт. Инфаркт. Гътнал се и не е имало кой да му помогне. А пък не беше толкова стар. Помня, че доктор Бренър се попритесни тогава.

– И защо? – поинтересува се Страйк.

– Ами беше му предписвал бензедрин, а човекът злоупотребяваше с него.

За учудване на Робин по лицето на Страйк пробяга усмивка.

– Но не беше само Апълторп – продължи Джанис, която не бе забелязала странната реакция на Страйк. – Имаше...

– О, куп хора се кълняха, че са дочули нещо или че имали не знам какво си предчувствие... дрън-дрън – намеси се Айрийн и извъртя очи в гримаса. – А ние бяхме ангажирани в цялата тази история и беше ужасно, просто... Извинете ме – каза тя, притиснала с ръка корема си. – Трябва да отскоча до... прощавайте.

Айрийн излезе забързана от стаята. Джанис погледна след нея и при нейното естествено ведро изражение бе трудно да се отгатне дали е разтревожена, или я е досмешало.

– Ще ѝ мине – каза тихо тя на Страйк и Робин. – Казвам ѝ, че лекарката вероятно е права, като я съветва да се откаже от пикантни храни, но тя поиска къри снощи... Чувства се самотна. Позвъни ми да дойда. Останах да пренощувам. Еди почина едва миналата година. Беше почти на деветдесет, мир на праха му. Обожаваше Айрийн и момичетата. Тя ужасно тъгува за него.

– Не се ли канехте да ни кажете, че и някой друг е твърдял как знае какво се е случило с Марго? – подсказа ѝ внимателно Страйк.

– Какво? О, да... Чарли Рамидж. Държеше салон с парна баня и сауна. Заможен беше, та човек би помислил, че има по-важни дела, с които да си запълва времето, вместо да измисля истории, но както казах, хората често са странни.

– Какво казваше той? – попита Робин.

– Мотоциклетите бяха хобито на Чарли. Имаше цял куп и предприемаше дълги пътувания из страната. Веднъж катастрофира зле, беше с два счупени крака, та го посещавах у тях няколко пъти седмично. Това беше около две години след като Марго изчезна. Чарли обичаше да бъбри и един ден ми изтърси като гръм от ясно небе как може да се закълне, че е срещнал Марго в Лемингтън Спа около седмица след изчезването ѝ. Но знаете ли – поклати глава Джанис, – аз не го приех много сериозно. Прекрасен човек, но както казах, прекалено бъбрив.

– Какво точно ви каза? – попита Робин.

– Че бил на едно от пътуванията си с мотоциклет на север и спрял пред голяма църква в Лемингтън Спа. Както се бил облегнал на стената да изпие чаша чай и да си изяде сандвича, видял жена да върви през гробището от другата страна на парапета. Нямала вид на опечалена, просто на любопитна. Чернокоса според Чарли. Той ѝ извикал: „Хубаво местенце, нали?“. Тя се обърнала и той се закле, че била Марго Бамбъро с боядисана коса. Той ѝ казал, че му изглежда позната, а тя се притеснила и бързо се отдалечила.

– И е твърдял, че това се е случило седмица след изчезването ѝ? – пожела да се увери Робин.

– Да, каза, че я разпознал, защото снимката ѝ тогава беше по всички вестници. Попитах го дали е отишъл да съобщи в полицията и той отвърна, че да. Имал приятел там на висока позиция и казал на него. Но никога не чух или видях нещо да се прави по въпроса.

– Рамидж е споделил тази история с вас през седемдесет и шеста година, така ли? – попита Страйк и вписа бележка.

– Да, така трябва да е било – отвърна Джанис, смръщена в усилие да си припомни, и в този момент Айрийн влезе в стаята. – Защото тогава вече бяха хванали Крийд. Тъкмо така се отвори дума за това. Беше чел за процеса по вестниците и взе, че изтърси преспокойно: „Не вярвам да е сторил нещо на Марго Бамбъро, защото аз я видях след изчезването ѝ“.

– Знаете ли дали Марго е имала някаква връзка с Лемингтън Спа? – попита Робин.

– За какво става дума? – осведоми се остро Айрийн.

– За нищо – отвърна Джанис. – Просто глупава история, която ми разправи пациент. Как видял Марго с боядисана коса в гробище. Знаеш я.

– В Лемингтън Спа? – кисело попита Айрийн. Робин остана с впечатлението, че е недоволна, задето е оставила Джанис под светлината на прожектора, докато ѝ се бе наложило да иде до тоалетната. – Не, никога не си ми го казвала. Защо така?

– О, беше още през седемдесет и шеста година – отвърна Джанис, леко смутена. – Сигурно току-що си била родила Шарън. Имаше си по-хубави неща, за които да мислиш, вместо за щуротиите на Чарли Рамидж.

Айрийн се понамръщи и си взе още една бисквита.

– Бих искал да поговорим за самата медицинска служба – подхвана Страйк. – Как приемахте Марго като...

– Като колежка? – извиси глас Айрийн, явно решила, че е неин ред, след като бе изпуснала няколко минути от вниманието на Страйк. – Ами лично аз...

Паузата ѝ бе като на епикуреец, предвкусващ наближаващото удоволствие.

– ... за да бъда напълно честна, смятам, че тя беше от хората, убедени как всичко знаят най-добре. Наставляваше те как да си живееш живота, как се води картотека, как се приготвя чай...

– О, Айрийн, не беше толкова лоша – промърмори Джанис. – Аз я харесвах...

– Я стига, Джанис – пресече я високомерно Айрийн. – Така и не надживя факта, че е била умницата в семейството си, и по тази причина смяташе нас, останалите, за безнадеждно тъпи и задръстени. Е, теб може и да не те е мислила за такава – извъртя отново очи Айрийн, когато приятелката ѝ поклати глава, – но мен, да. Говореше ми като на пълна тъпачка. Държеше се отвисоко. Не че ми е била неприятна – добави бързо. – Това не беше неприязън. Но тя беше толкова самодоволна. Съвсем бе забравила, че произлиза от беднотията в Степни.

– А на вас тя как ви се струваше? – обърна се Робин към Джанис.

– Ами... – започна Джанис, но Айрийн я изпревари.

– Беше снобка, кажи си го, Джан. Омъжила се бе за богат лекар консултант. Къщата им в Хам никак не беше от скромните. Сключила бе брак по сметка, а на нас ни проповядваше просвещение и освобождение: бракът не е крайна цел, не прекъсвайте кариерата си, дрън-дрън. И все намираше недостатъци.

– Какви по-конкретно...

– Как отговаряш на телефона, как се обръщаш към пациентите, как се обличаш, та стигаше дори до изказвания: „Айрийн, не намирам, че тази блуза е подходяща за работното място“. Та тя е била момиче зайче, дявол го взел! Що за лицемерие? Не изпитвах неприязън към нея – настоя Айрийн. – Честно ви го казвам, просто се опитвам да ви дам пълна представа. Аха, и не ни позволяваше да ѝ приготвяме топли напитки. Никой от другите лекари не се е оплаквал, че не можем да се справим с торбичка чай.

– Не по тази причина... – подзе Джанис.

– Стига, Джан, сама помниш колко капризна беше...

– Защо според вас не е искала друг да ѝ приготвя напитките? – зададе въпрос Страйк на Джанис.

Робин отгатваше, че търпението му се изчерпва.

– Ами, защото, като миех чашите един ден – заговори Джанис, – изсипах утайката от чашата на доктор Бренър и намерих...

– Хапче атомал, нали? – избърза Айрийн.

– Капсула амитал, залепнала за дъното. От колежа знаех какво...

– Бяха едни сини, нали? – намеси се Айрийн и закима.

– „Синият рай“, така ги наричаха на улицата, да – потвърди Джанис. – Винаги имах грижата всички да знаят, че нямам нищо такова в медицинската си чанта, като правех посещения по домовете. Човек трябваше много да внимава да не го ограбят.

– А откъде знаехте, че чашата е на доктор Бренър? – попита Страйк.

– Той винаги използваше една и съща с герба на неговия университет – отговори Джанис. – Вдигаше врява до небесата, ако друг се осмелеше да я пипне. – Тя се поколеба. – Не знам дали... сте разговаряли с доктор Гупта...

– Знаем, че доктор Бренър е бил пристрастен към барбитурати – каза Страйк.

Джанис изглеждаше облекчена.

– Ами... сетих се, че трябва да е изпуснал капсулата там случайно, докато ги е пиел. Сигурно си е помислил, че се е изтъркаляла на пода. А биха се задавали много въпроси, ако в медицинска служба в напитката на лекар се откриеха медикаменти. Ако нещо се озовеше случайно в нечий чай, би било сериозен проблем.

– Колко би могла да навреди само една капсула... – подхвана Робин.

– О, нищо чак толкова не би причинила – авторитетно заяви Айрийн. – Нали така, Джан?

– Една капсула не е дори пълна доза – отвърна Джанис. – Може да доведе до сънливост, нищо повече. Та така, Марго дойде отзад да направи чай точно като се опитвах да извадя капсулата с лъжичка. Имахме мивка, чайник и хладилник в бокс край сестринския кабинет. Видя ме как се опитвам да я махна, така че не беше каприз от нейна страна винаги сама да си приготвя напитките след този случай. Беше проява на предпазливост. Аз също внимавах да пия само от собствената си чаша.

– Говорихте ли с Марго как според вас хапчето е попаднало в чашата? – попита Робин.

– Не – отвърна Джанис. – Защото доктор Гупта ме помоли да не споменавам проблема на Бренър, така че просто казах: „Трябва да е станало случайно“, което формално си беше истина. Очаквах тя да свика събрание на персонала и да устрои проверка по случая...

– Е, ти знаеш моята теория защо не го направи – не закъсня да се обади Айрийн.

– Айрийн – поклати глава насреща ѝ Джанис. – Бога ми...

– Моята теория – продължи Айрийн, като игнорира Джанис – е, че според Марго някой друг бе сложил хапчето в напитката на Бренър, и ако ме питате кой...

– Айрийн – повтори Джанис, като явно я призоваваше към въздържаност, но Айрийн нямаше спиране.

– ... ще ви кажа: Глория. Беше ужасна грубиянка и произхождаше от среда на рецидивисти. Не, ще си го кажа, Джан. Сигурна съм, че Камерън би искал да знае всичко, което ставаше в онази медицинска служба...

– Е, как може това, че Глория е пуснала нещо в чая на Бренър, а между другото, аз не вярвам да го е направила...

– Аз бях тази, която седеше на едно бюро всеки ден с Глория, Джан – надменно отсече Айрийн. – Наясно съм какво представляваше тя...

– Но дори да е пуснала нещо в чая му, Айрийн, как би могло това да е свързано с изчезването на Марго?

– Не знам – отсече Айрийн, кой знае защо сърдита, – но те се интересуват що за хора са работили там и какво се е случвало... Нали така? – обърна се тя към Страйк, който кимна. С поглед към Джанис, който казваше „Видя ли?“, Айрин продължи: – И тъй, Глория бе израснала сред криминални типове, в семейство от Малката Италия...

Джанис се опита да протестира, но Айрийн отново я наддума.

– Така си беше, Джан! Един от братята ѝ беше наркодилър, тя сама ми го каза. Тази капсула атомал може изобщо да не е дошла от запасите на Бренър. Тя може да я е взела от някого от братята си. Глория мразеше Бренър. Вярно, той беше дърт негодник, вечно се заяждаше с нас. Веднъж тя ми каза: „Представи си какво е да живееш с тоя. Ако бях на мястото на сестра му, бих отровила храната на мръсника“. Марго я чу и я смъмри, защото в чакалнята имаше пациенти и не беше професионално да се говори така за някого от лекарите. Във всеки случай, когато Марго не предприе нищо относно хапчето в чашата на Бренър, казах си, че е, защото знае кой го е направил. Не искаше малката ѝ любимка да има неприятности. Глория беше неин проект. Прекарваше половината работно време в кабинета на Марго да слуша лекции на тема феминизъм, а аз се трепех сама с формулярите на рецепцията. Марго би допуснала на Глория и убийство да ѝ се размине, за всичко от нея си затваряше очите.

– Някоя от вас знае ли къде е Глория сега? – попита Страйк.

– Нямам представа. Тя напусна малко след изчезването на Марго – отвърна Айрийн.

– Не съм я виждала повече, откакто напусна медицинската служба – каза Джанис, която имаше вид, че изпитва неудобство. – Но, Айрийн, не мисля, че е редно да хвърляме обвинения...

– Бъди добра – прекъсна Айрийн рязко приятелката си с ръка върху корема, – донеси ми онова лекарство върху хладилника, ако обичаш. И след като Джанис ще ходи до кухнята, иска ли някой още чай или кафе?

Джанис се изправи без възражения, събра празните чаши върху подноса и се отправи към кухнята. Робин стана да ѝ отвори вратата и Джанис ѝ се усмихна на минаване. Когато стъпките на Джанис отшумяха по застлания с мокет коридор, Айрийн изрече без усмивка:

– Горката Джан. Животът ѝ беше кошмарен. Имала е детство като в роман на Дикенс. С Еди на няколко пъти ѝ помагахме финансово, след като Бийти я напусна. Тя се нарича Бийти, но той така и не се ожени за нея, да знаете – съобщи Айрийн. – Ужасно, нали? А имаха и дете. Но на него не му се седеше там и накрая си отиде. Но виж, Лари... дето не беше най-острият нож в чекмеджето – позасмя се Айрийн, – той я боготвореше. Отначало тя мислеше, че би могла да си намери по-добра партия... Лари работеше при Еди, но не в управата, беше обикновен строителен работник. Накрая тя си даде сметка, че не всеки би се съгласил да приеме чуждо дете...

– Може ли да ви попитам за заплашителните писма до Марго, които сте видели, госпожо Хиксън?

– О, да, разбира се – възкликна доволно Айрийн. – Значи, ми вярвате все пак. Защото от полицията не повярваха.

– В показанията си сте споменали за две.

– Точно така. Не се канех да отворя първото, само че Дороти я нямаше и доктор Бренър ми нареди да сортирам пощата. Обикновено Дороти никога не отсъстваше, но тогава вадеха сливиците на сина ѝ. Беше един малък глезльо. Единствения път, когато съм я виждала разстроена, беше, когато ми каза, че на другия ден ще го води в болницата. Иначе се славеше като много корава жена, но беше вдовица и си имаше само него.

Джанис се появи с напълнени отново чайник и кана с кафе. Робин се изправи и ги вдигна от подноса. Джанис прие помощта ѝ с усмивка и изрече шепнешком „Благодаря!“, за да не прекъсва Айрийн.

– Какво пишеше в писмото? – попита Страйк.

– Беше преди цяла вечност – отвърна Айрийн.

Джанис ѝ подаде кутийка с таблетки за храносмилане, които Айрийн взе с кратка усмивка, но без да благодари.

– Доколкото си спомням... – Тя извади хапче от блистера. – Чакайте да видя, не искам да объркам нещо... Тонът беше много груб. Марго бе наречена с оная дума с „п“, това го помня. И пишеше, че жени като нея ги очаква адският огън.

– Напечатано ли беше, или написано на ръка?

– На ръка – отговори Айрийн.

После тя лапна две таблетки и ги преглътна с чай.

– Ами второто? – попита Страйк.

– Не знам какво е пишело в него. Наложи се да вляза в кабинета ѝ да ѝ предам съобщение и го видях на бюрото ѝ. Същият почерк. Разпознах го веднага. Личеше, че не ѝ стана приятно, дето го забелязах. Смачка го и го хвърли в кошчето.

Джанис раздаде чаши с кафе и чай. Айрийн си взе още една шоколадова бисквита.

– Съмнявам се да знаете – подхвана Страйк, – но се чудех имахте ли причина да подозирате, че Марго е била бременна, преди да...

– Откъде знаете? – ахна Айрийн, поразена.

– Значи, е била? – попита Робин.

– Да! – възкликна Айрийн. – Джанис, не ме гледай така, моля ти се... Приех обаждане от клиника, докато тя беше на домашно посещение. Искаха потвърждение, че тя ще иде на другия ден...

Следващите думи ги изрече само с устни: „за аборт!“.

– Нима ви казаха по телефона за каква процедура постъпва? – учуди се Робин.

За момент Айрийн изглеждаше доста объркана.

– Те... ами не... всъщност... не се гордея с това, но аз позвъних обратно в клиниката. Просто от любопитство. Знаете как е на млади години.

Робин се надяваше ответната ѝ усмивка да е била по-искрена от тази на Айрийн.

– Кога беше това, госпожо Хиксън, спомняте ли си? – попита Страйк.

– Малко преди изчезването ѝ. Четири седмици... нещо такова.

– Преди или след заплашителните писма?

– Ами не знам... май след – поколеба се Айрийн. – Не си спомням точно.

– Говорихте ли с някого за назначения час?

– Само с Джан и тя ме сгълча. Нали така беше, Джан?

– Знаех, че ти не искаш никому да навредиш, но все пак поверителността за пациента...

– Марго не ни беше пациент. Друго е.

– И не сте казали на полицията за това? – поинтересува се Страйк.

– Не – отвърна Айрийн. – Защото... ами… не се предполагаше да го знам. Тъй или иначе, как би могло да има нещо общо с изчезването ѝ?

– Освен на госпожа Бийти, казахте ли на друг?

– Не – с отбранителен тон изрече Айрийн, – не бих го споделила с друг. Като работиш в медицинска служба, се научаваш да си затваряш устата. А знаех всевъзможни хорски тайни. Работех на рецепцията и виждах картоните, но естествено, си мълчах за това. Умеех да пазя тайна, беше част от работата.

С безизразно лице Страйк записа в бележника си „твърде много се обяснява“.

– Имам и друг въпрос, госпожо Хиксън, и може да се окаже деликатен – каза Страйк, като отново вдигна очи към нея. – Чух, че с Марго сте имали пререкание на коледното парти.

– О, това ли... – промърмори Айрийн и лицето ѝ помръкна. – Да, ами...

Настъпи кратка пауза.

– Бях ѝ ядосана за онова, което направи с Кевин, сина на Джан. Помниш ли, Джан?

Джанис придоби объркано изражение.

– Хайде, Джан, няма как да не помниш – настоя Айрийн и отново потупа ръката на Джанис. – Като го отведе в кабинета си да го преглежда.

– О – промълви Джанис.

За миг Робин придоби отчетливо впечатление, че този път Джанис истински се ядоса на приятелката си.

– Но...

– Помниш – натърти Айрийн и я стрелна остро.

– Аз... да – каза Джанис. – Наистина се разгневих за това.

– Джан не го беше пуснала на училище – обърна се Айрийн към Страйк. – Нали така, Джан? На колко беше тогава? На шест? И ето че...

– Какво точно се случи? – попита Страйк.

– Кев го болеше стомахът – отвърна Джанис. – Но всъщност май не му се ходеше на училище. А съседката ми, която го наглеждаше понякога, също беше болна.

– В крайна сметка – намеси се Айрийн – Джан доведе Кевин на работа със себе си и...

– Може ли госпожа Бийти да разправи историята? – поиска Страйк.

– О... да, разбира се.

Айрийн отново постави ръка на корема си и я разходи там с многострадален вид.

– Обичайната гледачка е била болна – подсказа Страйк на Джанис.

– Да, а аз трябваше да съм на работа, тъй че заведох Кевин в медицинската служба и му дадох книжка за оцветяване. После трябваше да се преоблека в дамската съблекалня, затова отведох Кевин в чакалнята. Айрийн и Глория го наглеждаха. Но тогава Марго го заведе в кабинета си да го прегледа, като го съблече до кръста и всичко, което се полага. Тя знаеше, че той е мой син, наясно беше защо е там, но си позволи... Ядосах се, няма да лъжа – промълви Джанис. – Разменихме си думи и аз казах: „Просто трябваше да изчакаш да се върна от пациента и тогава щеше да го прегледаш в мое присъствие“. Когато ѝ поставих нещата така, дължа да кажа, че тя веднага си призна грешката и се извини. Не – отсече Джанис, тъй като Айрийн изпухтя, – тя наистина се извини, Айрийн, каза, че съм права, че не е бивало да го преглежда без мен, но той притискал корема си с длан и тя реагирала по инстинкт. Не е било злонамерено. Просто понякога тя...

– ... се разпореждаше с хората, ето това се опитвах да кажа – отсече Айрийн. – Мислеше, че е над всички, че най-добре знае...

– Щях да кажа, че беше импулсивна. Но беше добър лекар – заключи Джанис кротко, но категорично. – Като ходиш по домовете на хората, чуваш какво си мислят пациентите, а Марго бе много харесвана от тях. Отделяше им време, проявяваше доброта... да, така беше, Айрийн. Знам, че те настъпваше по мазола, но това бе мнението на пациентите.

– Е, може да е така – изрече примирено Айрийн, – но нямаше кой знае каква конкуренция в „Сейнт Джон“.

– Доктор Гупта и доктор Бренър не бяха ли харесвани? – попита Страйк.

– Доктор Гупта беше чудесен – увери го Джанис. – Беше добър лекар, просто някои пациенти не искаха да ги преглежда човек с кафява кожа, това беше истината. Но Бренър беше мъчен за харесване. Едва след като почина, разбрах защо е бил...

Айрийн шумно ахна и после неочаквано се разсмя.

– Кажи им какво колекционираш, Джанис. Хайде де! – Тя се обърна към Страйк и Робин. – Това ако не е най-странното и сбъркано хоби...

– Не ги колекционирам – отрече, порозовяла, Джанис. – Просто искам да ги запазя...

– Некролози! Какво ще кажете за това? Ние, останалите, събираме порцеланови фигурки или стъклени топки със снежинки и тям подобни джунджурии, но Джанис колекционира...

– Не е колекция! – повтори Джанис, все още изчервена. – Просто... – Тя се обърна към Робин с леко умолително изражение. – Майка ми не можеше да чете...

– Представяте ли си – изрече Айрийн самодоволно и поглади корема си.

Джанис се поколеба за миг, после каза.

– Татко не отваряше книга, но понякога носеше вестника у дома и аз така се научих да чета. Изрязвах най-интересните истории. Онези, които пробуждаха човешка съпричастност, така бих ги определила. Никога не развих интерес към художествена литература. Не виждам смисъл да чета измислени неща.

– О, аз пък умирам за хубав роман – вметна Айрийн, като все така потъркваше корема си.

– Та така... и аз не знам... Като четеш некролог, научаваш какви действително са били хората. А ако е за човек, когото съм познавала, когото съм лекувала, ги запазвам... Просто имам чувството, че някой трябва да го направи. Животът ти бива описан във вестника, това е някакво постижение, нали?

– Не и ако си Денис Крийд – отсече Айрийн и като придоби вид, сякаш е изрекла нещо много умно, посегна към поредната бисквита и в същия миг в стаята прозвуча оглушителна пръдня.

Айрийн цялата поаленя. За един ужасен миг Робин се уплаши, че Страйк ще прихне, затова с висок глас попита Джанис:

– Запазихте ли некролога на доктор Бренър?

– О, да – отвърна Джанис, която бе останала напълно невъзмутима при силния звук, дошъл от Айрийн. Може би като медицинска сестра бе свикнала на далеч по-лошо. – И той обяснява много неща.

– В какъв смисъл? – попита Робин, решена да не поглежда към Страйк и Айрийн.

– Бил е в концентрационния лагер „Берген-Белзен“, един от първите лекари, попаднали там.

– Боже мой – промълви Робин, шокирана.

– Да, стряскащо е – кимна Джанис. – Никога не е говорил за това. Не бих го узнала, ако не го бях прочела във вестника. На какво ли се е нагледал... могили от трупове, мъртви деца... Прочетох за това в една книга от библиотеката. Направо страховито. Може би затова беше такъв, не знам. Домъчня ми за него, като прочетох. Не бях го виждала с години преди смъртта му. Някой ми показа некролога, като знаеше, че съм работила в „Сейнт Джон“, и аз го запазих в негова памет. На Бренър много би могло да бъде простено, като се разбере на какво е бил свидетел, какво е преживял... Но това важи за всеки, нали? Веднъж щом научиш, всичко ти се изяснява. Жалко, че понякога научаваш твърде късно, за да... Добре ли си, мила? – попита тя Айрийн.

След изпускането на газове Робин подозираше, че виновницата е избрала като единствено достойно прикритие да подчертае какъв дискомфорт изпитва.

– Знаеш ли, според мен е от стреса – отвърна тя с пъхната под колана на панталона си ръка. – Винаги ме нападат спазми, когато съм... Прощавайте – изрече тя страдалчески към Страйк и Робин, – но се боя, че не съм в състояние...

– Разбира се – кимна Страйк и затвори бележника си. – Бездруго, мисля, че попитахме всичко, заради което дойдохме. Освен ако не си спомняте друго, което в ретроспекция да ви се струва странно или не на място? – попита той, поглеждайки двете жени.

– Мислили сме го вече, нали? – обърна се Джанис към Айрийн. – През всички тези години, то се знае, сме говорили за това.

– Трябва да е бил Крийд, не мислите ли? – изрече Айрийн с окончателна категоричност. – Какво друго обяснение би имало? Къде другаде би могла да се дене? Дали ще ви пуснат при него? – попита тя отново Страйк с последен проблясък на любопитство.

– Нямам представа – отвърна той и се изправи. – Много благодаря за вашето гостоприемство и че отговорихте на въпросите ни.

Джанис ги изпрати навън. Айрийн им махна мълчаливо, докато излизаха от стаята. Робин подозираше, че интервюто не е оправдало очакванията ѝ за наслада. Принудена бе да направи смущаващи признания, обрисуваният ѝ портрет като млада жена надали съответстваше на желанията ѝ, а и на кого би му станало драго, рече си Робин, докато се ръкуваше с Джанис при входната врата, да пръдне шумно пред непознати?

21

Нека отмерим точно, рече Артегал.

В едното блюдо на везните тури правдата,

а всичките лъжи натрупа в другото.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

– Е, аз не съм лекар – подхвърли Страйк, докато пресичаха пътя към ландроувъра, – но отдавам вината на кърито.

– Недей – смъмри го Робин, но се разсмя против волята си.

Без да иска, чувстваше косвено притеснение за случилото се.

– Ти не седеше толкова близо до нея, колкото аз – възрази Страйк, като се качиха в колата. – По мои догадки е било с агнешко.

– Ама сериозно, престани – скара му се Робин, като хем ѝ беше смешно, хем изпитваше отвращение.

Страйк си сложи колана и изпъшка.

– Нуждая се от истинско питие.

– Недалече от тук има много приличен пъб – каза Робин. – Издирих го в интернет. „Трафалгар Тавърн“.

Да издири пъб, очевидно бе още един от жестовете, които Робин бе решила да направи за рождения му ден, и Страйк се запита дали намерението ѝ не бе да го накара да се чувства виновен. Вероятно не, каза си, но все пак ефектът бе този, така че той не направи коментар, освен да попита:

– Какво мислиш за всичко това?

– Ами имаше разни подводни течения – отвърна Робин, докато изкарваше колата от мястото за паркиране. – И ми се струва, че ни бяха поднесени една-две лъжи.

– На мен също – кимна Страйк. – Ти кои засече?

– Като начало разправията между Марго и Айрийн на коледното парти – каза Робин, като излезе на Съркъс Стрийт. – Не вярвам поводът да е бил това, че Марго е прегледала Кевин, сина на Джанис, макар да приемам, че Марго го е направила без разрешение.

– Аз също – каза Страйк. – Но съм съгласен, че надали са се сдърпали на тази тема. Айрийн принуди Джанис да разправи тази история, защото не искаше да признае истината. И това ме кара да се чудя... Дали Айрийн не се е погрижила специално Джанис да присъства в къщата ѝ, та да ги разпитаме заедно, и да се увери, че Джанис няма да сподели нещо, което тя не иска да се казва? Там е бедата с приятелите, които имаш от десетилетия. Знаят твърде много.

На Робин, която бе заета да си спомни маршрута до „Трафалгар“, запаметен сутринта, веднага ѝ хрумнаха историите, разказвани ѝ от Илза за връзката на Страйк и Шарлот. Илза ѝ бе съобщила, че Страйк е отказал покана за вечеря у тях, като се оправдал, че има предварителна уговорка със сестра си. На Робин ѝ бе трудно да повярва това, предвид неотдавнашното скарване между Страйк и Луси. Може би бе параноична, но ѝ мина през ума дали Страйк не избягва да бъде в нейната компания след работно време.

– Нали не подозираш Айрийн?

– Подозирам я само, че е лъжкиня, клюкарка и обсебена от желанието да бъде център на внимание – отвърна Страйк. – Не мисля, че е достатъчно умна, та да е отвлякла Марго Бамбъро и да не се е издала цели четиресет години. От друга страна, лъжите винаги са интересни. Нещо друго заинтригува ли те?

– Да. Имаше нещо странно в онази история за Лемингтън Спа, или по-скоро в реакцията на Айрийн, когато чу Джанис да разказва историята... Според мен Лемингтън Спа означаваше нещо за нея. И беше странно, че Джанис не ѝ е споменала за казаното от пациента. Човек би помислил, че непременно го е направила, като се има предвид, че са първи приятелки, че и двете са познавали Марго, че са останали близки през всички тези години. Дори Джанис да е била убедена, че Рамидж си го е измислил, защо да не разправи на Айрийн?

– Отново добър аргумент – съгласи се Страйк и се загледа замислено в неокласическата фасада на Националния музей по корабоплаване, докато минаваха покрай обширната му, грижливо подстригана морава. – А как ти се видя Джанис?

– Когато ни бе позволено да я чуем, съвсем прилична жена – отвърна предпазливо Робин. – Изглеждаше непредубедена относно Марго и Даутуейт. Но защо ли понася да бъде третирана като обслужващ персонал от Айрийн?

– Някои хора изпитват нужда да бъдат потребни... А и може да се чувства задължена, ако Айрийн каза истината как с мъжа ѝ са оказали финансова помощ на Джанис, когато е била затруднена.

Страйк отдалече зърна пъба, набелязан от Робин. Голям и впечатляващ на вид с многото си балкони и тенти, плюс висящи кошници с цветя и герб, той бе разположен на брега на Темза. Робин паркира и влязоха през портата в ограда от ковано желязо на павирана площ с много дървени маси, предлагащи изглед към реката, а сред тях стърчеше черна статуя в действителен ръст на дребния лорд Нелсън с лице към водата.

– Ето, виждаш ли – каза Робин, – можем да седнем отвън и да пушиш.

– Не е ли студеничко?

– Това палто е подплатено. Ще взема...

– Не, остави на мен – отсече Страйк. – Какво ще пиеш?

– Само сок от лайм и сода, ако обичаш, шофирам.

Страйк влезе в пъба и внезапно прозвуча хор, изпълняващ „Честит рожден ден“. За част от секундата, като видя пълни с хелий балони в ъгъла, той се ужаси при мисълта, че Робин може да му е устроила парти изненада, но миг по-късно се увери, че насреща си няма нито едно познато лице, а балоните оформяха цифрата 80. Дребничка жена с виолетова коса сияеше начело на маса, край която бяха насядали роднини; проблеснаха светкавици на фотоапарати, когато тя духна свещите върху голяма шоколадова торта. Последваха ръкопляскания и възгласи, а едно малчуганче наду свирка.

Страйк се отправи към бара все още леко разтреперан, като се отърсваше от стряскането, че Робин може да му е организирала празненство. Дори Шарлот, с която бе имал най-продължителна връзка в живота си, не го бе правила. Шарлот не бе допускала нещо тъй банално като рождения му ден да се вмеси в собствените ѝ капризи и настроения. На двайсет и седмия му рожден ден, когато бе преминавала през редуващи се фази на буйна ревност и на гняв, задето той не искаше да напусне армията (точните поводи за многото им сцени и скандали вече се сливаха, размазани, в паметта му), бе изхвърлила пред очите му опакования и приготвен за него подарък през прозореца на третия етаж.

Но разбира се, имаше и други спомени. Трийсет и третият му рожден ден например. Тъкмо бе изписан от болницата „Сели Оук“ и за пръв път вървеше с протезата, а Шарлот го отведе в апартамента си в Нотинг Хил, сготви му и в края на храненето се появи от кухнята с две чаши кафе съвсем гола и по-красива от всяка жена, която бе виждал някога. Нощта, която последва, вероятно никога нямаше да бъде забравена от него, нито как тя бе хлипала в обятията му след това, като му казваше как той е единственият мъж за нея, как се бои от чувствата си, от това, че не съжалява за половината му липсващ крак, след като това го е довело обратно при нея, след като ще може да му се отплати за неговите грижи. Някъде около полунощ Страйк ѝ предложи брак, отново правиха любов, говориха до зори как той ще основе детективска агенция, тя му каза, че не иска пръстен, че той трябва да спестява всичките си пари за новата кариера, в която щял да бъде великолепен.

След като купи питиета и чипс, Страйк се върна при Робин, седнала на външна пейка с ръце в джобовете и унил вид.

– Давай го по-весело – подхвърли Страйк, като говореше колкото на нея, толкова и на себе си.

– Прощавай – отрони Робин, макар сама да не знаеше за какво се извинява.

Той седна до нея, а не насреща ѝ, така че и двамата гледаха към реката. Имаше малък каменист плаж пред тях и вълните обливаха студените камъни. На отсрещния бряг се издигаха стоманените на цвят офис сгради на Канари Уорф, вляво от тях беше кулата „Шард“. Реката бе с цвят на олово в този студен ноемврийски ден. Страйк разкъса едно от пакетчетата с чипс през средата, та и двамата да могат да си вземат. На Робин ѝ се прииска да си беше поръчала кафе вместо студена напитка, сръбна от чашата си, изяде няколко чипса, върна ръцете си в джобовете и каза:

– Знам, че това не е подходящата настройка, но искреното ми усещане е... че няма да открием какво се е случило с Марго Бамбъро.

– И кое породи подобно чувство?

– Ами, предполагам, това, че Айрийн бърка имената, че Джанис ѝ игра по свирката и прикри причината за скарването на коледното парти... Било е толкова отдавна. Хората изобщо не са задължени да ни казват истината сега, дори да я помнят. Склонността им е да остават привързани към старите си теории като в случая с Глория и хапчето в чашата на Бренър, да си придават важност, да се преструват, че знаят разни неща... Започвам да си мисля, че се заловихме с невъзможно начинание.

Вълна от умора бе заляла Робин, докато седеше на студа и чакаше Страйк, а след нея дойде и безнадеждността.

– Стегни се – подкани я Страйк окуражително. – Вече открихме две важни неща, които полицията така и не е научила. – Той извади цигарите си, запали една и додаде: – Първо, имало е голям запас от барбитурати в медицинската служба, където е работела Марго. Второ, Марго Бамбъро може би е направила аборт. И като разгледаме първо барбитуратите, не пропускаме ли нещо много очевидно, тоест, че е било подръка средство, с което някой да бъде приспан?

– Марго не е приспана – възрази Робин, като мрачно дъвчеше чипса. – Излязла е на собствен ход.

– Само ако допуснем...

– ... че Глория не лъже. Знам – кимна Робин. – Но как Глория и Тео... защото все пак и Тео трябва да е участвала. Как Глория и Тео са дали достатъчно барбитурати на Марго, та тя да изпадне в безсъзнание? Не забравяй, ако Айрийн казва истината, Марго не е допускала никой друг да ѝ приготвя напитките към този момент. А ако се съди по онова, което Джанис обясни за дозировката, ще са нужни много хапчета, та някой да изгуби съзнание.

– Добра логика. И тъй, да се върнем на случката с хапчето в чашата...

– Ти повярва ли на това?

– Да – отвърна Страйк, – защото би било съвършено безцелно да се лъже за това. Не е достатъчно интересно, та да се превърне в забавен анекдот, става дума за едно хапче, нали? Това обаче отново повдига въпроса дали Марго е знаела, или е подозирала за пристрастеността на Бренър. Може да е забелязала странности в държанието му. Хапчетата биха го направили сънлив. Нищо чудно да е видяла забавени реакции у него. Всичко, което знаем за Марго, предполага, че ако според нея Бренър е имал непрофесионално поведение или е представлявал потенциален риск за пациентите, би се изправила открито пред него да го обвини. А току-що научихме за интересното минало на Бренър, който изглежда травматизиран, нещастен и самотен човек. Ами ако Марго го е заплашила с уволнение? Загуба на статут и престиж за някой, който няма буквално нищо друго в живота си? Хората убиват и за по-малко.

– Онази вечер той е напуснал медицинската служба преди нея.

– Ами ако я е причакал? Ако е предложил да я откара?

– Ако го е направил, мисля, че би събудил подозрения – коментира Робин. – Не че ще иска да я нарани, а че ще ѝ се развика, което би било в негов стил, доколкото го опознахме. Аз лично на нейно място по-скоро бих вървяла под дъжда. А и тя е била доста по-млада от него, висока и в добра физическа форма. В момента не си спомням къде е живял той...

– Заедно с неомъжената си сестра на двайсет минути път с кола от медицинската служба. Сестра му е свидетелствала, че се е прибрал у дома по обичайното време. Съсед, който е разхождал куче, е потвърдил, че го е видял през прозореца около единайсет часа... Само че аз се сещам и за друга възможност във връзка с тези барбитурати – продължи Страйк. – Както изтъкна Джанис, те си имат цена на улицата, а както разбрах, Бренър е бил натрупал големи количества от тях. Трябва да разгледаме вероятността външен човек да е знаел за наличието на ценни медикаменти в медицинската служба, да е искал да ги открадне и Марго да му се е изпречила на пътя.

– Това ни води отново към теорията, че Марго е умряла в службата, тоест...

– Глория и Тео се връщат в картинката. Глория и Тео може да са възнамерявали да приберат лекарствата. А и току-що чухме...

– ... че брат ѝ е бил наркодилър – допълни Робин.

– Защо е този скептичен тон?

– Айрийн си беше наумила да очерни Глория, не мислиш ли?

– Да, самата истина, но фактът, че Глория е имала брат наркодилър, е полезна информация, както и фактът, че в медицинската служба е имало голямо количество барбитурати, дето са си просели да бъдат задигнати. Бренър не би пожелал да си признае, че ги има, тъй че не би докладвал и за кражбата им, а това прави ситуацията много приканваща.

– Ако имаш брат рецидивист, това не те прави автоматично престъпник.

– Съгласен, но сега съм още по-мотивиран да открия Глория. Терминът „лице, представляващо интерес“ ѝ приляга чудесно. А после и абортът – продължи Страйк. – Ако Айрийн казва истината, че от клиниката са се обадили да потвърдят записания час...

– Ако – вметна Робин.

– Не мисля, че това беше лъжа – поклати глава Страйк. – По обратната причина спрямо хапчето в чашата на Бренър. Такава лъжа е прекалено голяма. Хората не си измислят подобни неща. А и тя го е споделила с Джанис още тогава, плюс че малката им разправия за конфиденциалността на пациента ми прозвуча искрено. Освен това К. Б. Оукдън трябва да е базирал писанията си на нещо. Никак не бих се изненадал, ако самата Айрийн го е светнала. Не остави у мен впечатление за жена, дето би отхвърлила шанса да поклюкарства.

Робин не каза нищо. Само веднъж в живота си се бе изправяла пред вероятността, че може да е бременна, и още помнеше облекчението, което я заля, като се увери, че не е, че няма да ѝ се налага още контакт с непознати хора, още една интимна процедура, още кръв, още болка.

„Но какво ли бе да абортираш дете от съпруга си? – замисли се Робин. – Способна ли е била Марго на такова нещо, когато вече я е имало сестричката на това дете? Какво ли е минавало през ума ѝ в месеца, преди да изчезне? Може би незабелязано е преживявала нервен срив като Талбът?“ Последните няколко години бяха научили Робин колко тайнствени могат да бъдат човешките създания дори за най-близките, които си въобразяват, че ги познават отлично. Изневяра и двуженство, извращения и фетиши, кражба и измама, дебнене и тормоз: беше се ровила в толкова много случаи с таен живот, че им бе изгубила бройката. Нито пък се смяташе за нещо повече от измамените хора, жертва на подигравка и заблуда, които идваха в агенцията в дирене на истината. Не си ли бе мислила, че познава мъжа си изцяло? Стотици нощи бяха лежали преплетени като сиамски близнаци, шепнели си бяха откровения и бяха се смели в тъмното. Бе прекарала почти половината си живот с Матю и чак когато откри в леглото им твърдата и ярка диамантена обица, разбра, че е водел отделен живот, че вече не е, а може би и никога не е бил човекът, когото тя си бе мислила, че познава.

– Не искаш да мислиш, че тя е направила аборт – каза Страйк, като отгатна правилно поне част от причината за мълчанието на Робин.

Тя не отговори, вместо това зададе въпрос.

– Приятелката ѝ Уна не ти се е обадила още, нали?

– Не ти ли казах? – възкликна Страйк. – Да, получих имейл вчера. Тя е въпросният пенсиониран викарий и на драго сърце ще се види с нас, като дойде в Лондон за коледното си пазаруване. Датата подлежи на уточняване.

– Това е добре – кимна Робин. – Ще ми се да поговоря с някого, който наистина е харесвал Марго.

– Гупта я е харесвал – посочи Страйк. – Джанис също, тя го каза.

Робин отвори втория пакет с чипс.

– Точно това би очаквал човек – отбеляза тя. – Че след станалото хората поне ще се преструват, че са харесвали Марго. Но Айрийн не го направи. Не го ли намираш за малко... прекалено... да храни толкова неприязън четиресет години по-късно? Никак не се въздържаше. Не намираш ли, че би било... знам ли, по-политично...

– Да твърди, че са били приятелки?

– Да... Но може би Айрийн е наясно как има твърде много свидетели, че не са били приятелки. Какво мислиш за анонимните писма? Имало ли ги е, или не?

– Добър въпрос – каза Страйк и почеса брадичката си. – Айрийн изпита удоволствие да ни каже, че Марго е била наречена с мръсна дума, но „адски огън“ не ми звучи като нещо, което тя би измислила. Бих очаквал нещо повече в духа „надменна кучка“.

Той извади бележника от джоба си и прегледа записките, направени по време на интервюто.

– Все пак трябва да проверим тези следи, та да видим струват ли нещо. Заеми се с Чарли Рамидж и Лемингтън Спа, а аз ще издиря нещо около злоупотребяващия с бенита Апълторп.

– Ето, пак го направи – посочи Робин.

– Какво направих?

– Подсмихна се, като каза „бенита“. Кое му е толкова смешното на бензедрина?

– О – позасмя се Страйк. – Припомних си нещо, което ми каза чичо ми Тед. Гледала ли си някога „Кръстопътища“?

– Какво е „Кръстопътища“?

– Все забравям колко по-млада си – промърмори Страйк. – Беше излъчван през деня сериал и в него имаше герой, на име Бени. Беше... ами днес биха го нарекли лице със специални нужди. Глуповат. Носеше вълнена шапка и посвоему беше емблематичен герой.

– За него ли се сети? – повдигна вежди Робин.

Не ѝ се стори особено смешно.

– Не, но трябва да си наясно за него, та да разбереш каквото следва. Предполагам, че за Фолкландската война знаеш.

– Аз просто съм по-млада от теб, Страйк, не съм безпросветна.

– Добре де, хубаво. И тъй, британските войски отишли там през осемдесет и втора година, Тед също е участвал, и нарекли местните „бенита“, на онзи герой от „Кръстопътища“. От командването научили за това и пристигнала заповед с текст: „Престанете да наричате хората, които току-що освободихме, бенита“. И така – ухилен, завърши Страйк, – започнали да ги наричат „всетия“.

– „Всетия“? Какво значи това?

– „Все тия бенита“ – обясни Страйк и се разсмя гръмко.

Този път и Робин се присъедини, но най-вече заради това колко му беше смешно на Страйк. После и двамата останаха вгледани в реката за няколко секунди, пийваха от чашите си, а Страйк и пушеше. Накрая той каза:

– Ще пиша до Министерството на правосъдието с молба да ми разрешат свиждане с Крийд.

– Ти сериозно ли?

– Длъжни сме да опитаме. Властите винаги са мислили, че Крийд е насилил или убил повече жени от вече известните. В дома му е имало бижута и бельо, неразпознати от никого. Само защото всички си мислят, че е бил Крийд...

– ... не означава, че наистина не е бил той – съгласи се Робин, която с лекота следваше обърнатата му наопаки логика.

Страйк въздъхна и потърка лице със стърчаща от устата му цигара, после попита:

– Искаш ли да знаеш точно колко луд е бил Талбът?

– Давай.

Страйк извади подвързаната с кожа тетрадка от вътрешния си джоб и ѝ я подаде. Робин я отвори и мълчаливо запрелиства страниците.

Те бяха изпълнени със странни рисунки и диаграми. Почеркът бе дребен, старателен, но много сбит. Имаше много подчертани и оградени в кръг фрази и символи. Пентаграмите бяха навред. Изобилстваха имена, но нито едно не бе свързано със случая: Краули, Леви, Адамс и Шмит.

– Ха – тихичко възкликна тя, като се спря на една особено изрисувана страница, на която имаше козя глава с трето око, тъжно вперено в нея. – Виж това... – Наведе се да погледне по-отблизо. – Той използва астрологични знаци.

– Какво прави – попита Страйк и също се втренчи в страницата.

– Това са Везни – посочи Робин символ в дъното. – Моята зодия е, имах ключодържател с такова нещо.

– Използва зодии? – промърмори Страйк и дръпна тетрадката към себе си с такова отвращение, че Робин отново се разсмя.

Страйк огледа внимателно страницата. Робин беше права. Кръговете около козята глава му подсказаха и нещо друго.

– Изчислил е целия хороскоп за момента, в който е смятал, че тя е била похитена – заключи. – Виж датата тук. Единайсети октомври седемдесет и четвърта година. Шест и половина вечерта... Дявол го взел. Астрология. Съвсем му е хлопала дъската.

– Ти каква зодия си? – попита Робин, като се мъчеше да ги подреди наум.

– Нямам идея.

– О, я се гръмни.

Той я погледна постъписан.

– Преиграваш – обвини го Робин. – Всеки си знае зодията. Не се преструвай, че си над тези неща.

Страйк неохотно се подсмихна, дръпна от цигарата си, издиша дима и каза:

– Стрелец с асцендент Скорпион и слънцето в първи дом.

– Ти си... какво? – Робин прихна в смях. – Това от пръстите си ли го изсмука, или е истина?

– Естествено, че не е истина – изръмжа Страйк. – Нищо от това не е истина. Но да, това пише в рождения ми хороскоп. Стига се смя, мамка му. Не забравяй коя беше майка ми. Умираше си за тия глупотевини. Една от най-добрите ѝ приятелки направила хороскоп за мен при раждането ми. Това би трябвало мигом да го разпозная. – Той посочи рисунката на козела. – Но още не съм прочел всичко подробно, нямах време.

– Какво означава да имаш слънце в първи дом?

– Нищо не означава, пълни глупости са.

Робин отгатна как той не иска да си признае, че го помни, и това я накара да се разсмее пак. Отчасти подразнен и отчасти развеселен, той промърмори:

– Независимост. Водачество.

– Е, ами...

– Абе глупости са, казвам ти, а си имаме достатъчно мистични щуротии в този случай, та да добавяме и зодии. Медиумът и святото място, Талбът и Бафомет...

– Айрийн и счупената ѝ Марго Фонтейн...

– Айрийн и счупената ѝ Марго Фонтейн – промърмори Страйк и извъртя очи в гримаса.

Заръмя леден дъжд, капчиците му осеяха дървената маса и тетрадката на Талбът, която Страйк побърза да затвори, та мастилото да не се разтече. В безмълвно съгласие двамата се изправиха и поеха обратно към ландроувъра.

На старицата с виолетовата коса, която споделяше един и същ рожден ден със Страйк, две жени, вероятно нейни дъщери, ѝ помагаха да се качи в близка тойота. Цялото семейство бе заобиколило колата, усмихваха се и бъбреха под чадърите си. За кратък миг, докато влизаше в ландроувъра, Страйк се запита къде ли щеше да е, ако доживееше до осемдесет, и кой щеше да е край него.

22

Бъдните времена ни готвят още невиждани неща.

Защо тогава човек се заблуждава сам,

че видимото само реално съществува?

Ами ако Луната крие у себе си съвсем друг свят?

Ами ако безбройните звезди в небето населени са

и той щастлив ще е да го научи някой ден?

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Тази вечер Страйк си взе храна за вкъщи, за да яде сам в мансардния си апартамент. Когато изсипа сингапурските нудъли върху чинията, призна в себе си иронията, че ако Илза не се бе заела така ентусиазирано да бабува на романтичната връзка между него и Робин, сега можеше да седи в апартамента на Ник и Илза на „Октейвия Роуд“ и да се посмее с двама от най-старите си приятели, а всъщност и със самата Робин, чиято компания никога не му дотягаше въпреки многото часове, през които работеха заедно.

Мислите на Страйк се въртяха около съдружничката му, докато се хранеше, около целувката на сполучливо избраната картичка, телефонните слушалки и факта, че сега тя го наричаше Страйк в моменти на раздразнение или когато двамата се шегуваха – все ясни знаци за засилваща се близост. Колкото и стресиращи да бяха процедурите около развода, за които тя споделяше много малко подробности, колкото и тя да не търсеше съзнателно интимна връзка, все така си оставаше свободен агент.

Не за пръв път Страйк се зачуди колко точно егоистично беше да подозира, че Робин може да храни към него по-топли чувства от чисто приятелските. Той се разбираше с нея по-добре, отколкото с всяка друга жена. Взаимната им симпатия бе оцеляла след всички стресове от воденето заедно на бизнес, личните изпитания на всеки от тях преди срещата им, дори след големия им спор, който някога го бе накарал да я уволни. Тя бе забързала към болницата, когато той се бе озовал там сам с критично болния си племенник, преодолявайки – в това Страйк не се съмняваше – недоволството на бившия си съпруг, когото Страйк никога не забравяше да нарече наум „онзи гадняр“.

Също така Страйк никак не беше равнодушен към хубавата външност на Робин, спомняше си как го впечатли тя още когато за пръв път свали палтото си в офиса му. Но физическата ѝ привлекателност не бе тъй силна заплаха за душевния му покой, колкото дълбоко заровеното гузно удоволствие, че за момента бе основният мъж в живота ѝ. Сега, след като съпруга ѝ го нямаше вече и тя бе необвързана, пред него лежеше възможността за нещо повече и той сериозно се чудеше какво ли би станало, ако започнеха да капитализират подозираното от него взаимно влечение. Дали агенцията, за която и двамата бяха жертвали толкова много и която за Страйк представляваше кулминация на всичките му амбиции, би оцеляла, ако съдружниците се озовяха заедно в леглото? Но както и да преформулираше този въпрос, винаги изникваше отговор „не“, защото той бе сигурен, че по причини, произтичащи от предишна травма, а не от кой знае какви пуритански мотиви, Робин в крайна сметка търси сигурността и установеността на брак.

А той не беше подходящ материал за брак. При всичките неудобства на ситуацията, в края на работния ден копнееше за свое си уединено пространство, чисто и подредено, организирано точно както той го иска, свободно от емоционални бури, от вменяване на вина и изисквания да поднесе романтика в стил „Холмарк“, от живот, при който щастието на всички околни би било негова отговорност. Истината бе, че винаги беше носил отговорност за някоя жена: за Луси, докато растяха заедно сред мизерия и хаос; за Леда, прескачаща от любовник към любовник и която понякога му се налагаше да брани физически като тийнейджър; за Шарлот, чиято нестабилност и саморазрушителни тенденции бяха получавали много различни названия от психоаналитици и психиатри, но която той бе обичал въпреки всичко. Сега беше сам и в известен смисъл в мир със себе си. Никоя от връзките и еднократните преспивания след Шарлот не бяха докоснали съкровената му същност. Понякога се питаше дали Шарлот не го бе ограбила от способността за дълбоки чувства.

Извън всичко това и почти против волята си, той много държеше на Робин. Изпитваше познатите подтици да я направи щастлива, които го ядосваха далеч повече от навика, който бе развил, да отклонява поглед, щом тя се наведеше над бюро. Двамата бяха приятели и той се надяваше винаги да си останат приятели, а подозираше, че най-сигурната гаранция бе никога да не се виждат един друг голи.

След като изми чинията си, Страйк отвори прозореца, за да пусне студения вечерен въздух, като си напомни, че всяка жена, която бе познавал, би се оплакала заради течението. После запали цигара, отвори донесения горе лаптоп и състави писмо до Министерството на правосъдието, в което обясняваше, че е нает от Ана Фипс, изложи акредитивите си като разследващ и в армията, и извън нея, и помоли за разрешение да посети и разпита Денис Крийд в „Бродмур“.

След като приключи, се прозя, запали кой знае коя поред цигара за деня и отиде да легне на леглото си, като, както му бе навикът, първо разкопча панталона си. Взе „Демонът от Парадайс Парк“ и отвори на последната глава.

Въпросът, който преследва полицаите, влезли в сутерена на Крийд през 1976 година и видели с очите си съчетанието от затвор и камера за мъчения, създадено от него там, е дали дванайсетте жени, за които се знае, че е измъчвал, изнасилвал и/или убил, представляват пълната бройка на жертвите му.

В последното ни интервю Крийд, който същата сутрин бе лишен от привилегии заради агресивен изблик срещу служител в затвора, беше възможно най-малко комуникативен и пределно лаконичен.

В: Хората подозират, че може да има още жертви.

О: Наистина ли?

В: Луиз Тъкър. Била е на шестнайсет, избягала е...

О: Вие, журналистите, обичате да прикачате възраст на хората, а? Защо така?

В: Защото това обрисува картина. Тя е подробност, която може да идентифицира всички нас. Знаете ли нещо за Луиз Тъкър?

О: Да. Била е на шестнайсет.

В: В сутерена ви има неразпознати бижута. Неразпознато бельо.

О: ...

В: Не желаете ли да обясните за неразпознатите бижута?

О: ...

В: Защо не говорите за тези непоискани от никого предмети?

О: ...

В: Не мислите ли, че би било един вид репарация? Не си ли казвате: мога да възстановя част от репутацията си?

О (смее се): „Репутация“... Да не си представяте, че си прекарвам дните да се тревожа за репутацията си? Вие, хора, нищичко не (неразбираемо)…

В: Ами Кара Улфсън? Изчезнала е през седемдесет и трета.

О: Тя на колко години е била?

В: На двайсет и шест. Салонна управителка в Сохо.

О: Не харесвам курви.

В: И защо?

О: Мръсни са.

В: Често сте посещавали проститутки.

О: Като не се предлага нищо друго.

В: Опитали сте се... Хелън Уордроп е била проститутка. И е избягала от вас. Дала е описанието ви на полицията.

О: ...

В: Ами Марго Бамбъро?

О: ...

В: Ван, подобен на вашия, се е движел с висока скорост в района, където е изчезнала.

О: ...

В: Ако сте похитили Бамбъро, тя би трябвало да е била в сутерена ви по същото време като Сюзан Майър, нали?

О: ... Колко хубаво за нея.

В: Наистина ли е било хубаво за нея?

О: Имало е с кого да си говори.

В: Твърдите ли, че сте държали там Бамбъро и Майър по едно и също време?

О (усмихва се): …

В: Ами Андреа Хутън? Бамбъро мъртва ли беше, като похитихте Андреа?

О: ...

В: Изхвърлили сте трупа на Андреа от скалите. Това е било промяна в метода ви на действие. Нейното мъртво тяло първото ли бе, което изхвърлихте от там?

О: ...

В: Не искате ли да потвърдите дали вие сте отвлекли Марго Бамбъро?

О (усмихва се): …

Страйк остави книгата и лежа известно време, като пушеше и разсъждаваше. После посегна към тетрадката с кожена подвързия на Бил Талбът, която по-рано беше хвърлил на леглото, докато си събличаше палтото.

Разгърна гъсто изписаните страници, като търсеше нещо, което не можеше да свърже с ясен факт или отправка. Тикна масивния си пръст в тетрадката, за да спре страниците да се обръщат, и вниманието му бе привлечено от изречение, написано предимно на английски, което изглеждаше познато:

Беше усилие за него да стане и да вземе собствения си бележник, но точно това направи. Като докуцука обратно до леглото, намери изречението, което Пат му бе превела от стенографската система на Питман: „И това е последният от тях, дванайсетият, и кръгът ще бъде затворен, като се намери десетият... непозната дума... Бафомет. Препиши в Книгата на истината“.

Страйк осъзна, че непознатата дума бе същият символ, който следваше думата „убиец“ в тетрадката на Талбът.

Със смесени чувства на раздразнение и любопитство Страйк взе телефона си и издири в Гугъл „астрологични символи“.

Няколко минути по-късно, след като бе изчел няколко астрологични уебстраници с изражение на леко неудоволствие, той успешно интерпретира изречението на Талбът. Гласеше: „Дванайсетият (Риби) открит. Ето защо, КАКТО СЕ ОЧАКВАШЕ, убиецът е Козирог“.

Риби беше дванайсетият знак на зодиака, а Козирог десетият. Козирогът бе също знакът на козела, който Талбът в маниакалното си състояние очевидно бе свързал с Бафомет, божеството с глава на коза.

– Да му се не види – промърмори Страйк, като обърна на нова страница в бележника си и записа нещо.

Хрумна му идея: тези странни и необясними дати с кръстове до тях при всички показания на свидетелите мъже. Чудеше се дали да си направи труда да слезе долу и да вземе съответните страници от полицейските досиета. С въздишка реши, че отговорът е „да“. Вдигна ципа на панталона си, изправи се на крака и взе ключовете за офиса от кукичката им до вратата.

Десет минути по-късно Страйк се върна в спалнята си с лаптопа и нов бележник. Настани се върху юрганчето и забеляза, че телефонът, лежащ до него, е със светещ екран. Някой се бе опитал да му звъни, докато беше долу. С очакването да е Луси, вдигна го и го погледна.

Току-що бе пропуснал обаждане от Шарлот. Страйк върна телефона върху завивката и отвори лаптопа. Зае се бавно и щателно да съпоставя необяснените дати в свидетелските показания на всеки свидетел мъж със съответния му знак в зодиака. Ако догадката му, че Талбът бе проверявал зодиите на мъжете, бе вярна, то Стивън Даутуейт беше Риби, Пол Сачуел беше Овен, а Рой Фипс, който бе роден на двайсет и седми декември... беше Козирог. И все пак Талбът бе свалил подозренията от Рой Фипс много рано в разследването.

– Ама в това няма никаква логика – промърмори Страйк в празната стая.

Остави лаптопа и отново взе тетрадката на Талбът. Започна да чете нататък от твърдението, че убиецът на Марго трябва да е Козирог.

– Боже милостиви – изпъшка, докато се мъчеше без особен успех да открие смисъл в бъркотията от езотерични бълнувания с помощта на астрологичните уебсайтове. Доколкото схващаше, Талбът бе свалил подозренията от Рой Фипс на базата на това, че не е истински Козирог, а някаква зодия, която Страйк не успяваше да разтълкува и подозираше, че Талбът си я е измислил.

Отново се върна към тетрадката и разпозна разположението на картите таро в келтски кръст, който си спомняше от юношеството си. Леда се имаше за майсторка в таро; много пъти я бе виждал да подрежда картите в същата формация, която Талбът бе скицирал по средата на страницата. Никога преди не бе виждал обаче на картите да се придават астрологични значения и се запита дали и това не е поредното изобретение на Талбът.

Мобилният му телефон отново зажужа. Взе го.

Шарлот му бе изпратила снимка. На себе си – гола с две чаши кафе в ръцете. Придружаващото съобщение гласеше:

Тази вечер преди 6 години. Иска ми се да се случваше пак. Честит рожден ден, Блуи х

Против волята си Страйк се взираше в тялото, което никой читав хетеросексуален мъж нямаше как да не пожелае, и в лицето, на което Венера би завидяла. После забеляза размазано петно на корема, където тя бе заличила цезаровото си сечение. Това уталожи зараждащата се ерекция. Като алкохолик, който бутва брендито настрана, той изтри снимката и се върна към тетрадката на Талбът.

23

Умът е този, дето сътворява добро и зло,

той прави ни унили или весели, богати или бедни.

На някои и изобилието им не стига,

все искат повече да трупат.

Други на малкото се радват и повече не щат,

те истински богати са и мъдри.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Единайсет дни по-късно Робин бе разбудена в осем сутринта от звъненето на мобилния си телефон след само един час сън. Прекарала бе нощта в поредното безплодно бдение пред дома на преследвания синоптик и се бе върнала в апартамента си в Ърлс Корт да поспи няколко часа, преди да поеме със Страйк за интервю с Уна Кенеди в кафе във „Фортнъм и Мейсън“. Съвършено дезориентирана, тя събори няколко предмета от нощното шкафче, докато шареше в тъмното за телефона си.

– Ало?

– Робин – прозвуча в ухото ѝ щастлив глас. – Ти си леля!

– Моля, какво съм? – избъбри тя.

Дрямката още витаеше около нея: Пат Чонси я бе поканила на вечеря и бе люто засегната от нейния отказ.

– Леля си! Джени току-що роди!

– О – промълви Робин и мозъкът ѝ много бавно различи, че на телефона бе Стивън, по-големият ѝ брат. – О, това е прекрасно... какво е...?

– Момиче! – тържествуващо съобщи Стивън. – Анабел Мари. Три килограма деветстотин и деветдесет грама!

– Леле – каза Робин, – това значи едро бебе, нали...

– Пращам ти снимка! – обяви Стивън. – Получи ли я?

– Не... почакай – отвърна Робин и се надигна до седнало положение. С размътен поглед превключи на високоговорител, за да провери съобщенията си. Снимката пристигна, докато се взираше в екрана: сбръчкано, плешиво, червено бебе, увито в болнично халатче, със стиснати юмручета и сърдито на вид, задето бе изтласкано от уютния мрак в ярко осветената болнична зала. – Току-що я получих. О, Стивън тя е... много е красива.

Беше лъжа, но все пак в изтощените очи на Робин бликнаха сълзи.

– Боже мой, Бътън – пророни тихо; това бе прякорът на Стивън от детството. – Ти си татко!

– Да, така е! – засмя се той. – Невероятно, нали? Кога ще си дойдеш да я видиш?

– Скоро – обеща Робин. – Ще пристигна за Коледа. Предай на Джени, че много я обичам.

– Непременно. Сега трябва да позвъня на Джон. До скоро, Робс.

Разговорът прекъсна. Робин остана да лежи в тъмното, като се взираше в ярко осветената снимка на сгушеното бебе, примижало с подпухнали очички срещу света, за който май вече бе решило, че не е кой знае какво цвете за мирисане. Странно ѝ бе да мисли за брат си Стивън като за баща и за това, че към семейството се бе прибавил още един член.

Стори ѝ се, че отново чува думите на братовчедка си Кейти: Ти сякаш се движиш в различна посока спрямо всички нас. Едно време, преди да започне работа в агенцията, бе очаквала да има деца с Матю. Робин нямаше силни възражения срещу това да е родител, просто знаеше, че работата, която обичаше, щеше да стане невъзможна за нея. Според ограничените ѝ наблюдения върху нейни връстнички майчинството поставяше неимоверно големи изисквания пред жената. Кейти споделяше как сърцето ѝ постоянно е свито, когато не е със сина си, и Робин се бе помъчила да си представи още по-силно емоционално обвързване от вината и гнева, с които Матю се бе мъчил да я задържи. Не че Робин не вярваше, че би обичала детето си, проблемът не бе в това. Тъкмо обратното, допускаше, че би го обичала до такава степен, че работата ѝ, заради която бе пожертвала брака, безопасността, съня и финансовата си сигурност, трябваше на свой ред да бъде пожертвана. И какво щеше да е впоследствие отношението ѝ към човека, създал нуждата от такава жертва?

Робин светна лампата и се залови да събере нещата, които бе съборила от нощното шкафче: празна чаша, за щастие, цяла, тънкото книжле „Какво се случи с Марго Бамбъро?“, получено по пощата предишната сутрин и вече изчетено от нея.

Страйк още не знаеше, че тя се е сдобила с екземпляр от книгата на Оукдън, и Робин нямаше търпение да му го покаже. Имаше и няколко откъслечни новини по случая „Бамбъро“, но сега, може би поради изтощението ѝ, чувството ѝ за нетърпение да ги сподели беше изчезнало. Реши, че няма да е способна да заспи отново, и стана от леглото.

Докато стоеше под душа, Робин осъзна за своя изненада, че плаче.

Това е нелепо. Ти дори не искаш дете. Я се стегни.

Когато Робин се качи на горния етаж, облечена и с издухана със сешоар коса, прикрила сенките под очите си с фон дьо тен, завари Макс да яде препечена филийка в кухнята.

– Добро утро – поздрави той, като вдигна очи от телефона си, на който преглеждаше новините от деня. – Добре ли си?

– Напълно – с насилена ведрост отвърна Робин. – Току-що научих, че съм станала леля. Жената на брат ми Стивън е родила тази сутрин.

– О, поздравления! – с любезен интерес реагира Макс. – Ъъ... момче ли е, или момиче?

– Момиче – каза Робин и включи кафемашината.

– Аз имам осем кръщелници – унило изрече Макс. – Родителите обичат да възлагат ролята на кръстник на бездетни хора. Мислят си, че ще вложим повече усилия в нея, след като нямаме свое потомство.

– Самата истина – потвърди Робин, като се стараеше да запази бодрия си тон.

Тя самата бе кръстница на сина на Кейт. Кръщенето бе първият повод да влезе в църквата в Машъм след венчавката си с Матю.

Отнесе чаша с черно кафе в стаята си, където отвори лаптопа и реши да прати новите си сведения по случая „Бамбъро“ в имейл до Страйк преди срещата им. Вероятно нямаше да имат много време преди интервюто с Уна Кенеди, тъй че това щеше да ускори обсъждането.

Здравей,

Няколко откъслечни новини по случая „Бамбъро“, преди да се видим:

• Чарлс Рамидж, милионерът, собственик на парна баня, е починал. Разговарях със сина му, който не можеше да потвърди историята за зърването на Марго, но си спомни, че Джанис е идвала да се грижи за баща му след катастрофата. Сподели, че Рамидж-старши я харесвал и „вероятно ѝ е разправил всичките си истории, а те бяха безброй“. Твърди, че баща му не се е свенял да поразкраси разказваните случки, но не бил лъжец и имал добро сърце. „Не би изрекъл лъжа за мъртва жена.“ Потвърди също, че баща му е бил близък приятел със старши служител от полицията (не можа да си спомни чина му и малкото име) с фамилия Грийн. Вдовицата на Рамидж-старши още е жива и живее в Испания, но тя му е втора съпруга и синът не се разбира с нея. Опитвам се да открия телефон/имейл за контакт с нея.

• 99% съм сигурна, че открих Аманда Уайт, която сега се казва Аманда Лоус. Преди две години е пуснала материал във фейсбук за изчезнали хора и споменава Марго. В коментара си твърди, че е лично свързана с изчезването на Марго. Пратих ѝ съобщение, но засега нямам отговор.

• Сдобих се с екземпляр от „Какво се случи с Марго Бамбъро?“ и го прочетох (кратка книжка е). Ако се съди по онова, което вече знаем за Марго, неточностите изобилстват. Ще взема книгата с мен тази сутрин.

До скоро х

Замаяна от липсата на сън, Робин добави целувката автоматично и вече бе изпратила имейла, преди да успее да я махне. Едно бе да сложиш целувка на картичка за рожден ден, а съвсем друго да ги кичиш на служебни имейли.

Мамка му.

Нямаше как да напише послепис: „Игнорирай целувката, пръстите ми я поставиха автоматично, без да съм имала такова намерение“. Това би привлякло внимание към детайла, ако Страйк не се бе впечатлил от него.

Затвори лаптопа си и в същото време екранът на мобилния ѝ телефон светна: получила бе дълго и развълнувано съобщение от майка си за съвършенството на бебето Анабел Мари, придружено с нейна снимка, гушнала новороденото си внуче, и бащата на Робин, изправен до тях със сияещо лице. Робин прати отговор:

Тя е великолепна!

макар бебето да бе също тъй нелицеприятно и на новата снимка, колкото на предишната. И все пак всъщност не лъжеше: самият факт на раждането на Анабел беше великолепие, ежедневно чудо и загадъчните сълзи на Робин под душа отчасти се дължаха на отчитането на този факт.

Когато влакът на метрото я понесе към „Пикадили Съркъс“, Робин извади книгата на К. Б. Оукдън, която бе открила в антикварна книжарница в Честър, и отново я прелисти. Книжарят бе казал, че книгата била в магазина му от няколко години и пристигнала сред цяла партида, дадена му от семейството на починала местна старица. Робин подозираше, че собственикът не знаеше за нередовния ѝ статут преди нейното запитване с имейл, но очевидно нямаше морални задръжки да я продаде. Стига Робин да му гарантираше по телефона, че няма да разкрива откъде се е снабдила с изданието, бе готов да се раздели с него срещу немалка сума. Робин можеше само да се надява, че Страйк ще приеме цената за оправдана, след като прочетеше книгата.

Конкретният екземпляр, изглежда, бе избегнал унищожаването на тиража, тъй като бе един от безплатните, пратени на автора, преди да излезе решението на съда. На началната страница се мъдреше посвещение: „На леля Мей с най-мили и сърдечни благопожелания, К. Б. Оукдън (Карл)“. На Робин това ѝ се стори твърде грандиозно послание като за към леля.

Книжлето с меки корици бе едва от стотина страници, отпред имаше снимка на Марго като момиче зайче, позната на Робин от многото материали по вестниците, свързани с изчезването ѝ. В долната част на тази увеличена фотография бе насложена по-малка, на друго момиче зайче, за което Робин знаеше, че е Уна Кенеди. В средата на книгата снимката отново фигурираше в цялост, заедно с други, които според Робин Страйк щеше да приеме като най-ценната част от книгата, макар че, както се боеше, по-скоро защото щяха да свържат имената с лица, а не че биха помогнали на разследването.

Робин слезе от метрото на „Пикадили Съркъс“ и пое по „Пикадили“ сред силния вятър под полюшващи се коледни лампички, като се чудеше дали ще успее да намери подарък за бебето на Стивън и Джени. След като не мина покрай подходящи магазини, стигна пред „Фортнъм и Мейсън“ цял час преди уговорената среща с Уна Кенеди.

Откакто живееше в Лондон, Робин често бе минавала покрай прочутия магазин, но никога не беше влизала вътре. Богато украсената фасада бе млечносиня, а витрините, украсени за Коледа, бяха сред най-красивите в града. Робин надзърна през прозрачните кръгове в стъклото, заобиколени от изкуствен сняг, към купища от подобни на бижута захаросани плодове, копринени шалове, позлатени чайници и дървени орехотрошачки във формата на принцове от приказките. Блъсна я особено силен порив на вятъра, примесен с пръски дъжд, и без някаква съзнателна мисъл Робин си позволи да бъде увлечена навътре в пищната празнична фантазия през вратата, до която стоеше портиер в палто и с цилиндър.

Вътре магазинът бе застлан с аленочервен мокет. Навсякъде имаше планини от пакети с млечносиня опаковка. Недалече зърна същите трюфели, които Морис ѝ бе подарил за рождения ѝ ден. Робин мина покрай марципанови плодове и бисквити, докато зърна кафето в дъното на партерния етаж, където се бяха разбрали да се видят с Уна. Робин се върна назад. Не искаше да се среща с пенсионирания викарий преди уреченото време, тъй като ѝ бе нужно да влезе в по-делова форма преди интервюто.

– Извинете – попита забързана жена, подбираща марципанови плодове за клиент, – дали продавате нещо за деца в...?

– Третия етаж – каза жената, отдалечавайки се.

Според Робин малкият подбор налични детски стоки бяха с космически цени, но като единствена леля на Анабел, а също тъй единствена живееща в Лондон роднина, изпита желание да поднесе съответстващ столичен подарък, тъй че купи голямо и пухкаво мече Падингтън.

Робин се отдалечаваше от касата с покупката си в млечносиня книжна чанта, когато мобилният ѝ телефон иззвъня. Очакваше да е Страйк, но видя непознат номер.

– Здравейте, Робин е.

– Здравей, Робин. Обажда се Том – изрече сърдит глас.

Робин за нищо на света не можеше да се сети кой е Том. Прехвърли наум задачите на агенцията, над които работеше в момента – Рогоносеца, Пъргави крака, Пощенската картичка, Хитреца и Бамбъро, – като напразно се мъчеше да си припомни някой Том, докато изрече сърдечно в дух „разбира се, че знам кой си“:

– О, здравей.

– Том Търви – поясни мъжът.

Явно не бе успяла да го заблуди.

– О – измънка Робин и сърцето ѝ неприятно ускори ритъм.

Дръпна се в една ниша, където по рафтове бяха подредени скъпи ароматизирани свещи.

Том Търви беше годеникът на Сара Шадлок. Робин не бе имала никакъв контакт с него, откакто откри, че съответните им партньори спят заедно. Никога не го бе харесвала особено, нито пък бе узнала дали той е научил за връзката.

– Благодаря – заяви Том. – Адски много ти благодаря, Робин!

Беше близо до крещене. Робин отдалечи малко телефона от ухото си.

– Моля? – изрече тя, но внезапно почувства, че се превръща изцяло в нерви и пулс.

– Не си направи труда да ми кажеш, а? Просто си тръгна и си изми ръцете, така ли?

– Том...

– Тя ми каза всичко, дявол го взел, а ти си го знаела преди година, докато аз научавам едва днес, четири седмици преди проклетата ми сватба!

– Том, аз...

– Е, надявам се да си щастлива, мамка му! – ревна той. Робин дръпна телефона на една ръка разстояние от ухото си, но пак чу съвсем ясно следващия му крясък: – Аз съм единственият сред нас, дето не съм се чукал настрани, всъщност аз съм изчуканият!

Робин прекъсна връзката с треперещи ръце.

– Извинете – каза едра жена, която се опитваше да види свещите на рафтовете зад гърба ѝ.

Робин смотолеви извинение и се отдалечи, докато стигна до извит железен парапет, ограждащ кръгово пространство въздух. Надникна и видя, че етажите са срязани, така че можеше да погледне право в сутерена, пълен с хора, кръстосващи там с кошници, натоварени със скъпи шунки и бутилки вино. С въртяща се глава и почти без да осъзнава какво върши, Робин се обърна и пое на сляпо към изхода, като се опитваше да не се блъска в маси, отрупани с крехък порцелан. Слизаше надолу по настланите с червен мокет стълби и се опитваше да се успокои с дълбоко дишане, да осмисли чутото преди малко.

– Робин.

Тя продължи да върви и едва когато някой каза „Робин“ за втори път, се обърна и видя Страйк, току-що влязъл в магазина през странична врата откъм Дюк Стрийт. Раменете на палтото му бяха осеяни от блестящи дъждовни капки.

– Здравей – изрече замаяно тя.

– Добре ли си?

За част от секундата ѝ се прииска да му каже всичко: в края на краищата той знаеше за връзката на Матю, знаеше как бе приключил бракът им, беше виждал Том и Сара. Ала Страйк изглеждаше напрегнат и беше стиснал здраво телефона в ръката си.

– Добре съм. А ти?

– Не чак толкова – отвърна той.

Двамата се дръпнаха, за да пропуснат в магазина група туристи. В сянката на дървеното стълбище Страйк каза:

– Състоянието на Джоун се е влошило. Отново са я приели в болница.

– О, боже мой, толкова съжалявам – промълви Робин. – Виж какво, заминавай за Корнуол. Аз ще разговарям с Уна. Ще се погрижа за всичко...

– Не. Тя изрично е казала на Тед, че не иска отново всички да се втурнем натам. Само че не е присъщо за нея...

Страйк изглеждаше точно толкова разтърсен и разсеян, колкото се чувстваше самата Робин, но сега тя се стегна. Майната му на Том, майната им на Матю и Сара.

– Сериозно, Корморан, върви. Аз ще поема работата.

– Очакват ме след две седмици за Коледа. Тед казва, че тя отчаяно копнее всички да се съберем у дома. Това сега с болницата ще е само за ден-два.

– Е, ако си сигурен... – каза Робин. Погледна часовника си. – Имаме десет минути до идването на Уна. Искаш ли да седнем в кафето да я изчакаме?

– Да – отвърна Страйк. – Добра идея, имам нужда от кафе.

От високоговорителите ги посрещна коледна песен, когато влязоха в царството на захаросаните плодове и скъпи марки чай, и двамата потънали в болезнени мисли.

24

Аз търся радостта навред –

по празненства, на масата, в леглото.

На теб унинието ти приляга,

обичаш, смръщен, да попариш веселбата.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

До кафето се стигаше по стълби, поставящи го на по-високо ниво от търговската площ, срещу която бе разположено. След като с Робин се настаниха на маса за четирима до прозореца, Страйк седеше мълчаливо загледан към Джърмин Стрийт, където минувачите приличаха на движещи се гъби със скрити под чадърите глави. Намираха се на хвърлей място от ресторанта, където за последен път бе видял Шарлот.

След голата снимка на рождения си ден бе получил няколко обаждания от нея плюс съобщения, три от които бяха пристигнали предишната вечер. Той ги бе игнорирал всичките, но някъде зад тревогата му за Джоун се мержелееше познатата тревога какъв ще е следващият ход на Шарлот, тъй като съобщенията ставаха все по-истерични. Тя бе правила два опита за самоубийство в миналото, единият от които за малко не се бе оказал успешен. Три години след като я бе напуснал, тя все още се опитваше да го държи отговорен за своята безопасност и щастието си и Страйк това едновременно го вбесяваше и натъжаваше. Когато Тед позвъни сутринта с новините за Джоун, детективът тъкмо издирваше телефона на търговската банка, където работеше съпругът на Шарлот. Ако Шарлот заплашеше със самоубийство или пратеше нещо като финално съобщение, Страйк възнамеряваше да позвъни на Джаго.

– Корморан – обади се Робин.

Той се огледа. До масата им бе дошъл сервитьор. След като двамата поръчаха кафе, а Робин и препечена филийка, отново потънаха в мълчание. Робин гледаше към пазаруващите по-долу, зареждащи се с луксозни стоки за Коледа, и превърташе в главата си гневното избухване на Том Търви. Последиците от шока още я държаха в хватката си. Четири седмици преди проклетата ми сватба. Тя вероятно бе отменена. Сара бе напуснала Том заради Матю, мъжа, когото бе искала открай време, и Робин беше сигурна, че тя не би се отказала от Том, ако Матю не се бе показал готов да ѝ предложи същото като него: диамантен пръстен и промяна на фамилията. Аз съм единственият сред нас, дето не съм се чукал настрани. По мнението на Том всички бяха изневерявали, освен него горкичкия... тъй че Матю явно бе казал на някогашния си приятел, че тя, Робин, също е спяла с друг (това, естествено, означаваше Страйк, от когото Матю неизменно я бе ревнувал и към когото бе изпитвал подозрение от мига, щом Робин заработи при него). Дори сега, когато Том вече знаеше за Матю и Сара, когато двуличието и предателството на стария му приятел бяха изобличени, Том все така вярваше на лъжата за Робин и Страйк. Без съмнение хвърляше върху Робин цялата вина за сегашните си страдания, защото, ако тя не се е поддала на Страйк, не би се задействал ефектът на доминото за изневери.

– Сигурна ли си, че си добре?

Робин се стресна. Страйк бе излязъл от собствения си унес и я гледаше над чашата си с кафе.

– Да, само съм уморена – отвърна тя. – Получи ли имейла ми?

– Имейл? – Страйк извади телефона от джоба си. – Да, но не го прочетох, прощавай. Занимавах се с други...

– Не си прави труда сега – побърза да каже Робин, като се сгърчи вътрешно при спомена за онази случайна целувка дори насред новите ѝ неволи. – Не е чак толкова важно, ще почака. Открих това обаче.

Тя извади книжката „Какво се случи с Марго Бамбъро?“ от чантата си и му я предаде през масата, но преди Страйк да е успял да изрази изненадата си, тя промърмори:

– Върни ми я, дай я бързо – измъкна я от ръката му и я натика в чантата си.

През кафето към тях се приближаваше масивна жена. Носеше два издути плика с коледни покупки. Имаше кръгли бузи и големи квадратни предни зъби на весела катеричка, отлика, която в младежките ѝ снимки бе придавала известен закачлив чар на миловидността ѝ. Някога дългата тъмна и лъскава коса сега бе с дължина до брадичката и цялата бяла, освен отпред, където бе добавен дързък ярколилав кичур. Върху моравия ѝ пуловер висеше голям сребърен кръст с аметисти.

– Уна? – обади се Робин.

– Да, аз съм – отвърна задъхана жената. Изглеждаше притеснена. – Какви опашки само! Е, би трябвало да се очакват във „Фортнъм“ по Коледа. Но пък няма спор, горчицата им е върховна.

Робин се усмихна. Страйк издърпа стола до себе си.

– Много благодаря – каза Уна и седна.

Ирландският ѝ акцент беше привлекателен, но малко замъглен от това, че по-дълго бе живяла в Англия, отколкото в родната си страна, както Робин вече знаеше.

Двамата детективи се представиха.

– Много ми е драго да се запозная с вас – каза Уна, след като се здрависа с тях и нервно прочисти гърло. – Извинете ме. Изчаках се за съобщение като това от вас – каза тя на Страйк. – Години наред се чудех защо Рой не наема някого, тъй като имаше парите да го направи, а полицията така и доникъде не стигна. Значи, малката Ана ви се обади? Бог да го благослови това момиче, кой знае какво е преживяло... О, здравейте – каза тя на сервитьора. – Бихте ли ми донесли капучино и парче морковена торта? Благодаря ви.

Когато келнерът се отдалечи, Уна пое дълбоко дъх и каза:

– Знам, че бъбря несвързано. Нервна съм, това е истината.

– Няма причина... – подхвана Страйк.

– О, има – възрази Уна. – Каквото и да се е случило с Марго, няма как да е нещо добро, нали? Повече от четиресет години се молих за това момиче, молих се за истината, молих се на Бог да се грижи за нея, била тя жива или мъртва. Не съм имала по-добра приятелка от нея и... простете. Знаех, че това ще се случи. Знаех си го.

Тя взе неизползваната ленена салфетка до себе си и си избърса очите.

– Задайте ми въпрос – леко се засмя тя. – Спасете ме от мен самата.

Робин отправи въпрос с очи към Страйк, който с поглед възложи интервюто на нея и извади бележника си.

– Ами защо да не започнем с това как се запознахте с Марго? – предложи Робин.

– Да, разбира се – отвърна Уна. – Беше през шейсет и шеста година. И двете се явихме на прослушване за момичета зайчета. Сигурно знаете за това?

Робин кимна.

– Тогава имах доста прилична фигура, ако щете, вярвайте – усмихна се Уна и посочи към облия си торс, макар да не личеше да ѝ е много мъчно за изгубената талия.

Робин се надяваше Страйк да не я критикува по-късно, че не е организирала въпросите си около обичайните категории „хора, места и неща“, но реши, че е по-добре да внесе дух на нормален разговор, поне отначало, защото Уна все още беше видимо нервна.

– Дойдохте от Ирландия специално за да постъпите на тази работа ли? – попита Робин.

– О, не – отвърна Уна. – Вече бях в Лондон. Ако трябва да си призная истината, бях избягала от дома. Пред вас е израснало в манастир момиче с майка, строга като затворнически надзирател. Имах в джоба си едноседмичните надници от магазин за дрехи в Дери, а вече ми бе дошло до гуша от мъмренето на мама. Качих се на ферибота, пристигнах в Лондон и пратих пощенска картичка до дома да им кажа, че съм жива и да не се тревожат. Мама не ми проговори цели трийсет години.

Работех като келнерка, като чух, че в Мейфеър отварят клуб на „Плейбой“. Заплащането бе страхотно в сравнение с това, което човек можеше да изкара в обикновено заведение. Започнахме с трийсет лири седмично. Днес това се равнява на близо шестстотин. Никъде другаде в Лондон не биха платили толкова на работещо момиче. Надвишаваше заплатите на бащите на повечето от нас.

– И се запознахте с Марго в клуба?

– Запознахме се на прослушването. Щом я погледнах, знаех, че тя ще бъде назначена. Имаше фигура на модел, беше толкова дългокрака, а живееше буквално на захар. Беше с три години по-млада от мен и излъга за възрастта си... О, много ви благодаря – прекъсна се Уна, когато келнерът постави пред нея капучиното и морковената торта.

– Защо Марго бе отишла на прослушването? – попита Робин.

– Семейството ѝ нямаше никакви пари, ама съвършено нищичко – отвърна Уна. – Баща ѝ претърпял инцидент, когато тя била четиригодишна. Паднал от стълба и си счупил гръбнака. Беше инвалид. По тази причина тя нямаше братя и сестри. Майка ѝ чистеше хорските къщи. Моето семейство бе заможно в сравнение с Бамбъро, а никой никога не е забогатял от фермерство на тъй малко парче земя като нашето. Но Бамбъро буквално гладуваха от бедност.

Тя беше умно момиче, но семейството имаше нужда от подкрепа. Приета бе в медицински институт, но казала там, че трябва да отложи следването си с една година, и се отправила право към клуба на „Плейбой“. Веднага се харесахме на прослушването, тя беше толкова забавна.

– Нима? – попита Робин.

С крайчеца на окото си тя видя Страйк да вдига изненадан поглед от записките си.

– О, Марго Бамбъро бе най-забавният човек, когото съм срещала в живота си – кимна Уна. – Смеехме се до сълзи. Никога оттогава не съм се смяла така. С нейния кокни акцент можеше да те гътне от смях. И тъй, започнахме работа заедно, а там бяха строги – поясни Уна, като вече тикаше с виличката в устата си торта, докато говореше. – Строяваха ни за проверка преди всяка поява, проверяваха ни униформите, дали ноктите ни са направени както трябва, имаха правила, каквито не можете да си въобразите. Бяха поставили цивилни детективи из салона, та да са сигурни, че не съобщаваме на някой клиент цялото си име и домашен телефон.

Ако те биваше в работата, можеше да спестяваш немалко пари. Марго я повишиха до момиче, разнасящо цигари, продаваше ги от малък поднос. Беше популярна сред мъжете, защото бе толкова забавна. Почти и пенс не харчеше за себе си. Част от парите вкарваше в спестовна сметка за медицинския институт, а останалите даваше на майка си. Работеше във всеки час, който ѝ позволяваха. Беше се нарекла Зайчето Пеги, защото не искаше разните тарикати да ѝ знаят името. Аз бях Зайчето Уна, защото никой не би могъл да произнесе името ми с ирландския му изговор. Получавахме какви ли не предложения и на всички трябваше да отказваме, естествено. Но бе приятно да ги чуваш – призна Уна, а щом забеляза учудването на Робин, се усмихна и добави: – Не си мислете, че с Марго не знаехме точно какво вършим, облечени в онези корсети и със заешки уши на главите. Но може би не сте наясно, че по онова време жена не можеше да получи ипотека, без някой мъж да подпише формулярите заедно с нея. Същото важеше за кредитните карти. Отначало си пилеех парите, но от Марго се научих да бъда разумна. Започнах да спестявам. Накрая успях да си купя собствен апартамент в брой. Момичетата от средната класа, на които майките и татковците им плащаха за всичко, можеха да си позволят да си горят сутиените и да ходят с необезкосмени подмишници. Ние с Марго бяхме принудени да водим друг начин на живот.

Но така или иначе, клубът на „Плейбой“ беше изискано заведение, не някой бардак. Можеше да изгуби лицензите си, ако нещата станеха съмнителни. Имахме и жени посетителки. Мъжете водеха съпругите и гаджетата си. Стигаше се най-много до това някой да ти подръпне опашчицата, но ако клиент решеше да си пусне ръцете, губеше членската си карта. А да бяхте ме видели какво трябваше да търпя на предишната си служба: ръце под полата, щом се наведях до някоя маса, че и по-лошо. А в клуба на „Плейбой“ се грижеха за нас. Членовете нямаха право да канят момичета по срещи – на теория де. А иначе се случваше. На Марго ѝ се случи. Много ѝ се ядосах за това, казах ѝ: рискуваш всичко заради това, глупачке.

– Пол Сачуел ли беше мъжът? – попита Робин.

– Точно той – отвърна Уна. – Беше дошъл в клуба като нечий гост, не беше член, така че Марго реши, че това е сива зона. Но все така се притеснявах да не си изгуби работата.

– Не го ли харесвахте?

– Не, не го харесвах – отвърна Уна. – Мислеше се за Робърт Плант, моля ви се, но Марго хлътна до уши по него. Тя не излизаше много, за да пести. А аз бях обиколила всички нощни клубове през първата си година в Лондон, срещала бях много такива като Сачуел. Той беше с шест години по-възрастен от нея, художник, носеше толкова впити джинси, че патката и топките му се очертаваха съвсем ясно.

Страйк неволно се изсмя сподавено. Уна го погледна.

– Простете – промърмори той, – различна сте от повечето викарии, които съм срещал.

– Не вярвам Господ Бог да възразява, че споменавам патка и топки, нали той ги е сътворил – отвърна безгрижно Уна.

– И двамата започнаха да се срещат, така ли? – попита Робин.

– Да – потвърди Уна. – Беше луда страст. Човек можеше да усети горещината, която излъчваха. Преди Сачуел Марго бе държала фокуса си неотклонно прикован в крайната цел: да стане лекар и да спаси семейството си. Беше по-умна от повечето младежи, които познаваше, а в наши дни мъжете много не харесват такива. Освен това беше и по-висока поне от половината. Каза ми, че никога преди Сачуел не е срещала мъж, който да се интересува от ума ѝ. Интересувал се от ума ѝ друг път! Момичето имаше тяло като на Джейн Бъркин. А тя пък не се увлякла по него само заради външността му, така говореше. Бил чел много. Можел да говори за изкуство. Вярно, че можеше да дрънка за изкуство цял час, чувала го бях. Аз лично не мога да отлича Моне от изглед на Маргейт, тъй че няма как да съдя, но ми се струваше, че дрънка врели-некипели.

Само че той потътряше Марго в някоя галерия, образоваше я на тема живопис, а после я отвеждаше у дома си и я вкарваше в леглото. Сексът кара всички ни да оглупеем – въздъхна Уна Кенеди. – А той ѝ бе първият и беше съвсем ясно – кимна Уна към Робин, – че го бива по тая част, тъй че връзката им стана много важна за нея. Беше луда от любов по него. Луда.

И ето че една вечер, само две-три седмици преди връщането ѝ в медицинския институт, цъфна в апартамента ми, разревана с глас. Отбила се без предупреждение у Пол след работа и заварила при него друга жена. Гола. Уж му позирала. Да бе, позирала… в полунощ. Марго се обърнала и побягнала. Той хукнал след нея, но тя се метнала на такси и пристигна при мен.

Беше съсипана. Цяла нощ седяхме будни и говорихме. Казвах ѝ: „Без него ще си по-добре“, което си беше чистата истина. Убеждавах я: „Марго, отиваш в медицинския институт. Там ще се прескачат хубави и умни момчета, дето се учат за лекари. Само след седмица или две няма да си спомняш името на Сачуел“.

Но тогава, призори, тя ми каза нещо, което с никого досега не съм споделяла.

Уна замълча. Робин се постара да се покаже учтива, но и изпълнена с топла съпричастност.

– Тя му бе позволила да ѝ прави снимки. Сещате се. Снимки. И беше уплашена, искаше си ги обратно. Смаях се, попитах я: как, за бога, можа да го допуснеш, Марго? Защото това би убило майка ѝ. Те толкова се гордееха с единствената си дъщеря, тъй умна и успяла. Ако тези снимки се появяха някъде, в списание или кой знае къде, те не биха го преживели, след като се бяха хвалили пред целия квартал със своята Марго, момичето гений.

И тъй, отсякох, ще дойда с теб и ще си ги вземем. Отидохме там рано-рано и затропахме по вратата му. Гадното му копеле... Извинете ме, с право бихте казали, че това не е християнско отношение, но чакайте да чуете само. Сачуел заяви: „Ще говоря с теб, но не и с бавачката ти“. Бавачката ти!

Прекарах десет години в Улвърхамптън в работа с жертви на домашен тормоз и това е един от отличителните белези на мъчителя: ако обектът не му се дава, то е, защото е под нечий контрол. Нейната бавачка.

Преди да съм се окопитила, тя влезе вътре, а аз останах от другата страна на вратата, която той затръшна в лицето ми. Чувах ги как си крещят вътре. Марго хич не си пестеше гласа, Бог да я благослови.

А после, главно това исках да ви кажа – продължи Уна – и държа да го формулирам както трябва... Съобщих го на инспектор Талбът, но той не се заслуша и в една моя дума, по-късно го повторих пред онзи, който пое случая от него, забравих му името...

– Лоусън ли? – попита Робин.

– Да, Лоусън – кимна Уна. – И на двамата го съобщих: чувах през вратата как Марго и Пол си крещяха, Марго настояваше да си получи снимките и негативите... нали виждате, различен свят беше. Ако не искаш да се вадят повече копия, трябваше да си прибереш негативите. Но той отказа. Отвърна, че били негово „авторско право“, мръсният му негодник. И тогава Марго заяви, това е важната част: „Ако покажеш тези снимки на някого, ако се появят в печатно издание, ще ида право в полицията и ще им разправя всичко за нощните бълнувания.

– Нощни бълнувания? – повтори Робин.

– Така каза тя. И той я удари. Чух отвън звънката плесница и писъка ѝ. Започнах да блъскам по вратата и да я ритам, заплаших, че не отвори ли, аз лично още на момента ще ида в полицията. Това вече го стресна. Отвори и Марго излезе, притиснала длан към лицето си, което бе яркочервено, личаха отпечатъците от пръсти. Дръпнах я зад себе си и изръмжах на Сачуел: „Да не си посмял да я доближиш повече, а чу и нея. Ще патиш, ако онези снимки се появят някъде“. Кълна ви се, имаше вид, сякаш е готов на убийство. Изстъпи се пред мен, както прави човек, дето иска да ти припомни какво може да ти стори, ако пожелае. За една бройка не ми настъпи пръстите на краката. Аз не помръднах – продължи Уна Кенеди, – не му се огънах, но бях изплашена, няма да го отричам. Той се обърна към Марго: „Казала ли си ѝ?“. А Марго му отговори: „Тя не знае нищо. Засега“. После той я заплаши: „Наясно си какво ще се случи, ако чуя, че си плямпала“. После направи... няма значение. Беше имитация на мръсна поза. На една от снимките, които бе направил. После се прибра в апартамента си и блъсна вратата.

– Марго някога каза ли ви какво е имала предвид с „нощни бълнувания“? – попита Робин.

– Не пожела. Човек би казал, че е уплашена, но... според мен такава е същността на жените – въздъхна Уна. – Мисля, че Майката Природа има пръст в това. Колко деца биха оцелели и до първия си рожден ден, ако майките им не можеха да им прощават? Дори същия този ден, още с отпечатъка от ръката му върху лицето си, тя не искаше да ми каже, защото част от нея не можеше да допусне да го нарани. Виждах го непрекъснато при жертвите на домашен тормоз. Жените продължаваха да бранят онези, които им го причиняваха. Още се тревожеха за тях. У някои любовта умира трудно.

– Тя виждаше ли се отново със Сачуел след това?

– Как ми се иска да можех да кажа, че не – поклати глава Уна, – само че се виждаше с него, да. Не издържаха да стоят разделени. Тя започна занятията си в университета, но беше толкова популярна в клуба, че ѝ разрешиха почасова работа, така че продължихме да общуваме отблизо. Един ден майка ѝ се обади в клуба, защото бащата на Марго се разболял, а тя не се прибрала. Ужасих се: къде бе Марго, какво ѝ се бе случило, защо я нямаше у дома? Често съм се връщала към този момент, защото, когато стана наистина, очаквах да се появи като първия път.

Като разбра каква тревога бях изживяла, че може да е изчезнала, тя ми каза истината. Със Сачуел отново се събрали. Излезе с всички известни и банални оправдания за него: той се заклел как никога повече няма да я удари, изплакал си очите по този повод, била най-лошата грешка в живота му, но все пак тя го била предизвикала. Казах ѝ: „Тежко ти, ако още не го виждаш какъвто е, след онова, дето ти причини първия път...“. Така или иначе, пак се разделили и ти да видиш изненада: не само я ударил отново, а я държал цял ден заключена в дома си, та да не може да иде на работа. За пръв път ѝ се случваше да пропусне смяна. За малко не си изгуби работата заради това и ѝ се наложи да поднесе измислена история.

Та тогава най-сетне – продължи Уна – тя ми заяви, че си е взела поука, че през всичкото време съм била права, че никога няма да се върне при него и това бил краят.

– Прибрала ли си е снимките от него? – поинтересува се Робин.

– Първо това попитах, като научих, че са се събрали отново. Отговори ми как той ѝ бил казал, че ги е унищожил. А тя отгоре на всичко му повярвала.

– Но вие не, така ли?

– Естествено, че не повярвах – отсече Уна. – Видях го какъв стана, когато тя го заплаши с нощните бълнувания. Това беше уплашен човек. Никога не би унищожил стока, чрез която би могъл да се пазари с нея. Дали мога да си поръчам още едно капучино? – извинително попита Уна. – Гърлото ми пресъхна от толкова приказване.

– Разбира се – отвърна Страйк, повика келнер и поръча за всички още кафета.

Уна посочи към книжната торба на Робин от „Фортнъм“.

– И вие ли се зареждате за Коледа?

– О, не, купих подарък за новата си племенница. Роди се тази сутрин – отговори с усмивка Робин.

– Честито – каза Страйк, учуден, че Робин не му го бе съобщила веднага.

– О, колко прекрасно – възкликна Уна. – Миналия месец ми се роди пето внуче.

Паузата, докато чакаха вторите кафета, беше запълнена от гледане на снимки – Уна показа на Робин тези на внуците си, а Робин ѝ показа двете снимки, които имаше, на Анабел Мари.

– Великолепна е, нали? – възхити се Уна, като се взираше през лилавите си очила за четене към снимката на телефона на Робин.

Включи и Страйк във въпроса, но тъй като той видя само сърдито на вид плешиво маймунче, съгласието му бе изречено с половин уста.

Когато кафетата бяха поднесени и сервитьорът отново се отдалечи, Робин заговори:

– Докато не съм забравила. Знаете ли случайно дали Марго е имала роднини или приятели в Лемингтън Спа?

– В Лемингтън Спа? – повтори Уна и се смръщи. – Я да си помисля... Едно от момичетата в клуба беше от... Не, това беше Кингс Лин. Подобни имена са, нали? Не мога да си спомня никого от там, не... Защо?

– Чухме как един човек твърдял, че я е видял там седмица след изчезването ѝ.

– Имаше няколко такива сведения, да. Но нито едно не даде резултат. Не бяха логични. Виж, Лемингтън Спа е ново за мен.

Тя отпи от капучиното си. Робин попита:

– Продължавахте ли да общувате редовно, след като Робин започна да учи медицина?

– О, да, защото тя все така работеше почасово в клуба. Как успяваше да свърши всичко, да учи, да работи, да издържа семейството си... Живееше само на нерви и шоколад и си беше все така кльощава. А после, в началото на втори курс, се запозна с Рой.

Уна въздъхна.

– Дори и най-умните хора могат да бъдат крайно глупави в любовта – отбеляза тя. – Всъщност понякога си мисля, че колкото си по-умен и начетен, толкова по-наивен си, като опре до секс. Марго мислеше, че си е научила урока, че е съзряла. Не разбираше, че нейното е класически случай на компенсиране. Той може и да изглеждаше коренно различен от Сачуел, но в действителност беше същата стока.

Рой имаше зад гърба си всичко, за което бе мечтала Марго. Книги, пътувания, култура. В познанията на Марго имаше празнини. Притесняваше се дали ще улучи правилния прибор на масата или правилната дума. Например „тоалетна“ вместо „клозет“. И разните снобски типично английски превземки. Имайте предвид, че Рой беше луд по нея. И беше взаимно. Разбирах с какво го привличаше: той не беше срещал преди друга като нея. Тя го шокираше, но и очароваше: клубът на „Плейбой“, работната ѝ етика, феминистките ѝ идеи, това, че издържаше майка си и баща си. Водеха интелектуални спорове.

Но у този човек имаше нещо безкръвно. Не точно безгръбначен, а... – Уна внезапно се разсмя. – „Безкръвно“, ама че го казах... Сигурно знаете за заболяването му?

– Да – отвърна Робин. – Болест на Фон еди-кой си.

– Тази, да – потвърди Уна. – Той бе обгрижван и майка му бе треперила над него през целия му живот. А тя беше ужасяваща. Срещнах се с нея няколко пъти. Показа към мен уважение, колкото бихте сторили към нечистотия, полепнала по обувката ви.

А Рой беше... Изразът „Тихите води са най-дълбоки“ го обобщава най-добре. Не показваше особено много емоции. Флиртът им не бе само секс, по-скоро се основаваше на обменяни идеи. Не че му куцаше външният вид. Беше хубав мъж, но някак лишен от живец. Напълно различен от Сачуел в това отношение. Миловиден младеж с големи очи и увиснала коса.

Но той бе манипулатор. Ту ще подхвърли неодобрителна дума, ту ще отправи студен поглед. Харесваше му колко е различна, но тя пораждаше у него и дискомфорт. Той искаше жена, която да е диаметрална противоположност на майка му, но държеше мамчето да я одобри. Така че от самото начало се появиха линии на разлом.

– А как умееше да се цупи – продължи Уна. – Страшно мразя цупещи се хора. Майка ми беше същата. Трийсет години не ми продума, защото съм се преместила в Лондон. Накрая се предаде, та да може да си види внуците, но не щеш ли, сестра ми подпийна на Коледа и се изтърва, че съм напуснала нашата църква и съм се присъединила към англиканската. Тогава вече скъсахме окончателно. „Плейбой“ можеше да прости. Протестантството – никога.

Дори когато още бяха гаджета, Рой спираше да говори на Марго дни наред. Веднъж тя ми каза, че не ѝ продумал цяла седмица. Изгубила търпение и заявила: „Аз бях дотук“. Това го освестило бързо. Попитах я за какво е била сръднята му. Клубът бил причината. Не му било приятно тя да работи там. Попитах я: „А предлага ли да издържа семейството ти, докато учиш?“. „О, не му харесва, че други мъже ме оглеждат“, отвърна ми тя. На момичетата им се нрави мъничко собственическо чувство. Въобразяват си как това значи само колко са желани, когато всъщност е обратното. Той я иска единствено да разполага с нея. А сам е свободен да заглежда други момичета. Към Рой имаше голям интерес от момичета с неговия произход и възпитание. Беше хубаво момче, от богато семейство. И както изглежда – добави Уна, – дори малката братовчедка Синтия се е навъртала в периферията.

– Вие познавахте ли Синтия? – попита я Робин.

– Срещала съм я веднъж-два пъти в къщата им. Кротка мишчица. Никога не ми е казала повече от две думи – отвърна Уна. – Но умееше да вдигне самочувствието на Рой. Превиваше се от смях на всичките му шеги, били те и нескопосани.

– Марго и Рой са се оженили веднага след дипломирането си, нали?

– Да. Аз бях шаферка. Тя стана общопрактикуващ лекар. Рой се целеше високо, отиде в една от големите университетски болници, забравих коя. Родителите на Рой имаха много хубава голяма къща с обширни морави и всичкото му там. След като баща му почина, а това бе точно преди раждането на Ана, майката я прехвърли на Рой. Но името на Марго го нямаше на договора, помня, че тя ми го каза. На Рой му харесваше идеята да отгледа деца в къщата, където сам е израснал, а и тя бе толкова красива, близо до „Хамптън Корт“. Така че свекървата се изнесе, а в нея се настаниха Рой и Марго. Само дето, разбира се, свекървата смяташе, че е в правото си да се изтърсва там когато ѝ хрумне, защото тя им беше дала къщата и я приемаше повече за своя, отколкото на Марго.

– С Марго продължавахте ли да се виждате все така редовно? – попита Робин.

– Да – отвърна Уна. – Гледахме да си правим срещи поне веднъж на две седмици. Бяхме истински първи приятелки. Дори след като се омъжи за Рой, тя не искаше да се пуска от мен. Те си имаха своите семейни приятели от средната класа, естествено – заговори Уна с малко задавен глас, – но аз мисля, че тя съзнаваше как винаги ще бъда на нейна страна. А в новите среди, в които се движеше, се чувстваше сама.

– Само у дома или и в службата? – попита Робин.

– У дома беше като риба на сухо – каза Уна. – Къщата на Рой, семейството на Рой, приятелите на Рой, всичкото беше на Рой. Тя често се виждаше с майка си и баща си, но тъй като баща ѝ бе в инвалидна количка, беше трудно да го отвеждат в голямата къща. Мисля, че съпрузите Бамбъро се стряскаха от Рой и майка му. Така че Марго ходеше в Степни да ги посещава. Все така ги издържаше финансово. Съсипваше се да тича помежду всичките си задължения.

– А как вървяха нещата на работата?

– Мъчно отвсякъде – отговори Уна. – Тогава нямаше много жени лекари, а тя беше млада, от работническата класа и в медицинската служба „Сейнт Джон“, където се озова, се чувстваше самотна. Не беше щастливо място – отсъди Уна почти със същите думи, които бе използвал доктор Гупта. – А Марго, каквато си беше, се опитваше да подобри нещата. Такава бе настройката ѝ. Направи го по-добро. Накара го да работи. Грижи се за всички. Разреши проблема. Опитваше се да ги сплоти като екип, макар тя да бе тормозената.

– Кой я тормозеше?

– Онзи старият – каза Уна. – Вече не им помня имената. Имаше още двама лекари, нали не бъркам? Старият и индиецът. За индиеца тя казваше, че е свестен, но и у него долавяше неодобрение. Сподели с мен как имали спор за противозачатъчните таблетки. Джипитата можеха да ги дават на неомъжени жени, ако ги поискаха. При появата им само омъжените имаха право на тях. Но индиецът все така не желаеше да ги дава на неомъжените. Първите клиники за семейно планиране започнаха да се появяват в годината, когато Марго изчезна. Говорехме за тях. Марго беше благодарна, че ги има вече, защото бе сигурна, че жените, посещаващи тяхната клиника, не получават противозачатъчни от другите лекари. Но не опираше само до тях. Тя си имаше проблеми и с останалия персонал. Според мен и сестрата не я харесваше.

– Джанис? – подсказа Робин.

– Джанис ли беше? – намръщи се Уна.

– Айрийн? – предложи Страйк.

– Тя беше руса – каза Уна. – Помня как на коледното парти...

– Вие сте били там? – изненада се Робин.

– Марго ме умоляваше да отида – поясни Уна. – Тя го беше организирала и се опасяваше, че ще е ужасно. Рой беше на работа, така че не можеше да я придружи. Това беше няколко месеца след раждането на Ана. Марго бе ползвала отпуск по майчинство и бяха извикали друг лекар да я замества, мъж. Тя беше убедена, че медицинската служба действа по-добре без нея. Беше под действието на хормони, уморена и мисълта да се върне я плашеше. Ана трябва да е била само на два или три месеца. Марго я взе със себе си на партито, защото я кърмеше. Организирала бе празненство, за да се помъчи да постави ново начало с всички тях, да разчупи леда, преди да се върне на работа.

– Разправете за Айрийн – подкани я Робин, като усещаше как Страйк държи в готовност писалката си над бележника.

– Ами, ако тя е русата, напи се. Довела бе на партито със себе си някакъв мъж. Към края на вечерта Айрийн обвини Марго, че флиртувала с мъжа. Да сте чували нещо по-нелепо в живота си? Марго стоеше там с бебе на ръце, а това момиче взе, че ѝ се нахвърли с яростни нападки. Не беше ли тя медицинската сестра? Толкова години минаха оттогава...

– Не, Айрийн е била рецепционистката.

– Мислех, че рецепционистката е малката италианка.

– Глория е другата рецепционистка.

– О, нея Марго много я обичаше – сподели Уна. – Казваше, че е умна, но в лоша ситуация. Не ми е разправяла подробности. Според мен момичето се бе обърнало към нея за медицински съвет, а Марго не би споделила нищо за здравето ѝ. Приемаше много сериозно лекарската тайна. Никой свещеник не се е отнасял с повече респект към хорските тайни, научени в изповедалнята.

– Искам да ви попитам за нещо деликатно – изрече предпазливо Робин. – През хиляда деветстотин осемдесет и пета година за Марго е написана книга и вие...

– Обединих усилия с Рой да я спрем – заяви без колебание Уна. – Съдържаше куп лъжи от начало до край. Очевидно знаете какво беше написал. За... – Уна може и да бе напуснала Католическата църква, но се запъна на думата. – ... прекратяването на бременността. Беше мръсна лъжа. Аз самата никога не съм правила аборт, нито пък Марго. Тя би ми казала, ако е обмисляла такова нещо. Бяхме близки приятелки. Някой е използвал името ѝ, за да си запази час. Не знам кой. В клиниката не разпознаха снимката ѝ. Никога не е ходила там. Най-хубавото в живота ѝ бе Ана и тя никога не би се освободила от друго бебе. Никога! Не беше религиозна, но би приела това за грях, знам го.

– Значи, не ходеше на църква? – осведоми се Робин.

– Беше абсолютна атеистка – отвърна Уна. – Смяташе религията за суеверие. Майка ѝ беше набожна и Марго силно реагираше срещу това. Църквата държала жените в подчинение, такова бе отношението ѝ, и ми е казвала: „Ако имаше Бог, защо татко, този добър човек, трябваше да падне от стълбата? Защо семейството ми трябваше да води такъв живот?“. Е, Марго не можеше да ми каже нищо за лицемерието и религията, което вече да не знаех. Тогава вече се бях отказала от католицизма. Доктрината на папската непогрешимост. Никакви предпазни мерки, пък нищо, че жени умираха при раждането на единайсетото си дете.

Собствената ми майка бе убедена, че е Божи пратеник на земята, а някои от монахините в училището ми бяха истински кучки. Сестра Мери Териза… вижте тук – каза Уна, дръпна бретона си настрани и разкри белег колкото монета от пет пенса. – Удари ме с метален прът. Бях обляна в кръв. А мама отсъди: „Сигурно си го заслужавала“. Ще ви кажа кой ми напомняше сестра Мери Териза – каза Уна. – Дали пък тя не беше медицинската сестра? Една по-възрастна в здравната служба на Марго.

– Да нямате предвид Дороти?

– Тази, за която говоря, беше вдовица.

– Да, това е Дороти, секретарката.

– Същинско копие на сестра Мери Териза, помислих си го още щом я зърнах – заяви Уна. – На партито ме приклещи в един ъгъл. Жени като нея са притегляни към църквата. Почти във всяко паство има по две-три такива. Външно примерни, отвътре са чиста отрова. Те изричат думите: „Отче, дай ми прошка, защото съгреших“, само че тези от типа на Дороти живеят с усещане за непогрешимост.

Животът ме е научил на едно: там, където няма способност за радост, няма и способност за доброта – отсече Уна Кенеди. – Тая Дороти беше вдигнала мерника си срещу Марго. Като ѝ казах, че съм най-близката приятелка на Марго, тя започна да любопитства с въпроси. За запознанството ни, за гаджета, как Марго е срещнала Рой. Изобщо не ѝ влизаше в работата на тази проклетия.

После ми заговори за онзи стария лекар, не му помня името. Вярно, че силно напомняше за сестра Мери Териза, но богът на тази жена седеше в съседния кабинет. После разправих на Марго за разговора ми с нея и тя потвърди, че съм права. Дороти беше злобно създание.

– Тъкмо синът на Дороти е написал книгата за Марго – осведоми я Робин.

– Бил е нейният син? – ахна Уна. – Ами ето ви нà! Без съмнение и двамата са гадини.

– Кога видяхте Марго за последен път? – попита Робин.

– Точно две седмици преди вечерта, в която изчезна. Срещнахме се пак в „Трима крале“. В шест часа, имах свободна вечер от клуба. Имаше няколко бара по-близо до медицинската служба, но тя не искаше да се натъкне след работно време на някого от колегите си.

– Спомняте ли си за какво говорихте онази вечер?

– Помня всичко – каза Уна. – Ще си помислите, че е преувеличение, но не е така. Като начало ѝ вдигнах скандал, че е седнала на по питие със Сачуел, за което тя ми беше казала по телефона. Случайно се срещнали на улицата. Сподели, че изглеждал различен от преди, което ме разтревожи, няма да ви лъжа. Не беше създадена за извънбрачни връзки, но бе нещастна. Щом седнахме в пъба, разправи ми цялата история. Той поискал да я види пак и тя отказала. Повярвах ѝ и ще ви кажа защо: защото изглеждаше толкова покрусена заради отказа си. Онази вечер бе по-унила, отколкото някога я бях виждала. Оплака се, че Рой не ѝ бил говорил десет дни, когато се натъкнала на Сачуел. Имали разправия заради това, че майка му влизала и излизала от къщата, сякаш е нейна собственост. Марго искала да направят освежаващ ремонт, а Рой отвърнал, че сърцето на майка му ще бъде разбито, ако се отърват от скъпи на баща му вещи. И ето че Марго бе аутсайдер в собствения си дом, където дори не можеше да смени украсата.

Марго сподели, че цял ден в главата ѝ се въртял текст от „Корт енд Спарк“. Албумът на Джоуни Мичъл „Корт енд Спарк“ – поясни тя при очевидното недоумение на Робин. – Това бе религията на Марго. Джоуни Мичъл. Луда бе от възторг по този албум. „Увлечена съм в борба да постигна още и още и сякаш вечно диря любовта“. И до ден днешен не мога да слушам този албум. Болката е прекалено силна.

Тя ми каза, че си е отишла право у дома след питието с Пол и казала на Рой какво се е случило току-що. Мисля, че отчасти е изпитвала вина, задето е седнала в заведение с него, но отчасти е искала да поразтърси мъжа си и да го накара да прогледне. Била е уморена и нещастна, посланието ѝ е било „някой друг ме желаеше едно време“. Това си е в човешката природа, нали? Казала му е: „Събуди се. Не можеш просто да ме игнорираш и изключваш, да отказваш всякакви компромиси. Не мога да живея така“.

Рой не е от тоя тип, дето ще пламнат от ярост и ще започнат да мятат предмети. Мисля, че би му било по-лесно, ако бе такъв. Разгневил се, разбира се, но го демонстрирал с още повече студенина и мълчание.

Според мен не ѝ е продумал и дума повече до деня на изчезването ѝ. Каза ми по телефона, когато уговаряхме срещата за единайсети: „Още живея в режим на мълчание“. Излъчваше безнадеждност. Помня, че тогава си помислих: „Тя ще го напусне“.

При последната ни среща в пъба ѝ заявих: „Сачуел не е отговор на проблемите между теб и Рой“.

Говорихме и за Ана. Марго би дала всичко да се освободи за година или две и да се съсредоточи върху Ана, и точно това бяха искали от нея Рой и майка му. Да си седи у дома и да забрави за работата.

Но тя не можеше да го направи. Все още издържаше родителите си. Майка ѝ вече беше болна и Марго не искаше тя повече да чисти по къщите. Докато работеше, можеше да погледне Рой в лицето, без да се притеснява за парите, които им даваше, но майка му не би допуснала нейният скъпоценен и крехък син да издържа двама пушещи като комини жители на Ист Енд.

– Помните ли да сте говорили за нещо друго?

– Приказвахме си за клуба на „Плейбой“, защото напусках. Вече си бях купила апартамент и мислех да започна да уча. Марго изцяло ме подкрепи. Само че не ѝ казах, че планирам да получа диплома по теология, предвид нейното отношение към религията. Говорихме и малко за политика. И двете искахме Уилсън да спечели при изборите. Освен това споделих тревогата си, че още не съм намерила човека за себе си. Вече бях прехвърлила трийсет. По онова време бях вече стара, та да съм неомъжена. Преди да се сбогуваме в онази вечер, ѝ казах: „Не забравяй, че у дома винаги ще имам резервна стая. Също и място за детско креватче“.

Очите на Уна отново се напълниха със сълзи и те потекоха по бузите ѝ. Тя взе салфетката и я притисна към лицето си.

– Извинете ме. Случи се преди четиресет години, но сякаш беше вчера. Мъртвите не изчезват. Иначе би било по-лесно. Още я виждам така отчетливо. Ако се появи по онова стълбище сега, част от мен няма да се изненада. Тя беше толкова ярка личност. Точно тя да изчезне така и на нейно място да остане само въздух...

Робин не каза нищо, докато Уна не избърса лицето си, после попита:

– Какво си спомняте от уговорката ви за срещата на единайсети?

– Тя ми се обади, помоли да се видим на същото място и по същото време. Съгласих се, разбира се. Имаше нещо странно в начина, по който го каза. Попитах я дали всичко е наред, а тя отвърна: „Ще ти поискам съвет. Като нищо полудявам. Не бива да говоря за това, но ти си единствената, на която мога да се доверя“.

Страйк и Робин се спогледаха.

– Това не беше ли записано някъде?

– Не – отговори Страйк.

– Не – промълви Уна и за пръв път изглеждаше ядосана. – Е, не мога да кажа, че съм изненадана.

– Защо? – поинтересува се Робин.

– Талбът не ходеше по тая земя – каза Уна. – Разбрах го още след първите пет минути на интервюто. Обадих се на Рой и му казах: „Този човек не е наред. Оплачи се, кажи им, че искаш да поставят нов водещ на разследването“. Не го е направил или, ако го е направил, нямаше резултат. А пък Лоусън ме мислеше за глупаво малко момиче зайче – продължи Уна. – Вероятно е решил, че разкрасявам нещата, та да се направя на интересна и да се възползвам от изчезването на най-добрата си приятелка. Марго Бамбъро ми беше повече като сестра, отколкото приятелка – разпалено изрече Уна, – а единственият човек, с когото съм говорила истински за нея, е съпругът ми. Изплаках му цялата история два дни преди сватбата ни, защото тя трябваше да е там, да бъде моя почетна шаферка.

– Имате ли представа за какво е щяла да ви иска съвет? – попита Робин.

– Не – отвърна Уна. – Често съм мислила за това оттогава, дали е имало връзка със случилото се впоследствие. Може би нещо за Рой, но защо тогава ще каже, че не бива да говори за това? Рой вече го бяхме обсъдили. И при последното ни виждане ѝ бях заявила съвсем ясно, че може да дойде да живее при мен с Ана, ако го напусне.

После си помислих да не би да е нещо, казано ѝ от пациент, защото, както споменах, тя много строго съблюдаваше поверителността.

Така или иначе, изкачих онзи хълм до пъба под дъжда. Бях подранила, тъй че отидох да погледна църквата през пътя, една голяма...

– Я почакайте – остро се обади Страйк. – Какво палто носехте?

Уна не изглеждаше изненадана от въпроса. Тъкмо обратното, усмихна се.

– Имате предвид стария гробокопач или какъвто е бил там? Онзи, който си мислеше, че е видял Марго да влиза в църквата. Още тогава им казах, че бях аз – каза Уна. – Не бях с шлифер, но горната ми дреха беше бежова. Косата ми беше по-тъмна от тази на Марго, но със същата дължина. Казах им, като ме попитаха дали според мен Марго може да е влязла в онази църква преди срещата. Отговорих им, че не, че тя мразеше църкви. Че аз влязох там, това бях аз!

– А защо влязохте? – попита Страйк.

– Бях призована – отговори простичко Уна.

Робин потисна усмивка, защото Страйк изглеждаше едва ли не засрамен при отговора.

– Бог ме викаше обратно – каза Уна. – Все влизах в англикански църкви и се питах дали това е отговорът. Имаше твърде много неща в католицизма, които не приемах, и все пак се чувствах притегляна от него.

– Колко дълго останахте в църквата? – попита Робин, та да даде време на Страйк да дойде на себе си.

– Около пет минути. Изрекох кратка молитва. Молех за напътствие. После излязох, пресякох пътя и отидох в пъба. Чаках близо цял час, преди да позвъня на Рой. Отначало си помислих, че е била задържана с пациент. После си казах, не, сигурно е забравила. Но когато се обадих в къщата им, Рой каза, че я няма там. Беше доста рязък с мен. Запитах се дали между тях не се е случило още нещо. Дали на Марго не ѝ бе свършило търпението. Дали нямаше да я заваря да ме чака пред дома ми с Ана. Така че се завтекох към апартамента си, но нея я нямаше там.

Рой се обади в девет часа да провери дали съм се свързала с нея. Тогава вече започнах истински да се тревожа. Той каза, че ще позвъни в полицията. Останалото го знаете – тихо промълви Уна. – Беше като в кошмар. Възлагаш надежди на неща, които са все по-невероятни. Амнезия. Блъсната е от кола и лежи някъде в безсъзнание. Избягала е, за да помисли на спокойствие.

Ала знаех, че нищо от това не е вярно. Тя никога не би оставила дъщеричката си, никога не би заминала, без да каже на мен. Знаех, че е мъртва. Досещах се как от полицията мислят, че е дело на Касапина от Есекс, но аз...

– Но вие? – подкани я Робин.

– Все си припомням как три седмици след като Пол Сачуел се появи отново в живота ѝ, тя изчезна завинаги. Знам, че той си има своето малко алиби, всичките му приятели от художествените среди го подкрепиха. Казах на Талбът и Лоусън: питайте го за нощните бълнувания. Нека обясни какво значи и от какво толкова се уплаши, че Марго ще ги направи общо достояние. Това има ли го в полицейските документи? – обърна се тя с лице към Страйк. – Някой от двамата попитал ли е Сачуел за нощните бълнувания?

– Не – отвърна бавно Страйк. – Мисля, че не са го направили.

25

Туй бяха само празни надежди и фантазии,

сънувани мечти и лекомислени съждения.

Видения наивни, лъжовни предсказания

оказаха се чисто пустословие.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Три вечери по-късно Страйк седеше в беемвето си пред безлична редова къща в Стоук Нюингтън. Разследването на Хитреца беше вече в петия си месец и досега резултат нямаше. Неспокойните членове на борда, които подозираха, че президентът на компанията е изнудван от амбициозния Хитрец, вече надаваха недоволен ропот и беше видно, че обмислят да възложат случая другаде.

Дори и когато Хитреца бе налят с джин от Хъчинс, успял да се сприятели с него в стрелковия клуб, той запази устата си заключена относно това с какво държи своя шеф, затова Страйк реши, че е дошъл моментът да се заеме със следене на ШХ, или Шефа на Хитреца. Имаше някаква вероятност президентът, закръглен мъж, пристрастен към костюми на тънко райе и с плешивина като монашеска тонзура, още да водеше поведение, предразполагащо към изнудване и използвано от Хитреца, за да се докопа до повишение, неоправдано нито от професионалната му биография, нито от личните му качества.

Страйк бе сигурен, че не става дума за обикновена изневяра. Настоящата съпруга на президента имаше безупречния пластмасов блясък на кукла, току-що извадена от целофана, и Страйк подозираше, че кръшкане от страна на мъжа ѝ не би я накарало да разхлаби хватката върху черната карта „Американ Експрес“, още повече че бяха женени само от две години и нямаха деца, които да гарантират щедра сума за нея при развод.

Почти от всеки прозорец наоколо проблясваха лампичките на коледни елхи. От покрива на къщата зад него бяха провесени синьо-бели светещи гирлянди, които пареха ретината, ако ги гледаш твърде дълго. По вратите имаше венци, стъклените им панели бяха украсени с фалшив сняг и просветването на оранжеви, червени и зелени светлини, отразяващи се в калните локви, припомни на Страйк, че трябва да започне да купува коледни подаръци, които да отнесе със себе си в Корнуол.

Джоун бе изписана от болницата същата сутрин, след като бяха регулирали лекарствата ѝ, и тя бе решена да се заеме с подготовка на семейните празненства. Страйк трябваше да купи подаръци не само за Джоун и Тед, но и за сестра си, зет си и племенниците. Предвид голямата натовареност на агенцията, това бе едно досадно допълнително задължение. После си напомни, че трябваше да купи нещо и за Робин, нещо по-добро от цветя. Страйк мразеше пазаруването като цяло, а особено избирането на подаръци, и сега посегна да извади цигара, та да заглуши смътното чувство, че е преследван.

След като запали, извади от джоба си книжката „Какво се случи с Марго Бамбъро?“, която Робин му бе дала. Все още не бе имал време да я прочете. Робин бе отбелязала с малки листчета местата, за които смяташе, че ще са от интерес за разследването.

Страйк огледа набързо все още затворената външна врата на къщата, която наблюдаваше, отвори книгата и набързо изчете по диагонал няколко страници, като на равномерни интервали вдигаше глава да провери дали ШХ не се е появил.

Първата глава, която Робин не бе отбелязала, но която Страйк все пак прехвърли, разказваше в резюме за детството и юношеството на Марго. Тъй като не се бе добрал до човек с ясни спомени по темата, Оукдън бе прибегнал до предположения, общи приказки и разтягане на локуми. Така Страйк научи, че Марго Бамбъро „вероятно е мечтала да остави бедността зад гърба си“, „вероятно е била увлечена от замайващата атмосфера на 60-те години“ и „вероятно е била наясно как противозачатъчните осигуряват възможност за секс без последствия“. Пълнежът от думи бе подсилен от информация, че миниполата е популяризирана от Мери Куант, че Лондон е бил сърцето на вълнуваща музикална сцена и че „Бийтълс“ са се появили в „Шоуто на Ед Съливан“ в Америка някъде около деветнайсетия рожден ден на Марго. „Марго вероятно е била развълнувана от възможностите, предлагани на работническата класа от тази нова епоха с водещия ѝ принцип на равенство“, информираше читателите си К. Б. Оукдън.

Втора глава оповестяваше пристигането на Марго в клуба на „Плейбой“ и тук насиленият тон от предишната глава изчезваше. К. Б. Оукдън вероятно бе намерил много по-голямо вдъхновение в Марго като момиче зайче на „Плейбой“, отколкото в детето Марго, и бе посветил много абзаци на усещането за волност и освобождение, което вероятно е изпитвала, докато е стягала корсета на костюма си на зайче, поставяла си е фалшиви уши и за всеки случай подплънки в сутиена, та да удовлетвори строгите изисквания на работодателите. Оукдън бе писал единайсет години след изчезването на Марго и бе успял да открие две момичета зайчета, които я помнеха. Зайчето Лиса, която сега бе омъжена и имаше две деца, си спомняше как хубаво се смели заедно и колко „съсипана“ била от нейното изчезване. Зайчето Рита, със свой маркетинг бизнес, казваше, че Марго била „много умна и с голям потенциал“, като добавяше, че „случилото се сигурно е ужасно за горкото ѝ семейство“.

Страйк отново погледна към къщата, в която бе изчезнал ШХ. Още нямаше следа от него. Отегчен, той се върна към четивото си и прескочи до първото място, което Робин бе маркирала като интересно за тях.

След успешното си пребиваване в клуба на „Плейбой“ закачливата и склонна към флиртове Марго среща трудности в адаптирането към живота на общопрактикуващ лекар. Поне един служител в медицинската служба „Сейнт Джон“ твърди, че маниерът ѝ бил съвсем не на място в лекарски кабинет. „Не поддържаше нужната дистанция с пациентите, там беше бедата. Не произхождаше от среда, където виреят много професионалисти. Един лекар трябва да държи позиция над пациентите си. Препоръча книгата „Радостта от секса“ на жена, която отиде да я посети. Чувах после хората в чакалнята да говорят за това. Не е редно лекар да подтиква хората да четат такива неща. Отразява се зле на репутацията на здравното заведение. Срамувах се заради нея. Имаше пациент, увлечен по нея, един младеж, дето все си записваше часове за прегледи, пращаше ѝ шоколадови бонбони и какво ли не щеш още. След като обясняваше на хората различните сексуални пози, не беше за чудене как мъж можеше да придобие погрешното впечатление, нали?“

Следваха няколко параграфа, очевидно преписани от материали в пресата, относно самоубийството на омъжената бивша приятелка на Стив Даутуейт, внезапното му напускане на работа и факта, че Лоусън бе провел няколко интервюта с него. Като бе извлякъл всичко възможно от оскъдния си материал, Оукдън съумяваше да намекне, че Даутуейт е бил в най-добрия случай с лоша репутация, а в най-лошия – опасен: безотговорен хаймана и безскрупулен женкар, около когото жените проявяват тенденция да умират или да изчезват. Ето защо Страйк бе неочаквано развеселен, когато прочете думите:

Днес Даутуейт се подвизава под името Стиви Джакс и работи във ваканционния лагер „Бътлинс“ в Клактън он Сий...

Страйк хвърли поглед, за да се увери, че ШХ все още не се е показал, и продължи да чете:

Там той организира забавления за почиващите през деня, а вечер участва в кабаре. Неговата „Серенада Лонгфелоу“ е голям хит сред дамите. Тъмнокосият Даутуейт/Джакс все така е хубав мъж и очевидно много популярен сред женската част от гостите.

„Винаги съм обичал да пея – каза ми в бара след шоуто. – Като млад, участвах в група, но тя се разпадна. Веднъж, когато бях малък, дойдох в „Бътлинс“ с приемното ми семейство. Много се забавлявах. Немалко големи изпълнители са тръгнали от тук.“

Когато разговорът се насочи към Марго Бамбъро обаче, видях в друга светлина отракания кабаретен певец.

„В пресата се изписаха куп небивалици. Никога не съм ѝ пращал шоколадови бонбони или друго, това бе измишльотина просто за да ме изкарат някакъв сбърканяк. Страдах от стомашна язва и главоболие. Минавах през лош период.“

След като отказа да сподели защо е променил името си, Даутуейт напусна бара.

Колегите му от ваканционното селище изразиха шок, че Стиви е бил разпитван от полицията по повод изчезването на младата лекарка.

„Никога не ни го е споменавал – каза Джули Уилкс, на 22. – Направо съм стъписана. Нормалното би било да ни каже за това. Също така не ни извести, че Джакс не е истинската му фамилия.“

Оукдън поднасяше на читателите си кратка история на ваканционното селище „Бътлинс“ и приключваше главата с предположения какви възможности предлага един курорт на човек с хищническа природа.

Страйк запали нова цигара и прескочи напред към втория знак, оставен от Робин, където в кратък пасаж се говореше за Джулс Бейлис, съпруга на Уилма, чистачката на медицинската служба, станала впоследствие социална работничка. Единствената нова информация тук беше, че осъденият за изнасилване Бейлис е бил освободен под гаранция през януари 1975 година, цели три месеца след изчезването на Марго. И все пак Оукдън твърдеше, че Бейлис „вероятно е подочул“ за факта как Марго се е опитвала да убеди жена му да го напусне, „вероятно се е ядосал, задето лекарката се е опитвала да разруши семейството му“ и „вероятно е разполагал с много криминални контакти в своята общност“. Оукдън информираше читателите си, че полицията „вероятно е проучила внимателно движението на приятели и близки на Бейлис на единайсети октомври, съответно трябва да заключим – завършваше той с един вид антикулминация, – че не е открита подозрителна дейност“.

Третото листче, оставено от Робин, бележеше страниците, описващи аборта в клиниката „Брайд Стрийт“. В тази част от повествованието си Оукдън информираше читателите с гръмки фанфари, че ще съобщи неизвестен за обществеността до този момент факт.

Последвалото бе интересно за Страйк само доколкото доказваше, че наистина е извършен аборт на четиринайсети септември 1974 година и че посоченото име на пациентката е Марго Бамбъро. Оукдън бе включил факсимилета от медицинския архив, предоставен му от неназован служител на клиниката „Брайд Стрийт“, която е затворена през 1978 година. Страйк предположи, че неназованият източник вече не се е боял за службата си, когато Оукдън му е предложил пари в замяна на информация през осемдесетте години. Въпросният служител също така бе казал на Оукдън, че жената, подложила се на процедурата, не приличала на Марго от снимката, тиражирана във вестниците.

Оукдън поставяше поредица от реторични въпроси, за които лекомислените му издатели явно бяха повярвали, че ще заобиколят законите срещу клевета: „Възможно ли бе жената, направила аборта, да е използвала името на Марго с нейна помощ и съгласие? Не бе ли най-вероятно някоя, изповядваща римокатолическата вяра, да е особено разтревожена, че може да се разчуе как е направила аборт? Не беше ли истина, че от подобна процедура могат да възникнат усложнения? Дали не е възможно Марго да се е озовала в близост до клиниката „Брайд Стрийт“ на единайсети октомври, за да посети пациентка, отново приета там? Има ли вероятност Марго да е била отвлечена не в Клъркънуел, а от място, намиращо се само на една-две пресечки от сутерена на Денис Крийд?“.

На което Страйк отговори наум: Не, и съвсем заслужено са превърнали книгата ти в пулп, друже. Поредицата от събития, предполагани от Оукдън, явно бе сглобена в преднамерен опит да се постави Марго в съседство със сутерена на Крийд във вечерта на изчезването ѝ. Бяха необходими „усложнения“, за да се обясни връщането на Марго в клиниката цял месец след аборта, но те нямаше как да са усложнения при нея самата, тъй като според всички свидетелства е била в добро здраве и е работела в „Сейнт Джон“ чак до изчезването си. Но веднъж приписани на близка приятелка, неуточнените „усложнения“ биха могли да послужат на две цели: да се даде на Марго причина да иде в клиниката да посети Уна и на Уна да се даде причина да излъже за местонахождението на двете жени в онази вечер. Общо взето, Страйк смяташе, че Оукдън е извадил късмет, че не е бил изправен пред съда, и стигаше до извода, че само страх от последваща публичност е спряла Рой и Уна да го направят.

Отвори на четвъртия знак, поставен от Робин, след като отново се увери, че вратата на наблюдаваната от него къща си остава затворена, и прочете следващия отбелязан пасаж.

„Видях я също тъй ясно, както виждам вас сега. Стоеше на онзи прозорец и удряше по него, сякаш искаше да привлече внимание. Особено добре си го спомням, тъй като по това време четях „Отвъд полунощ“ на Сидни Шелдън и си мислех за жените и какво им се налага да преживеят, и ето че тогава вдигнах поглед и я видях.

Щом сега затворя очи, тя е там като запечатана в главата ми снимка и оттогава все ме преследва, ако трябва да съм искрена. Хората не спираха да ми повтарят: „Измисляш си“, „Освободи се от това“, но аз няма да променя думите си просто защото другите не вярват в тях. В каква бих се превърнала тогава?“

Малката печатница, заемала тогава последния етаж на сградата, е ръководена от съпрузите Арнолд и Рейчъл Сойър. Полицията е приела техните уверения, че Марго Бамбъро никога не е стъпвала там и че жената, видяна от Манди в онази вечер, вероятно е била самата госпожа Сойър, която твърдяла, че един от прозорците не се затварял добре и трябвало да бъде блъскан.

Ала една странна връзка между печатница „А и Р“ и Марго Бамбъро е останала незабелязана от полицията. Първата голяма поръчка на печатницата „А и Р“ била за вече затворения нощен клуб „Дръдж“ – същия, за който Пол Сачуел, любовникът на Марго, направил дръзката стенописна творба. Във времето произведения на Сачуел са се появявали на брошури, отпечатани от „А и Р“, така че е възможно той и семейство Сойър да са били в контакт.

Дали това не предполага...

– Мамка му – изруга под нос Страйк, обърна страницата и спря очи на кратък абзац, белязан от Робин с дебела черна линия.

Уейн Трулъв, бивш съсед на Пол Сачуел, мисли, че впоследствие той е заминал в чужбина.

„Много ми говореше, че иска да попътува. Не вярвам да е печелел кой знае колко от картините си и след като полицията го разпита, сподели, че му се ще да се разкара за малко. Вероятно е било умен ход от негова страна да замине.“

Петото и последно листче на Робин бе поставено към края на книгата и след като за пореден път погледна все още паркираната на същото място кола на ШХ и затворената врата на къщата, Страйк се залови да чете.

Месец след изчезването на Марго съпругът ѝ Рой посещава клиниката „Сейнт Джон“. Рой, който не е бил в състояние да прикрие лошото си настроение на служебното барбекю същото лято, в този случай е изненадващо кротък.

Дороти си спомня: „Той искаше да говори с всички нас, да ни благодари, че сме сътрудничили на полицията. Изглеждаше болен. Никак не бе за чудене. Бяхме опаковали личните ѝ вещи, защото в нейния кабинет работеше заместник. Полицията вече го бе претърсила. Сред нещата ѝ имаше крем за ръце, поставената ѝ в рамка диплома и снимка на него, Рой, държащ на ръце дъщеря им. Той прегледа вещите в кашона и се поразчувства, но после взе една от фигурките, които бе държала на бюрото си. Беше малка дървена статуетка, подобна на викинг. Каза: „Това пък откъде се е взело? Откъде го е имала тя?“. Никой от нас не знаеше, но ми се стори, че той се разстрои при вида ѝ.

Сигурно си е помислил, че ѝ е подарък от мъж. Разбира се, полицията вече се бе интересувала от любовния ѝ живот. Ужасно е да не можеш да имаш доверие на съпругата си“.

Страйк пак вдигна глава към къщата, не видя никаква промяна и прелисти страниците до края на книгата, където се мъдреше последният изблик на предположения, гадаене и недопечени теории. От една страна, Оукдън намекваше, че Марго сама си е навлякла трагедията, че съдбата я бе наказала, задето е твърде сексуална и дръзка, задето се е напъхала в корсет и си е сложила заешки уши, задето най-нахално се е изтръгнала от класата, в която се е родила. От друга страна, излизаше, че е живяла заобиколена от потенциални убийци. Никой, свързан с Марго, не се бе изплъзнал от подозренията на Оукдън, бил той „чаровният никаквец Стиви Даутуейт, прекръстил се на Джакс“, „властният хематолог Рой Фипс“, „отмъстителният изнасилвач Джулс Бейлис“, „гневливият женкар Пол Сачуел“ или „всеизвестното чудовище Денис Крийд“.

Страйк се канеше да затвори книгата, като видя по средата ѝ по-тъмни ръбове, предполагащи снимки, и отвори на тях.

Извън познатите от вестниците, сред които общата снимка на Марго и Уна в костюмите им на зайчета от „Плейбой“ – Уна с приятните ѝ извивки и широко усмихната, Марго, подобна на статуетка, с облак от руса коса, – имаше само още три. Всичките бяха с лошо качество и на тях Марго бе уловена случайно.

Под първата имаше надпис: „Авторът, майка му и Марго“. Дороти Оукдън, жена с квадратна брадичка, стоманеносива коса и очила с рамки като крила, гледаше право в обектива и бе преметнала ръка през раменете на кльощаво луничаво момче с прическа тип паж и гримаса, разкривяваща чертите му. Напомни на Страйк за Люк, най-големия му племенник. Зад семейство Оукдън имаше обширна тревна площ и отвъд нея голяма къща с множество заострени кулички. Близо до къщата от моравата стърчаха някакви неща и като ги разгледа по-отблизо, Страйк видя, че са наченки на стени или колони: явно бе започнат строеж на летен павилион.

По поляната зад Дороти и Карл вървеше Марго Бамбъро и личеше как не знае, че е снимана. Беше боса, облечена в джинсови шорти и тениска, носеше чиния и се усмихваше на някого извън кадър. Страйк заключи, че снимката е правена на барбекюто с колеги, организирано от Марго. Домът на Фипс във всеки случай бе по-разкошен, отколкото си бе представял.

Страйк за пореден път провери, че колата на ШХ е паркирана на същото място, и се зае да разглежда последните две снимки, които бяха от коледното парти на медицинската служба „Сейнт Джон“.

Бюрото на рецепцията бе драпирано със станиол, столовете бяха разчистени от чакалнята и струпани в ъглите. Страйк потърси Марго на двете снимки и я откри с бебето Ана на ръце да говори с висока чернокожа жена, за която той предположи, че е Уилма Бейлис. В ъгъла на снимката имаше слабичка жена с кръгли очи и тънка кестенява коса и Страйк реши, че може би е младата Джанис.

На втората снимка всички глави бяха извърнати встрани от фотоапарата или лицата бяха частично скрити с изключение на едно. По-възрастен от останалите мъж с изпито лице без усмивка, с костюм и пригладена назад коса, единствен бе призован към внимание, че се прави снимка. От светкавицата очите му бяха червени. Надписът под снимката гласеше „Марго и д-р Джоузеф Бренър“, макар че от Марго се виждаше само задната част на главата ѝ.

В ъгъла на снимката имаше трима мъже, които, ако се съдеше от горните им дрехи, току-що бяха пристигнали на партито. Тъмното им облекло образуваше черно петно в дясната страна на снимката. Всичките бяха с гръб към обектива, но най-едрият леко бе извърнал лице наляво и се виждаха дълъг черен бакенбард, голямо ухо, върхът на масивен нос и око с надвиснал клепач. Лявата му ръка бе вдигната за почесване по лицето. Носеше голям златен пръстен с лъвска глава.

Страйк остана взрян в снимката, докато шумове откъм улицата не го накараха да вдигне глава. ШХ току-що бе излязъл от къщата. Закръглена блондинка по домашни чехли бе застанала на изтривалката. Вдигна ръка и нежно погали ШХ по темето, както се милва дете или куче. ШХ, усмихнат, се сбогува с нея, после се обърна и закрачи към мерцедеса си.

Страйк метна „Какво се случи с Марго Бамбъро?“ на седалката до себе си. Докато чакаше ШХ да излезе на пътя, се подготви да го следва.

След около пет минути стана ясно, че обектът му се движи към дома си в Уест Бромптън. С една ръка върху волана Страйк набра номера на стар приятел. Веднага бе прехвърлен на гласова поща.

– Пищял, Горелката е. Трябва да поговорим за нещо. Съобщи ми кога мога да те черпя една бира.

26

Бяха все лични рицари и хубавци при това,

ала за Бритомарт те само сенки представляваха.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

При пет активни случая в графика на агенцията и само четири дни, оставащи до Коледа, двама от външните сътрудници бяха повалени от сезонния грип. Морис се гътна пръв: обвиняваше забавачката на дъщеря си, където вирусът се развихрил със скоростта на горски пожар и сред деца, и сред родители. Продължи да работи, докато висока температура и болки в ставите не го принудиха да телефонира и да се извини, но дотогава вече бе успял да зарази Баркли, който на свой ред предаде вируса на жена си и малката си дъщеря и напълно побесня от това.

– Тъпакът трябваше да си седи у дома, а не да диша върху мен в колата – възмущаваше се Баркли с дрезгав глас в телефонен разговор със Страйк рано сутринта на двайсети, докато Страйк отваряше офиса.

Последната среща на целия екип преди Коледа трябваше да се състои в десет часа, но след като двама не можеха да присъстват, Страйк реши да я отмени. Единственият човек, с когото не успя да се свърже, беше Робин, защото вероятно бе в метрото. Страйк я бе помолил да дойде по-рано, та да обсъдят случая „Бамбъро“ преди пристигането на останалите.

– Трябваше да летим за Глазгоу утре – грачеше Баркли, докато Страйк слагаше чайника на котлона. – А малката умира от болки в ушите...

– Ясно – отвърна Страйк, който също не се чувстваше във върхова форма, без съмнение вследствие умора и твърде много пушене. – Е, оправяй се, ще се върнеш, когато можеш.

– Гадняр – изръмжа Баркли и побърза да поясни: – За Морис говоря, не за теб. Е, весела Коледа, мамка му.

Като се опитваше сам себе си да убеди, че гъделичкането в гърлото, лепкавата влага по гърба му и болката зад очите са въображаеми, Страйк си направи чаша чай и влезе във вътрешния кабинет да вдигне щорите. От вятъра и силния дъжд коледните лампички, провесени през Денмарк Стрийт, се люлееха на кабелите си. Също както и в предишните пет сутрини, тези лампички припомниха на Страйк, че още не е започнал с коледното пазаруване. Седна от своята страна на партньорското бюро и си даде сметка, че след като толкова е закъснял със задачата, поне щеше да е принуден да я изпълни за няколко часа, а така отпадаше тягостният период на предварително обмисляне кой какво би харесал. Прозорецът зад него бе блъскан от силни струи дъжд. Имаше желание да се върне обратно в леглото.

Чу стъклената врата да се отваря и затваря.

– Добро утро – подвикна Робин от външното помещение. – Адски гадно време е навън.

– Добро утро – отвърна ѝ Страйк. – Водата в чайника е вряла, срещата на екипа отпадна. Баркли също е болен от грип.

– По дяволите – промърмори Робин. – А ти как се чувстваш?

– Добре съм – каза ѝ Страйк и се зае да подрежда бележките си по случая „Бамбъро“.

Но когато Робин влезе в кабинета с чай в една ръка и бележник в другата, реши, че Страйк ни най-малко не изглежда добре. Беше по-блед от обикновено, челото му лъщеше от пот, а около очите имаше сивкави сенки. Тя затвори междинната врата и седна насреща му, без да коментира.

– И без това няма особен смисъл от среща – въздъхна Страйк. – Случаите ни до един са се закучили. Пъргави крака е чист. Най-лошото, което може да се каже за него, е, че е с нея заради парите ѝ, но това татко ѝ си го знаеше от самото начало. Приятелката на Рогоносеца не му изневерява и само един Бог знае с какво Хитреца държи ШХ. Видя ли имейла ми за блондинката в Стоук Нюингтън?

– Да – отговори Робин, чието лице бе порозовяло от студеното време. Опита се да пооправи косата си, като прекара пръсти през нея. – Адресът нищо ли не показа?

– Не. Ако трябва да гадая, мисля, че е роднина. Помилва го по главата, като си тръгваше.

– Доминираща секс партньорка? – предложи вариант Робин.

Откакто постъпи в агенцията, бе научила какво ли не за извращенията на мъжете с власт.

– Хрумна ми и това, но начинът, по който се сбогува с нея... имаха вид, че им е уютно един с друг. Само че той няма сестра, а тя изглежда по-млада от него. Братовчеди биха ли се милвали по главата?

– Ами неделя вечер не е подходящо време да те приеме психоаналитик, но погалването се приема като заместител на родителска ласка... Наставник? Екстрасенс?

– Това е добро хрумване – отвърна Страйк и поглади брадичката си. – Акционерите никак не биха се зарадвали, ако той взема деловите си решения под диктовката на гледачка от Стоук Нюингтън. Щях да пратя Морис да следи жената по Коледа, но той е изваден от строя, Хъчинс е зает с момичето на Рогоносеца, а аз трябва да замина за Корнуол вдругиден. Ти кога тръгваш за Машъм? Във вторник ли?

– Не – отвърна тревожно Робин. – Утре... събота. Обсъдихме го още през септември, помниш ли? Размених се с Морис, та да мога...

– Да, да, спомням си – излъга Страйк. Главата му започна да пулсира, а чаят не успокои гърлото му. – Няма проблем.

Но това, разбира се, означаваше, че ако щеше да прави на Робин коледен подарък, трябваше да го купи и да ѝ го връчи до края на деня.

– Ще се опитам да хвана по-късен влак – каза Робин, – но при положение, че е Коледа...

– Не, полага ти се отпуск – отсече той. – Не е редно да работиш само защото нехайните тъпаци са пипнали грип.

Робин, която имаше силното подозрение, че Баркли и Морис не са единствените в агенцията с грип, попита:

– Искаш ли още чай?

– Какво? Не – отвърна Страйк, обзет от неоснователно раздразнение към нея, задето, както той го приемаше, го принуждаваше да иде на пазар. – И с Пощенската картичка сме наникъде...

– Може би... само може би имам нещо за Пощенската картичка.

– Какво? – смая се Страйк.

– Нашият синоптик е получил нова пощенска картичка вчера, пратена до телевизионното студио. Тя е четвъртата, купена в Националната портретна галерия, и съдържа странно послание.

Извади картичката от чантата си и я подаде през бюрото на Страйк. Отпред имаше репродукция на автопортрет на Джошуа Рейнолдс с ръка, засенчила очите, в типичната поза на някой, взиращ се в нещо неопределено. На гърба пишеше:

Надявам се да греша, но мисля, че си изпратил в службата ми човек, разполагащ с мои писма. Показвал ли си ги на друг? Много се надявам да не си. Да ме подплашиш ли се опитваш? Държиш се, сякаш си много добър и земен човек, без преструвки и фасони. Допусках, че ще проявиш приличието да дойдеш лично, ако имаш нещо да ми кажеш. Ако не разбираш това, игнорирай го.

Страйк вдигна поглед към Робин.

– Означава ли това, че...?

Робин обясни, че е купила същите три картички, пратени преди това от въпросния магазин в галерията, и се е разходила из многото зали, като ги е държала така, че да са видими за околните, докато жена с очила с дебели стъкла очевидно реагирала на тях и се скрила зад врата с надпис „Само за персонал“.

– Тогава не ти казах, защото се боях да не съм си въобразила, а и тя напълно покриваше моята представа за Пощенската картичка, затова се притесних да не изпадам в ситуацията на Талбът и да преследвам налудничавите си хрумвания.

– Но ти не си някоя побъркана. Идеята ти да идеш в този магазин беше дяволски умна, а това – той размаха картичката с Рейнолдс – доказва, че от първия път си уцелила в десетката.

– Не успях да я снимам – каза Робин, като се опитваше да не се показва много въодушевена от похвалата на Страйк, – но тя беше в зала 8 и мога да я опиша. Големи очила, по-ниска от мен, гъста кестенява коса, подстригана на черта, някъде около четиресетгодишна.

Страйк нахвърля описанието в бележника си.

– Може и аз да надникна там, преди да тръгна за Корнуол – каза. – Така, да продължим с „Бамбъро“.

Но преди някой от двамата да е успял да каже и дума, зазвъня телефонът във външния офис. Доволен да има повод за оплакване, Страйк погледна часовника си, надигна се и промърмори:

– Девет часът е, Пат вече трябваше...

Но още докато го изричаше, стъклената врата се отвори, прозвучаха незабързаните стъпки на Пат и после обичайният ѝ дрезгав баритон:

– Детективска агенция „Корморан Страйк“.

Робин се помъчи да не се усмихне, когато Корморан се тръшна обратно на стола си. На вратата се почука и Пат провря глава вътре.

– Добро утро. Грегъри Талбът чака на линия да се чуе с теб.

– Свържи ме – поръча Страйк. – Ако обичаш – добави, като видя войнствено пламъче да припламва в очите на Пат. – И затвори вратата.

Тя го изпълни. Миг по-късно телефонът на партньорското бюро зазвъня и Страйк го включи на високоговорител.

– Здравей, Грегъри. Страйк е.

– Здравей – отвърна Грегъри и тонът му прозвуча тревожно.

– С какво мога да съм ти полезен?

– Ами нали знаеш, че разчиствахме таванския етаж?

– Да – потвърди Страйк.

– Вчера разопаковах стар кашон – все така напрегнат продължи Грегъри – и открих нещо скрито под служебните награди на татко и униформата му...

– Не скрито – прозвуча свадлив женски глас край него.

– Не знаех, че е там – уточни Грегъри. – И сега майка ми...

– Дай аз да говоря с него – настоя същият глас.

– Майка ми желае да говори с теб – каза Грегъри с потискано раздразнение.

Войнственият глас на възрастна жена замести този на Грегъри.

– Господин Страйк ли е насреща?

– Същият.

– Грегъри сигурно ви е казал как се отнесоха от полицията към Бил накрая?

– Да – потвърди Страйк.

– Можеше да остане на работа след лечението на щитовидната си жлеза, но не му позволиха. А той даде всичко за тях, полицията беше животът му. Грег казва, че ви дал записките на Бил.

– Точно така – отвърна Страйк.

– След смъртта на Бил открих тази метална кутия в кашон в бараката, беше белязана със знака на Крийд. Чели сте записките и знаете, че Бил използваше специален символ за Крийд, нали?

– Да – отговори Страйк.

– Не можех да отнеса всичко в санаториума, който обитавам, практически не ми предоставиха никакво пространство за багаж, така че трябваше да оставя кашоните на тавана на Грег и Алис. Напълно бях забравила за тях, докато вчера Грег не се залови да разглежда вещите на баща си. От полицията ясно дадоха да се разбере, че не щат да знаят за теориите на Бил, но Грег каза, че вие проявявате интерес, така че е редно да имате това.

Грегъри се върна на линията. Чуха движение, което подсказваше, че Грегъри се отдалечава от майка си. Затвори се врата.

– Става дума за метална кутия с ролка от стар 16-милиметров филм – каза той с уста близо до слушалката. – Мама не знае какво има там. Аз нямам камера, на която да го пусна, но го вдигнах на светлината и... прилича на порнофилм. Притесних се да го изхвърля заради боклукчиите...

Предвид, че семейство Талбът бяха приемни родители на няколко деца, Страйк разбираше опасенията му.

– Питам се дали ако ви го дам...

– Предпочиташ да не казваме откъде го имаме? – довърши Страйк с поглед към Робин. – Не виждам причина да го оповестяваме.

Робин си отбеляза, че той не даде обещание, но Грегъри явно остана доволен.

– Ще мина да го донеса тогава – каза той. – Днес следобед имам път към Уест Енд. Ще водя близначките да видят Дядо Коледа.

Когато Грегъри затвори, Страйк подхвърли:

– Нали забеляза колко убедени си остават семейство Талбът след цели четиресет години...

Телефонът във външния офис отново зазвъня.

– ... че Марго е убита от Крийд? Май се досещам какъв ще е символът върху кутията с филма, защото...

Пат почука на вратата на вътрешния кабинет.

– Да му се не види – промърмори Страйк, чието гърло започваше да пари. – Какво?!

– Колко очарователно – изрече студено Пат. – Търси те господин Пищял. Обаждането е пренасочено от мобилния ти телефон. Каза, че си искал...

– Да, искам – отвърна Страйк. – Прехвърли го обратно на мобилния... моля – добави той и се обърна към Робин. – Извинявай, би ли ме оставила сам за малко?

Робин излезе от кабинета и затвори вратата зад себе си, а Страйк извади мобилния си телефон.

– Здравей, Пищял, благодаря, че ми върна обаждането.

Той и Пищяла, чието име би могъл да си спомни, но не без усилие, се знаеха още от тийнейджъри. Животът им още тогава бе вървял в диаметрално противоположни посоки. Страйк се готвеше за университет, за армията и за професията на детектив, докато Пищяла се бе впуснал в кариера, придобиваща все по-криминален характер. И все пак някакво странно родство продължаваше да ги свързва и понякога си правеха взаимни услуги, като Страйк плащаше в брой на Пищяла за информация и да му свърши нещо, което не можеше да осъществи по друг начин.

– Какво има, Горелка?

– Исках да те черпя бира и да ти покажа една снимка – каза Страйк.

– По една случайност ще съм близо до теб по-късно днес. Ще ходя в „Хамлис“. Купил съм погрешната кукла „Монстър Хай“ за Захара.

От казаното Страйк осмисли единствено „Хамлис“.

– Добре, звънни ми, като си готов за питие.

– Дадено.

Линията прекъсна. Шанкър не си усложняваше живота със сбогувания.

Робин се върна с две чаши прясно запарен чай и затвори вратата зад себе си с крак.

– Прощавай за това – каза Страйк и разсеяно избърса потта от горната си устна. – Та за какво говорех?

– Че знаеш какъв символ има върху кутията със стария филм на Талбът.

– О, да – кимна Страйк. – Символът на Козирога. Пробвах се да дешифрирам онези бележки – добави той и почука с пръст кожената тетрадка до себе си.

После запозна Робин с мотивите на Бил Талбът да вярва, че Марго е била похитена от мъж, роден под знака на Козирог.

– Талбът е отхвърлял заподозрени на базата на това, че не са зодия Козирог? – изумена попита Робин.

– Да – намръщи се Страйк заради вече силно парещото си гърло. Отпи глътка чай. – Само дето и Рой Фипс е Козирог, но Талбът и него е отхвърлил.

– Защо?

– Още не съм успял да разчета всичко, но за Фипс той е използвал странен символ, който не открих на никой астрологичен сайт дотук. Бележките му обаче обясняват защо е разпитвал Джанис толкова много пъти. Нейната зодия е Рак. Ракът е срещуположният знак на Козирога и хората от зодия Рак според записките на Талбът са интуитивни и със способности на екстрасенси. Ето защо Талбът е заключил, че Джанис е негов естествен съюзник срещу Бафомет и че може да има прозрения относно самоличността на Бафомет, та затова я е карал да води дневник на сънищата си. Още по-съществено в съзнанието му е, че Сатурн, управляващ Козирог...

Робин прикри усмивка зад чашата си с чай. Изражението на Страйк, докато описваше тези астрологични феномени, можеше да се сравни с това на човек, накаран да яде престояли цяла седмица морски дарове.

– ... е бил в Рак в деня на изчезването на Марго. От това Талбът вади умозаключение, че Джанис е познавала Бафомет или е имала контакт с него. Ето защо я е накарал да направи списък на секспартньорите си.

– Леле – промълви Робин.

– Просто ти давам най-бегъл поглед към лудостите му, но има и много повече. Ще ти пратя с имейл основните пунктове, когато приключа с дешифрирането. Но интересното тук е, че се долавя и истинският детектив, опитващ се да бори болестта. Имал е същата идея, която хрумна и на мен: как Марго може да е била примамена някъде под претекст, че човек се е нуждаел от медицинска помощ, макар че той е облякъл това си хрумване в щуротии – имало стелиум в шестия дом, Дома на здравето, което той тълкува като опасност, свързана с болест.

– Какво е стелиум?

– Струпване на повече от три планети. Полицията е проверявала пациенти, които тя често е приемала непосредствено преди изчезването си. Един от тях очевидно е Даутуейт, имало е и дементна старица от Гопсал Стрийт, която звъняла в медицинската служба от нямане какво да прави, както и семейство от Хърбал Хил, чието дете имало реакция на ваксинация срещу детски паралич.

– Лекарите имат контакт с толкова много хора – въздъхна Робин.

– Да – съгласи се Страйк, – и мисля, че точно това е довело до голямото объркване на този случай. Талбът е приел огромно количество информация и не е знаел кое да отпише. От друга страна, възможността тя да е подмамена под медицински претекст или нападната от гневен пациент не е налудничава идея. Медицинските лица влизат непридружени по къщите на всякакви хора... и ето виж Даутуейт. Лоусън сериозно е вярвал, че той може да е похитителят или убиецът на Марго, а и Талбът е проявявал голям интерес към него. И макар Даутуейт да е бил зодия Риби, Талбът се е опитал да го изкара Козирог. Твърди, че според Шмит Даутуейт в действителност е Козирог...

– Кой е Шмит?

– Нямам представа – отвърна Страйк, – но той или тя фигурира навред из записките и коригира зодии.

– Ето как са изгубени реални улики – проговори тихо Робин, – докато Талбът е проверявал хороскопа на всеки.

– Именно. Щеше да е смешно, ако не беше толкова сериозно. Но интересът му към Даутуейт все така намирисва на здрав полицейски инстинкт. Даутуейт и на мен ми изглежда твърде хлъзгав.

– Ха-ха – реагира Робин.

Страйк я погледна неразбиращо.

– Риби – напомни му тя.

– О, да – каза Страйк, без да се усмихне. Пулсиращата болка зад очите му се бе усилила, гърлото му протестираше при всяко преглъщане, но нямаше как да е болен от грип. Невъзможно. – Прочетох откъса, който бе отбелязала в книгата на Оукдън – продължи той. – Онзи как Даутуейт си е сменил името, като отишъл в Клактън да пее във ваканционно селище, но не открих нито следа от Стив, Стивън или Стиви Джакс след седемдесет и шеста година. Една промяна на името би била разбираема след многото внимание от страна на полицията. Две вече са силно подозрителни.

– Мислиш ли? – зачуди се Робин. – Знаем, че е бил нервен тип човек, ако съдим от медицинския му картон. Може да се е уплашил от появата на Оукдън в „Бътлинс“.

– Но книгата на Оукдън е унищожена. Никой, освен няколко служители в „Бътлинс“, не е знаел, че Стиви Джакс е разпитван относно Марго Бамбъро.

– Може да е заминал в чужбина – предположи Робин. – Да е умрял в чужбина. Взех да си мисля, че това се е случило и с Пол Сачуел. Видя ли как съседът му е казал, че е заминал да пътува?

– Да – отвърна Страйк. – Случайно да си научила нещо за Глория Конти?

– Нищо – въздъхна Робин. – Но имам няколко сведения – добави тя и отвори бележника си. – Не ни дават голям напредък, но все пак... Разговарях с вдовицата на Чарли Рамидж, която е в Испания. Говоря за милионера с парните бани, на когото му се сторило, че е забелязал Марго на гробището в Лемингтън Спа.

Страйк кимна, доволен от възможността да даде почивка на гърлото си.

– Според мен госпожа Рамидж или е претърпяла инсулт, или обича да попийва с обяда. Говореше завалено, но потвърди как Чарли мислел, че е видял Марго на гробище, и как после го обсъдил със свой приятел полицай, чието име тя не си спомни. А после внезапно каза: „Не, чакайте – Мери Фланегън. Той си мислеше, че е видял Мери Фланегън“. Пак преговорихме цялата история и тя потвърди, че всичко било така, но ставало дума за Мери Фланегън, не за Марго Бамбъро. Издирих Мери Фланегън – каза Робин. – Изчезнала е през петдесет и девета година. Най-дългият случай на изчезване във Великобритания.

– Коя от двете намираш за по-заблудена? – попита Страйк. – Госпожа Рамидж или Джанис?

– Определено госпожа Рамидж – отвърна Робин. – Джанис със сигурност не би объркала двете жени, нали? Докато за госпожа Рамидж е възможно. Тя няма личен интерес, за нея и двете са изчезнали лица, чиито имена започват с М.

Страйк се смръщи замислен. Накрая изрече с пламнали сливици:

– Ако Рамидж е имал навик да ръси сензации, приятелят му полицай не може да бъде винен, че не го е приел сериозно. Поне имаме потвърждение как Рамидж е вярвал, че е срещнал изчезнала жена.

Намръщи се толкова силно, че Робин попита:

– Боли ли те нещо?

– Не. Чудех се струва ли си да направим опит да се видим с Айрийн и Джанис поотделно. Надявах се да не ми се наложи повече да разговарям с Айрийн Хиксън. Но е редно да продължим да търсим връзка между Марго и Лемингтън Спа. Не спомена ли, че имаш и друга следа?

– Не е кой знае каква. Аманда Лоус или Аманда Уайт, както се е казвала, когато предположила, че е видяла Марго на онзи прозорец на „Клъркънуел Роуд“, отговори на имейла ми. Ще ти препратя отговора ѝ, ако искаш да го прочетеш, но в общи линии тя се домогва до пари.

– Я виж ти.

– Поразкрасява малко нещата. Твърди, че разказала на полицията, но никой не ѝ повярвал, после го повторила пред Оукдън, а той не ѝ дал нито пени. Омръзнало ѝ да не я приемат сериозно и ако сме искали да чуем историята ѝ, този път държала да ѝ се плати за това. Твърди, че понесла твърде много негативно внимание, наричали я лъжкиня и фантазьорка, тъй че нямала намерение да го понесе отново без някаква компенсация.

Страйк си направи отметка в бележника.

– Кажи ѝ, че агенцията няма практика да плаща на свидетели за сътрудничеството им – поръча той. – Апелирай към човещината ѝ. Ако това не помогне, ще ѝ дадем сто лири.

– Мисля, че тя се надява на сума от порядъка на хиляди.

– Аз пък се надявам за Коледа на Бахамските острови – изсумтя Страйк, когато дъждът отново забарабани по прозореца зад него. – Това ли е всичко, което имаш?

– Да – отговори Робин и затвори бележника си.

– Ударих на камък с пациента, дето злоупотребявал с бенита, онзи Апълторп, дето твърдял, че е убил Марго. Мисля, че Айрийн бърка името. Пробвах всички варианти, дето ми дойдоха на ума, не излезе нищо. Май ще се наложи да се обадя пак. Но първо ще пробвам с Джанис.

– Не ми каза какво мислиш за книгата на Оукдън.

– Типичен опортюнист, който с мъка е изцедил десет глави от нищо. Но бих искал да го открием, стига да успеем.

– Опитвам се – отново въздъхна Робин, – но той е поредният, който сякаш е изчезнал от лицето на планетата. Явно майка му е била основният му източник. Не вярвам да е убедил човек, който наистина е познавал Марго, да говори с него.

– Така е – съгласи се Страйк. – Ти беше отбелязала почти всички интересни моменти.

– Почти? – изрече остро Робин.

– Всички – поправи се Страйк.

– Забеляза още нещо ли?

– Не – отвърна Страйк, но като видя, че тя остава неубедена, добави: – Просто се чудех дали някой не е организирал нападение срещу нея.

– Съпругът ѝ? – попита, стъписана, Робин.

– Може би.

– Или си мислиш за мъжа на чистачката Джулс Бейлис с предполагаемите му престъпни контакти?

– Не вярвам.

– Тогава защо...

– Просто все се връщам към факта, че ако е убита, то е станало много умело. Което навежда на мисълта за...

– ... наемен убиец – довърши Робин. – Знаеш ли, неотдавна прочетох биография на лорд Лукан. Смятат, че той е наел някого да убие жена му...

– ... и убиецът по погрешка е очистил бавачката – каза Страйк, който бе добре запознат с теорията. – Е, ако това се е случило с Марго, то убиецът е бил далеч по-сръчен от онзи, нает от Лукан. От нея не е останала и следа, нито капка кръв дори.

Настана кратко мълчание. Страйк хвърли поглед зад гърба си да провери дали дъждът и вятърът още атакуват коледните лампички отвън, а мислите на Робин се понесоха към Рой Фипс, мъжа, когото Уна бе нарекла безкръвен, много удобно прикован на легло в деня на изчезването на Марго.

– Трябва да тръгвам – заяви Страйк и се надигна от стола си.

– Също и аз – въздъхна Робин и засъбира нещата си.

– Ще наминеш през офиса по-късно, нали? – попита Страйк.

Трябваше да ѝ даде още некупения коледен подарък, преди да е тръгнала за Йоркшър.

– Нямах такова намерение – каза Робин. – Защо?

– Намини пак – поръча Страйк, като се мъчеше да измисли причина. Отвори вратата към външния офис. – Пат?

– Да – отвърна Пат, без да извърне глава, и отново пишеше бързо и точно на клавиатурата, а между зъбите си имаше електронна цигара.

– С Робин и двамата излизаме сега, но мъж, на име Грегъри Талбът, ще се отбие да остави кутия с 16-милиметров филм. Мислиш ли, че ще можеш да осигуриш проектор, на който да го пуснем? За предпочитане преди пет часа?

Пат бавно се завъртя на стола си, за да погледне Страйк. Маймунското ѝ лице бе изопнато, а очите присвити.

– Искаш да намеря до пет часа някакъв исторически проектор?

– Ами да, това казах. – Страйк се обърна към Робин. – Тогава ще можем да погледнем набързо какво е криел Талбът на тавана, преди да заминеш за Машъм.

– Добре – каза Робин. – Ще се върна в четири часа.

27

Зовеше се той Талус и беше сякаш от желязо изкован –

не трепваше пред никаква опасност, не отстъпваше.

В ръка размахваше железен жезъл,

лъжата гонеше, на истината да отвори път.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Два часа по-късно Страйк стоеше под навеса на „Хамлис“ на Риджънт Стрийт с пазарски пликове до краката си и строго си нареждаше, че е добре, въпреки изобилните емпирични факти, че го тресе. Студен дъжд плискаше край него по мръсните тротоари, където водата бе подритвана от локвите от забързаните крака на стотици минувачи. Пръскаше по бордюрите при минаването на коли, стичаше се в яката на Страйк, макар че теоретично бе застанал под заслон.

Докато проверяваше телефона си за някакъв знак, че Пищяла не е забравил уговорката им за среща на по питие, запали цигара, но болното му гърло не прие добре внезапното вдишване на дим. След първото дръпване смачка цигарата с обувката си, останал с лош вкус в устата. От Пищяла нямаше известие, тъй че Страйк вдигна обемистите си торби и тръгна, а гърлото му гореше при всяко преглъщане.

Представял си бе оптимистично, че ще може да приключи с всичкото пазаруване в рамките на два часа, но пладне дойде и отмина, а той още не беше готов. Как хората решаваха какво да купят, когато навсякъде около теб от високоговорителите гърмяха коледни песни, а магазините бяха претъпкани с толкова стоки, отгоре на всичко до една изглеждаха боклуци? Безкрайни процесии от жени се изпречваха на пътя му, като правеха избора си без никакви усилия. Дали бяха генетично програмирани да издирват и откриват подходящия подарък? Не можеше ли да плати на някого да го свърши вместо него?

Очите му натежаваха, гърлото го болеше, носът му бе протекъл. Без да е сигурен къде отива или какво точно търси, вървеше напред на сляпо. Той, с неговия обикновено отличен усет за ориентация, все объркваше пътя и губеше посоката. На няколко пъти забърса внимателно подредени купчини коледни стоки, бутна един-двама по-дребни пазаруващи, които измърмориха недоволно и се дръпнаха надалече.

Обемистите пликове, които носеше, съдържаха три еднакви бластера „Нърф“ – големи пластмасови пушки, изстрелващи куршуми от пенопласт, които Страйк купи, първо, защото на единайсетгодишна възраст той самият би се радвал да има такава и второ, защото продавачката го увери, че са хитът на сезона. На чичо си Тед купи пуловер, защото не му хрумна друго, на зет си – кутия топки за голф и бутилка джин, воден от същия принцип, но все още му оставаха най-трудните подаръци – онези за жените: Луси, Джоун и Робин.

Мобилният му телефон иззвъня.

Измъкна се странично от множеството, застана до манекен с пуловер на елени и се освободи от няколко торби, та да може да извади телефона си.

– Страйк.

– Горелка, аз съм близо до „Шейкспиърс Хед“ на Грейт Марлбъро Стрийт. Може ли да се видим там след двайсет минути?

– Чудесно – отвърна Страйк, вече пресипнал. – На две крачки съм.

Нападна го поредната вълна от изпотяване, от която скалпът и гърдите му подгизнаха. Част от мозъка му прие, че не е изключено да е пипнал грипа на Баркли, и ако случаят бе такъв, не биваше да го предава на леля си с нейната компрометирана имунна система. Отново вдигна пликовете си с покупки и се върна на хлъзгавия тротоар отпред.

Дървената фасада в бяло и черно на „Либърти“ се показа вдясно от него, когато пое по Грейт Марлбъро Стрийт. Около главния вход бяха струпани кофи и кутии с цветя, примамливо леки за носене и вече опаковани. Толкова лесно щеше да е да ги отнесе до „Шейкспиърс Хед“ и после до офиса. Но разбира се, цветя нямаше да свършат работа този път. Като се потеше повече от всякога, Страйк влезе в магазина, отново тръсна покупките си на пода до щендер с копринени шалове и се обади на Илза.

– Здрасти, Оги – откликна тя.

– Какво мога да купя на Робин за Коледа? – попита директно.

Гърлото толкова го болеше, че вече му бе трудно да говори.

– Добре ли си?

– Супер съм. Дай идея. В „Либърти“ съм.

– Ами... – подхвана Илза. – Я да видим... О, знам какво можеш да ѝ купиш. Има нужда от нов парфюм. Не хареса предишния, който...

– Не ми трябва предистория – отряза я Страйк нелюбезно. – Парфюм. Чудесно. Какъв ползва?

– Точно това се опитвах да ти кажа, Оги. Иска промяна. Избери нещо ново.

– Нямам обоняние – тросна се нетърпеливо Страйк. – С хрема съм.

Но освен този основен проблем се боеше, че парфюм, избран от него, би бил твърде личен подарък. Търсеше нещо неутрално като цветя, само че не цветя, нещо, дето да каже „харесвам те“, а не „ето така искам да миришеш“.

– Просто иди при продавачка и кажи: „Искам да купя парфюм за жена, която ползва „Филосикос“, но би желала...

– Какво? – попита Страйк. – Какво ползва?

– „Филосикос“. Поне преди.

– Кажи ми го по букви – поръча Страйк с пулсираща глава.

Илза го направи.

– Значи, просто да попитам продавачка и тя ще ми даде нещо подобно?

– Това е идеята – търпеливо отвърна Илза.

– Чудесно – рече Страйк. – Много ти благодаря. Ще се чуем.

Продавачката реши, че ще ти хареса.

Да, така щеше да каже. Продавачката реши, че ще ти хареса, щеше да деперсонализира подаръка и да го превърне в нещо почти тъй неутрално като цветята, но все пак щеше да подскаже, че е вложена някаква грижа от негова страна. Отново вдигна пликовете си и закуца към площ в далечина, която изглеждаше отрупана с шишенца.

Секцията за парфюми се оказа малка, приблизително с големината на офиса на Страйк. Той се промъкна сред множеството от клиенти, мина под купол, изрисуван със звезди, и се оказа заобиколен от рафтове, пълни с крехки стъклени шишенца. Някои бяха украсени с къдрички, други бяха изрисувани като с дантела, имаше такива, които наподобяваха бижута, а също и мускалчета, за които човек би си помислил, че съдържат вълшебна любовна отвара. Като се извиняваше на всяка крачка на хора, които ръчкаше с неговите пушки „Нърф“, бутилката джин и кутията с топки за голф, попадна на слаб, облечен в черно мъж, който попита: „Мога ли да ви услужа?“. В този момент погледът на Страйк попадна на редица бутилирани аромати, опаковани идентично с черни етикети и капачки. Изглеждаха функционални и дискретни, без романтични намеци.

– Искам един от тези – изграчи той и посочи.

– Ясно – каза продавачът. – Ъъ…

– За жена, която ползваше „Филосикос“, е. Да е нещо подобно.

– Добре – каза продавачът и поведе Страйк към изложените флакони. – Какво ще кажете за...

– Не – отсече Страйк, преди продавачът да е махнал капачката на тестера. Парфюмът се наричаше „Плътско цвете“. – Тя каза, че не харесва този – добави, та да не изглежда прекалено чудат. – Има ли някой от другите като „Фило...“

– Може би ще ѝ хареса „Dans Tes Bras“? – предложи продавачът и пръсна от второ шишенце върху картонена лентичка.

– Това не означава ли...?

– „В твоите обятия“ – отвърна продавачът.

– Не – поклати глава Страйк и отказа да помирише лентичката. – Някой от другите прилича ли на „Фи...“?

– „Musc Ravageur“?

– Знаете ли какво, ще го отложа – промърмори Страйк с бликнала отново под ризата му пот. – Кой изход е най-близо до „Шейкспиърс Хед“?

Без помен от усмивка продавачът посочи вляво. Страйк смотолеви извинение и се измъкна назад през жени, разглеждащи флакони и душещи тестери, зави зад ъгъл и с облекчение видя пъба, където трябваше да се види с Пищяла, точно зад стъклените врати на помещение, пълно с шоколадови изделия.

Шоколад – помисли си, като забави крачка и без да ще, се изпречи на пътя на група забързани жени. – Всеки обича шоколад. Потта вече го избиваше на вълни, едновременно му бе горещо и студено. Приближи се до маса, отрупана с кутии шоколадови бонбони, и затърси най-скъпата сред тях, такава, дето би показала признателност и приятелско чувство. Докато се мъчеше да избере конкретен вид, припомни си разговор за солен карамел, така че взе най-голямата кутия, която видя, и се отправи към касата.

Пет минути по-късно с още един пазарски плик, висящ от ръката му, Страйк излезе в края на Карнаби Стрийт, където помежду сградите висяха коледни декорации с музикална тематика. В неговото вече трескаво състояние невидимите зад гигантски слушалки и тъмни очила глави му изглеждаха по-скоро зловещи, отколкото празнични. Като се бореше с пликовете си, вмъкна се заднешком в „Шейкспиърс Хед“, където трептяха многоцветни светлини и отвсякъде звучаха оживен говор и смехове.

– Горелка – чу глас точно до входа.

Пищяла вече бе намерил маса. С бръсната глава, изпит, блед и силно татуиран, Пищяла имаше горна устна, която му придаваше изражение на постоянна усмивка в стил „Елвис“ поради белег, който стигаше чак до скулата му. В едната си ръка държеше чаша бира, а с другата разсеяно щракаше с пръсти – тик, който бе запазил от юношеството си. Където и да се намираше, Пищяла съумяваше да излъчи аура на опасност, да внуши идеята, че при най-малка провокация би могъл да прибегне до насилие. Колкото и пълен да бе пъбът, никой не се бе осмелил да седне на неговата маса. Съвсем несъответстващо, или така поне му изглеждаше на Страйк, Пищяла също имаше пликове с подаръци в краката си.

– Какво ти е? – попита Пищяла, когато Страйк се настани срещу него и остави собствените си покупки под масата. – Адски зле изглеждаш.

– Нищо – отвърна Страйк, чийто нос вече течеше като чешма, а пулсът му бе силно ускорен. – Трябва да е настинка.

– Стой по-далече от мен тогава – поръча Пищяла. – Само това ми липсва, да занеса някоя зараза у дома. Захара тъкмо оздравя от грип. Искаш ли бира?

– Ами... не – отвърна Страйк. В момента перспективата за бира му се видя отблъскваща. – Дали би ми донесъл вода?

– Шибана работа – промърмори Пищяла и се изправи.

Когато Пищяла се върна с чаша вода и отново седна, Страйк подхвана без предисловия:

– Искам да те питам за една вечер, трябва да е било някъде през деветдесет и втора или деветдесет и трета. Трябваше да идеш до центъра, имаше кола, но не можеше да я караш. Нещо си беше направил на ръката. Беше в превръзка.

Пищяла нехайно вдигна рамене в смисъл: кой ти помни нещо толкова тривиално. Животът му бе безкрайна поредица от травми, причинявани и поемани, от необходимост да стигне до някъде, за да предаде пари, дрога, да отправи заплахи, да нанесе побой. Периодите на престой в затвора не бяха довели до нищо повече, освен до временна промяна на средата, в която вършеше бизнеса си. Половината момчета, с които бе се движил в младежките си години, вече бяха мъртви, повечето убити с нож или от свръхдоза. Един от братовчедите му бе загинал при гонка с полицията, друг бе застрелян в тила и убиецът му така и не бе заловен.

– Трябваше да направиш доставка – продължи Страйк, като се опитваше да раздвижи паметта на Пищяла. Имаше торба, пълна с нещо... пари или дрога, не знам. Дойде при блока, където живеех тогава, да търсиш някой да те закара спешно. Предложих аз да го направя. Отидохме в стриптийз клуб в Сохо. Името му беше „Тийзърс“.

– Да бе, „Тийзърс“ – кимна Пищяла. – Отдавна вече не съществува. Затвориха го преди десет-петнайсет години.

– Като отидохме там, имаше група мъже, застанали на тротоара, които се канеха да влязат. Единият беше плешив чернокож...

– Да ти имам паметта – възкликна Пищяла впечатлен. – Готов си за сценичен номер. „Горелката, мъжът с невероятна памет“...

– Имаше и един едър тип, латино на вид, с боядисана в черно коса и бакенбарди. Спряхме, ти свали стъклото на прозореца, а той дойде, постави ръце на вратата и каза, че иска да говори с теб. Очите му бяха като на хрътка басет и носеше масивен златен пръстен с лъвска глава...

– Ричи Мръсника – отсече Пищяла.

– Значи, помниш го?

– Ами казах ти кой е.

– Да, прощавай. Знаеш ли истинското му име?

– Нико. Николо Ричи, но всички му викаха Мръсника. Бандит от старата школа. Сутеньор. Държеше няколко стриптийз клубове и бардаци. Типичен представител на стария Лондон. Още като хлапак станал член на бандата „Сабини“, оттам тръгнал. За какво става дума?

Страйк извади книжлето „Какво се случи с Марго Бамбъро?“ от джоба на палтото си, отвори на снимките от коледното парти на медицинската служба и го подаде на Пищяла, който го пое с подозрение. Примижа за момент към неясната снимка на мъжа с пръстена с лъвска глава, после върна книгата на Страйк.

– Е? – попита Страйк.

– Прилича на него. Къде е това?

– В Клъркънуел. Лекарско коледно парти.

Пищяла изглеждаше леко изненадан.

– Клъркънуел беше някогашната територия на бандата „Сабини“. А предполагам, че на гангстерите понякога им трябват доктори.

– Било е парти – поясни Страйк, – не са били на работа в момента. И какво би търсил Мръсника на докторско парти?

– Знам ли? – рече Пищяла. – На някого да му е било нужно убийство?

– Интересно, че попита това – каза Страйк. – Разследвам изчезването на жена, която е била там в онази вечер.

Пищяла го изгледа изкосо.

– Ричи Мръсника е куку – каза тихо. – Старец е вече все пак.

– Още е жив, така ли?

– Да. В старчески дом е.

– Откъде знаеш?

– Имах общи дела с Лука, най-големия му син.

– И синовете му ли тръгнаха по пътя на баща си?

– Е, вече няма банда на Малката Италия. Но са бандити, да – каза Пищяла. После се наведе през масата и изрече тихо: – Слушай, Горелка, не ти трябва да се забъркваш с момчетата на Ричи Мръсника.

Това бе първият случай Пищяла да отправя към Страйк подобно предупреждение.

– Ако се опиташ да прикачиш нещо на техния старец, жив ще те одерат. Ясно ли ти е? От нищо не им пука. Ще ти запалят офиса. Ще ти нарежат гаджето на парчета.

– Разправи ми всичко, което знаеш за Мръсника.

– Не чу ли какво ти казах, Горелка?

– Разкажи ми конкретно за него, дявол го взел.

Пищяла се смръщи.

– Курви. Порно. И дрога. Но момичетата бяха основното. Беше епохата на Джордж Корнел, Джими Хъмфрис, такива ми ти пичове. За онзи пръстен, дето носеше, казваше, че му го дал Дани Лъва. Дани Лио беше мафиотски бос в Ню Йорк. Твърдеше, че били роднини. Не знам дали е вярно.

– Да си попадал на някого с фамилия Конти? – попита Страйк. – Вероятно по-млад от Ричи.

– Не. Но пак ти казвам, Лука Ричи е пълен психопат – припомни Пищяла. – Кога е изчезнала онази фуста?

– През седемдесет и четвърта година.

Очакваше Шанкър да ахне: „Седемдесет и четвърта, мамка му?!“, да му се присмее, че се е заел да търси истината след всичкото това време, но старият му приятел само му се намръщи и защрака с пръсти в ритъма на бръмбар рогач, а детективът си даде сметка, че Пищяла знаеше повече за едновремешни престъпления и дългите сенки, хвърляни от тях, от мнозина полицаи.

– Името ѝ е Марго Бамбъро – каза Страйк. – Изчезнала е на път за пъба. Никога нищо не се е открило, нито ръчна чанта, нито ключове, нищо. Не е видяна повече.

Пищяла отпи от бирата си.

– Професионална работа – отбеляза.

– И на мен това ми хрумна – кимна Страйк. – Та затова...

– Я зарежи – избухна Пищяла. – Ако фустата е отстранена от Ричи Мръсника или от някое от неговите момчета, направо е за отписване, мамка му. Знам те, че обичаш да се правиш на бойскаут, но да ти кажа ли какво се случи на последния, дето се опита да мъти водата на Ричи Мръсника? Жена му отворила входната врата няколко дни по-късно и плиснали киселина в лицето ѝ. Сега е сляпа с едното око. Казвам ти, зарежи това, Горелка. Ако отговорът е Ричи Мръсника, спри да задаваш въпроса.

28

В мъка и тревожност изпадна Бритомарт

и място не намираше си в това състояние...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Незнайно как Пат все пак бе успяла да открие проектор за 16-милиметров филм. Бяха обещали да го доставят в четири часа, но в шест без петнайсет Страйк и Робин още седяха и го чакаха и в този момент вече Робин каза на Страйк, че ѝ се налага да тръгва. Още не беше приготвила багажа си за посещението си в Йоркшър, искаше да си легне рано преди пътуването с влак, а и ако трябваше да е честна, почувства се обидена от подаръка на Страйк – неопакована кутия шоколадови бонбони със солен карамел, която той измъкна бързешком от плик на „Либърти“, щом я видя. Тя подозираше, че това е била калпавата причина той поначало да я повика отново в офиса. Тъй като ѝ се бе наложило да пътува дълго обратно до Денмарк Стрийт в претъпканото метро, нямаше как да не се подразни, че отдели време и усилие да открие и опакова DVD с два стари концерта на Том Уейтс, които той бе споменал преди две-три седмици, че иска да гледа. Робин никога не беше чувала за този певец, та не ѝ бе лесно да идентифицира човека, за когото бе говорил Страйк, както и въпросните концерти, никога невиждани от него, а именно „Без посетители след полунощ“. И в замяна получи шоколадови бонбони, за които бе сигурна, че са грабнати набързо пътем.

Остави подаръка непипнат в кухнята на Макс, преди на следващата сутрин да се качи на препълнения влак до Харогейт. Докато пътуваше на север на предвидливо запазеното си отрано място, Робин се мъчеше да убеди сама себе си, че усещането ѝ за празнота се дължи просто на умора. Коледа у дома щеше да бъде прекрасен отдих. Щеше да види за пръв път новата си племенница, да се излежава сутрин, да се радва на домашно сготвена храна, да прекарва часове пред телевизора.

В дъното на вагона крещеше малко дете и майка му също тъй силно се мъчеше да го забавлява и усмирява. Робин извади айпода си и си сложи слушалките. Беше свалила албума на Джоуни Мичъл „Корт енд Спарк“, за който Уна бе споменала, че е бил любимият на Марго. Робин още не бе имала време да го чуе, изобщо от седмици не бе могла да слуша никаква музика.

Но „Корт енд Спарк“ не я отпусна и развесели. Намери го тревожен, не приличаше на нищо, което бе чувала преди. Очаквала бе мелодичност и бе разочарована: всичко оставяше усещането за недовършеност, неразрешеност. Красив сопранов глас се извисяваше над пианото или акордите на китарата, но не се стигаше до нещо тъй банално като припев или до ритъм, на който можеш да потропваш с крак. Нямаше как да припяваш, да се включиш в песента, освен ако не можеш да пееш като Мичъл, а Робин със сигурност не го можеше. Думите бяха странни и извикваха реакции, които не ѝ харесваха: не беше сигурна, че някога е изпитвала нещата, за които пееше Мичъл, и това я настройваше отбранително, правеше я объркана и тъжна: Любовта дойде на прага ми със спален чувал на гърба и душа на безумец...

След няколко секунди от третата песен тя изключи айпода и вместо това извади списанието, което бе взела със себе си. В дъното на вагона хлапето вече виеше с цяло гърло.

Настроението ѝ на кротко отчаяние продължи, докато слезе от влака, но щом зърна майка си на перона, готова да я откара до Машъм, беше заляна от вълна на искрена топлота. Тя прегърна Линда и през следващите близо десет минути, докато, бъбрейки, си пробиваха път към колата, като отминаха кафе, от което се носеха звуци на коледни песни, дори надвисналото и сиво йоркшърско небе и интериорът на колата, вонящ на лабрадора Раунтрий, ѝ се видяха приятни и ободряващи по силата на това, че ѝ бяха тъй познати.

– Имам да ти кажа нещо – заговори Линда, след като затвори вратата на колата.

Вместо да завърти ключа в стартера, Линда се обърна към Робин с почти страховит вид.

Паника сграбчи Робин и тя усети стомаха си да се премята.

– Какво се е случило? – попита.

– Нищо страшно – побърза да каже Линда. – Всички сме добре. Само че исках да го знаеш, преди да стигнем в Машъм, в случай че ги срещнеш.

– Кого да срещна?

– Матю – отвърна Линда. – Довел е... довел е онази жена със себе си. Сара Шадлок. Гостуват на Джефри за Коледа.

– О... Господи, мамо, рекох си, че някой е умрял.

Не ѝ стана приятно от начина, по който Линда я гледаше. Макар че студ измести крехкото щастие, припламнало за кратко у нея, тя се помъчи да се усмихне и да докара безгрижен тон.

– Няма проблем. Знаех го. Бившият ѝ годеник ми се обади. Би трябвало да се досетя – каза и се почуди защо не ѝ бе хрумнало, – че ще дойдат тук за Коледа. Хайде да тръгваме към къщи, моля те. Умирам за чаша чай.

– Знаела си? Защо не ни каза?

Но Линда сама даде отговор на въпроса си, когато потеглиха. Робин не се почувства успокоена или утешена да слуша колко възмутена останала майка ѝ, когато съседка ѝ съобщила, че видяла Матю и Сара да се разхождат из градчето хванати за ръка. Не искаше да чува острите упреци към морала и обноските на бившия ѝ съпруг, нито подробно описание на реакцията на всеки от членовете на семейството („Мартин си е наумил отново да го фрасне“). После Линда премина към темата за развода: какво ставало? Защо не се приключва още? Вярвала ли Робин, че медиаторство ще подейства в случая? Не показвало ли поведението на Матю, като се развява пред цял Машъм с тази жена, колко са му чужди чувството за срам и здравомислието? О, защо Робин не приела адвокатската кантора на Харви от Харогейт да поеме случая? Сигурна ли била, че на онази жена от Лондон той ѝ е по силите, защото Корин Максуел разправила на Линда как разводът на бездетната ѝ дъщеря минал съвършено без всякакви проблеми...

Но поне финалът на монолога бе посветен на малката Анабел Мари, когато влязоха по улицата на дома им.

– Чакай само да я видиш, Робин, само чакай...

Входната врата се отвори, преди още колата да е спряла. Джени и Стивън се изправиха на прага толкова развълнувани, та случаен човек би помислил, че на тях предстои да видят бебето си за пръв път, а не на Робин. Робин си даде сметка какво се очаква от нея, лепна на лицето си нетърпелива усмивка и само след минути се озова седнала на дивана в дневната на родителите си с топлото вързопче на спящо бебе в ръцете си, увито в одеялце, изненадващо тежко и ухаещо на бебешка пудра „Джонсън“.

– Тя е прелестна, Стивън – промълви Робин, а Раунтрий заудря с опашка по масичката. Душеше Робин, завираше глава под ръката ѝ, озадачен, че не получава ласките и обичта, на които бе привикнал. – Прелестна е, Джени – възкликна към снаха си, която щракаше снимки, за да увековечи първата среща на „леличка Робин“ с Анабел. – Прелестна е, мамо – увери Линда, която влезе с поднос чай и нямаше търпение да чуе какво мисли Робин за тяхното петдесет и два сантиметрово чудо.

– Още едно момиче внася равновесие, нали – заяви възторжено Линда.

Гневът ѝ към Матю беше забравен, внучката ѝ бе всичко.

Дневната изглеждаше още по-претрупана с добавената елха и коледните картички плюс бебешкото оборудване. Подложка за смяна на памперси, кошче с дръжки, купчина загадъчна муселинена тъкан, плик с памперси и някакво чудато приспособление, за което Джени обясни, че било помпичка за кърма. Робин възклицаваше, усмихваше се, смееше се, яде бисквити, изслуша историята на раждането, изказа още възхищение, държа племенницата си, докато тя се събуди, в който момент Джени пое от нея бебето и с новопридобито самочувствие се настани да го накърми. Робин съобщи, че ще отскочи до горе, за да си разопакова багажа.

Отнесе пътната си чанта на горния етаж, без някой от присъстващите долу да усети липсата ѝ в залисията по бебето. Робин затвори зад себе си вратата на някогашната си стая, но вместо да се залови с багажа, легна на старото си легло. Лицевите мускули я боляха от всичките насилени усмивки. Затвори очи и си позволи лукса да се остави на мрачно изтощение.

29

Той дълго време води битка с тяло и душа,

додето слабостта превзе го най-накрая

и падна в плен на болестта могъща.

А тя, опиянена от победата,

се залови да го опустоши отвътре.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Коледа бе само след три дни и Страйк бе принуден да изостави преструвките, че няма грип. Като заключи, че единственият разумен курс на действие е да се сгуши в мансардния си апартамент, докато вирусът премине през организма му, той се завлече в претъпкан магазин на „Сансбърис“, където трескав, изпотен, дишащ през устата и отчаян да се махне от тълпите и гърмящите коледни песни, награби достатъчно храна за няколко дни и я отнесе до двете си стаи над офиса.

Джоун прие предсказуемо тежко новината, че той няма да се присъедини към коледните празненства. Стигна чак до там да каже, че няма страшно да иде, стига да седят на противоположните краища на масата, но за облекчение на Страйк, Тед категорично възрази на тази идея. Страйк не знаеше дали не е подвластен на параноя, но подозираше, че Луси не вярва в болестта му. А ако вярваше, тонът ѝ показваше, че според нея трябва умишлено да се е заразил. Стори му се, че долови обвинителна нотка, когато му съобщи, че сега Джоун е съвършено плешива.

В пет часа следобед преди Бъдни вечер вече му се бе появила кашлица, от която дробовете му свиреха, а ребрата го боляха. Дремеше на леглото си по тениска и боксерки, с подпряна до стената протеза, когато бе събуден рязко от силен шум. Чуха се отдалечаващи се от мансардата му стъпки надолу по стълбите. Нападна го тежък пристъп на кашлица, преди да може да извика на човека, който според него го бе събудил. С мъка се надигна до седнало положение, за да прочисти дробовете си, тъй че не чу повторното приближаване на стъпките, докато някой не почука на вратата му. Стана му неприятно, че му костваше такова усилие да извика:

– Какво?

– Имаш ли нужда от нещо? – донесе се от пред вратата плътният и дрезгав глас на Пат.

– Не – отвърна той с повишен глас.

– Имаш ли си храна?

– Да.

– Лекарства?

– Да.

– Оставям ти някои неща на площадката. – Той я чу да подрежда предмети. – Има и подаръци. Изяж си супата, докато още е топла. Ще се видим на двайсет и осми.

Преди да е успял да отговори, стъпките ѝ задрънчаха надолу по металните стълби.

Не беше сигурен дали не си е въобразил споменаването на топла супа, но вероятността за такава бе достатъчна да го накара да притегли патериците си и с мъка да се придвижи до вратата. Студът на площадката накара потното му тяло да настръхне. Пат някак бе успяла да дотътри до горе стария видеопроектор и той подозираше, че тъкмо шумът от оставянето му на пода го бе събудил. До него лежеше металната кутия с филма от тавана на Грегъри Талбът, малка купчинка от опаковани коледни подаръци, няколко картички и два контейнера с топла пилешка супа, за която се досети, че тя бе отишла да купи от „Чайнатаун“. Почувства се глупаво разнежен и признателен.

Остави проектора и кутията с филма където си бяха, изтика през прага подаръците и картичките в апартамента с една от патериците и бавно се наведе да вдигне контейнерите със супа.

Преди да започне да яде, взе мобилния си телефон от нощното шкафче и написа съобщение на Пат:

Много ти благодаря. Прекарай приятна Коледа.

После се уви с юрганчето и изяде супата, без да си прави труда да я пресипва в чиния и без да усеща вкуса ѝ. Надявал се бе топлата течност да успокои пламналото му гърло, но кашлицата не преставаше и веднъж-два пъти му се стори, че от задавянето ще върне всичко обратно. Червата му също не се показаха много благосклонни към приемането на храна. След като довърши съдържанието на двете съдчета, се настани под завивката, загледан в черното небе. Потеше се, стомахът го свиваше и той се питаше защо още не е започнал да се оправя.

След нощ на придремвания, прекъсвани от продължителни пристъпи на кашлица, Страйк се събуди на Коледа все така с температура и усукани около тялото си влажни от пот чаршафи. Обикновено шумният му апартамент бе необичайно тих. Внезапно движението по „Тотнъм Корт Роуд“ бе изчезнало. Вероятно повечето от таксиметровите шофьори бяха у дома със семействата си.

Страйк не бе склонен към самосъжаление човек, но докато лежеше самичък в леглото, кашляше и се потеше, ребрата го боляха, а хладилникът му бе практически празен, нямаше как да попречи на мислите си да не се върнат към отминали Коледи, особено онези, прекарани у Тед и Джоун в Сейнт Моус, където всичко протичаше като по телевизията и в книгите с приказки – с пуйка, кракерси и чорапи с лакомства.

Разбира се, днешният ден бе далече от първата Коледа, минала без близки и приятели. Имало бе няколко такива в армията, когато бе ял безвкусна пуйка в съдче от метално фолио в полеви кухни, сред колеги в камуфлажни униформи с шапки на Дядо Коледа. Редът и дисциплината, които го привличаха към армията, тогава го бяха утешавали при липсата на други удоволствия, но днес я нямаше подкрепата на другарския дух, налице бе единствено мрачният факт, че е сам, болен и еднокрак, заврян в пропускащата вятъра мансарда, принуден да понесе последиците от собственото си упорито нежелание за каквито и да било близки отношения, които биха му дали кураж в мигове на болест и тъга.

В тази коледна сутрин добротата, проявена от Пат, му се видя още по-трогателна в ретроспекция. Извърна глава и видя, че подаръците, качени от нея, още лежаха на пода до вратата.

Надигна се от леглото, все така кашлящ, хвана патериците и се потътри към банята. Урината му бе тъмна, а небръснатото лице в огледалото имаше пепеляв цвят. Макар и силно потиснат от слабостта и изтощението си, навиците, придобити от военната служба и станали негова втора природа, не позволиха на Страйк да се върне в леглото. Знаеше, че да се търкаля небръснат и без протезата си само щеше да засили налегналата го депресия. Ето защо взе душ, като се движеше по-предпазливо от обикновено от опасения да не падне, изсуши се, облече чиста тениска и боксерки, метна отгоре халат и все така разтърсван от кашлица, си приготви безвкусна овесена каша с вода, защото предпочиташе да запази последната си опаковка мляко за чая. Тъй като бе очаквал да се е съвзел до този момент, запасите му от храна се изчерпваха до повехнали зеленчуци, няколко парчета сурово пиле с изтекъл преди два дни срок на годност и малко парче вкоравен чедър.

След закуска Страйк взе лекарства, сложи си протезата и решен да използва оскъдните си физически сили, преди болестта да го е повалила отново, махна старите чаршафи и застла леглото си с чисти, премести коледните подаръци от пода на кухненската маса и вкара вътре проектора и кутията с филма от площадката, където ги бе оставил. На кутията, както бе очаквал, бе избелелият, но ясно различим, нарисуван с маркер знак на Козирога.

Докато подпираше кутията на стената под кухненския прозорец, телефонът му бипна. Взе го, като очакваше съобщение от Луси с въпрос кога се кани да позвъни и да пожелае на всички в Сейнт Моус весела Коледа.

Весела Коледа, Блуи. Щастлив ли си? С някого, когото обичаш, ли си?

Шарлот не му бе пращала съобщения от две седмици, сякаш телепатично отгатнала намерението му да се свърже със съпруга ѝ, ако посланията ѝ придобиеха по-саморазрушителен характер.

Толкова лесно би било да ѝ отговори, да ѝ каже, че е сам, болен, лишен от подкрепа. Помисли си за голата снимка, която му бе изпратила на рождения му ден и която той с усилие на волята бе изтрил. Но беше изминал тъй дълъг път до местенцето си на самотна сигурност срещу емоционални бури. Колкото и да я бе обичал, колкото и тя все още да успяваше да смути спокойствието му с няколко думи на екрана на телефона, той се застави, застанал до малката си кухненска маса, да си припомни единствения случай, при който я бе завел в Сейнт Моус за Коледа. Възстанови си разправията, чувана в цялата малка къща, момента, когато тя изфуча покрай семейството, събрано около пуйката, съкрушените лица на Тед и Джоун, които с такова нетърпение бяха очаквали гостуването им, тъй като не бяха виждали Страйк повече от година по време на службата му в Германия в Специалния следствен отдел към Кралската военна полиция.

Постави телефона си на беззвучен режим. Самоуважението и самодисциплината винаги бяха негови стожери, спасяващи го от летаргия и униние. Та какво всъщност бе денят на Коледа? Ако се пренебрегнеше фактът, че други хора се отдаваха на угощения и забавление, си беше зимен ден като всеки друг. След като за момента страдаше от телесна слабост, защо да не използваше поне умствените си способности, та да продължи работа по случая „Бамбъро“?

Воден от тази логика, Страйк си направи още една чаша силен чай, добави много малко мляко, отвори лаптопа си и като спираше начесто да кашля мъчително, препрочете документите, над които бе работил, преди да се разболее: обобщение на изпълнената със символи тетрадка с кожена подвързия на Бил Талбът, която Страйк бе дешифрирал цели три седмици. Намерението му бе да прати документа на Робин за нейното мнение.

Окултните бележки на Талбът:

1. Общ преглед

2. Ключ на символите

3. Възможни следи

4. Вероятно без значение

5. Стъпки на действие

Общ преглед

Нервният срив на Талбът се изразява във вярване, че може да разреши случая „Бамбъро“ чрез окултни средства. В допълнение към астрологията той се допитва до метода „Тот“ с картите таро на Алистър Кроули, който има астрологично измерение. Изучил е няколко окултни автори, включително Кроули, Елифас Леви и астроложката Еванджелин Адамс, и е правил опити да изпълнява магически ритуали.

Талбът редовно е ходел на църква, преди да го сполети душевното заболяване. В моментите, когато го е връхлитала болестта, си мислел, че преследва буквално въплъщение на злото/дявола. Алистър Кроули, който, както изглежда, е оказал най-силно влияние върху Талбът, се е нарекъл Бафомет и също така е свързвал Бафомет и с дявола, и със зодията Козирог. Очевидно оттам на Талбът е хрумнала идеята, че убиецът на Марго е зодия Козирог.

Повечето от съдържанието на тетрадката е без никаква стойност, но според мен Талбът е оставил три…

Сега Страйк зачеркна „три“ и го замести с „четири“. Както винаги, когато биваше погълнат от работа, му се прииска цигара. И сякаш разбунтували се срещу такава идея, дробовете му мигом го подложиха на тежък пристъп от кашлица. Принуди се да откъсне голямо парче кухненска хартия, та да поеме онова, което се опитваха да изхвърлят. Надлежно смъмрен и леко разтреперан, Страйк се загърна по-плътно с халата, отпи от чая, чийто вкус не чувстваше, и продължи да работи.

Повечето от съдържанието на тетрадката е без никаква стойност, но според мен Талбът е оставил четири евентуално истински следи извън официалните полицейски протоколи, като ги е записал единствено в Книгата на истината, т.е. в тетрадката с кожена подвързия.

Ключ на символите

В тетрадката няма имена, само зодиакални знаци. Не изброявам неидентифицираните очевидци – нямаме начин да ги проследим само по зодиите им и по нищо друго, – но според съпоставките ми и подкрепящи подробности, това са догадките ми за самоличността на хората, които Талбът е смятал важни за разследването.

Сега Страйк изтри последния параграф и го замести с име и нова бележка.

* Предполагам, самоличност на Скорпион, но може да е някой, за когото още не сме чували.

** Нямам идея какво означават тези два символа. Не можах да ги открия в никой астрологичен уебсайт. Изглежда, Талбът си ги е измислил. Ако се бе придържал към зодиите според раждането, Айрийн щеше да е една от Близнаци, а Рой би бил Козирог. Талбът пише, че Фипс „не може да е истински Козирог“ (защото той е находчив, чувствителен, музикален), и по съвет на Шмит му приписва този нов символ.

Шмит

Името Шмит присъства навсякъде в тетрадката. „Шмит коригира към... (различен зодиакален знак)“, „Шмит променя всичко“, „Шмит изразява несъгласие“. В повечето случаи Шмит иска промяна на зодиите на хората, които би трябвало да са сигурни, при положение че датите на раждане не се променят. Попитах Грегъри Талбът и той не си спомня баща му някога да е познавал човек с това име. Най-добрата ми догадка е, че Шмит може да е плод на все по-психотичните фантазии на Талбът. Може би му се е натрапвало впечатлението, че хората не отговарят на предполагаемите характеристики на зодията си, и Шмит е бил неговата ирационална страна, която се е стремяла да се утвърди.

Възможни следи

Джоузеф Бренър

Въпреки че още на ранен етап в разследването Талбът е решен да свали подозренията от Бренър въз основа на зодиакалния му знак (Везни е „най-надеждната от всички зодии“ според Еванджелин Адамс), по-късно той записва в тетрадката, че неидентифициран пациент на медицинската служба е казал на Талбът как е видял/видяла Джоузеф Бренър в жилищна сграда на Скинър Стрийт във вечерта на изчезването на Марго. Това директно противоречи на показанията на самия Бренър, а вероятно и на тези на разхождащия куче съсед, който твърди, че е видял Бренър през прозореца на дома му на 11 октомври вечерта. Не е посочен час за предполагаемото забелязване на Бренър в „Майкъл Клиф Хаус“, която е на три минути път с кола от медицинската служба „Сейнт Джон“ и съответно много по-близо до маршрута на Марго, отколкото жилището на Бренър – то е на 20 минути път с кола. Нищо от това не фигурира в полицейското досие и не личи да е проучено.

Смъртта на Скорпион

Талбът намеква, че някой е умрял и че Марго може да е сметнала тази смърт за подозрителна. Смъртта на Скорпиона е свързана с Риби (Даутуейт) и Рак (Джанис), което прави най-подходящ кандидат за Скорпиона Джоана Хамънд, омъжената жена, с която Даутуейт имал връзка и за която се твърди, че се е самоубила.

Обяснението Хамънд/Даутуейт/Джанис звучи доста логично: би могло Марго да е изразила подозрения относно смъртта на Хамънд пред Даутуейт при последната им среща, което би обяснило причината да е изхвърчал тъй разстроен от кабинета ѝ. Като приятелка/съседка на Даутуейт, нищо чудно и Джанис да е имала своите подозрения относно него.

Проблемът при тази теория е, че издирих свидетелството за раждане на Джоана Хамънд и тя е родена под знака на Стрелец. Или не е тя въпросното умряло лице, или Талбът е сбъркал рождената ѝ дата.

Кръв в дома на Фипс/Рой ходи

Когато Лоусън поема случая, чистачката Уилма му казва, че е видяла Рой да ходи из градината в деня на изчезването на Марго, когато се е предполагало, че е прикован на легло. Също така твърди, че е видяла кръв на килима в резервната спалня и я е почистила.

Според Лоусън тогава за пръв път Уилма е споменала пред полицията и двата факта и поради това заподозрял, че тя се опитва да създаде неприятности на Рой Фипс.

Оказва се обаче, че Уилма е разказала тези неща на Талбът, а вместо да ги включи в официалните полицейски доклади, той ги е записал в астрологичната тетрадка.

Въпреки че Уилма му е предоставила очевидно значима информация, Талбът сочи в бележките си как е сигурен, че тя прикрива нещо друго. Явно е развил мания относно притежаваните от Уилма окултни сили/тайно знание. Разсъждава как зодия Телец може да притежава магически способности и дори предполага, че кръвта върху килима може да е оставена от самата Уилма с цел извършване на ритуал.

Картите таро, свързвани с Телец, зодията на Уилма, очевидно са тълкувани от него като доказателство, че тя знае повече, отколкото казва. Подчертал е фразата „черен фантом“, употребена във връзка с нея, и я асоциира с „Черна Лилит“, което е някаква астрологична фиксирана точка, имаща общо с табута и тайни. При отсъствието на друго обяснение, подозирам силна доза старомоден расизъм.

Навън по „Чаринг Крос Роуд“ мина кола, от чието радио гърмеше „Знаят ли те, че е Коледа?“. Страйк се намръщи и добави нови пунктове към „Вероятно действителна нова информация“ и започна да пише.

Нико Ричи – Мръсника

Според Талбът Лъв 3 е видян една вечер да излиза от медицинската служба от неназован минувач, който после е казал на Талбът за това. Нико Ричи – Мръсника е уловен от фотоапарата на една от снимките на Дороти Оукдън на служебното коледно парти през 1973 година. Снимката се е появила в книгата на сина ѝ. Ричи е Лъв (потвърдено в репортаж във вестник през 1968 година).

Ричи е бил професионален гангстер и сутеньор, който през 1974 година е живял на „Ледър Лейн“, Клъркънуел, на кратко разстояние пеша от медицинската служба „Сейнт Джон“, така че би трябвало да е бил регистриран при някого от лекарите там. Сега е над деветдесетгодишен и според Пищяла живее в старчески дом.

Фактът, че Ричи е присъствал на партито, не е записан в полицейските доклади. Но Талбът го е намерил за достатъчно значителен, та да го отрази в астрологичната си тетрадка. Няма свидетелства обаче да е работил над това или да го е съобщил на Лоусън. Възможни обяснения: 1) тъй като Ричи е Лъв, а не Козирог, Талбът заключава, че той не е Бафомет; 2) Талбът не се е доверил на човека, който е казал, че е видял Ричи да излиза от сградата; 3) Талбът е знаел, но не е записал в тетрадката си, че Ричи е имал алиби за вечерта, в която Марго е изчезнала; 4) Талбът е знаел и че Ричи е имал алиби за другите похищения на Касапина от Есекс.

Във всеки случай присъствието на Ричи на онова парти заслужава да бъде проучено. Той е човек с достатъчно контакти, че да уреди трайно изчезване. Виж „Стъпки на действие“ по-долу.

На Страйк му бе необходимо много повече време от обикновено да организира мислите си относно Ричи Мръсника и да ги изложи. Вече беше уморен, гърлото го стягаше, а междуребрените мускули го боляха от кашлицата и той дочете документа, който по негово мнение съдържаше малко истинска стойност с изключение на „Стъпки на действие“. След като коригира няколко буквени грешки, изпрати го като приложение в имейл до Робин.

Едва след това му хрумна как някои хора биха приели, че да пращаш имейли до колеги на Коледа е неприемливо. Той обаче отхвърли моментните угризения, като си каза, че Робин в момента се наслаждаваше на празнуване със семейството си и надали щеше да погледне имейлите си преди утрешния ден.

Взе телефона си и го провери. Шарлот не му бе пращала нови съобщения. То се знае, тя имаше близнаци, аристократични роднини и съпруг, с които да се занимава. Остави телефона.

Колкото и малко да бе енергията му, Страйк намираше отсъствието на нещо за правене още по-изнервящо. Без особено любопитство прегледа два коледни подаръка най-близо до него. Очевидно бяха от благодарни клиенти и бяха адресирани едновременно до него и до Робин. Като разтърси по-големия пакет, заключи, че съдържа шоколадови бонбони.

Върна се в спалнята, погледа малко телевизия, но безжалостното ударение върху Коледа го потисна и той изключи приемника по средата на пожелание на водещ към зрителите да прекарат чудесна...

Страйк се върна в кухнята и погледът му падна върху тежкия проектор и кутията с филма до самата входна врата. След миг колебание качи обемистата машина на кухненската маса срещу празен сектор от стената и я включи. Изглеждаше в ред и работеща. Отхлупи металната кутия и видя вътре голяма ролка 16-милиметров филм. Извади я и я нагласи в проектора.

Несъмнено защото мисълта му не бе ясна колкото обичайно и поради нуждата постоянно да прекъсва, за да изкашля още храчки в топката домакинска хартия, на Страйк му отне близо час да се ориентира как да задейства стария проектор и до това време установи, че му се е върнал някакъв апетит. Беше почти два часът. Опитваше да не си представя какво се случваше в Сейнт Моус, където голяма пуйка с всичките му гарнитури без съмнение достигаше до пика на бронзово съвършенство, но прие този върнал се апетит като знак за задаващо се оздравяване. Извади от хладилника парчетата пилешко с изтекъл срок на годност и повехналите зеленчуци, накълца ги, свари сухи нудъли и изпържи всичко в тиган.

Все така не усещаше никакъв вкус, но това второ поглъщане на храна го накара да се почувства по-човешки. Отвори кутията с шоколадови бонбони и изяде няколко, преди да включи проектора.

По стената, бледа на слънчевата светлина, затрептя голата фигура на жена. Главата ѝ беше скрита под качулка. Ръцете ѝ бяха вързани зад гърба. В кадър влезе крак на мъж с черен панталон. Той я ритна, тя залитна и падна на колене. Мъжът продължи да я рита, докато тя се просна на пода на помещение, което приличаше на склад.

Тя сигурно бе крещяла, нямаше как иначе, но липсваше звукова пътечка. Тънък белег се проточваше под лявата ѝ гърда до ребрата, сякаш не за пръв път я бяха докосвали ножове. Всички участващи мъже бяха закрили лицата си с шалове или маски за ски. Единствена тя бе гола, мъжете просто смъкваха джинсите си.

Тя спря да се движи дълго преди те да бяха приключили с нея. В един момент, близо към края, когато тя почти не шаваше, а от многото ѝ прободни рани още се стичаше кръв, пред камерата се плъзна лявата ръка на мъж, който очевидно бе наблюдавал, но не се бе включил. Върху нея имаше нещо масивно и златно.

Страйк изключи проектора. Внезапно бе потопен в студена пот. Стомахът му се бе сгърчил. Едва успя да стигне до банята, преди да повърне, и остана дълго там, докато стомахът му съвсем се изпразни, а прозорците притъмняха от падналия здрач.

30

Девице благородна, с теб дързък беше той,

но ти прости му грешката,

че в увлечението си отпусна той юздите

и разума съвсем забрави...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Анабел ревеше в някогашната стая на Стивън, която беше до тази на Робин. Племенницата ѝ бе плакала през значителна част от нощта срещу Коледа и Робин лежа будна заедно с нея, като слушаше Джоуни Мичъл на слушалките, за да блокира шума.

Четирите дни, прекарани в дома на родителите ѝ в Машъм, отново тласнаха Робин към протяжните и лутащи се мелодии на Мичъл и текстове, които по странен начин я караха да се чувства изгубена. Марго Бамбъро бе открила нещо нужно за себе си, а не беше ли животът на Марго Бамбъро далеч по-комплициран от нейния? Болни родители, които да издържа, малка дъщеря, която да обича и по която да тъгува, работно място, пълно с подводни течения и тормоз, съпруг, който не ѝ говори, друг мъж, обикалящ по периферията и обещаващ, че се е променил. Какво бяха бедите на Робин, сравнени с тези?

И тъй, Робин лежеше в тъмното и слушаше, както не бе успяла да го стори във влака. Тогава бе чула изискано отчуждение в думите, изпети от красивия глас. Робин не бе имала разтърсващи любовни връзки, които да анализира и окайва: имала бе едно истинско гадже и един брак, който ужасно се обърка, а сега бе в дома на родителите си, бездетна жена на двайсет и девет години, която се движеше „в различна посока спрямо нас, останалите“ – с други думи, назад.

Но в мрака, истински заслушана, започна да долавя мелодии сред хаотичните акорди и спря да сравнява музиката с онова, което слушаше обикновено, осъзна, че образите, стрували ѝ се отчуждени със своята странност, бяха признания за несправяне и невписване, за трудността да съчетаеш два живота, за чакане на сродна душа, която така и не идваше, за копнежи едновременно по свобода и любов.

Буквално подскочи, когато чу думите в началото на осмата песен „Вечно препускам, изостанала от времето, също като този влак...“.

А когато, по-нататък в песента Мичъл попита: „Какво ще правиш сега? Няма на кого да дадеш любовта си“, очите на Робин се напълниха със сълзи. На по-малко от километър и половина Матю и Сара бяха заедно в леглото в къщата на бившия ѝ свекър, а тя, Робин, лежеше сама в стая, която за нея завинаги щеше да запази намек за затворническа килия. Бе прекарала тук месеци, след като напусна университета, арестувана между четирите стени от собствените си спомени за мъжа с маска на горила и най-лошите двайсет минути от живота ѝ.

Сега, откакто пристигна вкъщи, всички ѝ се предлагаха да я придружат из града, „защото не си длъжна да се криеш“. Но при все добрите им намерения подтекстът бе, че е естествена реакция за жена, чийто бивш съпруг си е намерил нова, да се крие. Това да си сама си носеше срама.

Ала докато слушаше „Корт енд Спарк“, Робин си мислеше как е самата истина, че тя пътува в различна посока спрямо всички, които познаваше. Бореше се да стигне до личността, която би трябвало да бъде, преди мъж с маска да я докопа в мрака под стълбище. Причината никой друг да не го разбира беше, защото приемаха как истинската ѝ същност е била ролята на желаната от Матю Кънлиф съпруга: жена, дето работи кротко в „Човешки ресурси“ и си стои в безопасност у дома след мръкване. Те не схващаха как тази жена бе резултатът от въпросните двайсет минути и че автентичната Робин можеше и никога да не се покаже, ако не бе пратена по погрешка в мизерен офис на Денмарк Стрийт.

Със странното усещане, че е прекарала безсънните си часове плодотворно, Робин изключи айпода си. В четири часа сутринта на първия ден след Коледа къщата най-сетне бе тиха. Робин извади слушалките от ушите си, обърна се в леглото и успя да заспи.

Два часа по-късно Анабел отново се събуди и този път Робин стана и боса, се промъкна тихо долу до голямата дървена маса край готварската печка, понесла бележника, лаптопа и телефона си.

Приятно бе да има кухнята само за себе си. Градината пред прозореца бе тъмносиня и сребриста в зимното утро преди зазоряване. Тя постави лаптопа и телефона си на масата, поздрави Раунтрий, твърде измъчван от артрит напоследък, та да се разскача в този ранен час. Не пропусна обаче да размаха лениво опашка от коша си край радиатора. Робин си приготви чаша чай, настани се до масата и отвори лаптопа.

Още не бе чела документа на Страйк, обобщаващ бележките с хороскопи, който бе пристигнал, докато тя помагаше на майка си за приготвянето на коледния обяд. Робин тъкмо слагаше да се вари брюкселско зеле, когато забеляза с крайчеца на окото си известието на телефона си, зареждащ се на един от малкото контакти, незаети от някакво бебешко оборудване: стерилизатор за шишета, бебешка аларма, помпичка за кърма. Като видя името на Страйк, духът ѝ за миг се повдигна, защото бе сигурна как ще прочете благодарности за подареното DVD с концертите на Том Уейтс. Самият факт, че ѝ пращаше имейл навръх Коледа, бе индикатор за приятелство, какъвто май никога не бе получавала от него.

Ала когато отвори имейла, прочете просто следното:

За твоя информация: обобщение на бележките на Талбът

с хороскопи и „Стъпки на действие“

Робин осъзна, че лицето ѝ трябва да беше помръкнало, като вдигна очи и видя, че Линда я наблюдава.

– Лоши новини ли?

– Не, просто Страйк.

– Навръх Коледа? – остро попита Линда.

И Робин си бе дала сметка в този момент, че Джефри, бившият ѝ свекър, трябва да бе разпространявал из Машъм, че ако Матю е изневерявал, то е било само защото е бил предаден по най-гнусен начин. Прочете истината по лицето на майка си и във внезапния интерес на Джени към Анабел, която люлееше на ръце, а също и в погледа, с който я стрелна Джонатан, най-малкият ѝ брат, докато сипваше в купичка сос от боровинки.

– По работа е – отвърна студено Робин.

Мълчаливите ѝ обвинители побързаха да се върнат към делата си.

Тъй че сега Робин се зае да чете документа с много смесени чувства по отношение на автора му. Имейл на Коледа имаше привкуса на упрек, сякаш тя го бе разочаровала със заминаването си за Машъм, вместо да остане с него в Лондон и еднолично да поеме агенцията, докато той, Баркли и Морис боледуваха от грип. Нещо повече, след като така и така пращаше имейл на самата Коледа, любезността изискваше да се добави и някакво лично послание. Може би се бе отнесъл към коледния ѝ подарък със същото безразличие, както тя към неговия.

Робин тъкмо бе стигнала до края на „Възможни следи“ и разсъждаваше над идеята, че професионален гангстер се бе намирал поне при един случай в близост до Марго Бамбъро, когато вратата на кухнята се отвори и пропусна звуците на далечния рев на бебето Анабел. В стаята влезе Линда по халат и чехли.

– Какво правиш тук долу? – попита с неодобрение и отиде при чайника.

Робин се помъчи да не покаже колко е раздразнена. Прекарала бе последните няколко дни, усмихвайки се, докато ѝ се схвана лицето, втурваше се да помага, колкото бе физически възможно, възторгвала се беше над Анабел, докато май не остана и една пора, дето да не бе похвалена; участвала бе в шаради, разнасяла бе питиета, гледала бе филми, развиваше шоколадови бонбони и трошеше ядки за Джени, прикована към дивана от задълженията на кърменето. Проявила бе интелигентен и съчувствен интерес към подвизите на състудентите на Джонатан; изслушала бе мнението на баща си относно политиката на Дейвид Камерън в областта на селското стопанство и бе забелязала, без да покаже огорчение, че нито един член на семейството не я бе попитал с какво се занимава в службата. Нима нямаше право да поседи на тишина в кухнята за половин час, при положение че Анабел не позволяваше да се спи?

– Чета имейл – отвърна Робин.

– Според тях – подхвана Линда (и Робин знаеше, че под „тях“ сигурно имаше предвид младите родители, чиито мисли и желания точно сега бяха приоритет) – причината е брюкселското зеле. Цяла нощ страда от колики, горкичката. Джени е напълно изтощена.

– Анабел не е яла брюкселско зеле – отбеляза Робин.

– Приема го чрез кърмата – обясни Линда, както ѝ се стори на Робин, с известно пренебрежение към нея, изключената от тайнствата на майчинството.

Понесла две чаши чай за Стивън и Джени, Линда отново излезе от стаята. Облекчена, Робин отвори бележника си и нахвърля няколко мисли, които ѝ бяха хрумнали, докато четеше „Възможни следи“, после се върна към документа на Страйк, за да се запознае с краткия му списък „Вероятно без значение“ на неща, извлечени от тетрадката на Талбът.

Пол Сачуел

След няколко месеца душевното състояние на Талбът очевидно се влошава, ако се съди от записките му, които стават все по-откъснати от реалността.

Към края на тетрадката той се връща към другите два рогати знака от Зодиака, Овен и Телец, вероятно защото е все така фиксиран върху дявола. Както е изложено по-горе, към Уилма са насочени много необосновани подозрения, но той също така си прави труда да изчисли пълния хороскоп на раждане на Сачуел, което означава, че трябва да е узнал часа му на раждане от него. Вероятно не означава нищо, но е странно, че отново се е върнал при Сачуел и е отделил толкова време за диаграмата му, което не е направил за нито един друг заподозрян. Талбът отбелязва аспекти на диаграмата, евентуално сочещи към агресивност, непочтеност и неврози. Често отбелязва, че някои части от диаграмата на Сачуел са „същите като АС“, без да дава обяснение.

Рой Фипс и Айрийн Хиксън

Както бе споменато по-горе, знаците, използвани от Талбът за Рой Фипс и Айрийн Хиксън (тогава Айрийн Бул), никога не са били използвани в астрологията и изглежда, че са измислени от Талбът.

Символът на Рой напомня стилизирана човешка фигура без глава. Не мога да открия какво се предполага, че представлява – би могло да е съзвездие?

Около името на Рой изобилстват цитати за змии.

Измисленият за Айрийн символ наподобява голяма риба и...

Кухненската врата отново се отвори. Робин се извърна да погледне. Пак беше Линда.

– Още ли си тук? – подхвърли с леко неодобрение.

– Не – отвърна Робин, – горе съм.

Усмивката на Линда бе кисела. Извади нови чаши от шкафа и попита:

– Искаш ли още чай?

– Не, благодаря – каза Робин и затвори лаптопа си.

Реши да довърши четенето на документа на Страйк в стаята си. Може да си въобразяваше, но Линда вдигаше повече шум от обикновено.

– Значи, освен всичко те кара да работиш и по Коледа? – подхвърли.

През последните четири дни Робин бе подозирала, че майка ѝ иска да говори с нея за Страйк. Израженията на изненаданите ѝ роднини вчера ѝ бяха дали да разбере защо. Тя обаче не се чувстваше длъжна да улеснява Линда в разпита ѝ.

– Освен какво всичко? – попита Робин.

– Знаеш какво имам предвид – вдигна рамене Линда. – Коледа е. Бих казала, че ти се полагат почивни дни.

– И получавам почивни дни – парира я Робин.

Отнесе празната си чаша в мивката. Раунтрий с мъка се надигна на крака и Робин отвори задната врата да го пусне навън, като мигом усети студа с всеки сантиметър на голата си кожа. Отвъд живия плет на границата на двора виждаше слънцето да прави хоризонта зелен, докато си проправяше път нагоре през мразовитото небе.

– Той вижда ли се с някого? – обади се Линда. – За Страйк питам.

– Вижда се с много хора – отвърна Робин, преднамерено заинатена. – Част от работата е.

– Знаеш какво имам предвид – натърти Линда.

– И защо е този интерес?

Очакваше майка ѝ да подвие опашка, но беше изненадана.

– Мисля, че знаеш защо – обърна се тя с лице към дъщеря си.

Робин се ядоса, като осъзна, че се изчервява. Беше двайсет и девет годишна жена. В същия момент телефонът ѝ бипна на кухненската маса. Беше убедена, че Страйк ѝ пише, очевидно и Линда нямаше съмнения в това, и тъй като беше по-близо, взе телефона да го подаде на Робин, като не пропусна да погледне името на изпращача. Не беше Страйк, а Сол Морис.

Надявам се да нямаш толкова скапана Коледа като мен.

В нормален случай Робин не би отговорила. Негодуванието срещу семейството ѝ, а и още нещо, което не искаше да си признае, я накараха да върне съобщение под зоркия поглед на Линда.

Зависи колко скапана е твоята. Моята е доста скапана.

Изпрати съобщението и погледна Линда.

– Кой е Сол Морис? – пожела да се осведоми тя.

– Подизпълнител в агенцията. Бивш полицай – отговори Робин.

– О – каза само Линда.

Робин виждаше, че е дала на майка си нова храна за размисъл. Ако трябваше да е честна пред себе си, точно такова бе намерението ѝ. Вдигна лаптопа си от масата и излезе от кухнята.

Банята, естествено, беше заета. Робин се върна в стаята си. Докато легне на леглото си и отвори лаптопа, Морис ѝ беше писал отново.

Разправи ми твоите неволи и аз ще ти споделя моите. Да си изплачем мъката един вид.

Робин вече малко съжаляваше, че му е отговорила, затова захлупи телефона си с лице надолу и продължи да чете документа на Страйк.

Измисленият за Айрийн символ наподобява голяма риба и Талбът е пределно откровен за смисъла му: „Чудовището Кeт, Левиатан, библейският кит, повърхностен чар, злина в дълбочина. Инат, обича да е център на внимание, склонност към театралничене и лъжи“. Талбът очевидно е подозирал, че Айрийн е лъжкиня, още преди да е признала, че е излъгала за посещението си при зъболекаря, за което Талбът така и не е научил, но няма индикация за какво си е мислел, че тя лъже.

Марго като Бабалон

Това е от значение единствено като свидетелство доколко болен е бил Талбът. Вечерта, когато най-сетне са го прибрали за принудително лечение, той се е опитал да извърши някакъв вид магически ритуал. Ако се съди по записките му, искал е да призове Бафомет, вероятно защото е очаквал Бафомет да приеме вида на убиеца на Марго.

Според Талбът в стаята не се е появил Бафомет, а духът на Марго, „който ме обвинява и напада“. Талбът е вярвал, че след смъртта си тя се е превърнала в Бабалон, а тя е дясната ръка на Бафомет. Демонът, видян от него, носел чаша с кръв и меч. Неведнъж се споменават лъвове и са скицирани около рисунката на демона. Бабалон язди седемглав лъв на картата от тестето таро, представляваща Похотта.

В някакъв момент, след като Талбът е нарисувал демона, връща се и добавя латински кръстове върху някои от бележките и върху самия демон. Пише библейски цитат върху рисунката с предупреждение срещу магьосничеството. Появата на демона сякаш го е тласнала обратно към религията и дотам приключват записките му.

Робин чу вратата на банята да се отваря и затваря. Вече страшно много ѝ се пикаеше, така че скочи и излезе от стаята си.

Стивън пресичаше площадката с тоалетния си несесер в ръка, с подпухнали очи и прозяващ се.

– Прощавай за нощес, Робс – избъбри. – Според Джени брюкселското зеле е виновно.

– Да, мама ми каза – отвърна Робин и се провря покрай него. – Няма проблем. Надявам се вече да е по-добре.

– Ще я изведем на разходка. Ще ти купя тапи за уши, ако намеря.

След като взе душ, Робин се върна в стаята си. Телефонът ѝ бипна два пъти, докато се обличаше.

Докато се решеше пред огледалото, погледът ѝ падна върху новия парфюм, който бе получила като коледен подарък от майка си. Робин ѝ беше казала, че си търси нов аромат, тъй като предишният твърде много ѝ напомня Матю. Трогната бе, че Линда си е спомнила разговора им, когато отвори подаръка.

Шишенцето беше кръгло; не сфера, а сплескан кръг: „Шанел Шанс О Фреш“. Течността беше бледозелена. По злощастна асоциация на Робин ѝ дойде на ума брюкселско зеле. И все пак пръсна малко на китките си и зад ушите, при което стаята се изпълни с лъх на лимон и неопределени цветя. Почуди се кое бе накарало майка ѝ да го избере? Имаше ли нещо в парфюма, което я бе навело на мисълта „Робин“? На нея лично ѝ миришеше на дезодорант, първичен, чист и съвършено неромантичен аромат. Припомни си своята неуспешна покупка на „Фракас“ – желанието да е секси и изискана само бе довело до главоболие. Отдадена на размисъл за различните внушения, които искаха да създават за себе си хората, Робин седна на леглото до лаптопа си и обърна телефона.

Морис ѝ беше пратил още две съобщения.

Самотен и махмурлия – това е при мен. Да не си с децата на Коледа е гадно.

След като Робин не бе отговорила на това, писал бе пак.

Прощавай, аз съм един разкиснал се тъпак. Чувствай се свободна да ме игнорираш.

Да се нарече тъпак, бе най-симпатичното нещо, което бе виждала Морис да прави. Домъчня ѝ за него и прати в отговор:

Сигурно ти е трудно, съжалявам.

След това се върна към лаптопа си и последния пасаж от документа на Страйк, в който се излагаха предстоящите им стъпки в разследването с инициали зад всяка точка, сочещи кой от тях трябва да ги осъществи.

Стъпки на действие

Отново да се говори с Грегъри Талбът – КС

Искам да знам защо, дори след като е оздравял, Бил Талбът така и не е казал на колегите си за насоките, изложени в тетрадката му, които е премълчал пред тях по време на разследването, например това, че Бренър е видян на Скинър Стрийт във вечерта на изчезването на Марго/кръвта по килима в дома на Фипс/смърт, за която Марго е била разтревожена/излизането на Ричи Мръсника от медицинската служба една вечер.

Отново да се говори с Динеш Гупта – КС

Може да знае кого е посещавал Бренър на Скинър Стрийт в онази вечер. Нищо чудно да е бил пациент. Току-виж хвърлил и светлина върху появата на Ричи Мръсника на коледното парти. Ще го попитам и за Скорпион, в случай че става дума за пациент, чиято смърт се е видяла подозрителна на Марго.

Интервю с Рой Фипс – КС/РЕ

Твърде дълго ходихме на пръсти около Фипс. Време е да позвъня на Ана да видим дали ще го убеди за интервю с нас.

Да се опитаме да уговорим интервю с някое от децата на Уилма Бейлис – КС/РЕ

Това е особено важно, ако не можем да стигнем до Рой. Искам да преразгледаме историята на Уилма (Рой се движи/кръвта по килима).

Да открием К. Б. Оукдън – КС/РЕ

Ако се съди по книгата му, той е пълен въздухар, но има слаба вероятност да знае за Бренър неща, които не са ни известни, предвид че майка му е била най-близкият човек на Бренър в медицинската служба.

Да открием и интервюираме Пол Сачуел – КС/РЕ

Да открием и интервюираме Стивън Даутуайт – КС/РЕ

Робин нямаше как да не се почувства прикрито критикувана. Страйк бе добавил инициалите си към стъпки на действие, възложени преди само на Робин, като откриването на Сачуел и убеждаване на децата на Уилма Бейлис да разговарят с тях. Отново остави лаптопа настрани, взе телефона си и се отправи към кухнята за закуска.

При влизането ѝ рязко настъпи мълчание. Линда, Стивън и Джени изглеждаха смутени като хора, които се опасяват, че са били чути. Робин постави филийки в тостера, като се мъчеше да потисне нарастващо раздразнение. Стори ѝ се, че усеща зад гърба си жестове и думи, изречени само с устни.

– Робин, току-що срещнахме Матю – каза неочаквано Стивън. – Докато разхождахме Анабел из квартала.

– О – обърна се към тях Робин със старание да прояви някакъв интерес.

Бе първият случай Матю да бъде видян. Робин беше избегнала среднощната служба, убедена, че той и Сара ще са там, но майка ѝ съобщи, че никой от семейство Кънлиф не е присъствал. Сега Линда, Стивън и Джени до един се бяха втренчили в нея с тревога и съжаление, очакващи реакцията и въпросите ѝ.

Телефонът ѝ бипна.

– Прощавайте – каза тя и го взе, зарадвана, че има повод да отклони поглед от всички тях.

Морис бе пратил съобщение.

Защо Коледата ти е толкова гадна?

Докато останалите трима я гледаха, тя написа отговор:

Бившият ми свекър живее тук и бившият ми съпруг е довел новата си приятелка. Предмет сме на градските клюки.

Тя не харесваше Морис, но в този момент ѝ идваше като желан съюзник, спасителен пояс в живот, който си бе изфабрикувала след напускането на Машъм и на Матю. Робин беше на път да остави телефона, когато той отново бипна и все още наблюдавана от тримата, тя прочете.

Отвратително звучи.

И е такова, написа тя в отговор.

После погледна към майка си, Стивън и Джени и се опита да изобрази усмивка.

– Ще ми разправиш ли? – попита тя Стивън. – Или трябва да те разпитвам?

– Не – побърза да каже той, – нищо особено не беше, просто повозихме Анабел до площада и обратно и ги видяхме да вървят към нас. Той и онази...

– Сара – услужливо подсказа Робин.

Представяше си ги, хванати за ръка, да се наслаждават на зимното утро, на живописното градче, заспало под скрежа и ранното слънце.

– Да – кимна Стивън. – Имаше вид, сякаш му се искаше да хукне обратно, като ни видя, но не го направи. Каза: „Виждам, че е редно да ви отправя поздравления“. Робин можеше да чуе как го изговаря Матю.

– И това беше всичко.

– Много бих се радвала да можех да го сритам в топките – обади се неочаквано Джени. – Самодоволен негодник.

Но очите на Линда бяха приковани към телефона на Робин.

– С кого разменяш куп съобщения в първия ден след Коледа? – попита тя.

– Нали ти казах преди малко – отговори Робин. – С Морис. Работи за агенцията.

Отлично знаеше какво впечатление оставя у Линда, но и тя си имаше своята гордост. Може би наистина не беше срамно да си необвързана, но съжалението на семейството ѝ, мисълта за Матю и Сара, разхождащи се из Машъм, всеобщите подозрения за нея и Страйк, фактът, че реално нямаше какво да се каже за нея и Страйк, освен дето той смяташе, че трябва да поеме част от нейните следи, защото при нея нямаше резултати: всичко това я накара да сграбчи един вид смокиново листо, за да прикрие омаломощеното си достойнство. Колкото и да фамилиарничеше днес, Морис повече заслужаваше жалост, отколкото хладна строгост, а и се предлагаше като спасител на Робин.

Тя видя как майка ѝ и брат ѝ се спогледаха и отгатна, че вече са се втурнали по фалшивата следа. Чувстваше се нещастна, тъй че отвори хладилника и извади внимателно запушена преполовена бутилка шампанско, останало от Коледа.

– Какво правиш? – попита Линда.

– Приготвям си мимоза – отвърна Робин. – Още е Коледа, нали така?

Само още една вечер и щеше да е във влака за Лондон. Почти сякаш дочула антисоциалната мисъл на Робин, малката Анабел нададе рев по монитора зад нея и Робин подскочи. Бебешкият цирк, както бе започнала да го нарича наум, се премести от кухнята в дневната – Линда наля чаша вода за Джени да си пийва, докато кърми, и ѝ включи телевизора, а Стивън хукна горе да донесе Анабел.

Питието бе отговорът, реши Робин. Ако сипеш достатъчно портокалов сок, можеше никой да не разбере, че сама довършваш бутилка шампанско, а онези усещания на мъка, гняв и неудовлетвореност под лъжичката щяха да бъдат притъпени. Коктейлите „Мимоза“ я закрепиха до обяд, когато всички изпиха по чаша червено вино, макар Джени да сръбна „само колкото да си намокри устата“ заради Анабел и игнорира предложението на Робин, че малко алкохолно мляко ще ѝ помогне за съня. Морис продължаваше да праща съобщения – предимно тъпи коледни шеги и сведения как върви денят му, а Робин му отговаряше със същия безотговорен маниер, придружен с бегла самоомраза, с който понякога лапаше чипс.

Току-що дойде майка ми. Напоих я с шери и изтръгнах обещание да не говори с женската си група за полицейски дела.

Как се казва майка ти?, написа му Робин. Определено беше подпийнала.

Фани, върна ѝ отговор Морис.

Робин не бе сигурна да се смее ли, или не и дали изобщо имаше нещо смешно в това.

– Робс, искаш ли да играем на „Пикшънъри“? – попита Джонатан.

– Какво? – попита тя.

Седеше на неудобен стол с твърда облегалка в ъгъла на дневната. Бебешкият цирк бе заел почти половината стая. По телевизията вървеше „Магьосникът от Оз“, но никой всъщност не го гледаше.

– „Пикшънъри“ – повтори Джонатан и вдигна кутията с играта. – А, да, и мога ли да ти гостувам за един уикенд през февруари?

Само се пошегувах – написа ѝ Морис. – Франсес.

– Какво? – повтори Робин, останала с впечатлението, че някой я попита нещо.

– Морис очевидно е много интересен мъж – произнесе натъртено Линда и всички впериха погледи в Робин, която просто каза:

– „Пикшънъри“, да, добре.

Трябва да играя на „Пикшънъри“, писа на Морис.

Изтегли патка, гласеше незабавният му отговор.

Робин остави телефона си. Ефектът на питието изчезваше и оставяше само главоболие, пулсиращо в дясното ѝ слепоочие. За щастие, в този момент пристигна Мартин с поднос кафета и бутилка „Бейлис“.

Джонатан победи на „Пикшънъри“. Бебето Анабел попищя още малко. На кухненската маса беше сервирана студена вечеря, на която бяха поканени съседи, та да се полюбуват на Анабел. В осем вечерта Робин бе взела парацетамол и започна да пие черно кафе, за да прочисти главата си. Трябваше да си събере багажа. Налагаше се също някак да сложи край на целодневния си разговор с Морис, на когото вече му личеше, че е много пиян.

Мама си отиде у дома. Оплаква се, че не виждала достатъчно внучетата си. За какво да си говорим?

С какво си облечена?

Тя игнорира съобщението. Горе в стаята си приготви куфара, тъй като щеше да пътува с ранен влак. Моля те, Боже, нека Матю и Сара не изберат него. Отново се напръска с коледния подарък на майка си. Като го подуши пак, реши, че единственото послание, което би пратил на околните, беше: „Измила съм се“. Може би майка ѝ беше купила този скучен антисептик с дъх на цветя с подсъзнателното желание да изчисти дъщеря си от какъвто и да било намек за прелюбодеяние. И все пак Робин грижливо го прибра помежду късите си чорапки, за да не обиди майка си, като не го вземе със себе си.

Докато се върна долу, Морис бе писал още пет пъти.

Шегувах се.

Кажи, нали знаеш, че беше шега?

Да му се не види, засегнах те.

Така ли стана?

Дай някакъв отговор, все едно какъв, по дяволите.

Леко нервирана и засрамена от глупавата си пубертетска преструвка пред семейството си, че и тя като Матю си е намерила нов партньор, Робин спря в коридора да му напише съобщение.

Не съм засегната. Трябва да си легна рано.

Влезе в дневната, където всичките ѝ близки се бяха отпуснали, сънливи и преяли, и гледаха новините. Робин премести муселиненото купче и наполовина опразнен пакет с памперси, както и дъска за „Пикшънъри“ от дивана, та и тя да може да седне.

– Прощавай, Робин – изрече Джени с прозявка, пресегна се да вземе нещата на бебето и ги сложи до краката си.

Телефонът на Робин отново бипна. Линда я изгледа. Робин игнорира и майка си, и телефона, защото гледаше дъската за „Пикшънъри“, където Мартин се бе опитал да нарисува „Икар“. Никой не го бе отгатнал. Бяха взели Икар за насекомо, кръжащо над цвете.

Но нещо в картинката прикова мисълта на Робин. Телефонът отново издаде сигнал. Тя го погледна.

В леглото ли си?

Да. И ти трябва да си там, върна отговор тя с ума си още в дъската за „Пикшънъри“. Цветето, което приличаше на слънце. Слънцето, което изглеждаше като цвете.

Телефонът пак бипна. Тя го погледна омаломощено.

Морис ѝ бе пратил снимка на еректиралия си член. За миг въпреки всичкото си отвращение и погнуса Робин остана взряна в него. После се изправи рязко, с което стресна баща си, задрямал в креслото, и излезе от стаята почти на бегом.

Кухнята не беше достатъчно далече. Никъде не беше достатъчно далече. Тресяща се от гняв и от шока, тя отвори задната врата и излезе в заледената градина, където водата в поилката за птици, която бе размразила с вряла вода, вече бе втвърдена и млечна на цвят на лунната светлина.

Без да си остави време да размисли, набра номера на Морис.

– Здравей...

– Как смееш?! Как смееш да ми пращаш това?!

– О, мамка му – произнесе дрезгаво той. – Аз не... помислих... искаше ми се да си тук...

– Казах ти, че си лягам, по дяволите! – кресна Робин. – Не съм искала да ти гледам шибаната патка!

Видя как съседите долепиха глави до кухненските щори. Семейство Елакот предлагаха добро забавление тази Коледа: първо новородено бебе, а сега крясъци за пенис.

– Да му се не види – изпъшка Морис. – О, мамка му... не... чуй ме, не исках...

– Що за човек върши такива неща? – викна Робин. – Какво ти става?

– Не... по дяволите... мамка му... Съжалявам... Мислех... Адски много съжалявам... Робин, недей... О, господи...

– Не искам да ти гледам патката!

Отвърна ѝ буря от хлипания и на Робин ѝ се стори, че той оставя телефона на твърда повърхност. От разстояние се чуха стоновете му, примесени с плач. Западаха тежки предмети. След едно изтракване, той отново взе телефона.

– Робин, безумно съжалявам... какво направих... къде ми беше умът... Заслужавам да умра... Не казвай на Страйк, Робин... Умолявам те... Ако изгубя тази работа... не му казвай... Изгубя ли това, губя всичко... Не мога да изгубя момиченцата си, Робин...

Той ѝ напомни Матю в деня, когато бе открила, че ѝ е изневерявал. Виждаше тъй ясно бившия си мъж, сякаш сега беше на скованата от скреж морава, скрил лице в шепите си, мънкащ извинения, след което вдигна глава към нея в паника. „Говори ли с Том? Знае ли той?“

Какво имаше у нея, че мъжете я молеха да им пази мръсните тайни?

– Няма да кажа на Страйк – отсече тя, като трепереше повече от гняв, отколкото от студ, – защото леля му умира и ни е нужен допълнителен служител. Но гледай никога повече да не ми пращаш нищо друго освен доклад по служебен случай.

– О, господи, Робин... благодаря ти... благодаря... ти си толкова свестен човек...

Беше спрял да хлипа. Възторгът му я отврати почти колкото снимката на члена му.

– Затварям.

Стоеше в тъмното, като почти не усещаше студа, отпуснала надолу ръката си с телефона в нея. Когато светлината в съседската кухня угасна, отвори се задната врата на къщата на родителите ѝ. Раунтрий припна навън, щастлив да я завари там.

– Добре ли си, мила? – попита Майкъл Елакот дъщеря си.

– Добре съм – отвърна Робин и се наведе да гали Раунтрий, та да скрие внезапно придошлите сълзи. – Всичко е наред.

Четвърта част

Тъй безпощаден враг е злото време...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

31

Добри ми рицарю, от скъп по-скъп в душата ми,

какви неволи понесе в мое име,

какво ли само не изтърпя заради мен.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Гастритното възпаление на Страйк добави дни към болестта му и той прекара Нова година в леглото, като разчиташе само на поръчани пици, но едва ги докосваше, като пристигаха. За пръв път в живота му не му се дояждаше шоколад, защото трюфелите, излапани след пилето с минал срок на годност, излязоха първи при продължителното му повръщане. Единственото му приятно занимание бе да гледа „Без посетители след полунощ“ на Том Уейтс – записаните концерти, купени му от Робин за Коледа, които най-сетне извади от опаковката на Нова година. Съобщението, с което ѝ благодари, извика в отговор само кратко „Моля“.

Когато се почувства достатъчно във форма, та да замине за Корнуол със закъснелите си коледни подаръци, Страйк бе отслабнал с шест килограма и това бе първият коментар на разтревожената Джоун, когато той най-сетне се появи в къщата ѝ в Сейнт Моус, сипещ извинения за отсъствието си на Коледа.

Ако се бе забавил само с един ден за пътуването си до Джоун и Тед, нямаше да може да се добере до тях, защото веднага щом пристигна, опасен климатичен фронт скова южната част на Великобритания. Бури обхванаха корнуолското крайбрежие, влаковете бяха отменени, тонове пясък бяха отмити от плажовете и наводненията превърнаха крайбрежните градчета в ледени канали. Корнуолският полуостров бе временно откъснат от останалата територия на Англия и макар Сейнт Моус да не пострада чак колкото Мевагизи и Фои, пред вратите на сградите по брега се появиха торби с пясък. Стоманеносиви и мътнозеленикави мощни вълни се блъскаха във вълнолома на пристанището. Туристите изчезнаха от поглед също като тюлените; местните, облечени в мушами, си кимаха за поздрав, докато отскачаха до близките магазини. Цялата ярка прелест на летния Сейнт Моус бе заличена като при актриса със свален сценичен грим и лъсна истинската същност на градчето – място, изобилстващо с корав камък и корави хора. Макар да бе заливана от проливни дъждове и нападана от силни ветрове, къщата на Тед и Джоун, за щастие, бе на по-висок терен. Блокиран в нея, Страйк си припомни думите на Луси как е повече на ниво в кризисни моменти, отколкото за дългосрочно обвързване, и признаваше, че в обвинението се съдържа истина. Биваше го в извънредни ситуации да запази хладнокръвие, да мисли бързо и да реагира своевременно, а виж, трудно се нагаждаше към бавното отпадане на Джоун.

Липсваше му съществуването на належаща цел, в преследване на която би могъл да овладее мъката си; липсваше му императив да загърби болката и отчаянието в служба на нещо по-висше, а тъкмо това го бе поддържало в армията. Нито една от някогашните стратегии за оцеляване не беше налична в кухнята на Джоун сред тенджерите на цветя и старите ѝ подплатени домакински ръкавици. Мрачен хумор и стоицизъм биха се тълкували като коравосърдечие от внимателните съседи, които биха искали той да чувства и показва болката си. Копнеещ за отклоняващо мислите действие, вместо това Страйк бе принуден да осигурява за утеха неангажиращ разговор и да поема домашни задължения.

Джоун бе в състояние на тих възторг: дългите дни и часове насаме с племенника ѝ бяха компенсация за пропуснатата от него Коледа. Примирен, Страйк ѝ предоставяше каквото тя искаше: компания и разговори по цял ден. Химиотерапията беше прекратена, защото Джоун не бе достатъчно силна да я понесе: носеше шал върху косата като паяжина, която ѝ бе останала, а мъжът ѝ и племенникът ѝ наблюдаваха тревожно как едва чоплеше храната и бяха винаги готови да се втурнат на помощ, когато се движеше между стаите. Всеки от двама им вече би могъл да я носи без затруднение.

Дните минаваха и Страйк забеляза друга промяна у леля си, която го изненада. Също както бруленото от бурите нейно родно място бе показало различен аспект в тежкия период, така изникна и една непозната Джоун, която задаваше директни въпроси, несъдържащи в себе си отговор, продиктуван от предубежденията ѝ, нито пък бяха слабо замаскирана молба за утешителни лъжи.

– Защо така и не се ожени, Корморан? – попита тя племенника си една събота по пладне.

Двамата седяха в дневната – Джоун на най-удобното кресло, а Страйк на дивана. Лампата до нея, която бяха светнали заради мрачния дъждовен ден, придаваше на кожата ѝ прозрачност като на тънка опаковъчна хартия.

Страйк дотолкова се бе настроил да изрича пред Джоун онова, което тя желаеше да чуе, че не намираше какво да каже. Честният отговор, даден пред Дейв Полуърт, тук изглеждаше съвършено неуместен. Отвърнеше ли ѝ, че не е подходящ материал за брак, сигурно би го приела като своя вина. Вероятно тя бе сбъркала някъде, не бе успяла да го научи, че любовта е важна за щастието.

– Не знам – отвърна и прибегна към клишето. – Може би не съм срещнал подходящата жена.

– Ако чакаш съвършенство – отвърна новата Джоун, – то не съществува.

– Нали не си пожелаваш да бях женен за Шарлот? – подхвърли Страйк.

Отлично знаеше, че и Джоун, и Луси приемаха Шарлот почти като въплъщение на дявола.

– Със сигурност не – отсече Джоун с искра от някогашната борбеност и двамата си размениха усмивки.

Тед провря глава през вратата.

– Керенза е тук, мила – съобщи. – Колата ѝ току-що спря отпред.

Сестрата от фондацията „Макмилън“, която Страйк бе срещнал в първия ден от престоя си, бе благословия, която той не би могъл и да си представи. Стройна луничава жена на неговата възраст, тя внасяше със себе си в къщата не аурата на смърт, а на продължаващ живот, просто с повече утеха и подкрепа. Собственият богат опит на Страйк с медици го бе излагал на специфично поведение, изразяващо се в неутрална бодрост, но по всичко личеше, че Керенза приема Тед и Джоун като индивиди, не като глуповати деца, и той я чу, докато си сваляше дъждобрана в кухнята, да разговаря с Тед, бившия спасител, за разни безумци, опитващи се да си правят селфита с гръб към бурните вълни.

– Това са хора, които не разбират морето, не мислиш ли? Имай респект или стой далече от него, би казал татко ми... Добър ден, Джоун – каза тя, като влезе в стаята. – Здравей, Корморан.

– Здравей, Керенза – отвърна Страйк и се изправи. – Няма да ви се пречкам.

– Как се чувстваш днес, мила моя? – попита сестрата Джоун.

– Не много зле – отвърна Джоун, – само съм малко...

Тя замълча, та да изчака племенникът ѝ да се отдалечи и да не я чува. Страйк затвори вратата към дневната и чу хрущенето на нови стъпки по чакълената пътека отвън. Тед, седнал до кухненската маса да чете местния вестник, вдигна глава.

– Това пък кой ли е?

Миг по-късно зад стъклото на задната врата се появи Дейв Полуърт с голяма раница на гърба. Влезе вътре, мокър от дъжда и усмихнат.

– Здравей, Диди – каза и двамата се здрависаха, а после се прегърнаха, както им бе станало навик в зряла възраст. – Здравей, Тед.

– Какво правиш тук? – попита Тед.

Полуърт свали раницата си, отвори я и извади на масата две замразени купи с храна, увити с полиетилен.

– Пени изпече две касероли. Ще ходя да пазарувам, та дойдох да попитам какво ви е нужно.

Пламъкът на чиста и практично ориентирана доброта, който гореше у Дейв Полуърт, никога не бе бил по-видим за Страйк, с изключение може би на онзи пръв ден в началното училище, когато дребничкият Полуърт бе взел Страйк под своя закрила.

– Добро момче си ти – продума Тед, трогнат. – Непременно предай на Пени благодарности.

– Да, и тя ви праща много здраве – отвърна нехайно Полуърт.

– Ще ми направиш ли компания за една цигара? – попита го Страйк.

– Добре.

– Идете в бараката – предложи Тед.

Страйк и Полуърт поеха през превърналия се в мочурище двор с наведени глави срещу силния вятър и дъжда и влязоха в бараката на Тед. Страйк с облекчение запали цигара.

– Да не си бил на диета? – попита Полуърт, като огледа приятеля си от горе до долу.

– Грип и хранително отравяне.

– А, да, Луси спомена, че си бил болен. – Полуърт кимна с глава към прозореца на Джоун. – Как е тя?

– Не е добре – отговори Страйк.

– Докога ще останеш?

– Зависи от времето. Чуй, сериозно, много съм ти признателен за всичко, което...

– Я мълчи, глупчо.

– Мога ли да помоля за още една услуга?

– Казвай.

– Навий Тед да дойде с теб за по бира. Има нужда да излезе малко от къщата. Ще го направи, като знае, че аз съм при нея, иначе няма да мръдне от тук.

– Смятай го за направено – отвърна Полуърт.

– Ти си...

– ... върхът, да, такъв съм си. „Арсенал“ стигна до последната фаза, а?

– Да – кимна Страйк, – но следващият им мач е с „Байерн Мюнхен“.

Пропуснал бе мача, с който отборът му спечели квалификацията точно преди Коледа, защото следеше Хитреца в Уест Енд. Шампионската лига, която в друг случай би била удоволствие и разсейване от грижите, не го грабваше както обикновено.

– Робин ли управлява делата в Лондон, докато си тук?

– Да – потвърди Страйк.

Беше му пратила съобщение по-рано с молба да проведат кратък разговор относно случая „Бамбъро“. Отговори ѝ, че ще ѝ звънне, като му се отвори свободен момент. Той също имаше новини по случая, но Марго Бамбъро бе изчезнала преди близо четиресет години, а също като Керенза, медицинската сестра, за момента Страйк даваше приоритет на живите.

Когато допуши цигарата си, се върнаха в къщата и завариха Тед да разговаря с Керенза в кухнята.

– Днес е по-склонна да си говори с теб, отколкото с мен – усмихна се сестрата на Страйк, докато обличаше дъждобрана си. – Ще дойда пак утре сутринта, Тед.

Тя пое към външната врата, а Полуърт каза:

– Тед, ела с мен да изпием по бира.

– О, не, момчето ми – отвърна Тед. – Точно сега не съм за излизане.

Керенза спря на прага с ръка върху бравата.

– Чудесна идея. Иди да глътнеш малко чист въздух, Тед... или малко чиста вода, какъвто е случаят днес – добави тя, когато барабаненето на дъжда по покрива се усили.

Керенза си тръгна. На Тед му бе нужно още малко увещаване, но в крайна сметка се съгласи да иде с Полуърт до „Виктъри“ да хапнат по един сандвич. Щом излязоха, Страйк взе местния вестник от масата и го отнесе в дневната.

С Джоун побъбриха за наводненията, но снимките на вълните, обливащи Мевагизи, не я впечатлиха тъй силно, колкото би се случило преди два-три месеца. Страйк отгатваше, че съзнанието на Джоун е насочено към лични, не към общи теми.

– Какво казва хороскопът ми за тази седмица? – попита тя, когато той обърна на нова страница.

– Не знаех, че вярваш в тези неща, Джоун.

– И аз не знам вярвам ли, или не – отвърна тя, – но все пак винаги го поглеждам.

– Ти си...

Той направи пауза, като се мъчеше да си припомни рождения ѝ ден. Беше по някое време през лятото.

– Рак – отвърна тя и се позасмя. – Вече във всяко отношение.

Страйк не се усмихна.

– „Моментът е добър да избягате от рутината“ – информира я той и пробяга с поглед по хороскопа ѝ, та ако имаше нещо потискащо, да го пропусне. – „Не отхвърляйте новите идеи. Ретроградният Меркурий насърчава духовния растеж.“

– Аха – промърмори Джоун и след кратка пауза изрече: – Надали ще ме има за следващия ми рожден ден, Корм.

Думите му подействаха като удар в диафрагмата.

– Не говори така.

– Ако не мога да го кажа на теб, на кого тогава?

Очите ѝ с цвят на незабравки вече бяха избледнели. Никога не му бе говорила така преди, като на равен. Винаги се бе грижила малко да се извиси над него, та близо двуметровият войник да си остане все така нейното малко момче.

– Няма как да го споделя с Тед и Луси, не мислиш ли? – каза тя. – Знаеш ги какви са.

– Да – с мъка изрече той.

– А после... ще се грижиш за Тед, нали? Идвай да го виждаш. Той толкова те обича.

По дяволите.

Тъй дълго време тя бе настоявала да се обкръжава с един вид заблуда и престореност, да гледа на живота през розови очила, а сега, когато бе пряма и наричаше нещата с имената им, повече от всичко му се искаше да му разправя за някакъв скандал в квартала, а той да кима насреща ѝ. Защо не им бе гостувал по-често?

– Ще идвам, разбира се – отговори.

– Искам опелото да е в църквата в Сейнт Матюс – каза кротко тя, – там съм кръстена. Но не искам да бъда погребана, защото трябва да е чак в гробището в Труро. Тед ще се пребива да пътува дотам, че да ми носи цветя, познавам си го. Тъй че, мислих по този въпрос, Корм, и искам да бъда кремирана. Ще се погрижиш да стане така, нали? Защото Тед се разплаква всеки път, като се опитам да заговоря за това, а Луси не ще да слуша.

Страйк отново кимна и се опита да се усмихне.

– Не искам семейството да присъства на кремирането. Мразя кремациите, завесите, конвейерната лента. Ще се сбогувате с мен в църквата, после отведи Тед в пъба и нека от погребалното бюро се погрижат оттам нататък, чу ли? А като вземете праха ми, излезте с лодката на Тед и ме разпръснете в морето. Щом дойде неговият ред, направете същото за Тед, та да бъдем заедно. Няма да имате грижа с Луси да поддържате гробове и да пътувате чак от Лондон. Става ли?

Планът бе толкова типичен за Джоун, изпълнен с практичност и предвидливост, с доброта към близките, но той не бе очаквал изчезването на праха сред вълните, без надгробна плоча с грижливо изписани дати. Това щеше да бъде заместено с отдаване на стихията, доминирала в живота и на двама им с Тед. Бяха го прекарали в този крайокеански град, ако не се брояха няколкото години на Тед във Военната полиция като акт на бунт срещу баща му.

– Добре, става – произнесе с усилие.

Тя се отпусна в креслото си с облекчен вид, че е свалила този товар от себе си, и му се усмихна.

– Толкова е прекрасно, че си тук.

През последните няколко дни той бе привикнал към нейните кратки излияния и отклонения от водения разговор, тъй че не се изненада, както би се случило преди, когато миг по-късно тя каза:

– Ще ми се да се бях запознала с твоята Робин.

Страйк, който в съзнанието си още следваше праха на Джоун към залеза, се сепна.

– Мисля, че би я харесала – каза. – Сигурен съм, че тя би харесала теб.

– Луси казва, че е хубава.

– Да, така е.

– Горкото момиче – промълви Джоун.

Той се почуди на тези думи. Разбира се, нападението с нож бе отразено в пресата, когато Робин бе дала показания срещу Шакълуелския изкормвач.

– Странно, че заговори за хороскоп – отбеляза Страйк в опит да отклони Джоун от темите за Робин, погребения и смърт. – Разследваме стар случай на изчезнало лице. Отговорният за него полицай...

Никога преди не бе споделял за работата си с Джоун и сега се почуди защо не го бе правил, като забеляза живото ѝ внимание.

– Но аз си спомням онези лекарка! – възкликна тя по-оживена, отколкото Страйк я бе виждал дни наред. – Марго Бамбъро, да! Имаше бебе у дома...

– Е, това бебе е нашата клиентка – съобщи Страйк. – Казва се Ана. С партньорката ѝ имат ваканционна къща във Фолмът.

– Горкото семейство – въздъхна Джоун. – Така и никога не са научили... И казваш, че главният разследващ е подирил отговора в звездите?

– Да – кимна Страйк. – Бил е убеден, че убиецът е Козирог.

– Тед е Козирог.

– Благодаря за сведението – изрече сериозно Страйк и тя се засмя. – Искаш ли още чай?

Докато водата в чайника завираше, Страйк провери съобщенията си. Баркли бе изпратил отчет за приятелката на Рогоносеца, но най-скорошното съобщение беше от непознат номер и той отвори първо него.

Здравей, Корморан, Прудънс Донливи е, твоята полусестра. Ал ми даде номера ти. Искрено се надявам да приемеш това в духа, който е вложен в него. Нека кажа първо, че напълно разбирам и приемам причините ти да не искаш да се присъединиш към нас за юбилея на „Дедбийтс“, съчетан с промоция на албума им. Може да знаеш, а може би не, че моето собствено пътуване към разбирателство с татко в много отношения бе трудно, но в крайна сметка чувствам, че осъществената връзка – да, и дадената прошка – бе обогатяващо преживяване. Всички много се надяваме да размислиш...

– Какво има? – попита Джоун.

Последвала го бе в кухнята с влачещи се крака, леко прегърбена.

– Ама какво правиш, щях да ти донеса каквото искаш...

– Канех се да ти покажа къде крия шоколадовите бисквити. Ако Тед знае къде са, ще ги излапа всичките, а лекарят се тревожи заради кръвното му налягане. Какво четеше? Познавам това ти изражение. Ядоса се.

Той нямаше представа дали новото ѝ предразположение към откровеност се простираше до баща му, но някак в тази атмосфера на бушуващи навън вятър и дъжд в къщата се бе установил дух на изповедалня. Каза ѝ за съобщението.

– О – промълви Джоун. – Посочи към кутия на най-горния рафт. – Бисквитите са там.

Върнаха се в дневната с бисквитите, които тя настоя той да извади в чиния. Имаше неща, които никога не се променяха.

– Никога не си се виждал с Прудънс, нали? – попита Джоун, когато отново се отпусна в креслото.

– Не съм се виждал с Прудънс, нито с Мейми, най-голямата, нито с Ед, най-малкия – отвърна Страйк, като се помъчи да докара равнодушен тон.

– Мисля, че трябва да отидеш на партито на баща си, Корм.

– Защо? – попита Страйк.

Кратката дума прозвънтя в ушите му с разпалено юношеско негодувание. За негова лека изненада тя му се усмихна.

– Знам как е било – каза му. – Държал се е зле, но все пак си остава твой баща.

– Не е такъв – отсече Страйк. – Тед е моят баща.

Никога до този момент не го бе изричал гласно. Сълзи изпълниха очите на Джоун.

– Той много би се радвал да го чуе – продума меко. – Странно, нали... преди много години, когато бях младо момиче, отидох при истинска гледачка циганка. Лагеруваха по-нагоре край пътя. Очаквах да ми съобщи куп хубави неща. С тази нагласа ходиш при такива, нали? Платил си пари. И знаеш ли какво ми каза?

Страйк поклати глава.

– Никога няма да имаш деца. Ей така, направо, без заобикалки.

– Но е сбъркала, нали? – възрази Страйк.

От избледнелите очи на Джоун потекоха сълзи. Защо никога не бе изричал гласно тия неща досега, почуди се Страйк на себе си. Толкова лесно би било да ѝ достави удоволствие, а вместо това се бе вкопчвал в раздвоената си лоялност, гневен, че му се налага да избира, да поставя етикети и по този начин да извършва предателство. Хвана ръката ѝ и тя му отвърна с изненадващо силно стискане.

– Трябва да идеш на това парти, Корм. Мисля, че баща ти е в сърцевината на... на много неща. Иска ми се – добави след кратка пауза – да има кой да се погрижи за теб.

– В днешно време нещата не стоят така, Джоун. Очаква се мъжете сами да могат да се грижат за себе си... В много отношения – добави той с усмивка.

– Да се преструваш, че нямаш нужда от това и онова... просто е глупаво – изрече тихо тя. – А твоят хороскоп какво казва?

Той отново взе вестника и прочисти гърло.

– „Стрелец: управляващата ви планета е ретроградна и може би ще изгубите обичайното си весело безгрижие...“

32

Където и да си, мой таен помагачо,

аз ще те следвам.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Беше три следобед и Робин, седнала в ландроувъра си близо до безличната къща в Стоук Нюингтън, наблюдавана от Страйк преди Коледа, не бе видяла нищо интересно от пристигането си в девет сутринта. Дъждът изпъстряше с капки предното ѝ стъкло и чак ѝ се дощя да пушеше, просто за да прави нещо.

Идентифицирала бе онлайн русата собственичка, обитаваща дома. Името ѝ беше Елинор Дийн, разведена, живееше сама. Елинор със сигурност си бе у дома: Робин я бе видяла да минава покрай прозореца два часа по-рано, но лошото време явно я задържаше вкъщи. През целия ден никой не бе идвал в къщата, какво оставаше за Шефа на Хитреца. Може би все пак бяха роднини и предколедното му посещение бе просто нещо, което човек прави по празници: изплаща социални дългове, носи подаръци, обажда се. Погалването по главата може да беше някаква тяхна си шега. Във всеки случай не намекваше нищо сексуално, криминално или извратено, а те такова търсеха.

Мобилният ѝ телефон иззвъня.

– Здравей.

– Можеш ли да говориш? – попита Страйк.

Вървеше по стръмната улица на Тед и Джоун и се подпираше на сгъваемия бастун, който бе донесъл със себе си, като очакваше пътищата да са мокри и евентуално хлъзгави. Тед се бе прибрал у дома и бяха качили Джоун на горния етаж да поспи. На Страйк му се пушеше, а не му се ходеше отново в бараката, тъй че реши да излезе на кратка почивка под безпощадния дъжд.

– Да – каза Робин. – Как е Джоун?

– Все така – отвърна Страйк. Не му се говореше за това. – Спомена, че искаш да ми съобщиш нещо за Бамбъро.

– Да – потвърди Робин. – Имам добра новина, никаква новина и лоша новина.

– Давай първо с лошата – предложи Страйк.

Морето все още бе бурно и във въздуха експлодираха пръски над стената на дока. Той свърна вдясно и се отправи към града.

– От Министерството на правосъдието няма да ти позволят интервю с Крийд. Писмото пристигна тази сутрин.

– А... – промърмори Страйк. Дъждовните струи разкъсваха синкавия дим от цигарата му. – Не мога да кажа, че съм изненадан. Какво пише?

– Оставих го в офиса – каза Робин, – но по същество психиатрите му са на мнение, че нежеланието му да сътрудничи няма да се промени на този етап.

– Ясно – отвърна Страйк. – Така или иначе, не се надявах много.

Но Робин долови разочарованието му и изпита съчувствие. Вече пет месеца се бъхтеха с този случай и нямаха никакви съществени нови следи, а сега, след като вероятността за интервю с Крийд бе изчезнала, тя имаше чувството, че със Страйк претърсват плитчините, докато на метри от тях голямата бяла акула се гмурваше и отплуваше недосегаема надалече в тъмните води.

– Свързах се отново с Аманда Уайт, която сега е Аманда Лоус, онази, дето вярва, че е видяла Марго на прозореца на печатницата. Искаше пари, за да говори, нали помниш? Предложих да ѝ платя разноските, ако дойде в офиса... тя живее в Лондон, не би била голяма сума. Щяла да си помисли.

– Много великодушно от нейна страна – изсумтя Страйк. – А каква е хубавата новина?

– Ана е убедила мащехата си Синтия да говори с нас.

– Сериозно?

– Да, но само тя. Рой не знае нищо за участието ни – каза Робин. – Синтия ще се срещне с нас зад гърба му.

– Е, и Синтия е нещо – отсъди Страйк. – Много дори – добави след миг размисъл.

Краката му механично го отвеждаха към пъба и мокрият крачол студенееше неприятно върху единствения му глезен.

– Къде ще се видим с нея?

– Няма как да е у тях, защото Рой не знае. Тя предлага Хамптън Корт, има почасова работа там като гид.

– Гид, значи? Това ми напомня: някакви новини за Пощенска картичка?

– Днес Баркли е в галерията – каза Робин. – Ще се опита да направи снимки на онази жена.

– А Морис и Хъчинс с какво са заети? – осведоми се Страйк, вече изкачващ предпазливо широките хлъзгави стъпала към пъба.

– Морис следи момичето на Рогоносеца, което и веднъж не е кривнало в погрешна посока. Май на Рогоносеца няма да му излезе късметът този път. Хъчинс се е заел с Пъргави крака. Впрочем другия петък по график трябва да предадеш окончателния доклад за Пъргави крака. Ако искаш, аз ще се срещна с клиента вместо теб.

– Ще е чудесно, благодаря – отвърна Страйк и с облекчение влезе във „Виктъри“. Когато свали палтото си, от него се стече вода. – Не съм сигурен кога ще успея да се прибера. Сигурно си видяла, че влаковете са отменени.

– Не се тревожи за агенцията. Всички случаи са покрити. Само че не съм довършила за случая „Бамбъро“... О, почакай – прекъсна се Робин.

– Трябва да затваряш ли?

– Не, няма нужда.

Току-що бе видяла външната врата на Елинор Дийн да се отваря. Пълничката блондинка се появи, облечена в палто с качулка, която, удобно за Робин, ограничаваше полезрението ѝ. Робин излезе от ландроувъра, затвори тихо вратата и пое след нея, като продължи да говори по телефона.

– Нашата блондинка тръгна нанякъде – съобщи полугласно.

– Да не ми каза преди малко, че имаш още добри новини за Бамбъро? – подсети я Страйк.

Вече беше пред бара и като само посочи какво желае, успя да се сдобие с голяма чаша бира, за която плати и я отнесе на ъгловата маса, където през лятото бяха седели с Полуърт.

– Да, точно така – отвърна Робин и зави по пътя зад нищо не подозиращата руса жена. – Бих желала да мога да кажа, че съм открила Даутуейт или Сачуел, но и последният човек, видял Марго жива, ни идва добре, нали?

– Намерила си Глория Конти? – рязко попита Страйк.

– Не бързай много да се радваш – предупреди го Робин, която продължаваше да върви под дъжда. Елинор май се бе отправила да пазарува. В далечината се виждаше магазин на „Теско“. – Още не съм успяла да говоря с нея, но съм почти сигурна, че е тя. Открих семейството в списъци от преброяване на населението през шейсет и първа година: майка, баща, по-голям син и дъщеря Глория, с второ име Мери. Както изглежда, Глория е във Франция, по-точно в Ним, омъжена е за французин. Вече не използва „Глория“, сега е Мери Жобер. Има фейсбук страница, но е за частно ползване. Открих я чрез генеалогичен уебсайт. Един от английските ѝ братовчеди се опитва да сглоби родословно дърво. Датата на раждане и всичко друго съвпада.

– Дяволски добра работа си свършила – похвали я Страйк. – Не съм сигурен дали тя не е още по-интересна от Даутуейт и Сачуел. Последна е видяла Марго жива. Били са близки. Единственият още жив човек, който е зърнал Тео.

Ентусиазмът на Страйк до голяма степен уталожи подозренията на Робин, че е прибавил себе си към пунктовете за действие, защото не я смята способна за задачата.

– Опитах се да се „сприятеля“ с нея във фейсбук – продължи Робин, – но още нямам отговор. Ако не отговори, знам в коя компания работи мъжът ѝ и мога да му пратя имейл да ѝ предаде съобщение. Но мисля, че по-тактичната стъпка бе първо да се обърна лично към нея.

– Съгласен съм – каза Страйк.

Отпи глътка от бирата си „Дум Бар“. Почувства се много по-добре сега, като седеше в сухия и топъл пъб и разговаряше с Робин.

– Има и още нещо – добави Робин. – Мисля, че май открих кой е ванът, дето е видян да се отдалечава с висока скорост от „Клъркънуел Грийн“ във вечерта на изчезването на Марго.

– Какво? Как? – смая се Страйк.

– По Коледа ми хрумна, че онова, което хората са взели за цвете, нарисувано отстрани, може да е било слънце. – Сещаш се. Планетата.

– Технически е зве...

– Я стига, знам, че е звезда.

Блондинката с качулката, както бе предположила Робин, отиваше в „Теско“. Робин я последва вътре и се наслади на блъсналата я топла вълна въздух, въпреки че подът бе хлъзгав и мръсен.

– През седемдесет и четвърта година в Клъркънуел е имало магазин за здравословни храни, чието лого е било слънце. Открих тяхна реклама в архива за вестници в Британската библиотека, направих справка във фирмения регистър и успях да говоря с директора, който още е жив. Добре де, знам, че не бих могла да говоря с него, ако не беше жив – додаде тя, за да предвари критиките му.

– Да му се не види, Робин! – възкликна Страйк, зад гърба на когото дъждовните струи плющяха с все сила по прозореца. Добрите новини и любимата му „Дум Бар“ със сигурност му бяха повдигнали настроението. – Това е отлична работа.

– Благодаря – откликна Робин. – И чуй това. Уволнил е служителя си, правещ доставките, някъде в средата на седемдесет и пета година, защото бил глобен за шофиране с висока скорост на вана. Спомни си името му, Дейв Ъндъруд, но още не съм имала време да...

Елинор се извърна рязко по средата на пътеката между консервираните храни и пое назад към нея. Робин се престори на заета да избира пакет ориз. Остави обекта ѝ да я отмине и довърши изречението.

– ... не съм имала време още да го издиря.

– Направо ме засрамваш – призна Страйк, като потърка уморените си очи. Макар сега да имаше спалнята за гости на свое разположение, а не се измъчваше върху дивана, старият матрак бе само една идея по-удобен. Счупените му пружини се забиваха в гърба му и скърцаха при всяко негово обръщане в леглото. – Най-доброто, което постигнах аз, е, че открих дъщерята на Руби Елиът.

– Онази Руби Елиът, дето е забелязала двете боричкащи се жени край телефонните кабини? – изрецитира Робин, като наблюдаваше как следената от нея блондинка се консултира със списъка си с покупки, преди да изчезне по друга пътека.

– Същата. Дъщеря ѝ ми прати имейл, че е съгласна да говорим, но още не сме уточнили кога. Освен това се обадих на Джанис – допълни Страйк, – главно защото нямах сили пак да се разправям с Айрийн, за да видя дали ще си спомни истинското име на Апълторп, само че тя е в Дубай, гостува на сина си за шест седмици. Записаното ѝ съобщение гласи буквално: „Здравейте, аз съм в Дубай, ще гостувам на Кевин в продължение на шест седмици“. Може да ѝ пратя кратък есемес да я уведомя колко неразумно е да оповестява на случайно позвънили, че е оставила къщата си празна.

– И все пак обади ли се на Айрийн? – попита Робин.

Елинор сега разглеждаше бебешките храни.

– Не още – отвърна Страйк. – Но имам...

В този момент сигнал на телефона му подсказа, че някой се опитва да се свърже с него.

– Робин, това май е той. Ще ти звънна после.

Страйк превключи линиите.

– Корморан Страйк.

– Здравей – чу се гласът на Грегъри Талбът. – Това съм аз, Грег Талбът. Искал си да ти позвъня.

Грегъри звучеше разтревожен. Страйк не можеше да го вини. Бе се надявал да се отърве от проблем, като връчи кутията със стария филм на Страйк.

– Да, Грегъри, много ти благодаря, че се обаждаш. Имам няколко въпроса, надявам се да не възразяваш.

– Слушам.

– Прегледах тетрадката на баща ти и исках да те попитам дали баща ти е познавал и споменавал човек, на име Николо Ричи, по прякор Мръсника.

– Ричи Мръсника? – каза Грегъри. – Не, не го познаваше лично, но съм чувал татко да говори за него. Голяма клечка в секс сцената на Сохо, ако е този, за когото си мисля.

На Грегъри сякаш му доставяше удоволствие да говори за прочутия гангстер. Страйк и преди бе срещал такова отношение и не само сред обикновени граждани, заплеснати по подобни живописни престъпници. Дори полицаи и адвокати не бяха равнодушни към тези фигури с всичките им пари и власт. Виждал бе висши служители на полицията да говорят с нещо, близко до възхищение, за представителите на организираната престъпност, с която трябваше да се борят, а адвокатите на драго сърце сядаха на по питие с прочутите си клиенти с нещо повече от желание да се сдобият с анекдот, дето да разправят по събирания на вечеря. Страйк подозираше, че за Грегъри Талбът името на Ричи Мръсника навяваше спомени за детството му като романтичен герой от отминала епоха, когато баща му е бил уважаван полицай, с ума си и щастлив като глава на семейство.

– Да, същият е – отвърна Страйк. – Е, изглежда, Ричи Мръсника се е навъртал около медицинската служба на Марго Бамбъро и баща ти е знаел за това.

– Наистина ли?

– Да – потвърди Страйк. – Изглежда странно, че изобщо не е включил тази информация в официалните полицейски документи.

– Ами татко беше болен – настрои се на отбранителна вълна Грегъри. – Сам видя тетрадката. През половината време не съзнаваше какви ги върши.

– Разбирам това – отвърна Страйк, – но когато оздравя, какво беше отношението му към доказателствения материал, събран, докато е работел по случая?

– Какво имаш предвид?

Грегъри вече бе със събудени подозрения, сякаш се боеше, че Страйк го води към територия, където не желаеше да стъпва.

– Ами намираше ли, че всичко е без стойност, или...?

– Той беше изключвал заподозрени въз основа на техните зодии – каза тихо Грегъри. – Вярвал е, че е видял демон в стаята за гости. Какво според теб си е мислил? Беше... засрамен. Вината не беше негова, но така и не се успокои. Искаше да се върне и да оправи нещата, но не му позволиха, принудиха го да напусне. Случаят „Бамбъро“ бе опетнил за него всичките му спомени за работата в полицията. Приятелите му до един бяха полицаи, а вече не можеше да се вижда с тях.

– Изпитал е огорчение заради начина, по който са се отнесли с него, така ли?

– Не бих казал... Във всеки случай би имал право да заключи, че не са постъпили с него както е редно – каза Грегъри.

– След това преглеждал ли е записките си, та да се увери, че е вкарал всичко от тях в официалните доклади?

– Не знам – отвърна Грегъри, вече малко наострен. – Според мен отношението му беше такова: отърваха се от мен, решиха, че съм голям проблем, нека тогава Лоусън се оправя сам.

– Как се разбираше баща ти с Лоусън?

– Ама за какво става дума всъщност? – Преди Страйк да е могъл да отговори, Грегъри каза: – Лоусън даде на баща ми да разбере ясно, че неговото време е приключило. Не го искаше да се навърта край него, нито да припарва близо до случая. Лоусън положи всички усилия напълно да дискредитира татко, и то не само поради болестта му, а като човек и служител, какъвто е бил, преди да се разболее. Нареди на всички, които работеха по случая, да стоят настрани от баща ми дори в извънработно време. Така че, ако не е предадена информация, вината е и на Лоусън. Татко като нищо може да е направил опит и да е бил отблъснат.

– Наистина мога да видя нещата от гледната точка на баща ти – коментира Страйк. – Бил е в извънредно трудна ситуация.

– Именно – потвърди Грегъри, леко умилостивен, каквато всъщност бе и целта на Страйк.

– Да се върнем на Ричи Мръсника – заговори Страйк. – И тъй, доколкото знаеш, баща ти никога не е имал директно вземане-даване с него?

– Не – отвърна Грегъри, – но татковият най-добър приятел в полицията е имал. Името му е Браунинг. Беше шеф на „Борба с порока“. Знам, че бе нахълтал в един от клубовете на Мръсника. Помня как татко говореше за това.

– Къде е Браунинг сега? Мога ли да говоря с него?

– Покойник е – отвърна Грегъри. – Какво точно...?

– Искам да знам откъде се е взел този филм, който ми даде, Грегъри.

– Нямам представа. Татко просто дошъл с него у дома, така казва мама.

– А знаеш ли кога е било? – попита Страйк с надежда да не му се налага да измъкне по любезен начин дали Талбът е бил на себе си по това време.

– През периода, когато баща ми е работил по случая „Бамбъро“. Защо?

Страйк събра сили и отговори:

– Боя се, че се наложи да предадем филма на полицията.

Хъчинс бе проявил готовност да се заеме с това сутринта, преди Страйк да замине за Корнуол. Като бивш полицай все още с добри връзки там, беше наясно къде да го отнесе и как да се увери, че е попаднал в ръцете на точните хора. Страйк бе помолил Хъчинс да не споменава пред Робин за филма, нито да ѝ казва какво е направил с него. За момента тя бе в неведение относно съдържанието му.

– Какво? – ахна, ужасен, Грегъри. – Защо?

– Не е порнография – понижи глас Страйк от уважение към възрастните съпрузи, които току-що бяха влезли във „Виктъри“ и стояха на няколко крачки от масата му, мокри и примигващи, дезориентирани от бурята, вилнееща навън. – Някой е заснел групово изнасилване на жена, която е била пробождана с ножове.

Насреща настана поредното мълчание. Страйк гледаше как старците се потътриха към бара, като бабката свали в движение пластмасовата си шапка срещу дъжд.

– Убита е действително? – Гласът на Грегъри се повиши с цяла октава. – Нима... всичко е наистина?

– Да – отговори Страйк.

Не се канеше да съобщава подробности. Беше виждал умиращи и мъртви хора: кървищата по филмите на ужасите не бяха същото и дори без саундтрак нямаше скоро да забрави голата жена с качулка, гърчеща се на пода в склада, докато убийците ѝ я наблюдаваха как умира.

– И сигурно си им казал откъде го имаш? – вече повече с паника, отколкото с гняв продума Грегъри.

– Боя се, че се налагаше – отвърна той. – Съжалявам, но някои от участващите мъже може още да са живи и да бъдат обвинени. Не мога да държа в тайна нещо такова.

– Аз не съм крил нищо. Дори не знаех, че е там...

– Нямах предвид, че си знаел или си го крил умишлено – увери го Страйк.

– Ако си помислят... Та ние сме приемни родители, Страйк...

– Уведомих полицията, че си ми го предал по свое желание, без да знаеш какво се съдържа вътре. Готов съм да свидетелствам в съда, че си бил в пълно неведение за присъствието на това нещо на тавана ти. Семейството ви е разполагало с над четиресет години да го унищожи, а не сте го направили. Никой няма да те обвини – увери го Страйк, макар да знаеше, че таблоидите може да не възприемат тази гледна точка.

– Боях се, че ще се случи нещо такова – въздъхна Грегъри, очевидно вече силно стресиран. – Усетих тревога още откакто дойде у нас на кафе. Съживяването на всички тези събития...

– Ти ми каза, че баща ти би искал случаят да бъде разрешен.

Грегъри отново замълча, после отвърна:

– Би искал, да. Но не и с цената на душевното спокойствие на майка ми и с тревогата на мен и жена ми, че приемните деца ще ни бъдат отнети.

Няколко отговора хрумнаха на Страйк, някои не много любезни. Далеч не за пръв път се сблъскваше с тенденцията да се вярва, че мъртвите биха искали онова, което е най-удобно за живите.

– Моя отговорност бе да предам този филм на полицията, след като видях какво има в него. Както казах, ще заявя ясно на всеки, който пита, че нищо не си се опитвал да криеш, че си го предал доброволно.

Нямаше какво да се каже повече. Грегъри, все така недоволен, затвори и Страйк отново позвъни на Робин.

Тя още беше в „Теско“. Купуваше си пакет ядки и стафиди, дъвка и шампоан, докато през две каси обектът на наблюдението ѝ купуваше бебешка пудра, бебешки храни, биберони и други продукти.

– Здравей – изрече Робин в телефона си, като се обърна към витрината, когато блондинката мина покрай нея.

– Здравей – отвърна Страйк. – Обади ми се Грегъри Талбът.

– За какво...? О, да – възкликна Робин с внезапен интерес, като проследи с поглед излизащата от магазина блондинка. – Какво имаше на онази филмова лента? Така и не попитах. Успя ли да накараш проектора да проработи?

– Успях – отвърна Страйк. – Ще ти разправя за филма, като се видим. Но исках да ти кажа да оставиш Ричи Мръсника на мен, чу ли? Пуснах Пищяла да проучи тук-там. Не искам ти да го търсиш, нито да разпитваш за него.

– Не бих ли могла...?

– Ти чу ли ме?

– Хубаво де, успокой се – отвърна, изненадана, Робин. – Ричи със сигурност трябва вече да е над деветдесет...

– Има синове – отсече Страйк. – Синове, от които Пищяла се бои.

– О – промълви Робин, добре схванала смисъла на думите му.

– Именно. Разбрахме се, нали?

– Да – увери го Робин.

След като Страйк затвори, Робин проследи Елинор обратно под дъжда до редовата ѝ къща. Когато външната врата отново се затвори, Робин седна в ландроувъра и се залови да яде сушени стафиди и ядки от пликчето, вперила поглед в дома на обекта си.

Докато беше в „Теско“, ѝ хрумна, че Елинор може би беше бавачка, предвид естеството на покупките ѝ, но следобедът премина във вечер и не се появиха родители да приберат деца, нито се чу бебешки плач по тихата улица.

33

Тиранинът държеше я под своя власт

със заклинания от черната магия.

Сама в тъмница я заключи

и там я изтезаваше жестоко,

като нанасяше ѝ рани на душата.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Сега, след като блондинката от Стоук Нюингтън също бе станала лице от интерес, случаят с Хитреца се превърна в задача, ангажираща двама до трима служители. Агенцията наблюдаваше къщата на Елинор Дийн, следеше активността на Шефа на Хитреца и на самия Хитрец, все така радващ се на тлъста заплата, за която никой не смяташе, че му се полага, но неиздаващ с какво държи началника си. Междувременно Рогоносеца продължаваше да плаща за наблюдение над приятелката му, както изглеждаше, повече от отчаяние, отколкото с надежда, а Пощенската картичка подозрително кротуваше. Единствената им заподозряна, жената гид, напомняща кукумявка, от Националната портретна галерия, бе изчезнала от местоработата си.

– Дай боже да се е гътнала от грип, а да не е посегнала на живота си – каза Робин на Баркли в петък следобед, когато пътищата им се кръстосаха в офиса.

Страйк все още беше блокиран в Корнуол и тя току-що бе изпратила клиента по случая Пъргави крака. Платил бе значителната си финална сметка, но с недоволство, когато установи, че танцьорът от Уест Енд, по когото бе хлътнала дъщеря му, е хетеросексуален младеж, водещ безукорен моногамен живот.

Баркли, дошъл да предаде сметките си от седмицата на Пат, преди да се отправи за нощно наблюдение над Хитреца, изглеждаше изненадан.

– Откъде накъде ще се самоубива?

– Знам ли? – вдигна рамене Робин. – В последното ѝ съобщение се усещаше паника. Може да си е помислила, че съм отишла да я изоблича, след като държах изпратените от нея картички на показ.

– Я си иди у дома да се наспиш – посъветва я Баркли.

Робин тръгна към чайника.

– Не, остави на мен – каза ѝ Баркли. – Трябва да поема от Анди след трийсет минути. Пак се разхождаме из Пимлико и наблюдаваме как гаджето на Рогоносеца не поглежда друг мъж.

Пат отброи банкноти от по десет лири на Баркли, към когото отношението ѝ бе по-скоро толерантно, отколкото топло. Любимият служител на Пат, като се изключеше Робин, си оставаше Морис, когото Робин бе срещала само три пъти след Нова година: два пъти, когато се разменяха на смени за следене, и при идването му веднъж в агенцията да остави седмичния си рапорт. Беше му трудно да срещне погледа ѝ и говореше само за работа – промяна, за която тя се надяваше да остане постоянна.

– Кой е следващият клиент в листата на чакащите, Пат? – попита тя, докато правеше кафе.

– Нямаме достатъчно хора за нов случай – отсече Баркли. – Не и докато Страйк го няма.

– Той ще се върне в неделя, стига да пуснат влаковете – каза Робин и сложи до Пат чаша с кафе.

Със Страйк бяха уредили среща със Синтия Фипс идния понеделник в Хамптън Корт Палас.

– В края на месеца имам нужда от свободен уикенд, та да отскоча до дома – каза Баркли на Пат, която в отсъствието на Страйк бе поела грижата за графика. Тя го отвори на компютъра си и Баркли добави: – Добре е да се възползвам, докато още не ми трябва паспорт.

– За какво говориш? – попита изтощената Робин и се отпусна на канапето във външния офис с чашата си кафе.

Формално не беше на работа в момента, но не можеше да събере енергията да поеме към къщи.

– За шотландската независимост, Робин – уточни Баркли и я погледна изпод гъстите си вежди. – Знам, че вие, англичаните, почти не го забелязвате, но съюзът е на път да се разпадне.

– Това няма да се случи все пак, нали?

– Всички, които познавам, ще гласуват с „да“ през септември. Един бивш съученик ме нарече Чичо Том при последното ми връщане у дома. Повече няма да го направи – изръмжа Баркли.

Когато Баркли си тръгна, Пат попита Робин:

– Как е леля му?

Робин знаеше, че Пат говори за Страйк, защото никога не наричаше шефа си по име, ако можеше да си го спести.

– Много е болна – отвърна Робин. – Вече не става за химиотерапия.

Пат тикна електронната цигара между зъбите си и продължи да пише на клавиатурата. След малко подхвърли:

– Той беше сам горе навръх Коледа.

– Знам – отвърна Робин. – Каза ми колко добра си била с него. Купила си му супа. Много ти беше благодарен.

Пат изсумтя. Робин си изпи кафето, като се надяваше да събере достатъчно сили да се надигне от канапето и да поеме към станцията на метрото. Тогава Пат отново се обади.

– Мислех, че все ще има къде да иде, вместо да кукува на мансардата.

– Беше много болен от грип – припомни Робин. – Не е искал никого да зарази.

Но докато си миеше чашата, а после си облече палтото, сбогува се с Пат и заслиза по стълбите, все мислеше над тази кратка размяна на реплики. Често се питаше откъде иде необяснимата за нея враждебност на Пат към Страйк. От тона ѝ личеше, че е смятала Страйк за имунизиран срещу самота и уязвимост, и Робин бе озадачена от това, тъй като Страйк никога не бе държал в тайна, че живее сам на мансардния етаж.

Мобилният ѝ телефон иззвъня. Като видя непознат номер и си спомни, че при последния такъв случай отсреща бе Том Търви, спря пред метростанцията на „Тотнъм Корт Роуд“ да отговори, като изпитваше известен дискомфорт.

– Робин Елакот ли е? – попита глас с манчестърски изговор.

– Да, аз съм – отвърна Робин.

– Здравейте – каза жената малко притеснено. – Искали сте да говорите с Дейв Ъндъруд. Аз съм дъщеря му.

– О, да – зарадва се Робин. – Много благодаря, че ми позвънихте.

Дейв Ъндъруд беше наетият да кара вана на магазина за здравословни храни по времето на изчезването на Марго Бамбъро. Робин бе намерила адреса му онлайн и му бе написала писмо преди три дни, като не бе очаквала толкова бърз отговор. Започна да привиква хората да игнорират съобщенията ѝ, свързани с Марго Бамбъро.

– Беше известен шок да получим писмото ви – каза жената по телефона. – Работата е там, че баща ми не може да разговаря сам с вас. Направиха му трахеотомия преди три седмици.

– О, съжалявам да го чуя.

Робин запуши ухо със свободната си ръка, за да заглуши шума от уличното движение.

– Той е при мен сега – каза жената и иска да ви предам... Вижте, нали няма да си има неприятности заради това?

– Не, разбира се, че не – отвърна Робин. – Както обясних в писмото, става дума само за елиминиране на вана от разследването.

– Добре тогава – каза дъщерята на Дейв. – Това наистина е бил той. Невероятно е, че сте стигнали до това, защото всички се кълняха, че на вана имало цвете. Той се радвал тогава, защото се боял да не си изпати, но вече четиресет години го мъчи съвестта. Объркал пътя при доставка и профучал през „Клъркънуел Грийн“ да хване вярната посока. Не можел да иде да си признае, защото тъкмо този ден шефът му го мъмрил, че не изпълнява доставките навреме. Прочел във вестниците как мислели, че може да е бил Денис Крийд и току-що е... е, сещате се. Никой не обича да се замесва в такива неща, нали? Но колкото по-дълго си мълчал, опасявал се, че ще изглежда по-зле, дето не си е признал веднага.

– Разбирам как се е чувствал – отговори Робин. – Е, много ми помогнахте. А след като е направил доставката, дали...

– Да, върнал се в магазина, но така или иначе, бил мъмрен, защото, като отворили вана, видели, че е сбъркал доставената стока, та трябвало пак да се върне.

И тъй, Марго Бамбъро очевидно не я е имало отзад във вана за доставки.

– Много ви благодаря, че се свързахте с мен – каза Робин, – и моля, предайте на баща ви моята признателност, задето беше искрен. Ще ни е от голяма помощ.

– Моля – отвърна жената и преди Робин да е успяла да прекъсне, попита бързо: – Вие ли сте момичето, което Шакълуелския изкормвач намушка?

За момент на Робин ѝ мина през ума да го отрече, но все пак бе подписала писмото до Дейв Ъндъруд с истинското си име.

– Да – отговори, но не с такава сърдечност, каквато бе вложила в благодарностите си.

Мразеше да ѝ слагат етикета „Момичето, намушкано от Шакълуелския изкормвач“.

– Леле – възкликна жената. – Казах на татко, че сте вие. Е, поне Крийд не може да ви докопа.

Изрече го почти весело. Робин се съгласи, благодари ѝ отново за помощта и заслиза по стълбите към метрото.

Поне Крийд не може да ви докопа.

Бодрото възклицание продължи да се върти в главата на Робин, докато слизаше към метрото. Подобно лекомислие можеха да си позволят само онези, които не бяха изпитвали сляп ужас, не бяха влизали в допир с брутална сила и хладна стомана, не бяха чували дишане, подобно на грухтене, в ухото си, не бяха виждали разфокусирани очи през дупки на маска, не бяха усещали плътта им да се разкъсва, но без регистрирана болка, защото смъртта е тъй близо до теб, че можеш да доловиш дъха ѝ.

Робин хвърли поглед през рамо към ескалатора, защото нехайният пътник зад нея постоянно побутваше бедрото ѝ с куфарчето си. Понякога случаен физически контакт с мъже ѝ бе почти непоносим. Когато стигна до дъното на ескалатора, побърза да се отдалечи от човека отзад. Поне Крийд не може да ви докопа. Като че да те „докопат“ бе някаква шегичка.

Или пък това, че се бе появила в пресата, правеше Робин по-малко човек от плът и кръв за жената, обадила се по телефона? Робин се настани между две жени във влака на метрото и мислите ѝ се върнаха към Пат и към изненадата на секретарката, че Страйк е нямало къде да иде, като е бил болен, и никой не се е погрижил за него. Там ли се коренеше антипатията ѝ? В допускането, че след като си известна личност, значи, си неуязвим?

Четиресет минути по-късно Робин влезе в апартамента си, понесла плик с продукти и надяваща се да си легне рано. Завари жилището пусто с изключение на Уолфганг, който я посрещна възторжено, после изквича да сигнализира, че мехурът му е препълнен. Робин въздъхна, намери каишката му и го свали за бърза обиколка на близките улици. След това, твърде уморена, за да се залавя с готвене, си опържи бъркани яйца и ги изяде с препечена филийка, докато гледаше новините по телевизията.

Тъкмо си пълнеше ваната, когато мобилният ѝ телефон отново зазвъня. Помръкна, като видя, че е брат ѝ Джонатан, студент последна година в Университета на Манчестър. Робин се досещаше за какво се обажда.

– Здравей, Джон – каза.

– Здрасти, Робс. Не ми отговори на съобщението.

Тя отлично знаеше, че не го е направила. Изпратил го беше сутринта, докато Робин наблюдаваше гаджето на Рогоносеца невинно да пие кафе сама с роман на Стиг Ларшон. Джон искаше да знае дали може да отседне с приятелка в апартамента ѝ за уикенда на четиринайсети и петнайсети февруари.

– Прощавай – каза Робин, – не ти отговорих наистина, но беше натоварен ден. Честно казано, не съм сигурна, Джон. Не са ми известни плановете на Макс...

– Сигурно няма да възрази да преспим в стаята ти. Кортни никога не е била в Лондон. Има едно комедийно шоу, което искаме да видим в събота в театър „Блумсбъри“.

– Кортни гадже ли ти е? – попита Робин вече усмихната.

Джонатан винаги бе потаен пред семейството относно любовния си живот.

– Дали ми е гадже, а? – подхвърли присмехулно Джонатан, но Робин остана с впечатление, че му е станало приятно при въпроса, и заключи, че отговорът е „да“.

– Ами добре, ще попитам Макс и ще ти позвъня утре – каза Робин.

След като се справи с Джонатан и допълни ваната, върна се в спалнята да си вземе пижама, халат и четиво. „Демонът от Парадайс Парк“ лежеше напряко върху спретнато подредените романи на лавицата. След като се поколеба за момент, взе книгата и я отнесе със себе си в банята, замислена как ще устрои нощувка на брат си и непознато момиче в стаята си. Дали не ставаше задръстена и преждевременно остаряла? Тя така и не бе довършила университетското си образование, не бе придобила навика да преспива на пода на непознати, а след като бе изнасилена в общежитието, никога вече не бе имала желание да нощува другаде освен в среда, където имаше пълен контрол.

Робин се пъхна в топлата разпенена вана и дълбоко въздъхна от удоволствие. Бе тежка седмица, седяла бе в колата с часове или пък бе обикаляла улиците под дъжда подир Хитреца или Елинор Дийн. Затвори очи, наслади се на топлината и на изкуствения аромат на жасмин от евтината си пяна за вана, а мислите ѝ се върнаха към дъщерята на Дейв Ъндъруд.

Поне Крийд не може да ви докопа. Като се абстрахира от обидно шеговития тон, си даде сметка как жена, която от години бе знаела, че не Крийд е шофирал вана с емблема на слънце отстрани, все пак е убедена, че той е похитителят на Марго.

Защото, разбира се, Крийд невинаги бе използвал ван. Убил бе две жени, преди изобщо да се хване на работа в ателието за химическо чистене, и бе съумявал да убеди непознати да вървят пеша с него до сутеренния му апартамент дори след като се бе сдобил с превозното средство.

Робин отвори очи, посегна към „Демонът от Парадайс Парк“ и отвори на страницата, докъдето бе стигнала. Като внимаваше да не топне книгата в пяната, продължи да чете.

Една вечер през септември 1972 година хазайката на Денис Крийд за пръв път го забелязва да води жена в сутеренния си апартамент. На процеса на Крийд тя свидетелства, че чула външната порта „да проскърцва“ някъде към полунощ, погледнала през прозореца на спалнята си към стъпалата, водещи до сутерена, и видяла Крийд с жена, която „изглеждаше подпийнала, но се движеше на собствен ход“, да влизат в къщата.

Когато го попитала коя е жената, той излязъл с недостоверната история, че била редовна клиентка на ателието за химическо чистене. Твърдял, че случайно я срещнал на улицата, била пияна и го помолила да иде в жилището му, откъдето да позвъни за такси.

В действителност жената, която Вайълет е видяла Денис да отвежда в апартамента си, е била безработната Гейл Райтман. В онази вечер приятелят ѝ не дошъл на срещата им. Райтман си тръгнала от „Скакалец“, бар в Шордич, в десет и половина вечерта, след като консумирала няколко силни коктейла. Жена, отговаряща на описанието на Райтман, била видяна да се качва в бял ван недалече от бара. С изключение на Купър, която зърнала брюнетка със светло палто да влиза в апартамента на Крийд през онази нощ, никой друг не е виждал Гейл Райтман, след като е напуснала „Скакалец“.

До този момент Крийд вече си е изградил перфектната фасада на уязвимост, привлекателна специално за по-възрастни жени като хазайката му, и същевременно персонажа си на общителен и сексуално неопределен веселяк, който пък въздейства успешно на пийнали самотници. Впоследствие Крийд признава, че е срещнал Райтман в „Скакалец“, добавил нембутал към питието ѝ и я причакал пред бара, където, объркана и залитаща, тя с благодарност приела предложението му да я закара до вкъщи.

Купър приема обяснението му за клиентката на ателието за химическо чистене, която искала да си поръча такси, „защото нямах причина да се усъмня“.

В действителност Гейл Райтман вече е със запушена уста и прикована с верига към радиатор в спалнята на Крийд, където ще остане, докато Крийд я убива чрез удушаване през януари 1973 година. Това е най-дългият период, през който е държал някоя от жертвите си жива, и демонстрира степен на увереност, че сутеренът му е сигурно убежище, където може да насилва и подлага на мъчения без опасения, че ще бъде разкрит.

Само че малко преди Коледа същата година хазайката му го посещава под тривиален претекст и на свидетелската скамейка си припомня: „Личеше си, че иска да се отърве от мен. Стори ми се, че в жилището се носи лоша миризма, но вече си бях имала проблеми с канала на съседите. Той ми каза, че няма време да побъбрим, тъй като очаквал телефонно обаждане. Знам, че беше около Коледа, като отидох там, защото го попитах защо не е подредил картички. Наясно бях, че няма много приятели, но бях очаквала все някой да си спомни за него и ми дожаля. По радиото звучеше „Дългокосата любовница от Ливърпул“ и макар звукът да бе доста силен, не се учудих, защото не беше необичайно. Денис обичаше музиката“.

Почти е сигурно, че изненадващото посещение на Купър в сутерена е подпечатало смъртната присъда на Райтман. По-късно Крийд казва пред психиатър, че е обмислял идеята просто да си държи Райтман „като домашен любимец“ за по-дълго време, та да си спести рисковете от нови похищения, само че в крайна сметка решил „да я отърве от мъките ѝ“.

Крийд убива Райтман вечерта на 9 януари 1973 година, дата, избрана, за да съвпадне с тридневното отсъствие на Вай Купър, която отишла да посети болна роднина. Крийд отрязва главата и ръцете до китките на Райтман във ваната, а останалото от трупа откарва с вана си през нощта до Епинг Форест, увива го в платнище и го заравя в плитък гроб. У дома си сварява главата и ръцете, за да отстрани плътта, начуква костите, както е направил и с труповете на Вира Кени и Нора Стърок, като добавя костния прах в инкрустираната абаносова кутия, която държи под леглото си.

При връщането си на „Ливърпул Роуд“ Вайълет Купър забелязва, че „лошата миризма“ е изчезнала от сутеренния апартамент, и решава, че проблемът с канала е отстранен.

Хазайката и наемателят възобновяват веселите си вечерни сбирки, като пийват и припяват на грамофонните плочи. Много е вероятно Крийд да е експериментирал с упояването на Вай по това време. По-късно тя дава свидетелски показания, че често е спяла тъй непробудно във вечерите, когато с Денис пийвали по чашка преди лягане, та на сутринта още била с помътена глава.

Гробът на Райтман остава неоткрит близо четири месеца, докато на него се натъква човек, разхождащ куче. Териерът разкопава и измъква бедрена кост. Разложението, отсъствието на глава и ръце и на каквито и да било дрехи прави идентифицирането практически невъзможно. Едва след ареста на Крийд, когато бельото, чорапогащникът и опаловият пръстен на Райтман, открити под дъските в дневната на Крийд, са идентифицирани от семейството ѝ като нейна собственост, детективите успяват да добавят убийството ѝ към списъка с обвинения срещу него.

По-малката сестра на Гейл никога не е губила надежда, че Гейл още е жива. „Не можех да го повярвам, докато не видях пръстена с очите си. До този момент вярвах, че е станала грешка. Все повтарях на мама и татко, че тя ще се върне. Не успявах да проумея, че може да съществува такава злина в света и че тъкмо сестра ми се е натъкнала на нея. Той не е човешко създание. Играеше си с нас, с близките, по време на процеса. Всяка сутрин ни се усмихваше и ни помахваше. Поглеждаше към родителите или към брата, или към когото и да било, когато бе споменавана тяхната близка. После, след като беше осъден, продължаваше да казва още малко и още малко, и на нас ни се налага да живеем с мисълта какво му е казала Гейл и как му се е молила. Ако можех, бих го убила с голи ръце, но никога не бих успяла да го подложа на страданията, които е изтърпяла Гейл. Той не е способен на човешки чувства. Това те кара да...

Откъм коридора се чу силно изтропване и Робин скочи тъй рязко, че водата се разплиска над ръба на ваната.

– Аз съм! – подвикна Макс, който звучеше нетипично весел. После тя го чу да поздравява Уолфганг. – Здравей, малкият ми. Здравей, здравей...

– Здрасти – обади се Робин. – Да знаеш, че го извеждах преди малко.

– Много ти благодаря – отвърна Макс. – Ела да ми правиш компания, празнувам!

Чу го да се качва по стълбите. Издърпа тапата на ваната и продължи да седи в оттичащата се вода с все още полепнали по тялото мехурчета, докато дочете главата.

Това те кара да се молиш да съществува ад.

През 1976 година Крийд казва на затворническия психиатър Ричард Меридън, че се е опитвал да се „снишава“ през периода, след като са били открити останките на Райтман. Крийд признава пред Меридън, че е изпитвал едновременно желание за лоша слава и страх от залавяне.

„Харесваше ми да чета по вестниците за Касапина. Зарових я в Епинг Форест като другите, защото исках хората да знаят, че един и същи човек ги е убил всичките, но пък не исках да поема огромния риск, като не променям модела. След като Вай ме видя с нея, след като дойде в апартамента, докато тя беше там, реших, че известно време е по-добре да се задоволявам с проститутки, да се снишавам.“

Но изборът „да се задоволява с проститутки“ само след няколко месеца ще доведе Крийд до най-близката дотогава опасност от залавяне.

Тук главата свършваше. Робин излезе от ваната, избърса разлялата се вода, облече се в пижама и халат и се отправи към дневната на горния етаж, където Макс гледаше телевизия и определено имаше блажен вид. Уолфганг се бе заразил с доброто настроение на стопанина си и посрещна Робин, сякаш тя се връщаше от дълго пътешествие, като се залови да облизва маслото за след баня от глезените ѝ, докато тя не го помоли любезно да престане.

– Имам работа – обяви Макс, след като заглуши звука на телевизора. На масичката бяха поставени бутилка и две чаши за шампанско. – Втората главна роля в нов телевизионен филм на Би Би Си едно. Да пийнем.

– Макс, това е фантастично! – възкликна Робин, зарадвана за него.

– Да – отвърна сияещ той. – Чуй, според теб Страйк дали би дошъл на вечеря? Ще играя ветеран. Полезно ще ми е да поговоря с бивш военен.

– Сигурна съм, че ще приеме – отвърна Робин с надеждата да е права. Страйк и Макс не се познаваха. Прие чаша шампанско, седна и я вдигна за тост. – Поздравления!

– Благодаря – отвърна той и чукна чаша в нейната. – Ако Страйк дойде, аз ще сготвя. Хубаво ще е. Имам нужда да се срещам с повече хора. Взех да се превръщам в ония, дето дават материал за новини по телевизията и класическото определение за тях е „винаги е бил много затворен човек“.

– Аз пък ще съм глуповатата съжителка – каза Робин, чиито мисли още се въртяха около Вайълет Купър, – която те е имала за прекрасен човек и никога не се е зачудила защо все ковеш наново и наново дъските на пода си.

Макс се разсмя.

– Теб ще обвиняват повече от мен – посочи той, – винаги е така. Жените, които не се усещат... макар че не важи за всички. Как се казваше онзи в Америка, дето карал съпругата си да му се обажда по интеркома, преди да я пусне в гаража?

– Джери Брудос – отвърна Робин.

Брудос се споменаваше в „Демонът от Парадайс Парк“. И той като Крийд се бе преоблякъл в женски дрехи, когато беше отвлякъл една от жертвите си.

– Трябва да подновя социалния си живот, дявол го взел – заяви Макс по-оживен, отколкото Робин го бе виждала някога, под влияние на алкохола и добрата новина. – Чувствах се ужасно, откакто Матю си отиде. Все се чудех дали да не продам това място и да забегна нанякъде.

Робин реши, че обзелата я паника трябва да бе проличала на лицето ѝ, защото Макс добави:

– Не се бой, няма да го направя. Но беше тежък период, за малко не ме вкара в гроба. Купих тази къща само заради него. „Вкарай си парите в недвижима собственост, с нея никога не си на загуба“, така казваше.

Имаше вид, сякаш се канеше да сподели още нещо, но явно се отказа.

– Макс, исках да те питам нещо – заговори Робин, – но спокойно можеш да ми отговориш с „не“. По-малкият ми брат и приятелката му търсят къде да отседнат в Лондон за уикенда на четиринайсети и петнайсети февруари. Но ако не си...

– Не ставай глупава – сряза я Макс. – Могат да спят на това. – Той потупа дивана. – Разтяга се.

Шампанското и топлата вана бяха направили Робин невероятно сънлива, но си поговориха известно време за новата телевизионна драма на Макс, докато накрая Робин се извини и каза, че просто ѝ се налага да си легне.

Когато се зави с юрганчето, Робин реши да не подхваща нова глава за Крийд. Не беше подходящо четиво, ако искаш да имаш здрав сън. Ала щом изгаси нощната си лампа, установи, че мозъкът ѝ отказва да се изключи, тъй че взе айпода си.

Никога не слушаше музика на слушалки, освен ако не знаеше, че Макс е в апартамента. Някои преживявания завинаги правеха човек свръхпредпазлив и подготвен да реагира. Ала сега, когато външната врата бе двойно заключена (Робин бе проверила, както правеше винаги), а на секунди разстояние се намираха съквартирантът ѝ и куче, пъхна слушалките в ушите си и заслуша микса от четирите албума на Джоуни Мичъл, които си бе купила наскоро, като ги предпочете пред поредния нов парфюм, дето нямаше да хареса.

Понякога, когато слушаше Мичъл, а Робин го правеше често напоследък, си представяше как Марго Бамбъро ѝ се усмихва през музиката. Марго завинаги бе замръзнала на двайсет и девет, бореща се да не претърпи поражение от живота, оказал се далеч по-сложен, отколкото си е представяла, когато у нея се е зародила амбицията да се издигне от мизерията с ума си и упорита работа.

Зазвуча непозната песен. Текстът разправяше за края на любовна връзка. Бе по-простичък и директен от тези на повечето песни на Мичъл, с малко метафори и поезия в него. Шансът последен пропилян е. / Героят не може да внесе промяна. / Шансът последен е изгубен. / Опърничавата няма как да бъде укротена.

Робин се замисли за Матю, неспособен да се адаптира към съпруга, която искаше повече от живота, отколкото постепенно прогресиране по стълбицата на имотното състояние; неспособен да се откаже от любовницата, която – и такава бе истината – съответстваше повече от Робин на неговите идеали и амбиции. Е, правеше ли това Робин опърничавата, бореща се за кариера, която всички освен нея смятаха за грешка?

Докато лежеше в тъмното и слушаше гласа на Мичъл, по-плътен и дрезгав в късните ѝ албуми, идея, витаеща в периферията на мислите ѝ от седмица-две, изскочи напред в съзнанието ѝ. Спотайвала се бе там още откакто прочете писмото от Министерството на правосъдието, с което на Страйк бе отказана среща със серийния убиец.

Страйк бе приел решението на министерството, а също и Робин, която нямаше желание да увеличава страданията на близките на жертвите. И все пак човекът, който можеше да спаси Ана от цял живот непрестанна болка и несигурност, беше още жив. След като Айрийн Хиксън не я сдържаше да се разприказва пред Страйк, с колко ли по-голяма охота би го сторил Крийд след десетилетия мълчание?

Шансът последен пропилян е. / Героят не може да внесе промяна.

Робин се надигна рязко, извади слушалките от ушите си, отново включи нощната лампа и взе бележника и писалката, които тия дни винаги държеше до леглото си.

Нямаше нужда да казва на Страйк какво е намислила. Трябваше да приеме възможността, че действията ѝ биха могли да навредят на агенцията. Но ако не опиташе, вечно щеше да се чуди дали все пак не е имало шанс да се добере до Крийд.

34

... нито на изкуството омаята, нито затъване в разврат

биха могли да облекчат такава болка, такива адски мъки.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Движението на влаковете между Корнуол и Лондон накрая бе възстановено. Страйк стегна багажа си, но обеща на леля си и чичо си, че скоро пак ще се върне. При раздялата Джоун се вкопчи в него продължително и мълчаливо. Не беше за вярване, но Страйк би предпочел някое от сбогуванията, заредени с емоционално изнудване, създавали някога такъв антагонизъм у него.

Докато пътуваше във влака за Лондон, Страйк видя настроението си, огледално отразено в зимния пейзаж с кал и треперещи от студ дървета, нижещ се покрай набраздения от нечистотия прозорец. Бавното отпадане на Джоун бе различно изживяване от случаите на смърт, познати на Страйк най-често в неестествения ѝ вариант. Като военен и следовател бе обръгнал към нуждата да асимилира без предупреждение внезапното и брутално умиране на човешко същество, да приема настъпилия неочаквано вакуум там, където някога бе живяла душа. Бавната капитулация на Джоун пред врага в собственото ѝ тяло бе нещо ново за него. Малка част от Страйк, от която той се срамуваше, искаше всичко да е свършило и скърбенето да започне истински. Докато влакът го отнасяше на изток, очакваше с нетърпение временното убежище, което му предоставяше празният му апартамент. Там беше свободен да се чувства нещастен, без нужда нито да парадира с тъгата си пред съседи, нито да се преструва на весел пред леля си.

Отказа две покани за вечеря в събота – едната от Луси, другата от Ник и Илза, като предпочете да се занимае с книжата на агенцията и да прегледа рапортите на Баркли, Хъчинс и Морис. В неделя разговаря отново с доктор Гупта и с няколко роднини на починали свидетели по случая „Бамбъро“ в подготовка за обсъждането им с Робин на следващия ден.

Но в неделя вечерта, докато стоеше край тенджерата със спагети, които вареше на единичния си котлон, получи второ съобщение от непознатата си полусестра Прудънс.

Здравей, Корморан, не знам дали си получил първото ми съобщение. Надявам се това да стигне до теб. Само исках да ти кажа, че разбирам (така мисля) причините ти да не искаш да се присъединиш към нас за груповата снимка, подарък за татко, нито да присъстваш на партито. Зад това парти има нещо повече от нов албум. Ще се радвам да поговоря с теб за това лично, но в семейството го държим конфиденциално. Дано не възразяваш да добавя, че и аз като теб съм резултат от една от по-кратките забежки (!) на татко и си понесох своя дял от обида и гняв през годините. Дали би приел да се видим на кафе, за да говорим? Аз съм в Пътни. Моля те, свържи се с мен. Ще е чудесно да се запознаем. С най-сърдечни пожелания, Пру

Спагетите му вече вряха шумно. Страйк запали цигара. Зад очните му ябълки се трупаше напрежение. Знаеше, че пуши твърде много: езикът го болеше, а след грипа по Коледа сутрешната му кашлица се бе влошила повече от всякога. При последната им среща Баркли бе възхвалявал предимствата на електронните цигари. Може би бе време да опита това или поне да намали пушенето.

Прочете съобщението на Прудънс за втори път. Каква ли конфиденциална причина имаше зад партито, освен новия албум на баща му? Да не би най-сетне на Рокъби да бе присъдено рицарско звание или пък вдигаше шум около петдесетата годишнина на „Дедбийтс“ в опит да напомни на онези, дето раздаваха почетните звания, че той още не се е сдобил с такова? Страйк се опита да си представи реакцията на Луси, ако ѝ кажеше, че се кани да се срещне с тумба нови полубратя и сестри, когато собственият ѝ малък набор от роднини щеше да намалее с един. Помъчи се да си представи тази Прудънс, за която не знаеше почти нищо, освен че майка ѝ е била известна актриса.

Изключи котлона, остави спагетите да си плават във водата и се залови да съставя отговор с цигара между устните.

Благодаря за съобщенията. Нямам възражения да се срещна с теб, но сега моментът не е добър. Оценявам, че вършиш нещо, за което си убедена как е правилното, но никога не ме е бивало особено да имитирам чувства или да поддържам любезна поза, каквито са уместни за публични сбирки. Нямам никаква връзка с...

Страйк направи пауза за цяла минута. Никога не бе свързвал Джони Рокъби с думата „татко“, нито пък искаше да го нарече „нашия баща“, защото това би означавало да обедини себе си и Прудънс, когато за него тя бе съвършено непозната.

И все пак донякъде чувстваше, че не е чужд човек. Изпитваше известно привличане към нея. Какъв ли бе характерът ѝ? Обикновено любопитство? Ехо от детските му копнежи по баща, който никога не се появи? Или бе нещо по-примитивно: зовът на родната кръв, животинско усещане за връзка, която не можеше да бъде заличена без значение колко се мъчиш да я прережеш?

... Рокъби и не проявявам интерес да създавам такава за няколко часа само защото издавал нов албум. Не изпитвам лоши чувства към теб и както казах, ще се радвам да се срещнем, когато животът ми е по-малко...

Страйк отново спря. Докато стоеше сред парата, вдигаща се от тенджерата, мислите му се зареяха към умиращата Джоун, към нерешените случаи на агенцията и необяснимо към Робин.

... комплициран. С най-добри пожелания, Корморан

Изяде си спагетите с буркан купен от магазина сос и заспа под звуците на дъжда, барабанящ по керемидите. Сънува как с Рокъби провеждат юмручен бой на палубата на плаващ кораб, който подскачаше и се накланяше, докато накрая и двамата се изтъркаляха в морето.

Дъждът все още валеше в единайсет без десет на следващата сутрин, когато Страйк излезе от метростанцията „Ърлс Корт“ да чака Робин, за да го вземе с колата и да идат на среща със Синтия Фипс в Хамптън Корт Палас. Застанал под тухлен навес пред изхода на метростанцията и с поредната цигара в уста, Страйк прочете на телефона си два наскоро получени имейла: единият беше от Баркли по случая с Рогоносеца, а другият – от Морис за Хитреца. Почти бе привършил, когато телефонът зазвъня. Беше Ал и вместо да остави обаждането да се прехвърли на гласова поща, Страйк реши веднъж завинаги да сложи край на този тормоз.

– Здрасти, братле – каза Ал. – Как си?

– И по-добре съм бил – отвърна Страйк.

Умишлено не отвърна със същия любезен въпрос.

– Виж... ъъ... – подхвана Ал. – Пру току-що ми се обади. Каза ми какво си ѝ писал. Работата е там, че сме ангажирали фотограф за следващата събота, но ако ти няма да си на снимката... Целта беше да е от всички нас. За пръв път.

– Ал, не проявявам интерес – отсече Страйк.

Омръзнало му бе да е учтив.

Настъпи кратко мълчание. После Ал заговори:

– Чуй, татко не спира да се опитва да установи контакт...

– О, нима? – прекъсна го Страйк, у когото гневът внезапно бе пробил през мъглата от умора и тревога за Джоун, през купищата вероятно нямащи значение детайли, които бе открил в случая „Бамбъро“ и се опитваше да задържи в главата си, та да ги сподели с Робин. – И кога точно ще да е било това? Когато насъска адвокатите си да ме преследват за пари, които ми се полагаха по закон, или...

– Ако говориш за Питър Гилеспи, татко изобщо не е знаел, че те е притискал така, заклевам се в това. Пийт вече е пенсионер...

– Нямам желание да празнувам някакъв си шибан албум – заяви Страйк. – Вървете и се забавлявайте без мен.

– Слушай, не мога да ти го обясня в момента – каза Ал. – Ако дойдеш на по питие с мен, ще ти го кажа. Има причина да искаме да направим това за него сега, снимката и партито...

– Отговорът ми е „Не!“, Ал.

– И вечно ще му показваш среден пръст, така ли?

– Кой му показва среден пръст? Не съм отронвал и дума публично, за разлика от него, който напоследък ме споменава във всяко свое интервю...

– Опитва се да поправи нещата, а ти не си готов да отстъпиш и на сантиметър!

– Опитва се да очисти публичния си имидж от онази част, дето я е оцапал – уточни Страйк. – Кажи му да си плаща шибаните данъци, ако иска рицарско звание. Не съм неговата черна овца, дето иска да превърне в галеник.

Той затвори по-ядосан, отколкото беше очаквал, и сърцето му блъскаше неприятно под палтото. Метна фаса си на улицата и мислите му неудържимо се втурнаха към Джоун, криеща плешивата си глава с шал, към Тед, ронещ сълзи в чая си. Защо, запита се с ярост, не Рокъби бе на смъртно легло вместо леля му, а тя да е здрава и щастлива, уверена, че ще отпразнува следващия си рожден ден, да обикаля из Сейнт Моус, да бъбри с приятели от цял живот, да планира вечери, които ще устройват с Тед, да укорява Страйк по телефона, че не им гостува достатъчно често.

Когато няколко минути по-късно Робин зави иззад ъгъла с ландроувъра, бе поразена от вида на Страйк. Вярно, беше ѝ казал по телефона за грипа и пилето извън срока на годност, но лицето му изглеждаше толкова отслабнало, а изписаният по него гняв я накара автоматично да погледне часовника си да провери дали не е закъсняла.

– Всичко наред ли е? – попита го, когато отвори вратата към мястото на пътника.

– Да – отвърна кратко той, настани се и затвори вратата.

– Честита нова година!

– Не си ли го казахме вече?

– Всъщност не сме – отвърна тя, леко попарена от начумерената му физиономия. – Но не се чувствай задължен да ми отговаряш със същото. Не бих искала да изпитваш принуда.

– Честита нова година, Робин! – промърмори Страйк.

Тя се включи в движението, а чистачките ѝ работеха усилено, та да държат предното стъкло чисто, и определено внушаваха усещане за дежавю. Когато го качи на рождения му ден, беше пак така намусен. Вярно, беше му се струпало много, но тя също бе уморена, също си имаше лични грижи и би оценила мъничко усилие от негова страна.

– Какво става? – попита го.

– Нищо.

Пътуваха няколко минути в мълчание, после Робин се обади.

– Видя ли имейла на Баркли?

– За Рогоносеца и приятелката му ли? Да, току-що го прочетох – отвърна Страйк. – Зарязал я, а тя така и никога няма да узнае, че причината е била безукорната ѝ вярност.

– Той е напълно сбъркан – каза Робин, – но след като си плаща сметката...

– И аз съм на това мнение – отговори Страйк, като съзнателно се мъчеше да загърби лошото си настроение.

В края на краищата Робин нямаше вина за никой от ядовете му, свързани с Джоун, Пру, Ал, Рокъби. Тя бе управлявала със здрава ръка агенцията, докато той бе посветен на личните си дела в Корнуол. Заслужаваше по-добро отношение.

– Отвори ни се място за нов клиент от списъка с чакащи – каза той, като се опитваше да докара по-ентусиазиран тон. – Да се обадя ли на онази жена, стоковата брокерка, дето си мисли, че мъжът ѝ чука бавачката?

– Задачата с Хитреца поглъща голям човешки ресурс в момента – отбеляза Робин. – Следим него, шефа му и жената от Стоук Нюингтън. Снощи шефът отново посети Елинор Дийн. Последва същата раздяла, включително галенето по главата.

– Сериозно ли? – намръщи се Страйк.

– Да. Клиентите вече са нетърпеливи за реални доказателства. Плюс, че още не сме разрешили случая с Пощенската картичка, а Бамбъро отнема значително време.

Робин не искаше да заявява изрично, че при постоянните пътувания на Страйк между Лондон и Корнуол тя и подизпълнителите успяваха да покриват графика само благодарение на това, че жертваха почивните си дни.

– Според теб трябва да се концентрираме върху Хитреца и Пощенската картичка, така ли?

– Мисля, че е редно да приемем как Хитреца вече е задача за трима души и да не бързаме да поемаме нещо ново за момента.

– Добре, имаш право – изпъшка Страйк. – Някакви новини за жената гид от Националната портретна галерия? Баркли ми каза как си се уплашила, че може да е посегнала на живота си.

– Това пък защо ти го е изтърсил?

Робин съжали, че е изразила гласно тревогата си. Изкарваше я мекушава и непрофесионална.

– Нищо лошо нямаше предвид човекът. Появи ли се тя все пак?

– Не – отвърна Робин.

– А има ли нови картички до синоптика?

– Не.

– Може да си я подплашила.

Страйк извади бележника от джоба си и го отвори, а дъждът продължаваше да барабани по предното стъкло.

– Имам някои откъслечни неща за Бамбъро, преди да се срещнем със Синтия Фипс. Впрочем свърши чудесна работа, като елиминира онзи ван за доставка на здравословни храни.

– Благодаря – кимна Робин.

– Само че на сцената се появява съвсем нов ван – съобщи Страйк.

– Какво? – изрече остро Робин.

– Вчера говорих с дъщерята на Руби Елиът. Нали помниш Руби...

– Онази, която е видяла от колата си две жени да се боричкат.

– Същата. Говорих и с племенник на госпожа Фльори, която е прекосявала „Клъркънуел Грийн“ в опит да отведе сенилната си майка у дома, защото е валяло дъжд.

Страйк прочисти гърло и зачете от бележките си:

– Според Марк Фльори леля му е била много разстроена от описанието във вестниците, че е „дърпала“ майка си и особено че се е „боричкала“ с нея, защото това предполагало, че е била груба с горката старица. Твърдяла, че просто е насърчавала майка си да върви напред, не е упражнявала насилие, но иначе признавала, че описанието напълно им приляга: точното място, точният час, шапката против дъжд, шлифера и прочее. Но Талбът се хвърля на фразата „боричкащи се“ и се опитва да притисне госпожа Фльори да оттегли историята си и да признае, че тя и старицата няма как да са били хората, видени от Руби Елиът. Госпожа Фльори обаче не отстъпва. Описанието им е твърде точно и тя е сигурна, че те са въпросните хора. И тъй, Талбът се връща към Руби и се опитва да принуди нея да промени историята си. Ще си припомниш, че имаше и друга телефонна кабина в началото на „Албемарл Уей“. Талбът се опитва да убеди Руби, че там е видяла двама души в схватка. И тук нещата започват да стават леко интересни – отбеляза Страйк, като отгърна на нова страница в бележника си. – Според дъщерята на Руби майка ѝ била разсеяна жена, нервен шофьор и зле се ориентирала по карта, буквално нямала чувство за посока. От друга страна, дъщерята твърди, че имала много силна памет за визуални детайли. Можело да не помни на коя улица е срещнала познат, но била в състояние да опише облеклото му до цвета на връзките на обувките. На младини работела като аранжор на витрини.

Предвид общата ѝ дезориентираност, на Талбът би трябвало да му е лесно да я убеди как е объркала телефонната кабина, но колкото повече настоявал, толкова по-упорито тя държала на своето, а причината да упорства така и да твърди, че двете жени нямало как да са били пред кабината на „Албемарл Уей“, била, че видяла нещо друго да се случва край конкретната телефонна кабина, нещо, което съвсем била забравила, докато Талбът не споменал за ръбестата сграда. Не забравяй, че тя изобщо не познавала Клъркънуел.

Според дъщеря ѝ в онази вечер Руби шофирала в широк кръг, като постоянно пропускала „Хейуърдс Плейс“, където била новата къща на дъщеря ѝ. Когато той попитал: „Сигурна ли сте, че не сте видели двете боричкащи се жени до другата телефонна кабина, онази до ръбестата сграда на ъгъла на „Албемарл Уей“?“, Руби внезапно си припомнила, че на този участък от пътя ѝ се наложило рязко да натисне спирачки, тъй като транзитен ван пред нея спрял пред ръбестата сграда без предупреждение. В него се качила мургава и набита млада жена, стояща под проливния дъжд край телефонната кабина. Жената...

– Я почакай – каза Робин, като за миг отдели очи от пътя пред себе си и погледна Страйк. – „Мургава и набита“? Да не е била Тео?

– Руби точно така е решила, след като сравнила спомена си за момичето под дъжда със скицата, направена от художник на последния пациент на Марго. Тъмна кожа, яко телосложение, гъста черна коса – прилепена към лицето ѝ заради дъжда. Носела чифт...

Страйк прочете от бележника непознатото название.

– ... обици „Кучи“.

– Какви са тези обици „Кучи“?

– В цигански стил според дъщерята на Руби. Може би затова и Глория е определила Тео като цигански тип. Руби е познавала добре дрехи и бижута. Такива детайли е забелязвала задължително.

Транзитният ван ударил спирачки без предупреждение, за да качи момиче, което може да е било Тео, и за момент е задържал движението. В колите зад Руби натискали клаксоните. Мургавото момиче се качило на предното пътническо място и ванът се отправил в посока Сейнт Джонс Стрийт, при което Руби го изгубила от поглед.

– Не го ли е казала на Талбът?

– Дъщеря ѝ сподели, че по времето, когато си спомнила втория инцидент, вече се чувствала изтощена от цялата тази епопея, дотегнало ѝ било да бъде тормозена от Талбът с упреци, че вероятно греши за двете жени, че това са били Марго и предрешеният Крийд. Поначало съжалила, че изобщо е отишла в полицията.

Когато Лоусън поел случая, тя се опасявала как ще реагират от полицията и пресата, ако изведнъж излезела с история как е видяла някой, подобен на Тео. Бояла се, с основание или не, че след като първото ѝ сведение се е оказало без стойност, ще се приеме, че отново се опитва да се сдобие с внимание, като съобщава нова информация.

– Но дъщеря ѝ не се притесняваше, като ти разправи всичко това, така ли?

– Ами Руби е покойница все пак. Сега това не може да ѝ навреди. Дъщеря ѝ даде ясно да се разбере, че според нея тези сведения едва ли ще доведат до нещо, така че не възразяваше да ми разкаже всичко. И в крайна сметка – заключи Страйк, като обърна страница в бележника си – не знаем дали момичето е било Тео... макар лично аз да вярвам, че е тя. Тео не е била регистрирана в медицинската служба, така че вероятно не е познавала района. Този ъгъл е бил лесно разпознаваемо място, където да изчака транзитния ван след посещението си при лекар. Имало е достатъчно място той да спре.

– Вярно – изрече бавно Робин, – но ако момичето наистина е била Тео, това я очиства от всякакво участие в изчезването на Марго, не е ли така? Очевидно е излязла сама от медицинската служба, колата я е прибрала и са заминали...

– Кой е шофирал вана?

– Не знам. Всеки може да е бил. Родител, приятел, брат или сестра...

– Защо Тео не се е появила след всички призиви на полицията?

– Може да се е уплашила. Не е изключено да е имала медицински проблем, за който не е искала никой да знае. Много хора просто нямат желание да си имат вземане-даване с полицията.

– Да, за това не грешиш – съгласи се Страйк. – И все пак си мисля, че е полезно да се знае: една от последните, видели Марго жива, може да е напуснала района в достатъчно голямо превозно средство, че да се скрие жена в него. И като стана дума за последните, видели Марго жива, случайно да имаш отговор от Глория Конти?

– Не – поклати глава Робин. – Ако до края на следващата седмица не се случи нищо, ще се опитам да осъществя контакт през съпруга ѝ.

Страйк отвори на нова страница в бележника си.

– След като разговарях с дъщерята на Руби и племенника на Фльори, позвъних отново на доктор Гупта. Не знам дали помниш, но в обобщението си на бележките за хороскопа бях споменал Скорпион, чиято смърт според Талбът е разтревожила Марго.

– Да – отвърна Робин. – Ти предположи, че въпросният Скорпион може да е омъжената приятелка на Стив Даутуейт, която се самоубила.

– Добра памет – кимна Страйк. – Гупта няма спомен някой пациент да е починал при неизяснени обстоятелства или по някакъв начин, който да разтревожи Марго, макар да подчерта, че все пак са минали четиресет години и не може да се закълне, че не е имало такъв пациент.

После го питах дали се сеща кого може да е посещавал Джоузеф Бренър в жилищна сграда на Скинър Стрийт във вечерта на изчезването на Марго. Гупта каза, че имали няколко пациенти на Скинър Стрийт, но не се сещал по каква причина Бренър би излъгал относно домашно посещение, направено там.

И накрая, Гупта си спомня нещо, което не е от голяма полза, а именно че двама мъже дошли да вземат Глория в края на коледното парти. Единият бил доста по-възрастен и той допуснал, че е бащата на Глория. Името Ричи Мръсника не му проговори нищо.

Бяха по средата на Чизик Бридж, когато слънцето внезапно проряза дъждовните облаци и прати ослепителна светлина насреща им. Мръсната Темза под моста и плитките локви заблестяха ярко, но секунди по-късно облаците отново се сключиха и ландроувърът продължи напред под дъжда, на сивкавата януарска светлина по правото двупосочно платно, заобиколено от двете страни с храсти, лъщящи от дъжда, и голи дървета.

– Ами онзи филм, дето дойде от тавана на Грегъри Талбът? – поинтересува се Робин. – Каза, че ще ми разправиш за него, като се видим.

– А, да – промърмори Страйк.

Поколеба се, загледан зад чистачките към дългия прав път напред, проблясващ под диагоналната завеса от дъжд.

– Показано е как жена с качулка е подложена на групово изнасилване и убита.

Робин усети леко щипане по врата и скалпа си.

– И хората се възбуждат от това – изрече с отвращение.

– Не – поясни Страйк, – не беше порно. Някой е заснел... действителното събитие.

Робин се обърна към него, шокирана, после бързо премести поглед към пътя. Кокалчетата ѝ върху волана побеляха. Внезапно отблъскващи образи нахълтаха в съзнанието ѝ. Какво ли бе видял Страйк, та изведнъж лицето му стана тъй затворено и безизразно? Дали тялото на жената с качулка бе напомняло това на Марго, описано от Уна Кенеди с безкрайно дълги крака?

– Добре ли си? – попита Страйк.

– Добре съм – почти се тросна тя. – Какво... какво видя, как...?

Но Страйк реши да отговори на въпроса, който не беше задала.

– Жената имаше дълъг белег през ребрата. Никъде в пресата или в полицейските доклади не се споменава Марго да е имала белег там. Не мисля, че е тя.

Робин не каза нищо, но изглеждаше все така напрегната.

– Участваха четирима мъже – продължи Страйк, – всичките от бялата раса и със скрити лица. Имаше и пети, който гледаше отстрани. За кратко ръката му влезе в кадър. Възможно е да е Ричи Мръсника. Мерна се голям златен пръстен не на фокус.

Опитваше се да редуцира разказа си до поредица от сухи факти. Мускулите на краката му се бяха стегнали почти като ръцете на Робин и му се прииска да грабне волана. Тя веднъж вече бе получила паник атака, докато шофираше.

– Какво казват от полицията? – попита Робин. – Знаят ли откъде е дошъл филмът?

– Хъчинс поразпита наоколо. Бивш служител от „Борба с порока“ смята, че е част от цяла партида такива, която са иззели при нахлуване в клуб в Сохо през седемдесет и пета година. Клубът е бил собственост на Ричи Мръсника. Прибрали са купища хардпорно от мазето. Един от най-добрите приятели на Талбът също е бил в отдел „Борба с порока“. Нищо чудно Талбът да го е задигнал или копирал, след като приятелят му го е показал пред него.

– Но защо ще го прави? – попита Робин с известно отчаяние в тона.

– Надали ще открием по-добър отговор от този, че е бил душевноболен – вдигна рамене Страйк. – Но отправната точка трябва да е бил интересът му към Ричи. Установил е, че Ричи е регистриран в медицинската служба „Сейнт Джон“ и е присъствал на коледното парти. В бележките нарича Ричи...

– ... Лъв три – вметна Робин. – Да, знам.

Мускулите на краката на Страйк започнаха да се отпускат малко. Такава степен на съсредоточеност и добра памет у Робин не предполагаха човек на прага на паник атака.

– Да не си научила имейла ми наизуст? – попита я.

Беше ред на Робин да си припомни Коледа и кратката утеха, която бе получила да се потопи в работа на кухненската маса на родителите си.

– Просто внимавам, като чета, това е всичко.

– Все още не разбирам защо Талбът не е поел по следата с Ричи, макар че, ако се съди по бележките с хороскопа, претърпял е рязко влошаване на душевното си състояние през шестте месеца, когато е водел разследването по случая. Догадката ми е, че е откраднал кутията с филма малко преди да бъде изритан от полицията и затова не го споменава в полицейските доклади.

– После го е скрил, така че никой друг да не може да разследва успешно смъртта на жената – добави Робин. Съчувствието ѝ към Бил Талбът току-що бе, ако не напълно изчезнало, то рязко намаляло. – Защо, по дяволите, не е предал филма в полицията, когато вече е дошъл на себе си?

– Предполагам, защото е искал да си върне службата, но когато не се е получило, искал е да бъде сигурен, че няма да остане без пенсия. Като оставим настрани елементарната почтеност, не виждам да е имал особена мотивация да си признае, че е извършил посегателство върху улики по друг случай. Всички вече са му били ядосани: семействата на жертвите, медиите, колегите му – до един са го обвинявали, че е провалил разследването. И тогава Лоусън, който му е антипатичен, поема случая и му нарежда да не припарва до него. Сигурно си е казал, че мъртвата жена е някаква си проститутка...

– Господи! – възкликна гневно Робин.

– Това „някаква си проститутка“ не го казвам аз – побърза да уточни Страйк. – Просто се опитвам да се вместя в манталитета на полицай от седемдесетте години, който е бил публично опозорен, задето не се е справил със случай, получил широка гласност в обществото.

Робин не каза нищо, но лицето ѝ остана каменно до края на пътуването, докато Страйк с напрегнати до болка мускули на своите крак и половина се опитваше не много очевидно да наблюдава ръцете, стиснали волана.

35

Поруменя красивата Аврора

и тъй показа, че излъгала е.

Нощта прекара в постелята на стария Титон

и заради това изгаряше от срам.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

– Идвала ли си тук преди? – попита Страйк, когато Робин спря на паркинга на „Хамптън Корт“.

Беше мълчала, откакто ѝ каза за филма, и сега той се опитваше да стопи напрежението.

– Не.

Слязоха от ландроувъра и поеха през паркинга под студения дъжд.

– Къде точно ще се видим със Синтия?

– В „Прайви Китчън Кафе“ – отвърна Робин. – Предполагам, че ще ни дадат карта на касата за билети.

Тя знаеше, че Страйк няма вина за филма, скрит на тавана на Грегъри Талбът. Не той го бе сложил там и не той го бе крил четиресет години. Нямаше как да е знаел, когато го бе поставил в стария проектор, че ще види ужасната агония на обречена жена. Не би искала от него да премълчи истината за видяното. И все пак сухото му, лишено от емоции описание бе наранило Робин. Рационално или не, диреше да улови някакъв знак, че то го бе разтърсило, отвратило или ужасило.

Но може би това бе нереалистично. Той бе служил като военен полицай дълго преди Робин да го познава и там се бе научил на емоционално изолиране, за което Робин понякога му завиждаше. Зад преднамерено спокойната си фасада Робин се чувстваше омерзена и потресена и искаше да знае, че когато Страйк бе гледал последните мигове на умиращата жена, я бе приел като не по-малко реален човек от самия себе си.

Някаква си проститутка.

Стъпките им отекваха по мокрия асфалт, а пред тях се издигаше големият дворец от червени тухли и Робин, която искаше да прогони от ума си ужасяващите образи, се опита да си припомни всичко, което бе знаела някога за Хенри VIII, този едър и жесток владетел от династията на Тюдорите, обезглавил две от шестте си съпруги, но вместо това, кой знае защо, ѝ хрумна за Матю.

След като Робин бе брутално изнасилена от мъж с маска на горила, който се бе спотайвал под стълбището на общежитието ѝ, Матю се бе показал добър, търпелив и пълен с разбиране. Адвокатката на Робин може и да бе в недоумение защо Матю проявяваше отмъстителност при развод, който би трябвало да е ясен и лесен случай, но Робин вече бе започнала да проумява какъв дълбок шок е изживял Матю от края на брака им, тъй като бе вярвал, че му се полага безгранична благодарност, задето ѝ е помогнал да преодолее най-тежкия период в живота си. Убедена бе, че според него тя му е била задължена навеки.

В очите ѝ запариха сълзи. Наклони чадъра си, така че Страйк да не вижда лицето ѝ, и няколко пъти примигна, за да ги отпъди.

Вървяха мълчаливо през пространството, настлано с калдъръм, докато Робин внезапно не се закова на място. Страйк, на когото никога не му бе драго да се движи по неравни повърхности заради протезата, не възразяваше да поспре, но леко се разтревожи да не предстои нервно избухване от нейна страна.

– Виж това – посочи тя лъскавите и мокри камъни пред себе си.

Страйк погледна по-внимателно и за своя изненада, различи кръста на свети Йоан, гравиран в малка квадратна тухла.

– Съвпадение – каза.

Продължиха напред, а Робин се оглеждаше наоколо и се насили да възприеме заобикалящото я. Влязоха във втори двор, където група ученици слушаха беседата на гид, облечен в средновековен костюм на шут.

– Олеле – тихичко изрече Робин, като погледна през рамо, и после се върна няколко крачки назад, за да обхване по-добре предмета, зазидан високо в стената над арката. – Погледни само!

Страйк стори каквото се искаше от него и видя огромен и богато украсен астрономичен часовник от шестнайсети век в синьо и златно. Знаците на зодиака бяха изобразени по периметъра и с маркировките, които Страйк бе опознал по неволя, и с рисунки, представящи всяка зодия. Робин се усмихна при изражението му, в което личаха изненада и раздразнение.

– Какво? – попита той, като улови развеселения ѝ поглед.

– Досмеша ме как се ядоса на зодиака – отвърна тя и продължи да върви.

Страйк се забави, за да пропусне Робин да влезе първа в двореца. Като следваха дадената им карта, тръгнаха по настлан с каменни плочи закрит проход към „Прайви Китчън Кафе“.

– Мисля, че има известна поетичност в астрологията – каза Робин, като умишлено се опитваше да не допуска в съзнанието си мислите за филма на Талбът и за съпруга си. – Не казвам, че отговаря на реалността, но съдържа симетрия и ред.

През врата вдясно зърнаха малка градина в стил „Тюдор“. Ярко оцветени хералдически създания от шестнайсети век стояха като стражи над квадратни лехи, засадени с билки. Образите на петнист леопард, на бял елен и на червен дракон ободриха Робин с мощното си въздействие на митологични символи.

– Има някакъв смисъл в тях, макар и не в общоприетото значение на думата – каза Робин, когато отминаха чудатите създания. – Неслучайно са оцелели във времето.

– Да – подхвърли Страйк. – Хората винаги са готови да вярват в стари измислици.

За негово облекчение, Робин се усмихна. Влязоха в кафе с бели стени, малки прозорци с цветни стъкла и мебелировка от тъмен дъб.

– Намери някоя дискретна маса, аз ще ида да взема нещо. Какво ще пиеш, кафе?

Робин избра безлюдно странично сепаре, седна на маса до един от прозорците с цветни стъкла и зачете брошурата с историята на двореца, която получиха на касата заедно с билетите си. Научи, че някога рицарите на свети Йоан са владели земята, на която стоеше дворецът, което обясняваше кръста на калдъръма, че кардинал Уолси е дал двореца на Хенри VIII в напразен опит да спре намаляването на влиянието си. Но когато стигна до момента как духът на деветнайсетгодишната Катрин Хауърд обитавал Призрачната галерия, където тя уж тичала и пищяла с неспиращите във времето молби към съпруга си да не ѝ отсича главата, Робин затвори брошурата, без да дочете останалото. Страйк дойде с кафетата и я завари със скръстени ръце и втренчена в нищото.

– Всичко наред ли е? – попита я.

– Да, просто си мислех за зодии.

– Още ли? – направи лека гримаса Страйк.

– Юнг твърди, че това е първият опит на човека за психология. Знаеше ли това?

– Не го знаех – отвърна Страйк и се настани срещу нея. Наясно бе, че Робин е учила психология в университета, преди да го напусне преждевременно. – Но нямаме извинение да ги употребяваме все още сега, когато вече имаме истинска психология, нали?

– Фолклорът и суеверията не са изчезнали. Никога не изчезват. Хората имат нужда от тях – каза тя и отпи от кафето си. – Мисля, че един изцяло научен свят би бил твърде студено място. Юнг говори също за колективното подсъзнание. За архетипите, криещи се у всички нас.

Страйк, чиято майка се бе погрижила той да прекара голяма част от детството си сред мъглата на тамян, мръсотия и мистицизъм, отсече:

– Е, аз пък съм от отбора на рационалистите.

– На хората им харесва да се чувстват свързани с нещо по-голямо – каза Робин и погледна към дъждовното небе навън. – Според мен това те прави по-малко самотен. Астрологията те обединява с Вселената, с древните митове и идеи...

– ... и междувременно подхранва егото ти – вметна Страйк. – Кара те да се усещаш по-малко незначителен. „Вижте колко специален ме изкарва Вселената.“ Не се връзвам на идеята, че имам повече общо с другите хора, родени на двайсет и трети ноември, както и не смятам, че бидейки родом от Корнуол, съм по-добър от човек, роден в Манчестър.

– Никога не съм казвала...

– Ти не си, но най-старият ми приятел Дейв Полуърт точно това твърди.

– Онзи, дето се нервира, че на опаковките с ягоди го няма корнуолския флаг?

– Същият. Заклет корнуолски националист. Обвиниш ли го, дава заден: „Не казвам, че сме по-добри от другите“. Само че е убеден как не би трябвало да можеш да си купиш имот там, ако не успееш да докажеш корнуолска етническа принадлежност. Не му напомняй, че той самият е роден в Бирмингам, ако зъбите са ти мили.

Робин се усмихна.

– Но по същество е същото, не мислиш ли? – продължи Страйк. – „Аз съм специален и различен, защото съм се родил на тази конкретна скала.“ „Аз съм специален и различен, защото съм роден на дванайсети юни“...

– Мястото на раждане действително оказва влияние върху това кой си – възрази Робин. – Културните норми и езикът имат своето въздействие. Проучвания сочат, че хора, родени в дадени периоди от годината, са по-податливи на някои медицински състояния.

– Значи, Рой Фипс е склонен към кръвоизливи, защото е роден...? Ехо, здравейте! – прекъсна се внезапно Страйк с очи, насочени към вратата.

Робин се извърна и видя, изумена за миг, стройна жена с дълга зелена рокля в тюдорски стил и диадема на главата.

– Много съжалявам! – възкликна жената с жест към костюма си и се засмя нервно, докато приближаваше към масата им. – Мислех, че ще ми остане време да се преоблека. Имах училищна група, свършихме по-късно...

Страйк се изправи и протегна ръка за здрависване.

– Корморан Страйк – представи се. С поглед върху репродуцираната перлена огърлица, от която висеше инициал „В“, подхвърли: – Ан Болейн, предполагам?

Смехът на Синтия, съдържащ неволно пръхтене, добави към странната ѝ прилика с наивна ученичка, при все че беше на средна възраст.

– О, да, да, това съм аз! Едва за втори път съм Ан. Мислиш си, че си се сетил за всички въпроси, които хлапетата могат да ти зададат, и тогава някое изтърсва: „Как се почувствахте, като ви отрязаха главата?“. Ха-ха-ха!

Синтия изобщо не беше, каквато Робин си я бе представяла. Сега осъзна, че въображението ѝ бе нарисувало млада блондинка, стереотипен образ на скандинавска бавачка... Или беше така, защото Сара Шадлок имаше почти бяло-руса коса?

– Кафе? – обърна се Страйк към Синтия.

– О, кафе, да, благодаря, прекрасно – с прекомерен ентусиазъм отвърна Синтия.

Когато Страйк отиде до бара, Синтия изпълни малка пантомима в колебанието си на кое място да седне, докато усмихнатата Робин не издърпа стола до себе си и също подаде ръка.

– О, да, здравейте! – каза Синтия, седна и се здрависа.

Имаше слабо, жълтеникаво лице с лепната върху него в момента тревожна усмивка. Ирисите на големите ѝ очи бяха силно напръскани с точици и с неустановен цвят между синьо, зелено и сиво, а зъбите ѝ бяха доста криви.

– Значи, провеждате обиколката, като влизате в определена роля? – попита Робин.

– Да, именно. Бедната Ан, ха-ха-ха – отвърна Синтия с кратък пръхтящ смях. – „Не можах да дам син на краля! Казваха, че съм вещица!“ Ей такива неща обичат да чуват децата. Трябва доста да се потрудя, та да включа и малко политика, ха-ха-ха. Горката Ан. – Тънките ѝ ръце шаваха неспокойно. – О, още не съм се отърсила... но това поне мога да го махна.

Синтия се зае да освобождава диадемата си. Макар да виждаше силната нервност на Синтия и да разбираше, че смехът ѝ е повече тик, отколкото израз на веселие, Робин отново направи асоциация със Сара Шадлок, която също имаше навика да се смее много и силно, особено като се озовеше в близост до Матю. Съзнателно или не, смехът на Синтия налагаше един вид задължение: усмихни се в отговор или ще се покажеш враждебен. Робин си припомни документален филм за маймуни, който беше гледала една вечер, когато бе твърде уморена, за да стане и да си иде в леглото: шимпанзетата също се хилеха едно на друго, за да демонстрират социална спойка.

Когато Страйк се върна на масата с кафето на Синтия, я завари гологлава. Тъмната ѝ коса беше наполовина побеляла и прибрана в къса и тънка конска опашка.

– Много мило, че се срещате с нас, госпожо Фипс – каза той и седна на мястото си.

– О, моля, няма нищо – размаха Синтия тънките си ръце и отново се разсмя. – Готова съм на всичко да помогна на Ана за... Само че Рой не е добре и не искам да го тревожа точно сега.

– Съжалявам да го чуя...

– Да, благодаря... боледува от рак на простатата – каза Синтия и вече не се смееше. – Правят му лъчетерапия и не е в много добра форма. Ана и Ким дойдоха сутринта да поседят с него, иначе нямаше да мога... Не бих искала да го оставям сега, но момичетата са там, тъй че...

Краят на изречението се изгуби в сръбването на кафе. Ръката ѝ леко трепереше, когато върна чашата в чинийката.

– Заварената ви дъщеря сигурно ви е казала... – подхвана Страйк, но Синтия веднага го прекъсна.

– Дъщеря! Никога не наричам Ана заварена дъщеря. Простете, но я чувствам също като Джереми и Ели. Не правя никаква разлика.

Робин се зачуди дали това беше вярно. Имаше дискомфортното усещане, че част от нея стои встрани и наблюдава Синтия с критичен поглед. Тя не е Сара, напомни си.

– Сигурен съм, че Ана ви е казала защо ни нае.

– О, да – отвърна Синтия. – Признавам си, че очаквах нещо такова от известно време насам. Надявам се това да не влоши нещата за нея.

– Ами... ние се надяваме на същото очевидно – каза Страйк, а Синтия се разсмя и избъбри:

– О, не... да, разбира се.

Страйк извади бележника си, в който бяха пъхнати няколко фотокопирани страници и писалка.

– Може ли да започнем с показанията ви, дадени пред полицията?

– Имате ги? – придоби стреснат вид Синтия. – Оригинала?

– Фотокопие – уточни той и разгърна страниците.

– Колко... странно да ги видя пак след толкова време. Бях на осемнайсет. Осемнайсет! Сякаш е било преди цял век, ха-ха-ха!

Подписът в края на поставената най-отгоре страница беше, както забеляза Робин, закръглен и доста детински. Страйк подаде фотокопираните страници на Синтия, която изглеждаше почти уплашена, като ги пое.

– Боя се, че страдам от тежка дислексия – съобщи. – Бях на четиресет и две, когато ми поставиха диагнозата. Родителите ми смятаха, че съм мързелана, ха-ха-ха... така че...

– Предпочитате ли аз да ви ги прочета? – предложи Страйк.

Синтия мигом му върна показанията.

– О, благодаря... Уча си лекциите за гид, като слушам аудиодискове, ха-ха-ха...

Страйк приглади с длан фотокопираните листове върху масата.

– Моля, прекъснете ме, ако желаете да промените или да добавите нещо – каза той на Синтия, а тя кимна и обеща да го направи.

– „Име: Синтия Джейн Фипс... дата на раждане: 20 юли 1957 година... адрес: Квартал „Анекс“, Брум Хаус, „Чърч Роуд“... Това е адресът на Марго, нали?

– Имах самостоятелни стаи над двойния гараж – поясни Синтия.

На Робин ѝ се стори, че тя наблегна на „самостоятелни“.

– „Работя като бавачка на бебето на доктор Фипс и доктор Бамбъро и живея в къщата им...“

– В самостоятелно студио – натърти Синтия. – Имаше си отделен вход.

– „Работното ми време...“ Не мисля, че имаме нужда от това – промърмори Страйк. – А, ето. „Сутринта на единайсети октомври започнах работа в седем сутринта. Видях доктор Бамбъро, преди да тръгне за работа. Изглеждаше съвсем като всеки друг път. Напомни ми, че ще се прибере по-късно, защото имаше среща с приятелката си, госпожица Уна Кенеди, за по питие в близост до работата си. Тъй като доктор Фипс беше на легло заради неотдавнашен инцидент...

– Ана ви каза, че Рой страда от болестта на Фон Вилебранд, нали? – осведоми се тревожно Синтия.

– Ами... не ни го каза тя, но е споменато в полицейския доклад.

– О, нима не ви го спомена? – Синтия изглеждаше недоволна да го чуе. – Той е тип три. Това е сериозно, също тъй лошо като хемофилията. Коляното му се беше подуло и изпитваше силни болки, почти не можеше да помръдне – изтъкна Синтия.

– Да – кимна Страйк, – има го в полицейския...

– Той претърпя инцидент на седми – продължи Синтия, решена да си каже своето. – Беше дъждовен ден, сами можете да проверите. Завивал зад ъгъла на болницата по посока на паркинга и амбулаторен пациент налетял право върху него с велосипеда си. Рой се спънал в предното колело, подхлъзнал се, ударил си коляното и получил силно кръвотечение. Сега му слагат профилактично инжекции, така че няма някогашните усложнения, но по онова време удареше ли се, оставаше на легло със седмици.

– Ясно – каза Страйк и от тактичност грижливо записа тези подробности, които вече бе прочел в показанията на самия Рой и в полицейските интервюта.

– Не, Ана знаеше, че баща ѝ е бил болен този ден. Винаги го е знаела – добави Синтия.

Страйк продължи да чете на глас показанията. Бяха преразказ на факти, вече известни на двама им с Робин. Синтия бе поела грижите за бебето Ана у дома. През деня бе идвала майката на Рой. Уилма Бейлис бе чистила в продължение на три часа и си бе тръгнала. Синтия бе поднесла по някоя и друга чаша чай на болника и майка му. В шест часа привечер Евелин Фипс си беше тръгнала за вкъщи да играе бридж с приятели и беше оставила поднос с храна за сина си.

– „В осем вечерта гледах телевизия в дневната на долния етаж, когато чух, че телефонът звъни в коридора. Обикновено вдигах телефона само ако и доктор Фипс, и доктор Бамбъро отсъстваха. А тъй като доктор Фипс си беше у дома и би могъл да приеме разговора на апарата до леглото му, не отидох да вдигна. Около пет минути по-късно чух гонга, който госпожа Евелин Фипс беше поставила до леглото на доктор Фипс за спешни случаи. Качих се горе. Доктор Фипс все така беше в леглото. Каза ми, че се обадила госпожица Кенеди. Доктор Бамбъро не се появила в пъба. Доктор Фипс каза, че според него е била задържана в службата или е забравила. Помоли ме да предам на доктор Бамбъро да се качи в спалнята му веднага щом дойде.

Върнах се долу. Около час по-късно отново чух гонга и заварих доктор Фипс много разтревожен за жена му. Попита ме дали не се е прибрала. Отвърнах, че не е. Помоли ме да остана в стаята, докато се обади на госпожица Кенеди у дома ѝ. Тя все още не беше виждала, нито чувала доктор Бамбъро. Доктор Фипс затвори и ме попита какво е носела доктор Бамбъро, когато е излязла от къщата сутринта. Отвърнах му, че беше само с дамската и с лекарската си чанта. Той ме попита дали доктор Бамбъро не е споменавала за посещение при родителите си. Казах, че не. Помоли ме да остана и позвъни на майката на доктор Бамбъро.

Госпожа Бамбъро не беше чувала, нито виждала дъщеря си. Доктор Фипс вече беше силно разтревожен. Помоли ме да сляза и да погледна в чекмеджето под часовника на полицата на камината. Направих го, в чекмеджето нямаше нищо. Върнах се и съобщих на доктор Фипс, че чекмеджето под часовника е празно. Доктор Фипс обясни, че това било мястото, където със съпругата си оставяли един за друг лични бележки. Преди не бях знаела за това.

Помоли ме да остана при него, докато проведе разговор с майка си, защото можел да има други поръчки за мен. Говори с майка си и ѝ поиска съвет. Беше кратък разговор. Когато затвори, доктор Фипс ме попита дали според мен е редно да позвъни в полицията. Отговорих, че по мое мнение трябва да го направи. Каза, че ще им съобщи. Поръча ми да сляза долу, да отворя на хората от полицията, щом дойдат, и да ги заведа в стаята му. Те пристигнаха половин час по-късно и аз ги заведох в спалнята на доктор Фипс.

Не видях нищо необичайно в поведението на доктор Бамбъро, когато тя излезе от къщата онази сутрин. Отношенията между доктор Фипс и доктор Бамбъро ми изглеждаха съвсем добри. Много съм учудена от изчезването ѝ, което е крайно неприсъщо за нея. Тя е силно привързана към дъщеря си и не мога да си представя, че някога би оставила бебето или би заминала, без да съобщи на съпруга си и на мен къде отива.

Саморъчен подпис и дата от Синтия Фипс, 12 октомври 1974 година.“

– Да, не, това е... Нямам какво да добавя към написаното – каза Синтия. – Почувствах се странно да го чуя отново – добави с поредния пръхтящ смях, но на Робин ѝ се стори, че очите ѝ са уплашени.

– Това е може би деликатен момент, но нека се върнем на изявлението ви, че отношенията между Рой и Марго...

– Да, прощавайте, не, няма да говоря за техния брак – заяви Синтия. По жълтеникавите ѝ бузи бяха избили бледоморави петна. – Всички се карат, имат своите добри и лоши моменти, но не ми е мястото да говоря за техния брак.

– Както разбрахме, съпругът ви не е могъл...

– Съпругът на Марго – поправи я Синтия. – Не, виждате ли, в главата ми това са двама съвършено отделни хора.

Колко удобно, обади се глас у Робин.

– Просто проучваме вероятността тя да е заминала – обади се Страйк, – може би за да обмисли...

– Не, Марго никога не би заминала, без да каже нищо. Би било крайно неприсъщо за нея.

– Ана ни каза, че баба ѝ... – подхвана Робин.

– Евелин беше с наченки на алцхаймер и не бива да приемате сериозно казаното от нея – отсече Синтия с повишен и пресекващ глас. – Винаги съм го повтаряла на Ана. Винаги съм ѝ казвала, че Марго никога не би я оставила. Винаги съм го твърдяла – повтори тя.

Освен когато си се преструвала на нейна родна майка – не млъкваше гласът в главата на Робин – и си криела от нея съществуването на Марго.

– Да преминем нататък – предложи Страйк. – На втория рожден ден на Ана сте получили обаждане от жена, която твърдяла, че е Марго?

– Ъъ, да, не, точно така – каза Синтия. Отпи несигурно още глътка от кафето си. – Тъкмо поставях глазурата върху тортата за рождения ден в кухнята, когато телефонът иззвъня, така че няма опасност да забравя в кой ден се случи, ха-ха-ха. Когато вдигнах, жената попита: „Ти ли си това, Синтия?“. Аз отвърнах: „Да“, и тя каза: „Обажда се Марго. Пожелай на малката Ани честит рожден ден от майка ѝ. И непременно се грижи за нея“. След това линията прекъсна. Просто стоях там... – Тя имитира как държи невидим предмет в ръка и отново се опита да се засмее, но не излезе звук – ... и държах шпатулата. Не знаех какво да правя. Ана си играеше в дневната. Аз бях... Реших, че е най-добре да позвъня на Рой в работата. Той ми поръча да съобщя на полицията и аз го направих.

– Повярвахте ли, че е Марго? – попита Страйк.

– Не. Не беше... ами звучеше като нея, но не мисля, че беше тя.

– Смятате, че някой я е имитирал?

– Да, имитираше я. Акцентът. Кокни, но... не, нямах онова чувство, когато просто знаеш кой е насреща...

– Сигурна ли сте, че е била жена? – попита Страйк. – Да не е бил мъж, преправил си гласа като жена?

– Не мисля така – отговори Синтия.

– Марго някога наричала ли е Ана „малката Ани“? – поинтересува се Робин.

– Наричаше я с всякакви гальовни имена – отвърна Синтия умърлушено. – Ани Фанданго, Анабела, Ангелско личице... някой може да е гадаел или просто да е сбъркал името... Но моментът беше неслучаен... Току-що бяха открили части от последната жертва на Крийд. Онази, която изхвърлил от Бийчи Хед...

– Андреа Хутън – уточни Робин.

Синтия изглеждаше малко стресната, че тя изрече името, без да се замисли.

– Да, фризьорката.

– Не – поправи я Робин, – това е била Сюзан Майър. Андреа е била аспирантка.

– О, да – промърмори Синтия. – Разбира се... Никак не помня имена... Рой тъкмо бе преминал през цялата процедура с разпознаването, бяха изхвърлени на брега части от тялото, тъй че си имахме нашите надежди... не надежди, разбира се! – Синтия изглеждаше ужасена заради думата, която ѝ се беше изплъзнала. – Нямах предвид това! Не, очевидно бяхме облекчени, че не е Марго, но човек очаква някак си да получи отговор...

Страйк си помисли за собственото си гузно желание бавното и протяжно умиране на Джоун скоро да приключи. Труп, колкото и да не го искаше човек, означаваше, че мъката би могла да открие и израз, и сублимиране сред цветя, речи и ритуал, утеха, черпана от Бог, от алкохол и от околните опечалени; достигнат бе апотеоз, беше направена първата стъпка към осъзнаване на ужасния факт, че един живот е угаснал, но животът трябва да продължи.

– Вече го бяхме преживели веднъж, когато намериха другия труп, онзи в езерото Александра – каза Синтия.

– Сюзан Майър – промърмори Робин.

– На Рой и двата пъти му показваха снимки... А после това телефонно обаждане, дето дойде точно след като му се наложи да... за втори път... беше...

Внезапно Синтия вече плачеше, но не като Уна Кенеди с вдигната глава и сълзи, проблясващи по бузите ѝ, а прегърбена над масата, скрила лицето си, подпряла чело върху треперещи ръце.

– Много съжалявам – изхлипа тя. – Знаех, че ще е ужасно... никога вече не говорим за нея... съжалявам...

Тя поплака още няколко секунди, после се насили да вдигне отново глава със зачервени и влажни очи.

– Рой искаше да вярва, че на телефона е била Марго. Все повтаряше: „Сигурна ли си, ама наистина ли си сигурна, че не е звучала като нея?“. Беше изправен на нокти, докато полицията проследяваше обаждането...

– Много сте любезни – избъбри тя и смехът ѝ този път беше малко истеричен, – но разбирам какво искате да знаете и какво иска да знае Ана, макар че съм ѝ го казвала отново и отново... Нищо не се е случвало между мен и Рой преди изчезването на Марго, не и дори години след това... Тя спомена ли ви, че с Рой имаме роднинска връзка?

Изрече го сякаш насила, макар че трети братовчеди не бе кой знае колко близко родство. Но Робин, замислена за кръвното заболяване на Рой, се почуди дали не би било редно във фамилията Фипс, също като в тази на Романови, да избягват бракове между братовчеди.

– Да, спомена го – отговори Страйк.

– Всъщност, преди да ида да работя при тях, ми беше дотегнало да му чувам името. Все повтаряха: „Виж братовчеда Рой, при всичките му здравословни проблеми постъпи в Импириъл Колидж и учи медицина. Ако само залягаше повече, Синтия...“. Та така, вече автоматично го бях намразила, ха-ха-ха!

Робин си припомни снимката на младия Рой по вестниците: чувствително лице, тънка увиснала коса, очи на поет. Много жени биха открили романтика в болестта на красив мъж. Не беше ли намеквал Матю в най-тежките си изблици на ревност срещу Страйк, че няма как да се съревновава с ампутирания му крак, с тази воинска рана, докато той самият е цял и невредим?

– Може да не повярвате, но като бях на седемнайсет, най-привлекателното около Рой за мен беше Марго. Не, наистина, намирах я за великолепна... Толкова модерна, отстояваща мнението си... Тя ме покани на вечеря, след като научи, че съм се провалила на всичките си изпити. Аз ѝ придавах ореол на герой, тъй че бях възхитена. Излях ѝ сърцето си, признах, че не мога да си помисля да се явя на поправителни изпити, просто исках да изляза в реалния свят и сама да си печеля парите. Тогава тя каза: „Слушай, ти си чудесна с деца, какво ще кажеш да дойдеш да гледаш бебето ми, когато се върна на работа? Ще накарам Рой да обзаведе за теб помещенията над гаража“. Родителите ми бяха бесни – продължи Синтия с още един храбър, но неуспешен опит за смях. – Много бяха ядосани на нея и Рой, макар че той поначало не ме искаше там, защото държеше Марго да си седи у дома и сама да гледа Ана. Мама и татко твърдяха, че тя просто си търси евтина бавачка. Днес съм по-склонна да виждам нещата от тяхна гледна точка. Не знам дали бих останала очарована, ако жена убеди някое от момичетата ми да напусне училище и да заживее в дома ѝ, та да ѝ гледа бебето. Но не, аз обичах Марго. Приех с ентусиазъм.

Синтия замълча за момент с отнесен израз в тъжните си очи и Робин се почуди дали си мисли за огромните и непоправими последствия от това, че е приела службата на бавачка, която, вместо да се окаже трамплин към неин собствен независим живот, я е поставила в къща, която не ѝ е било съдено да напусне повече, довела я е до това да отгледа детето на Марго като свое собствено, да спи със съпруга на Марго, да остане завинаги под сянката на лекарката, за която твърдеше, че я е обичала. Какво ли бе да съжителстваш с тъй натрапчиво отсъствие?

– Родителите ми искаха да се махна след изчезването на Марго. Не им харесваше да съм сама в къщата с Рой, защото хората започнаха да шушукат. Появиха се дори намеци по вестниците, но аз ви се кълна в живота на децата си – с някаква унила финалност изрече Синтия, – че нямаше нищо между мен и Рой преди изчезването на Марго, а и дълго след това. Останах заради Ана, защото не можех да понеса да я напусна... беше се превърнала в моя дъщеря!

Но не е била – настоя безмилостният глас в главата на Робин. – И си била длъжна да ѝ го кажеш.

– Рой не излизаше с никоя дълго след изчезването на Марго. После известно време се виждаше с колежка. – Слабото лице на Синтия отново се изчерви. – Трая само няколко месеца обаче. Ана не я харесваше. Аз имах приятел, с когото ту се събирахме, ту се разделяхме, накрая той скъса с мен. Заяви, че било като да ходи с някоя омъжена с дете, защото винаги поставях Ана и Рой на първо място. А после, може да се каже... – продума Синтия с треперещ глас, свила едната си ръка в юмрук и стискаща я с другата – ... с времето... осъзнах, че съм се влюбила в Рой. Но не можех и да мечтая, че той ще иска да е с мен. Марго беше толкова умна, тъй ярка личност, а и той беше доста по-възрастен от мен, толкова по-интелигентен и изискан...

Една вечер, след като бях сложила Ана да си легне, се канех да се прибера в студиото си, а той ме попита какво се е случило с Уил, приятеля ми. Отговорих му, че всичко е приключило, и той се поинтересува какво точно е станало. Заприказвахме се и той каза: „Ти си много специален човек, заслужаваш някой много по-добър от него“. И после... пийнахме... Беше четири години след нейното изчезване – повтори Синтия. – Аз бях на осемнайсет, когато се случи, а вече бях навършила двайсет и две, преди с Рой да... да признаем, че имаме чувства един към друг. Естествено, държахме го в тайна. Минаха още три години, преди Рой да получи смъртен акт за Марго.

– Сигурно е било много трудно – обади се Страйк.

Синтия го гледа за миг без усмивка. Изглеждаше остаряла, откакто дойде на масата.

– Близо четиресет години сънувах кошмари как Марго се появява и ме изхвърля от къщата – каза тя и се помъчи да се засмее. – Никога не съм казвала на Рой. Не бих искала да знам дали и той я сънува. Не говорим за нея. Това е единственият начин да се справим. Казахме всичко, което трябваше да се каже на полицията, един на друг, на останалите от семейството. Бяхме го разнищвали до безкрайност, говорехме с часове. „Време е да затворим вратата. – Така се изрази Рой. – Твърде дълго държахме вратата отворена. Тя няма да се върне.“

Когато се оженихме, в пресата се появиха няколко злобни коментара. „Съпругът на изчезналата лекарка се жени за младата бавачка.“ Няма как да не прозвучи гадно, нали? Родителите ми бяха скандализирани от цялата история. Дойдоха да ме видят чак когато се роди Джереми.

Не сме имали план да заблуждаваме Ана. Просто изчаквахме... и аз не знам... опитвахме се да улучим точния момент, да обясним... но как се прави такова нещо? Тя ме наричаше „мамо“ – прошепна Синтия, – бе щастливо момиченце, но после онези деца в училище ѝ казаха за Марго и това съсипа всичко...

Отнякъде наблизо прозвуча версия на синтесайзър на „Зелени ръкави“. И тримата се стреснаха, после Синтия обясни с пръхтящия си смях:

– Това е телефонът ми!

Извади го от дълбокия джоб на роклята си и прие обаждането.

– Рой?

Робин чуваше от мястото си сърдития говор на Рой. Синтия внезапно изглеждаше разтревожена. Опита се да се изправи, но настъпи подгъва на роклята си и залитна напред. Докато се опитваше да се освободи, възклицаваше:

– Не, аз...О, как е могла... О, господи... Рой, не исках да ти кажа, защото... не... да, още съм с тях!

Когато накрая успя да се освободи и от роклята, и от масата, Синтия излезе от помещението със залитаща походка. Диадемата, която бе носила, се плъзна и падна на земята. Робин се наведе да я вдигне, върна я на стола на Синтия и когато погледна към Страйк, видя, че той я наблюдава втренчено.

– Какво? – попита го.

Той тъкмо се канеше да отговори, когато Синтия се върна. Изглеждаше съкрушена.

– Рой знае... Ана му е казала. Иска да дойдете с мен в Брум Хаус.

36

Лек за скръбта е да си я изплачеш,

но двойно страда онзи, дето крие я,

и опитът да я потисне я разпалва само.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Синтия забърза нанякъде да свали костюма си на Ан Болейн и десет минути по-късно се появи със зле прилягащи ѝ джинси, сив пуловер и маратонки. Изглеждаше силно разтревожена, докато вървяха към изхода на двореца, и установи бързо темпо, което затрудни Страйк по хлъзгавия калдъръм. Дъждът бе спрял за момента, но надвисналите сиви облаци, макар и с позлатени ръбове, обещаваха скорошното му завръщане. Докато минаваха през портата на вътрешния двор, Робин вдигна поглед към блестящата позлата на астрономичния часовник и забеляза, че слънцето бе в знака на Марго – Водолей.

– Ще се видим там – каза задъхано Синтия, когато наближиха паркинга и без да изчака отговор, почти затича към колата си, синя „Мазда 3“, в далечината.

– Интересно ще е – отбеляза Робин.

– Без съмнение – съгласи се Страйк.

– Отвори картата – поръча Робин, след като двамата седнаха в колата. Старият ландроувър нямаше работещо радио, какво оставаше за сателитен навигатор. – Ще ме упътваш.

– Какво мислиш за нея? – попита Страйк, докато издирваше „Чърч Роуд“ в Хам.

– Свястна изглежда.

Робин осъзна, че Страйк я наблюдава, както го бе направил и в кафето, с леко насмешливо изражение.

– Какво? – попита отново.

– Останах с впечатление, че не си във възторг от нея.

– Не – отвърна отбранително Робин, – съвсем прилична си е.

Излезе на заден от паркинга и си припомни пръхтящия смях на Синтия, навика ѝ да употребява едновременно „да“ и „не“.

– Ами...

– Аха, знаех си! – самодоволно възкликна Страйк.

– Предвид случилото се с Марго, не бих подхванала разговора с тъпи шеги за обезглавяване.

– Живяла е с това четиресет години – изтъкна Страйк. – Хора, които имат на фона на целия си живот тъй внушително събитие, спират да го забелязват. То е натрапващо се очевидно само за околните.

Докато излизаха от паркинга, отново заваля и предното стъкло бързо се покри с тънка завеса от влага.

– Добре де, предубедена съм – призна Робин и включи чистачките. – В момента съм малко чувствителна на тема втори съпруги.

– Защо пък ще си чувствителна на тема втори съпруги?

– Защото... О, не ти казах, нали? Разправих на Морис. – От деня след Коледа, който прекара подпийнала, се бе опитвала да не мисли за малката утеха от размяната на съобщения, завършила с огромен дискомфорт. – Матю и Сара Шадлок вече официално са заедно. Тя е напуснала годеника си заради него.

– По дяволите – промърмори Страйк, все така вгледан в профила ѝ. – Не, не ми каза.

Но наум си отбеляза факта, че го бе споделила с Морис, а това не прилягаше на представата, която си бе оформил за отношенията им. Ако съдеше по казаното от Баркли как Морис е оспорвал авторитета на Робин и сравнително хладните ѝ отзиви за новонаетия им сътрудник, би допуснал, че несъмненият сексуален интерес на Морис вече е попарен от липса на ответна реакция. И все пак тя бе дала на Морис тази лична информация, а пред него я бе премълчала.

Пътуваха в мълчание към „Чърч Роуд“. Той се питаше какво ли бе ставало в Лондон през време на престоя му в Корнуол. Морис бе мъж с добра външност – и той като Робин бе в процес на развод. Страйк се почуди защо досега не се бе замислил до какво можеше да доведе подобна симетрия. Двамата можеха да споделят впечатленията си от адвокати, да се оплакват един на друг от създаващите затруднения бивши половинки, да намират много общи теми и възможности да проявяват взаимно съчувствие.

– Оттук направо – каза той и отново продължиха в мълчание през „Ройъл Падъкс“ помежду високи и прави червени стени.

– Хубава улица – коментира Робин двайсет минути, след като бяха напуснали Хамптън Корт Палас, когато зави по път, който сякаш се намираше в дълбоката провинция.

Вляво от тях имаше гъста гора, вдясно – няколко големи самостоятелни къщи, отдалечени от пътя и оградени от висок жив плет.

– Ето тази е – посочи Страйк към една особено голяма сграда с многобройни заострени кулички.

Двойната порта беше отворена, а също и входната врата. Влязоха в алеята и паркираха зад синята мазда.

Щом Робин изключи двигателя, чуха в къщата да се вика: мъжки глас, ядосан и изтънял. Ким, съпругата на Ана, висока, руса, облечена като преди с джинси и риза, излезе от къщата и тръгна към тях с напрегнато изражение.

– Големи сцени се разиграха – каза, когато Робин и Страйк излязоха от колата под ръмящия дъжд.

– Искате ли да изчакаме...? – подхвана Робин.

– Не – отвърна Ким. – Той държи да се срещне с вас. Влизайте.

Закрачиха по чакъла и влязоха в Брум Хаус. Някъде вътре мъжки и женски глас продължаваха с крещенето.

Всяка къща си има своята дълбоко вкоренена миризма и от тази лъхаше на сандалово дърво и застоялост, но не съвсем неприятна. Ким ги поведе по дълъг коридор с големи прозорци, сякаш застинал в средата на двайсети век. Имаше стенни аплици с месингов обков и акварели, а полираните дъски бяха застлани със стар килим. С неочаквано вълнение Робин си представи как Марго Бамбъро бе вървяла по същия този под и парфюмът ѝ на рози с металически нюанс се е смесвал с мириса на паркетин и на стар килим.

С наближаването им на вратата към салона започнаха да различават думите от караницата вътре.

– ... и след като ще бъда обсъждан – крещеше мъжът, – редно е да имам право на отговор. А семейството ми, виж ти, решило да бъда разследван зад гърба ми. Колко мило, направо очарователно...

– Никой не разследва теб, за бога! – чуха гласа на Ана. – Бил Талбът се е показал некомпетентен...

– О, нима? Ти присъстваше ли? Познаваше ли го?

– Не е нужно да съм присъствала, татко...

Ким отвори вратата. Страйк и Робин я последваха вътре. Натъкнаха се сякаш на жива картина. Тримата души вътре замръзнаха при появата им. Тънките пръсти на Синтия бяха притиснати към устата ѝ. Ана седеше до малка старинна масичка с лице към баща си.

Мъжа с романтичната външност на поет от седемдесет и четвърта година го нямаше вече. Малкото останала коса на Рой Фипс беше къса, силно прошарена и прилепнала около ушите и задната част на главата му. С плетената си жилетка, издута като кубе плешивина и див поглед в хлътналите очи на подпухнало лице, сега повече подхождаше за ролята на луд учен.

Рой Фипс изглеждаше тъй гневен, та Робин почти очакваше той да се разкрещи и към тях. Ала при вида на Страйк поведението на хематолога се промени. Дали това се дължеше на масивната фигура на детектива, или на аурата на уравновесеност и спокойствие, които той успяваше да внесе в силно експлозивни ситуации, Робин не можеше да прецени, но така или иначе, видя, че Рой май се е отказал да крещи. След кратко колебание лекарят пое протегнатата ръка на Страйк и двамата мъже се здрависаха. Робин се запита даваха ли си сметка за силовата динамика помежду им, докато жените стояха и гледаха.

– Доктор Фипс – кимна Страйк.

На Рой явно му бе трудно да превключи от невъздържана ярост към любезен поздрав, тъй че първите му думи прозвучаха малко неясно.

– Значи, вие... вие сте детективът, така ли? – каза той.

По бледите бузи на Рой Фипс избиха синьо-червеникави петна.

– Корморан Страйк. А това е съдружничката ми Робин Елакот.

Робин пристъпи напред.

– Приятно ми е – сковано изрече Рой и се ръкува с нея.

Ръката му бе гореща и суха.

– Да направя ли кафе? – почти с шепот попита Синтия.

– Да... не, защо не – каза Рой, чиято раздразнителност явно отстъпваше пред нарастваща нервност, докато едрият Страйк стоеше неподвижно и го наблюдаваше. – Седнете, седнете – посочи той към канапетата под прав ъгъл едно спрямо друго.

Синтия забързано излезе от стаята да прави кафе, а Страйк и Робин седнаха.

– Ще помогна на Син – промърмори Ана и също напусна стаята, а Ким след моментно колебание я последва, така че Страйк и Робин останаха сами с Рой. Лекарят се настани на плюшено кресло с висока облегалка. Не изглеждаше добре. Когато червенината от гнева му се отдръпна, тенът му бе нездрав. Чорапите му се бяха набръчкали около кльощавите глезени.

Настъпи едно от най-неловките мълчания, които Робин бе понасяла някога. Главно за да избегне да гледа Рой, тя остави очите ѝ да обходят голямата стая, която бе също тъй старомодна като коридора. В ъгъла имаше роял. Големите прозорци гледаха към огромна градина с правоъгълно езеро с рибки отвъд павираната площ, зад далечния край на което се издигаше каменна конструкция, подобна на храм, където човек можеше да седи и наблюдава японските шаранчета, сега едва видими под повърхността заради дъжда, или да се любува на хълмистата поляна с масивните ѝ дървета и добре поддържаните цветни лехи.

По шкафовете и рафтовете имаше изобилие от подвързани в кожа книги и бронзови статуетки. Между двете канапета бе поставена дървена рамка с опъната върху нея много красива бродерия, изработена с коприна. Беше с японски мотив – две шаранчета, плуващи в противоположни посоки. Робин тъкмо се чудеше дали да не изкаже възторга си и да попита дали е дело на Синтия, когато Страйк заговори.

– Кой е поклонникът на класицизма?

– Какво? – сепна се Рой. – О. Баща ми.

Налудничавите му очи обходиха бронзовите и мраморните фигурки из салона.

– Завършил е специалност „Класическо изкуство“ в Кеймбридж.

– А – отрони Страйк и възобнови леденото си мълчание.

Повей на вятъра запрати още дъжд към прозореца. Робин с облекчение чу дрънченето на лъжички и стъпките на връщащите се три жени.

Синтия влезе първа и разположи подноса върху старинната масичка помежду канапетата. Тя се разклати под тежестта му. Ана добави голяма торта върху поставка с високо стъбло.

Ана и Ким седнаха една до друга на свободното канапе, а Синтия, след като придърпа допълнителни масички, та всички да има къде да си сложат чашите, и отряза парчета торта за онези, които пожелаха, седна с уплашен вид до съпругата на заварената си дъщеря.

– И тъй – заговори накрая Рой към Страйк, – интересно ми е да чуя какви според вас са шансовете ви да направите разкрития, което лондонската полиция не успя да стори цели четири десетилетия.

Робин бе сигурна, че Рой е обмислил това агресивно начало по време на дългото си мълчание.

– Твърде малки – с равен тон отвърна Страйк, след като лапна голямо парче от тортата, поднесена му от Синтия, – макар да стигнахме до случай, в който човек твърди, че уж е видял първата ви съпруга. Тъкмо него бих искал да обсъдя с вас.

Рой го погледна слисан.

– Уж е видял – наблегна Страйк, като остави чинията и извади от джоба бележника си. – Но очевидно... Прекрасна торта, госпожо Фипс – каза на Синтия.

– О, благодаря – отвърна тя с изтънял глас. – С кафе и орехи, беше любимата на Ана като малка, нали, мила?

Ана отговори само с напрегната усмивка.

– Чухме за това от бивша колежка на съпругата ви, Джанис Бийти.

Рой поклати глава и сви нетърпеливо рамене, за да покаже, че не помни името.

– Била е медицинската сестра в „Сейнт Джон“ – уточни Страйк.

– О, да – каза Рой. – Мисля, че веднъж е идвала тук на барбекю. Изглеждаше съвсем прилична жена... Но онзи следобед бе истинска катастрофа. Децата бяха направо безобразни... Помниш ли?

– Да – побърза да отвърне Синтия. – Всъщност само едното момче беше...

– Сипаха водка в пунша – изръмжа Рой. – На някого му прилоша.

– На Глория – подсказа Синтия.

– Не им помня имената – махна нетърпеливо Рой. – Беше оповръщала банята на долния етаж. Отвратително.

– Момчето Карл Оукдън ли беше? – поинтересува се Страйк.

– Точно той – отсече Рой. – Намерихме по-късно бутилката от водка опразнена, скрита в складовото помещение. Беше се промъкнал в къщата и я извадил от шкафа с питиета.

– Да – обади се Синтия, – а после счупи...

– Кристалната купа на майка ми и половин дузина чаши. Прати топка за крикет към мястото на барбекюто. Сестрата почисти всичко заради мен... много свястна постъпка от нейна страна... защото знаеше, че счупени стъкла биха ме застрашили.

Рой отново направи нехаен жест с ръка.

– Но пък хубавото беше – допълни Синтия с подобие на смях, – че разля пунша, така че на никой друг не му прилоша.

– Онази купа беше артдеко – съобщи без усмивка Рой. – Изобщо цялото събитие беше пълен провал. Казвах на Марго... – Той замълча за секунда след името и Робин се почуди кога за последен път го бе изричал на глас. – „Не знам какво очакваш да постигнеш с това.“ Защото той не дойде, тъкмо човекът, с когото се опитваше да се помири, онзи лекар, с когото не се разбираха, как му беше името...?

– Джоузеф Бренър – каза Робин.

– Бренър, да. Отказа поканата, така че какъв беше смисълът? Ама не, така или иначе, се наложи да си жертваме съботата, за да забавляваме тази чудата сбирщина, и наградата ни беше, че ни откраднаха питие и ни изпотрошиха сервиза.

Рой бе поставил юмруци върху подръчниците на креслото. За момент дългите му пръсти се отпуснаха, подобно на рак пустинник, разгъващ крака, после отново се свиха плътно.

– Беше същият онзи Оукдън, който по-късно написа книга за Марго – каза. – Използва снимка от онова окаяно барбекю, за да убеди читателите, че с майка му са знаели всичко за личния ни живот. Така че, да – студено заключи Рой. – Далеч не беше от най-добрите идеи на Марго.

– Просто се е опитвала да подобри климата в медицинската служба – посочи Ана. – На теб никога не ти се е налагало да сработваш различни личности в дейността ти...

– О, ти знаеш всичко и за моята дейност, така ли, Ана?

– Не е същото, като да си джипи, нали? – настоя Ана. – Чел си лекции, занимавал си се с научна работа, не си бил принуден да се занимаваш с чистачки, рецепционистки и други хора не от медицинското съсловие.

– Те наистина се показаха невъзпитани, Ана – намеси се Синтия с лоялна подкрепа за Рой. – Не, така беше. Никога не съм го споменавала, не исках да създавам неприятности, но една от жените се промъкна горе в спалнята на майка ти и баща ти.

– Какво? – изджафка Рой.

– Да – кимна притеснено Синтия. – Не, аз се качих горе да сменя памперса на Ана и чух някакво движение там. Влязох и я видях да разглежда дрехите на Марго в гардероба.

– Кой беше това? – попита Страйк.

– Русата рецепционистка, не Глория.

– Айрийн – уточни Страйк. – Тя разбра ли, че сте я видели?

– О, да, влязох с Ана на ръце.

– Какво каза, като ви видя? – поинтересува се Робин.

– Ами беше леко смутена – отвърна Синтия. – Всеки би бил в такава ситуация, нали? Засмя се и подхвърли: „Просто любопитствах“, след което се изниза покрай мен навън.

– Боже мили – изпъшка Рой Фипс и поклати глава. – Кой ги е назначил тези хора?

– Тя наистина ли само гледаше – пожела да узнае Робин, – или според вас е влязла, за да...

– О, не мисля, че беше взела нещо – отговори Синтия. – На Марго нищо не ѝ е липсвало след това, нали? – обърна се тя към Рой.

– Не, но е трябвало да ми го кажеш още на мига – тросна се Рой.

– Не исках да създавам неприятности. Ти бездруго... Ами… беше стресиращ ден.

– Относно човека, който уж я е видял – припомни Страйк и разправи от трета ръка на семейството историята на Чарли Рамидж, който беше твърдял, че е забелязал Марго да се разхожда из гробището на църква в Лемингтън Спа. – ... Робин е разговаряла с вдовицата на Рамидж, която в общи линии потвърждава разказа му, макар да не може да се закълне, че е ставало дума за Марго, а не за друга изчезнала жена. Случаят, изглежда, не е съобщен в полицията, та исках да попитам знаете ли за някакви връзки на Марго с Лемингтън Спа.

– Никакви – отвърна Рой, а Синтия поклати глава.

– Благодаря ви – каза Страйк. – И като сме на темата, дали бихме могли да минем през другите такива случаи в списъка?

Робин отгатваше стратегията на Страйк. Колкото и болезнена за присъстващите в стаята да бе идеята, че Марго още може да е жива, Страйк искаше да започне интервюто от гледна точка, която не предполагаше убийство.

– Жената от бензиностанцията в Бирмингам, майката в Брайтън, разхождащата куче в Истборн – издекламира Рой, преди Страйк да е успял да заговори. – Откъде накъде ще се разкарва да шофира коли и да разхожда кучета? Ако е изчезнала по свое желание, очевидно не би искала да бъде намерена. Същото се отнася и за броденето из гробища.

– Вярно е – отвърна Страйк. – Но има един случай...

– Уорик, да – каза Рой.

Съпрузите се спогледаха. Страйк чакаше. Рой остави на масата пред себе си чашата и чинийката и отправи поглед към дъщеря си.

– Сигурна ли си, че искаш това, Ана? – попита смълчаната си дъщеря. – Напълно ли си сигурна?

– А ти как мислиш? – тросна се тя. – Защо според теб съм наела детективи? За развлечение?

– Е, добре тогава – каза Рой. – Този конкретен случай привлече вниманието ми, защото бившият приятел на жена ми, мъж, на име Пол Сачуел, e от Уорик. Това е мъжът, с когото тя... се бе срещнала отново, преди да изчезне.

– О, за бога – изсмя се остро Ана, – ти наистина ли си мислеше, че не знам за Пол Сачуел? Знам, естествено!

Ким постави ръка върху крака на съпругата си, било за утеха или като предупреждение – трудно бе да се прецени.

– Никога ли не си чувал за интернет или за вестникарски архив, татко? Виждала съм смехотворната снимка на Сачуел с косматите му гърди на показ и медальоните. Знам, че майка ми е седнала на по питие с него три седмици преди изчезването си! Но е било само едно питие...

– О, нима? – процеди злобно Рой. – Благодаря за окуражаването, Ана. Благодаря, че сподели експертните си познания. Колко хубаво е да си всезнаещ...

– Рой – прошепна Синтия.

– Какво намекваш? Че е било повече от питие? – Ана изглеждаше потресена. – Не, не е било, как можа да кажеш такова ужасно нещо? Уна твърди...

– О, да, ясно, разбирам! – изрече с повишен глас Рой, хлътналите му бузи поаленяха и ръцете му се вкопчиха в подръчниците на креслото. – Уна твърдяла, значи! Всичко ми се разясни!

– Какво ти се разясни? – викна му Ана.

– Това! – кресна той и посочи с треперещата си ръка с издадени вени и подпухнали кокалчета към Страйк и Робин. – Уна Кенеди е зад всичко, нали? Трябваше да се досетя, че ще цъфне отново!

– За бога, Рой – надигна глас и Ким, – това е абсурдно...

– Уна Кенеди искаше да бъда арестуван!

– Татко, това изобщо не е вярно! – заяви Ана и със сила отмахна ръката на Ким, опитваща се да я въздържи. – Създал си си някаква безумна обсебеност относно Уна...

– Подтикваше ме да подам оплакване срещу Талбът...

– И защо не си го направил, по дяволите? – викна Ана. – Този човек е бил насред пълен нервен срив!

– Рой – проскимтя отново Синтия, когато той доближи лице над твърде малката кръгла масичка с едва крепящата се върху нея торта.

С яростно жестикулиране и мораво лице той кресна:

– Полицията беше плъпнала из цялата къща, ровеше в нещата на майка ти, в градината обикаляха душещи кучета, търсеха и най-малкия повод да ме арестуват, а аз трябвало да подам официално оплакване срещу ръководещия разследването? Как би изглеждало това?

– Бил е некомпетентен!

– Ти беше ли там, госпожице Всезнайка? Познаваше ли го?

– А защо са го сменили? Защо от всичко написано по случая личи ясно, че не е бил на себе си? Истината е – заяви Ана, като рязко насочи показалец към баща си, – че със Син сте били предоволни от Бил Талбът, защото от самото начало те е приел за невинен и...

– Приел ме е за невинен? – изрева Рой. – Е, благодаря, хубаво е да видя, че нищо не се е променило от времето, когато беше тринайсетгодишна...

– Рой! – викнаха в един глас Синтия и Ким.

– ... и ме обвини, че съм построил езерото с рибките над мястото, където съм я заровил!

Ана избухна в плач и излезе от стаята, като в движение едва не се препъна в краката на Страйк. С подозрението, че ще настъпи масово изнасяне, той прибра крака.

– Кога на Ана ще ѝ бъде простено за неща, казани от нея, когато е била объркано дете и е преминавала през ужасен период? – изрече Ким със студен глас към свекъра си.

– А моят ужасен период е нищо, разбира се? Нищо! – викна Рой и точно както Страйк бе предположил, също напусна стаята с най-бързата стъпка, която му бе по силите, тоест със скоростно тътрене.

– Да му се не види – промърмори Ким и се отправи подир Рой, като на вратата едва не се сблъска със Синтия, хукнала да последва мъжа си.

Вратата се затвори. Навън над езерцето се изливаше дъжд. Страйк изду бузи, размени погледи с Робин, после взе чинията си и продължи да яде от тортата.

– Умирам от глад – рече задавено в отговор на гримасата на Робин. – Не съм обядвал. А тортата е хубава.

Чуха далечни викове и затръшване на друга врата.

– Според теб интервюто дали приключи? – попита Робин.

– Не – отвърна Страйк, дъвчейки. – Ще се върнат.

– Припомни ми за случая в Уорик – помоли Робин.

Бе хвърлила само бегъл поглед на сведенията, че Марго е била видяна, които Страйк ѝ бе пратил в имейл. Не откри нищо интересно там.

– Една жена в пъб помолила да ѝ развалят банкнота на монети и съдържателката я взела за Марго. Два дни по-късно студентка се явила да се представи, че това е била тя, но съдържателката не останала убедена, че е видяла нея. От полицията обаче го приели.

Страйк лапна още една голяма хапка от тортата, преди да добави:

– Не вярвам да има нещо в това. Е... – Той преглътна и хвърли многозначителен поглед към вратата на салона. – Сега вече има малко повече.

Страйк продължи да яде, докато Робин разглеждаше стаята. Очите ѝ се спряха върху невероятно грозен позлатен часовник върху полицата на камината. Хвърли поглед към вратата и стана да го види отблизо. Върху пищно украсения масивен корпус имаше класическа богиня с шлем.

– Атина Палада – подхвърли Страйк и посочи фигурата с виличката си.

В основата на часовника имаше чекмедже с малка пиринчена дръжка. Като си припомни от показанията на Синтия, че Рой и Марго си оставяли там бележки един за друг, тя отвори чекмеджето. Беше облицовано с червен филц и празно.

– Мислиш ли, че е ценен? – попита тя Страйк, като затвори чекмеджето.

– Не знам. Защо?

– Ами защо иначе би го държал някой? Ужасен е.

На показ в стаята съжителстваха два различни вкуса и Робин си каза, че не са в хармония помежду си, докато оглеждаше обстановката в отсъствието на семейството. Томовете на Овидий и Плиний в кожени подвързии, викторианските репродукции на класически статуи, сред които двойка миниатюрни лъвове на Медичите, репродукциите на Весталката и Хермес, застанал на пръсти върху масивен бронзов пиедестал, очевидно представяха вкуса на бащата на Рой, докато по нейни подозрения майка му бе избрала блудкавите акварелни пейзажи и картините с ботаническа тематика, както и изящната старинна мебелировка и орнаментираните завеси.

Робин се почуди защо Рой така и не беше разчистил всичко и не бе променил интериора. От почит към родителите си? От липса на въображение? Или болнавото момченце, без съмнение, приковано в къщата през повечето от детството си, бе развило привързаност към тези предмети, от която не можеше да се освободи? Двамата със Синтия бяха оставили твърде малък отпечатък върху салона, освен че бяха добавили няколко семейни снимки към избелелите черно-бели фотографии на родителите на Рой и на него като малък. Единствената, привлякла интереса на Робин, беше групова семейна снимка, може би някъде от началото на деветдесетте години, на която Рой още беше с всичката си коса, а тази на Синтия бе гъста и къдрава. Двете им общи деца, момче и момиче, приличаха на Ана. Никой не би отгатнал, че нейната майка е друга жена.

Робин се приближи до прозореца. Повърхността на издълженото езеро отвън с каменния павилион в края му вече бе тъй гъсто осейвана с дъждовни капки, че ярките червени, бели и черни фигурки едва можеха да бъдат различени като риби. Имаше един особено едър екземпляр, оцветен в перлено бяло и черно, който изглеждаше над половин метър дълъг. Миниатюрният павилион в нормален случай би се отразявал в гладката повърхност на езерото, но днес бе просто размазано сиво петно в далечния му край. Имаше странно познат орнамент на пода.

– Корморан – изрече Робин и в същия момент Страйк се обади:

– Виж това.

И двамата се обърнаха. Страйк, тъкмо доял тортата си, сега стоеше до една от статуетките на бащата на Рой, която Робин не беше забелязала. Беше трийсетсантиметрова бронзова фигура на гол мъж с наметка около раменете, държащ змия. Озадачена в първия миг, Робин бързо осъзна защо Страйк ѝ я показваше.

– О... подобният на змия знак, с който Талбът е отбелязал Рой?

– Именно. Това е Асклепий – обясни Страйк. – Гръцки бог на медицината. Ти какво откри?

– Виж пода на онова чудо, дето прилича на беседка. Гравираното в камъка.

Той застана редом с нея до прозореца.

– Аха – отрони. – Виждат се наченките на строеж на една от снимките от барбекюто на Марго.

На пода на беседката беше кръстът на свети Йоан, гравиран в по-тъмен гранит.

– Интересен избор на орнамент – подхвърли Страйк.

– Знаеш ли – каза Робин, като се обърна с лице към стаята, – хората с маниакална склонност често си мислят, че получават свръхестествени послания. Неща, които здравомислещите биха нарекли съвпадения.

– Точно същото си мислех и аз – каза Страйк, като се обърна да погледне фигурата на Атина Палада върху грозния часовник на полицата над камината. – За човек с настройката на Талбът тази стая вероятно е била задръстена с астрологични...

В коридора отвън прозвуча гласът на Рой.

– ... тогава не ме обвинявай...

Вратата се отвори и семейството се изсипа вътре.

– ... ако тя чуе неща, които не ѝ се харесват! – завърши Рой репликата си към Синтия, която беше непосредствено зад него и изглеждаше уплашена.

Лицето на Рой отново имаше неестествено морав цвят, макар кожата около очите му да бе останала болнаво жълтеникава.

Постъписа се, като видя Робин и Страйк изправени до прозореца.

– Любувахме се на градината ви – обясни Страйк и двамата с Робин се върнаха на канапето.

Рой изръмжа и зае предишното си място. Дишаше тежко.

– Моите извинения – каза след миг или два. – Не видяхте семейството в най-добрия му момент.

– Много е стресиращо за всички – вдигна рамене Страйк.

Ана и Ким също влязоха и се настаниха на канапето, хванати за ръце. Синтия седна до тях, като не сваляше тревожен поглед от Рой.

– Искам да кажа нещо – обърна се Рой към Страйк. – Държа да е съвършено ясно...

– О, за бога, проведох един-единствен телефонен разговор с нея! – намеси се Ана.

– Ще съм ти задължен, Ана – каза Рой с вълнуващи се гърди, – ако ме оставиш да довърша. – Отново се обърна към Страйк. – Уна Кенеди показа неприязън към мен още когато се запознахме с Марго. Изпитваше собственически чувства спрямо нея, освен това току-що бе напуснала църквата и държеше да превърне в свой враг всеки, който още принадлежеше към нея. Нещо повече...

– Доктор Фипс – прекъсна го Страйк, виждащ как следобедът клони да се изпълни с дълга разправия по повод Уна Кенеди. – Нека ви кажа, че при интервюто ни с Уна тя даде ясно да се разбере как според нея е нужно да съсредоточим енергията си към Пол Сачуел.

За секунда или две Рой сякаш не успя да схване смисъла на казаното.

– Видя ли? – избухна Ана. – Ти току-що намекна, че между майка ми и Сачуел е имало нещо повече от едно питие. Какво имаше предвид? Или просто... – добави и Робин долови надежда в тона ѝ, – просто даде воля на яда си?

– Хора, дето искат да отворят кутия с червеи, Ана – заяви Рой, – не бива да се оплакват, като се оцапат със слуз.

– Ами хайде тогава – подкани го Ана, – изплюй твоята слуз.

– Ана – прошепна Синтия, но беше игнорирана.

– Добре – отсече Рой. – Добре тогава. – Той отново се обърна към Страйк и Робин. – Много рано във връзката ни видях писмо от Сачуел, което Марго беше запазила. „Скъпа Брунхилда“, така започваше, това му е било галеното име за нея. Валкюрата, нали се сещате? Марго беше висока. Светла.

Рой спря и преглътна.

– Три седмици, преди да изчезне, си дойде у дома и ми каза, че случайно срещнала Сачуел на улицата. Седнали на по... „невинно“ питие.

Той прочисти гърло. Синтия му наля още чай.

– След като... след като тя изчезна, отидох да ѝ прибера нещата от медицинската служба. Сред тях намерих малка... – Той разпери пръсти, за да покаже десетина сантиметра. – ... дървена фигурка, стилизиран викинг, която бе държала на бюрото си. В основата ѝ с мастило бе написано „Брунхилда“ и бе нарисувано сърчице.

Робин отпи от кафето си.

– Никога не я бях виждал преди. Разбира се, възможно е Сачуел да я е носил със себе си с години и да се е надявал на беглия шанс някога да се натъкне на Марго на улицата. Заключих обаче, че пак са започнали да се виждат и той ѝ е дал това... при по-късен случай. Знаех само, че не съм я зървал, преди да ида да прибера нещата от кабинета ѝ.

Робин виждаше, че на Ана ѝ се иска да предложи алтернативно обяснение, само че бе трудно да се открие слабост в логиката на Рой.

– Казахте ли пред полицията за подозренията си? – попита Страйк.

– Да – отвърна Фипс, – и доколкото знам, Сачуел заявил, че не е имало втора среща, че дал на Марго фигурката още преди години, когато започнали да се виждат. Не можаха да докажат нито едната от двете вероятности, разбира се. Само че аз никога не я бях виждал преди.

Робин се почуди кое би било по-болезнено: да откриеш, че брачният ти партньор с години е пазил любовен сувенир или че го е получил неотдавна.

– Кажете ми – обади се Страйк, – Марго някога споменавала ли е за нощни бълнувания?

– За какво? – попита Рой.

– Нещо, казано ѝ от Сачуел, нощни бълнувания?

– Не знам за какво ми говорите – отвърна с подозрение Рой.

– Инспектор Талбът не ви ли каза някога за съмнения, че Сачуел е излъгал относно местонахождението си на единайсети октомври?

– Не – отговори Рой и вече изглеждаше много изненадан. – Разбрах, че от полицията са останали напълно удовлетворени от неговото алиби.

– Установихме – заговори Страйк на Ана, – че Талбът е водил свои лични бележки по случая, имам предвид отделно от официалните полицейски документи. След като е изключил Овена, пак се връща към него и започва да издирва информация.

– Овен ли? – повтори в недоумение Ана.

– Прощавай – извини се Страйк, подразнен от това, че бе заговорил със зодиакални термини. – Нервният срив на Талбът се е изразил във вярване, че може да реши случая чрез окултни средства. Започнал да използва карти таро и да проучва хороскопи. Наричал е всеки, свързан със случая, със зодиакалния му знак. Сачуел е зодия Овен и той го е наричал така в личните си записки.

Настана кратко мълчание, после Ким промърмори:

– Мили боже.

– Астрология? – попита слисаният Рой.

– Ето, виждаш ли, татко? – рече Ана и удари с юмрук по коляното си. – Ако Лоусън бе поел случая по-отрано...

– Лоусън беше глупак – отсече Рой, но все пак изглеждаше потресен. – Идиот! Повече го интересуваше да докаже некомпетентността на Талбът, отколкото да открие какво се е случило с Марго. Настояваше абсолютно всичко да бъде повторено отново. Искаше лично да разпита лекарите, които ме бяха лекували за кръвоизлива на коляното, макар да бяха представили подписани показания. Пак отиде в банката да провери сметките ми, та да не съм платил на някого да убие майка ти. Упражни натиск...

Спря и се разкашля, като заудря с длан по гърдите си. Синтия понечи да се надигне от канапето, но той със сърдит жест ѝ направи знак да си седне.

– ... упражни натиск върху Синтия, опитваше се да я накара да признае как е излъгала, че през целия ден съм лежал в леглото, но така и не откри грам сведения за случилото се с майка ти. Беше дребнав бюрократ, лишен от всякакво възпитание и въображение, чийто стремеж не беше да открие нея, а да докаже, че Талбът е оплескал разследването. Бил Талбът може и да е бил... очевидно наистина е бил недобре – добави Рой, като стрелна гневно Страйк, – но си остава налице простият факт: никой не стигна до по-добро обяснение от Крийд, не е ли така?

При споменаването на Крийд лицата на трите жени на канапето помръкнаха. Името му като че призова някаква черна дупка в стаята, в която изчезваха живи жени и вече не бяха виждани; бе израз на почти свръхестествено зло. В самото му споменаване се съдържаше някаква финалност: чудовището, сега затворено до живот, недосегаемо също като жените, затваряни и измъчвани в сутерена му. Мислите на Робин гузно се стрелнаха към имейла, който бе написала и изпратила, без да каже на Страйк какво е сторила, защото се опасяваше, че той няма да одобри.

– Някой от вас знае ли – рязко попита Рой – кои бяха Кара Улфсън и Луиз Тъкър?

– Да – каза Робин, преди Страйк да е успял да отговори. – Луиз е била тийнейджърка, избягала от къщи, а Кара е била салонна управителка в нощен клуб. Подозира се, че Крийд ги е убил и двете, но няма доказателства.

– Именно – каза Рой и ѝ отправи поглед, като че бе студентка по медицина, поставила правилна диагноза. – През седемдесет и осма година се срещнах с брата на Кара и бащата на Луиз.

– Това изобщо не съм го знаела! – възкликна, шокирана, Ана.

– Не, разбира се. Ти беше на пет години – тросна се Рой. Обърна се отново към Страйк и Робин. – Бащата на Луиз се бе заел самостоятелно да проучва живота на Крийд. Отишъл бе на всяко място, където Крийд някога е живял или работил, и бе разговарял с всеки, признал, че го е познавал. Беше отправил петиция до Мерлин-Рийз, тогавашния секретар на вътрешните работи, да му позволи да копае на възможно най-много набелязани места. Човекът не беше съвсем с ума си – допълни Рой. – Тогава видях какво може да стори с теб непрестанното живеене с това. Обсебеността бе превзела цялото му съществуване. Искаше да се разрушават сгради, да се бутат стени, да се изложат на показ основи. Да се разкопаят полета, където някога може да се е движил Крийд. Да се претърсват дъната на реки, за които някогашен съученик на Крийд бе споменал, че е ходил да лови риба. Тъкър цял се тресеше, като се мъчеше да ангажира мен и Улфсън, който беше шофьор на камион, да се присъединим към него в телевизионна кампания. Предлагаше да се приковем с вериги към парапета на Даунинг Стрийт, та да попаднем в новините... Бракът му се беше разпаднал, беше в лоши отношения с останалите си живи деца. Крийд бе запълнил целия му живот.

– И ти не пожела да помогнеш? – попита Ана.

– Ако – заговори тихо Рой – той разполагаше с някаква конкретна улика, с материално доказателство, свързващо Марго и Крийд...

– Четох как си помислил, че едно от колиетата в сутерена може да е било...

– Ако ще събираш информация от търсещи сензация издания, Ана...

– Защото ти толкова много ме улесняваше да разговаряме за майка ми, нали? – парира го Ана.

– Ана – пошепна отново Синтия.

– Медальонът, който намериха в сутерена на Крийд, не беше на Марго. Би трябвало да го знам най-добре, защото аз ѝ го подарих – каза Рой.

Устните му трепереха и той ги стисна.

– Само още няколко въпроса, ако не възразявате – побърза да се намеси Страйк, преди Ана да е казала още нещо. Решен беше да осуети по-нататъшен конфликт, стига да бе възможно. – Може ли да поговорим за Уилма, чистачката, която е работила и в медицинската служба, и тук, в дома ви?

– Беше идея на Марго да я наеме, но не беше много добра – каза Рой. – Жената си имаше лични проблеми и Марго смяташе, че решението ще е да печели повече пари. След изчезването на жена ми тя напусна. Просто не се появи повече. Не беше някаква загуба. Чух по-късно, че я уволнили и от медицинската служба. За дребни кражби.

– Уилма е казала на полицията...

– Че е имало кръв на килима на горния етаж в деня, когато Марго изчезна – прекъсна го Рой.

По стреснатите изражения на Ана и Ким Робин отсъди, че това е нова информация за тях.

– Да – потвърди Страйк.

– Беше менструална кръв – студено заяви Рой. – През нощта бе дошъл цикълът на Марго. Майка ми каза, че в банята имало дамски превръзки. Уилма изтърка килима и почисти петното. Беше в резервната спалня в насрещния край на къщата спрямо брачната спалня. По това време с Марго спяхме разделени заради... – долови се леко колебание – моето нараняване.

– Уилма казва също, че ви е видяла...

– Да вървя из градината – допълни Рой. – Излъгала е. Най-вероятно е видяла някого от каменоделците. По онова време завършвахме павилиона – каза той и посочи към каменната постройка отвъд езерото с рибите.

Страйк си нахвърля бележка и обърна на нова страница в бележника си.

– Някой от вас спомня ли си Марго да е говорила за мъж, на име Николо Ричи? Бил е пациент в медицинската служба „Сейнт Джон“.

Рой и Синтия поклатиха глави.

– Ами за пациент, на име Стив Даутуейт?

– Не – каза Рой, – но чухме за него после от медиите.

– На барбекюто някой спомена, че пациент пратил на Марго шоколадови бонбони – обади се Синтия. – Бил е той, нали?

– Така мислим. Значи, никога не е говорила за Даутуейт? Не е споменавала за неуместен интерес от негова страна, нито е казвала, че е бил гей?

– Не – повтори Рой. – Съществува поверителност между лекар и пациент.

– Въпросът може да ви се стори странен – предупреди Страйк, – но имаше ли Марго някакви белези? По-конкретно на гръдния кош?

– Не – отвърна, обезпокоен, Рой. – Защо питате това?

– За да изключа една възможност – отговори Страйк и преди да започнат да го разпитват, продължи. – Марго казвала ли ви е някога, че е получавала заплашителни писма?

– Да – отвърна Рой. – Но не писма в множествено число. Каза ми, че е получила едно такова.

– Така ли? – вдигна очи Страйк.

– Да. В него бе обвинявана, че насърчава младите жени към разюзданост и грях.

– Имаше ли заплахи?

– Не знам – каза Рой, – така и не го видях.

– Тя не го ли донесе у дома?

– Не – отговори кратко Рой. Поколеба се, после каза: – Имахме разправия по този повод.

– Нима?

– Да. Би могло да повлече сериозни последствия – изрече Рой, като ставаше все по-червен, – социални последствия, като даваш ход на противоестествени неща...

– Тревожиш се да не е казала на някое момиче, че няма нищо нередно в това да е гей? – обади се Ана, с което си спечели поредното прошепване „Ана!“ от страна на Синтия.

– Говоря – изрече Рой с изопнато лице – за безразсъдни съвети, които биха могли да доведат до разпадане на брак. Говоря за насърчаване на промискуитет зад гърба на родителите. Някой много гневен човек ѝ беше пратил това писмо, а тя явно изобщо не беше обмислила...

Лицето на Рой се изкриви. За момент изглеждаше, че ще се разкрещи, но най-неочаквано той се разплака шумно.

Жена му, дъщеря му и снаха му седяха в редица на канапето напълно изумени. Никой, дори Синтия, не отиде при него. Риданията на Рой разтърсваха гърдите му, по хлътналите му бузи течаха сълзи, опитваше се безуспешно да се овладее и накрая заговори през хлипането си.

– Тя... все забравяше да си припомни... че не можех... да я защитя... не можех да сторя нищо, ако някой се опиташе... да я нарани... Защото съм безполезен кървящ нещастник... безполезен... кървящ... нещастник...

– О, татко – прошепна, ужасена, Ана.

Тя се надигна от канапето и се примъкна до баща си на колене. Опита се да постави длани върху крака му, но той бутна ръцете ѝ и поклати глава, като все още плачеше.

– Не, не... не го заслужавам... не знаеш всичко... не знаеш...

– Какво не знам? – попита тя с нескрита уплаха. – Татко, знам повече, отколкото си мислиш. Знам за аборта...

– Никога... никога... не е имало аборт! – отсече Рой през риданията си. – Това бе единственото, за което и двамата с Уна Кенеди бяхме категорични. Тя никога... никога не би... не и след теб! Казвала ми е... Марго ми го е казвала... След като те е родила, напълно е променила отношението си за това. Напълно!

– Какво тогава не знам? – прошепна Ана.

– Аз бях... бях жесток към нея! – изплака отчаяно Рой. – Правех... нещата мъчни! Не показвах интерес към работата ѝ. Отблъснах я! Тя щеше да ме напусне... Знам какво е станало. Знам. Винаги съм знаел. В деня, преди... преди да си иде... ми остави бележка в часовника... наш глупав навик... и там пишеше: „Моля те, говори с мен...“.

Рой бе преборен от риданията си. Синтия се изправи и отиде да коленичи от другата му страна, а Ана хвана ръката му и този път той ѝ позволи да я държи. Наклони се към дъщеря си и заговори:

– Очаквах извинение... Задето е отишла да пийне... със Сачуел. И тъй като нямаше такова, не ѝ проговорих. А на следващия ден... Знам какво се е случило. Тя обичаше да върви пеша. Ако беше разстроена, си правеше дълги разходки. Забравила е за Уна, тръгнала е да се разхожда в опит да реши какво да прави... да ме остави... тъй като ѝ бях донесъл толкова тъга. Не е внимавала и... Крийд... Крийд трябва да е...

Без да пуска ръката му, Ана прегърна тресящите се рамене на баща си и се притисна към него. Той плачеше неутешимо в обятията ѝ. Страйк и Робин внезапно проявиха интерес към килима на цветя.

– Рой – заговори най-после кротко Ким. – Няма човек в тази стая, който да не е казвал и вършил неща, за които горчиво съжалява. Нито един сред нас.

Страйк, който беше измъкнал много повече от Рой Фипс от очакваното, реши, че трябва да приключи интервюто. Фипс бе толкова силно разстроен, че би било безчовечно да го притиска повече. Когато хлипането на Рой Фипс утихна, Страйк заяви официално:

– Много ви благодаря, задето разговаряхте с нас и за чая. А сега ще ви освободим от присъствието си.

Двамата с Робин се изправиха. Рой остана на мястото си, прегърнат от жена си и дъщеря си. Ким стана да ги изпрати.

– Е – продума тихо Ким, когато наближиха входната врата, – трябва да ви кажа, че това си беше едно малко чудо. Той никога не е говорил за Марго така, никога. Дори да не откриете нищо друго, благодаря ви. Това беше... оздравително.

Дъждът беше спрял и се бе показало слънце. Двойна дъга се виждаше над гората срещу къщата. Страйк и Робин излязоха на пречистения свеж въздух навън.

– Мога ли да ви попитам едно последно нещо? – обърна се Страйк към Ким, стояща на прага.

– Да, разбира се.

– Става дума за онзи павилион в градината край езерото с японските шаранчета. Питах се защо на пода му го има кръста на свети Йоан.

– О, Марго е избрала дизайна – отвърна Ким. – Синтия ми го каза преди много време. Марго тъкмо била постъпила в „Сейнт Джон“, а колкото и да е странно, този район също има някаква връзка с рицарите хоспиталиери...

– Да – каза Робин, – четох за това в „Хамптън Корт“.

– Затова решила, че ще е приятна връзка с двете... Сега, като го казвате, ми се вижда чудно, че никой не го е променил. Всички други следи от Марго са изчезнали от къщата.

– Все пак е скъпо да се подменят гранитни плочи – припомни Страйк.

– Да, сигурно – отвърна Ким и усмивката ѝ малко помръкна.

37

Хидри с бликнали от многото усти реки,

китове, развилнели се в морската шир,

стоножки гигантски със сребриста броня,

еднорози, размахващи мощни опашки,

все такива смъртоносни твари изпълзяха...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Безмилостните дъждове продължиха и през февруари. На пети ужасно мощна буря връхлетя Юга. Хиляди домове останаха без електричество, срина се част от вълнолома, предпазващ железопътната линия Лондон – Югозапад, огромни площи селскостопанска земя бяха потопени под вода, пътищата се превърнаха в реки, във вечерните новини показваха полета, подобни на морета със сива вода, и къщи, до половина затънали в кал. Премиерът обещаваше финансова помощ, екипите за спешни действия помагаха на откъснатите сред наводненията, а Джоун, блокирана на нейния хълм над потопения във вода Сейнт Моус, бе лишена от обещаното гостуване на Страйк и Луси, защото не можеха да стигнат до нея нито по шосе, нито с влак. Страйк давеше чувството си за вина, че не бе тръгнал за Корнуол, преди лошото време да му отнеме тази възможност, като работеше дълги часове и спеше много малко. Мазохистично избра да покрива двойни смени, тъй че Баркли и Хъчинс да могат да вземат неползваните си почивни дни заради предишните му посещения при Джоун. Вследствие на това Страйк, а не Хъчинс, седеше в беемвето си под непрестанния дъжд пред къщата на Елинор Дийн в Стоук Нюингтън в сряда вечерта следващата седмица и Страйк бе този, който видя мъж в спортен екип да чука на вратата ѝ и да бъде пуснат вътре.

Страйк чака през цялата нощ мъжът да се покаже отново. Накрая в шест сутринта той излезе на още тъмната улица с длан, закрила долната част на лицето му. Страйк, който наблюдаваше през очила за нощно виждане, зърна Елинор в удобен подплатен пеньоар да му маха за довиждане. Мъжът с анцуга бързо влезе в ситроена си, все така с ръка пред лицето си, и отпраши в южна посока.

Страйк се движи след ситроена, докато стигнаха Райзингхил Стрийт в Пентънвил, където обектът му паркира и влезе в модерна жилищна сграда от червени тухли вече с двете ръце в джобовете и нищо странно около устата, доколкото Страйк можеше да види. Страйк изчака, докато мъжът влезе, отбеляза си кой прозорец светна пет минути по-късно, подкара отново и малко след това спря на Уайт Лайън Стрийт.

Макар да бе рано, хората вече тръгваха за работа, скрити под чадърите си от неспирния порой. Страйк свали стъклото на прозореца, защото дори той, закоравелият пушач, мразеше колата му да вони на цигари след целонощно дежурство. После, макар езикът вече да го болеше от твърде много пушене, запали и се обади на Сол Морис.

– Казвай, шефе.

Страйк мразеше това обръщение „шефе“, но не измисляше начин да помоли Морис да спре да го използва, без да прозвучи като задръстен тъпак. Каза му:

– Искам да смениш обектите за наблюдение. Днес забрави за Хитреца; току-що последвах нов човек, който прекара нощта у Елинор Дийн. – Даде на Морис адреса. – На втория етаж е, апартаментът най-вляво, като гледаш предната фасада на сградата. Към четиресетгодишен, прошарен, с леко шкембе. Виж какво можеш да откриеш за него, разприказвай съседите, узнай къде работи и го проучи онлайн, та да видиш какви са интересите му. Имам усещането, че той и Шефа на Хитреца посещават жената по една и съща причина.

– Ето защо си главната клечка. Пое наблюдението за една нощ и реши случая.

На Страйк също така му се искаше Морис да престане да го ласкае. Като затвори, седя и пуши известно време, докато вятърът хапеше незащитената му плът и дъждът забиваше в лицето му сякаш ледени иглички. После погледна часовника си, за да е сигурен, че ранобудният му чичо вече е станал, и позвъни на Тед.

– Как си, моето момче? – попита чичо му през пукащата линия.

– Добре, а ти?

– Нормално – отвърна Тед. – Седнал съм да закуся. Джоуни още спи.

– Как е тя?

– Няма промяна. Държи се.

– А как сте с храната? Имате ли достатъчно?

– Храна имаме, не бери грижа – отвърна Тед. – Дребосъкът Дейв Полуърт дойде вчера и надонесе ядене за цяла седмица.

– Как се е добрал до вас, по дяволите? – попита Страйк, който бе наясно, че голям участък помежду къщата на леля му и чичо му и тази на Полуърт беше под повече от метър вода.

– През част от пътя гребал – каза развеселен Тед. – Изкара го да звучи като някое от състезанията му „Айрънмен“, в които участва. Беше с непромокаеми дрехи и раница, пълна с продукти. Един път човек е този Полуърт.

– Такъв е, да – отвърна Страйк и за момент затвори очи. Не беше редно Полуърт да се грижи за леля му и чичо му, а той самият. Трябваше да тръгне по-рано, още щом времето започна да се влошава, но вече от месеци жонглираше с вината пред леля си и чичо си, съпоставена с вината, че увеличава натоварването на сътрудниците си и особено това на Робин. – Тед, ще дойда веднага щом пуснат влаковете.

– Да, знам, че ще го направиш, момчето ми – отвърна Тед. – Не се тревожи за нас. Няма да нося телефона при нея сега, защото има нужда да си почине, но ще ѝ предам, че си се обаждал. Ще се зарадва.

Уморен, гладен и чудещ се къде би могъл да получи закуска, Страйк написа съобщение до Дейв Полуърт с цигара между устните си, като използва прякора, който бе дал на Полуърт още откакто последният бе ухапан от акула на осемнайсетгодишна възраст.

Тед ми каза какво си направил вчера. Никога няма да мога да ти се отплатя за това, Ръфнат. Благодаря ти.

Метна фаса си през прозореца, вдигна стъклото и тъкмо беше включил двигателя, когато телефонът му бипна. Като очакваше отговор от Полуърт без съмнение с въпрос откога е станал такъв лигльо или женка (речникът на Полуърт открай време бе възможно най-далече от политическата коректност), погледна към екрана, вече усмихнат в очакване, но прочете:

Татко иска да ти се обади. Кога ще е удобен момент?

Страйк прочете съобщението два пъти, преди да схване, че е от Ал. Отначало изпита само изненада. После бликнаха гняв и дълбоко негодувание, подобно на неудържим позив за повръщане.

– Върви на майната си – заяви той на телефона на висок глас.

Излезе от пресечката и подкара със стиснати челюсти, като се чудеше защо Рокъби е решил да го подгони тъкмо в този конкретен момент от живота му, когато се тревожеше за роднини, обгрижвали го, без да беше още известно име, та да се хвалят с него. Пътищата за реванш бяха затворени вече, пораженията бяха непоправими; кръвта не беше по-гъста от водата, мамка му. Беше погълнат от мисли за крехката Джоун, с която не го свързваше нито една молекула ДНК, блокирана в къщата си на хълма сред наводнението, кипеше от ярост и чувство за вина.

Едва минути по-късно си даде сметка, че шофира през Клъркънуел. Като зърна отворено кафе на Сейнт Джонс Стрийт, паркира и се отправи през дъжда към топлото и осветено заведение, където си поръча сандвич с яйце и домати. Избра маса до прозореца и седна с лице към улицата, очи в очи със собственото си небръснато и каменно отражение в мокрото стъкло.

Като се изключеше махмурлукът, Страйк рядко страдаше от главоболие, но нещо подобно на такова започваше да се надига в лявата страна на черепа му. Изяде си сандвича, като убеждаваше сам себе си, че храната винаги го кара да се чувства по-добре. После, след като поръча втора чаша чай, извади отново мобилния си телефон и написа отговор на Ал с двойната цел веднъж завинаги да отбие Рокъби и да скрие от своя полубрат и баща си колко много тяхната настойчивост смущаваше душевния му покой.

Не проявявам интерес. Твърде късно е. Не искам да си развалям отношенията с теб, но приеми това „не“ като окончателно.

Изпрати съобщението и мигом потърси нещо друго, което да ангажира уморената му глава. Магазините насреща му бяха украсени в червено и розово: четиринайсети февруари наближаваше. Хрумна му, че не е получавал известия от Шарлот, откакто беше игнорирал съобщението ѝ по Коледа. Дали щеше да му изпрати ново за Деня на свети Валентин? Желанието ѝ за контакт явно се събуждаше по празници и годишнини.

Автоматично, без да обмисля какво прави, но със същото желание за утеха, което го бе тласнало в това кафе, Страйк извади телефона от джоба си и позвъни на Робин, само че номерът беше зает. Отново го прибра, стресиран, тревожен и жадуващ за действие, и си каза, че след като е в Клъркънуел, не е зле да се възползва.

Заведението беше на кратко разстояние пеша от някогашната медицинска служба „Сейнт Джон“. Колко ли от сегашните минувачи, почуди се, бяха живели в района преди четиресет години? Прегърбената старица в шлифер с пазарската количка на карета? Побелелият мъж, опитващ се да спре такси? Може би застаряващият сикх с неговия тюрбан, който пишеше съобщение в движение? Посещавал ли бе някой от тях кабинета на Марго Бамбъро? Би ли се намерил някой да си спомни мръсен брадат мъж с име, подобно на Апълторп, скитал по същите тези улици и настоявал пред непознати, че е убил лекарката?

Блуждаещият поглед на Страйк падна върху човек със странна стойка и подходка на отсрещната страна на улицата. Тънката му рядка коса бе мокра от дъжда и прилепнала към черепа. Нямаше нито горна дреха, нито чадър, носеше фланела с щампа на героя от „Соник: Филмът“. Липсата на палто, леко подскачащата походка, по детински ококорените очи, полуотворената уста, стоическото приемане на факта, че малко по малко ставаше вир-вода: всичко това предполагаше някакъв психически недъг. Мъжът излезе от полезрението на Страйк и в този момент телефонът му зазвъня.

– Здравей. Търси ли ме току-що? – обади се Робин и Страйк изпита известно оттичане на напрежението, което отдаде на чая, прояснил главата му.

– Да, звъннах ти, та да те въведа в курса.

Разправи ѝ историята за мъжа със спортен екип, който бе прекарал нощта у Елинор Дийн.

– И си е закривал устата на тръгване? Това е доста чудато.

– Така е. В тази къща определено се случва нещо странно. Накарах Морис да проучи този нов участник.

– Пентънвил е точно до Клъркънуел – отбеляза Робин.

– И аз се намирам там сега. В кафе на Сейнт Джонс Стрийт. – Страйк бе нападнат от прозявка. – Прощавай... След като съм в района, мисля отново да поразпитам за покойния Апълторп. Да се опитам да открия някой, който помни семейството или знае какво може да се е случило с тях.

– И как ще го направиш?

– Ще се разходя наоколо – отвърна Страйк, който още докато го казваше, си помисли за коляното си. – Ще разпитам в магазини и заведения, които имат вид на съществуващи от дълги години. Знам... – Той потисна нова прозявка. – Вероятността изглежда много слаба, но никой друг не се е обявил за убиец на Марго.

– Не си ли грохнал от умора?

– И по-зле съм бил. Ти какво правиш сега?

– В офиса съм – отвърна Робин. – И имам мъничко новини по случая „Бамбъро“, ако разполагаш с време.

– Казвай – подкани я Страйк, доволен да отложи момента, когато трябваше да излезе обратно под дъжда.

– Ами, първо, получих имейл от съпруга на Глория Конти. Нали се сещаш, рецепционистката, която последна е видяла Марго? Кратък е. „Драги господин Елакот...“

– Господин?

– „Робин“ често обърква хората. „Пиша от името на жена си, която много се разстрои от вашата комуникация. Тя не разполага с доказателства или информация относно Марго Бамбъро и не е удобно да се свързвате с нея чрез службата ми. Семейството ни води уединен живот и желаем това да си остане така. Искрено ваш Юго Жобер.“

– Интересно – съгласи се Страйк и потърка небръснатото си лице. – Защо Глория сама не напише имейл? Чак толкова ли е разстроена?

– И аз се почудих за същото. Може би – отвърна Робин, като отговаряше на собствения си въпрос, – защото съм я потърсила през службата на мъжа ѝ. Но пробвах през фейсбук и тя не реагира.

– Мисля, че си струва Ана да се опита да се свърже с Глория. Дъщерята на Марго може по-успешно да докосне струнка у нея, отколкото аз и ти. Защо не нахвърляш нова молба, която да пратиш на Ана, и да я питаш съгласна ли е да я подпишеш от нейно име?

– Добра идея – похвали го Робин и той я чу да драска върху лист хартия. – По-хубавите новини са, че когато ми позвъни преди малко, говорех с втората по възраст дъщеря на Уилма Бейлис, Мая. Онази, дето е заместник-директорка на училище. Мисля, че съм на път да я убедя да говори с нас. Тревожи се заради реакцията на по-голямата си сестра, но имам надежди.

– Чудесно – зарадва се Страйк. – Бих искал да чуя повече за Уилма.

– Има и още нещо – каза Робин, – но ти сигурно ще го вземеш за твърде безнадеждно.

– Току-що ти казах как ще тропам от врата на врата да разпитвам за побъркан покойник, който определено не се казва Апълторп – подхвърли Страйк и Робин се разсмя.

– Ами добре. Снощи бях онлайн да издирвам отново Стив Даутуейт и открих стар уебсайт „Спомени от „Бътлинс“, където бивши служители си бъбрят, разменят спомени и организират срещи, такива неща... Не открих никъде да се споменава Даутуейт или Джакс, както се е наричал в Клактън он Сий, но пък намерих... наясно съм, че може да няма полза от това... Не знам дали си спомняш момиче, на име Джули Уилкс, което беше цитирано в „Какво се случи с Марго Бамбъро?“. Беше казала, че е смаяна как така Стиви Джакс не е споменал пред приятелите си, че е имал участие в случай с изчезнала жена.

– Да, спомням си – каза Страйк.

– Е, това момиче се е удавило – съобщи Робин. – Случило се във ваканционното селище в края на сезона през осемдесет и пета година. Тялото ѝ било открито една сутрин в плувния басейн. Група от служителите обсъждат смъртта ѝ в уебсайта. Според тях е била пийнала, подхлъзнала се е и си е ударила главата при падането в басейна. Може да е просто ужасна случайност – продължи Робин, – но налице е тенденция жени да умират в близост до Даутуейт, не мислиш ли? Омъжената му приятелка се самоубива, лекарката му изчезва, после колежка се удавя... Където и да иде, следва смърт не по естествени причини... Просто е странно.

– Да, така е – съгласи се Страйк и се намръщи към дъжда навън.

Тъкмо щеше да се почуди на глас къде може да се е покрил Даутуейт, когато Робин изрече малко забързано:

– Слушай, исках да те питам за още нещо, но абсолютно спокойно можеш да ми отговориш с „не“. Съквартирантът ми Макс... нали знаеш, че е актьор? Е, дали са му роля в телевизионна драма като бивш войник и не знае към кого друг да се обърне. Чудеше се дали би дошъл на вечеря, та да те поразпита.

– О – промълви Страйк, изненадан, но никак не недоволен. – Ами да, добре. Кога?

– Знам, че предизвестието е кратко, но утре устройва ли те? Наистина му е нужно да е скоро.

– Ами добре тогава – отвърна Страйк.

Държеше се в готовност да отпътува за Сейнт Моус веднага щом бъдеше възможно, но надали имаше изгледи вълноломът да бъде възстановен до следващия ден.

Когато Робин затвори, Страйк си поръча трета чаша чай. Отлагаше и много добре беше наясно защо. Ако щеше да кръстосва Клъркънуел, та да издири някой, спомнящ си покойник, твърдял, че е убил Марго Бамбъро, не беше зле поне да узнае истинското му име, а тъй като Джанис Бийти още беше в Дубай, единствен източник оставаше Айрийн Хиксън.

Дъждът изобщо не отслабваше. Минута след минута отлагаше обаждането до Айрийн, като наблюдаваше движението на превозните средства през трепкащата завеса на дъжда, минувачите, прескачащи локви, и си мислеше за смъртта на младата служителка във ваканционното селище, която се бе подхлъзнала, ударила си бе главата и се беше удавила в плувен басейн.

Навред вода, бе написал Бил Талбът в астрологичната си тетрадка. На Страйк му бе струвало голямо усилие да дешифрира този конкретен пасаж. Заключил бе, че Талбът има предвид струпването на водни зодиакални знаци, очевидно свързани със смъртта на неизвестния Скорпион. Защо, запита се Страйк сега, докато пиеше чая си, Скорпионът беше воден знак? Скорпионите живееха на сушата, сред горещина; можеха ли изобщо да плуват? Припомни си големия символ на риба, който Талбът беше използвал в тетрадката си за Айрийн, назован от него в даден момент „Кет“. Страйк потърси думата в Гугъл.

Прочете, че съзвездието Кет, известно и като това на кита, е кръстено на морско чудовище, убито от Персей, когато спасявал Андромеда от морския бог Посейдон. Намираше се в отрязък на небето, известен като „Морето“ поради присъствието на много други съзвездия, свързани с вода, включително Риби, Водолей, водоносеца, и Козирог, козела с рибешка опашка.

Вода навред.

Астрологичните бележки бяха започнали да се вплитат в мисловните му процеси като стара мрежа, захваната от перка. Странната смесица от логика и безсмислици по мнението на Страйк отразяваше притегателната сила на астрологията с ласкателното ѝ и утешително обещание, че нищожните ти грижи са от интерес за Вселената и че звездите или светът на духовете ще те насочат, когато не ти е по силите да се ориентираш чрез упорит труд и здрав разум.

Стига, нареди си строго той. Натисна номера на Айрийн на мобилния си телефон, изчака, докато нейният телефон звънеше, и си го представи до купата с потпури в натруфеното входно антре, с неговите тапети на цветя и дебел розов мокет. И тъкмо когато едновременно с облекчение и съжаление бе решил, че я няма, тя отговори.

– Четири-четири-пет-девет – пропя цифрите.

Джоун също съобщаваше номера на стационарния си телефон, когато вдигнеше слушалката.

– Госпожа Хиксън ли е?

– Да, на телефона.

– Обажда се Корморан Страйк...

– О, здравейте! – възкликна тя, стресната.

– Чудех се дали ще сте в състояние да ми помогнете – заговори Страйк, като извади бележника си и го отвори. – При последната ни среща споменахте пациент на медицинската служба „Сейнт Джон“, за когото си мислехте, че се казва Аптън или Апълторп...

– О, да?

– ... дето твърдял, че...

– ... че е убил Марго, да – прекъсна го тя. – Беше спрял Дороти посред бял ден...

– Да...

– ... но тя го приела като пълни глупости. Казах ѝ: „Ами ако наистина го е направил, Дороти...?“.

– Не открих никого с това име, дето да е живял в района през седемдесет и четвърта година – повиши глас Страйк, – та се питах дали случайно не сте сбъркали името...

– Да, като нищо – отвърна Айрийн. – Мина много време оттогава. Пробвахте ли с телефонния указател. Не, не с указателя – поправи се тя, – с онлайн справки.

– Трудно е да се прави издирване с погрешно име – поясни Страйк, като едва успяваше да въздържа раздразнението и сарказмът да не проличат в тона му. – В момента съм точно до „Клъркънуел Роуд“. Май казахте, че там е живял?

– Ами все там се навърташе, та затова реших така.

– Бил е регистриран при вас, нали? Не помните ли малкото му...

– Почакайте да помисля... Беше нещо като... Гилбърт или... Не, не мога да си спомня. Апълторп? Апълтън? Аптън? Всички го знаеха по външност, защото беше толкова отличаващ се: дълга брада, мръсен... Понякога водеше със себе си и хлапето – продължи Айрийн, вече загряла по темата. – Едно такова странно дете...

– Да, споменахте го...

– ... с грамадни уши. Синът може още да е жив, ала вероятно... сещате се...

Страйк зачака, но Айрийн явно не се канеше да завърши изречението.

– Вероятно...? – подкани я след малко.

– О, сещате се, нейде е.

– Нейде?

– В някой дом или нещо такова – нетърпеливо уточни тя, сякаш Страйк се бе показал тъп и несхватлив. – Личеше си, че няма да израсне читав с този баща наркоман и бавноразвиваща се майка, каквото и да говори Джан. Не е нейна вината, но... в семейството ѝ имаше... други стандарти. А пък и обича да се представи добре пред непознати... то с всички ни е така де... само че вие търсите истината, нали?

Страйк не пропусна да отбележи злобничкия намек към приятелката ѝ, прозиращ през несвързаните фрази.

– Открихте ли Дъкуърт? – прескочи Айрийн на друга тема.

– Даутуейт?

– О, ето каква съм, постоянно го правя, ха-ха-ха. – Колкото и да не ѝ бе драго, че ѝ е позвънил, поне бе някой, с когото да си поговори. – Много бих искала да узная какво се е случило с него, той беше съмнителен тип, много съмнителен. Джан смекчи нещата пред вас, но да знаете, беше твърде разочарована, когато се оказа, че той е гей. Имаше слабост към него. Е, тя беше твърде самотна в началото на познанството ни. С Еди се опитвахме да я уредим с някого...

– Да, казахте го...

– ... но мъжете не искаха да се нагърбват с чуждо дете, пък и Джан беше малко... Знаете, когато една жена е била дълго сама... не е точно отчаяна, но малко нещо лепка... Лари не възразяваше, но той пък и не беше...

– Исках да ви питам още нещо.

– ... само дето и той не искаше да се ожени за нея. Беше минал през мъчен развод и...

– Става дума за Лемингтън Спа...

– Сигурно сте проверили в Богнър Реджис?

– Моля? – учуди се Страйк.

– За Даутуейт. Защото той отиде в Богнър Реджис. Във ваканционно селище.

– В Клактън он Сий – поправи я Страйк. – В случай че не е бил и в Богнър Реджис освен там.

– Освен къде?

Господи, мили боже.

– Кое ви кара да мислите, че Даутуейт е бил някога в Богнър Реджис? – попита Страйк бавно и ясно, докато потъркваше челото си.

– Мислех... не беше ли отишъл там в някакъв момент?

– Не и доколкото аз знам, но ни е известно, че е работил в Клактън он Сий в средата на осемдесетте години.

– О, това трябва да е било. Да, някой ми го спомена, но нали и двете места са старомодни морски курорти...

Страйк добре помнеше, че бе попитал Айрийн и Джанис дали имат представа къде е отишъл Даутуейт, след като е напуснал Клъркънуел, и че двете бяха отвърнали отрицателно.

– Откъде научихте, че е отишъл да работи в Клактън он Сий? – попита я.

– Джан ми каза – отвърна Айрийн след моментна пауза. – Да, Джан трябва да е била. Тя му беше съседка, познаваше го отблизо. Да, мисля, че се бе опитала да научи къде е отишъл, след като напусна Пърсивал Стрийт, защото беше разтревожена за него.

– Но това е било единайсет години по-късно – каза Страйк.

– Кое?

– Отишъл е в Клактън он Сий единайсет години след като е напуснал Пърсивал Стрийт – поясни Страйк. – Когато ви попитах двете знаете ли къде е отишъл...

– Питахте къде е сега – натърти Айрийн. – Дали знаем къде е сега. Нямам представа. Впрочем проучихте ли я тази работа с Лемингтън Спа? – После тя се засмя и възкликна: – Все морски градове! Не, почакайте, Лемингтън Спа не е на морето, нали? Но знаете какво имам предвид, пак вода... Обожавам вода... Грийнич... Еди знаеше, че ще харесам тази къща, като видя, че се продава... Та имаше ли нещо в историята с Лемингтън Спа, или Джан си я е измислила?

– Госпожа Бийти не си я е измислила – отвърна Страйк. – Господин Рамидж определено е видял изчезнала...

– О, не исках да кажа, че Джан ще си го измисли преднамерено, нищо такова – започна да противоречи Айрийн сама на себе си. – Просто си рекох, че е странно място Марго да се появи там, в Лемингтън... Та открихте ли някаква връзка? – попита тя с лековат тон.

– Още не – отговори Страйк. – Да сте си спомнили нещо за Марго и Лемингтън Спа?

– Аз? Боже мой, не, откъде да знам защо тя би отишла там?

– Понякога хората си припомнят разни неща, след като сме разговаряли...

– Приказвахте ли с Джан оттогава?

– Не – отвърна Страйк. – Знаете ли кога се връща тя от Дубай?

– Не – каза Айрийн. – Не бих се отказала и аз да поседя на слънце при тази наша зима тук... А Джан просто няма да се възползва, тя не се пече. Отгоре на това пътува дотам с икономична класа, това не бих го издържала... А и как ли ще изтърпи снаха си цели шест седмици. Колкото и да се разбират, това си е...

– Е, няма да ви задържам повече, госпожо Хиксън.

– Добре, желая ви късмет с всичко.

– Благодаря – отвърна той и затвори.

Дъждът барабанеше по прозореца. С въздишка Страйк се надигна да иде до тоалетната на кафето за дълго отлаганото облекчаване.

Тъкмо плащаше сметката си, когато зърна мъжа с фланелата със „Соник: Филмът“ отново да минава покрай витрината, този път по отсамния тротоар. Връщаше се обратно в посоката, от която беше дошъл, с два издути пазарски плика „Теско“ в ръце. Движеше се със същата леко подскачаща походка, косата му беше все така прилепена към черепа, устата – все така полуотворена. Страйк го проследи с поглед, докато отминаваше, като гледаше как дъждът се оттича от пазарските му пликове и от особено големите уши.

38

Държа я дълго в тайната си хижа в плен,

та плътската си страст да храни,

додето с времето порасна плод в утробата ѝ

и тя роди момче на своя тъмничар.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Като се питаше възможно ли е да е извадил такъв късмет, Страйк остави бакшиш на масата и забърза навън под проливния дъжд, обличайки палтото си в движение.

Ако психически нередовният човек в мократа фланела със „Соник“ наистина бе детето с големи уши, обхождало някога тези улици с ексцентричния си родител, вероятно бе живял в този участък на Клъркънуел от четиресет години. Страйк си даде сметка, че хората го правеха понякога, особено ако имаха подкрепа на това място и ако целият им свят се заключаваше между няколко познати улици. Мъжът още беше в полезрението му, отправил се бе към „Клъркънуел Роуд“ под безмилостния дъжд, като нито бързаше, нито правеше опит да се запази от струите. Страйк вдигна яката на палтото си и го последва.

След като измина още малко разстояние по Сейнт Джонс Стрийт, обектът на Страйк зави вдясно покрай железария на ъгъла и се отправи по „Албемарл Уей“, късата улица със стара червена телефонна кабина в другия край и високи непрекъснати сгради от двете страни. Интересът на Страйк се усили.

Точно след железарията мъжът остави пликовете си на мокрия тротоар и извади ключ. Страйк продължи да върви, защото нямаше къде да се скрие, но на минаване записа в бележника си номера над вратата. Възможно ли бе покойният Апълторп да е живял тъкмо в този апартамент? Не беше ли му хрумнало на Страйк, че „Албемарл Уей“ представляваше обещаващо място, където да причакаш жертва? Може би не чак тъй добро като „Пасинг Али“, нито тъй удобно като апартаментите по „Джерусалем Пасидж“, но далеч по-добро от оживения „Клъркънуел Грийн“, където Талбът бе уверен, че Марго се е борила с преоблечения Денис Крийд.

Страйк чу външната врата да се хлопва зад мъжа с големите уши и забърза назад. Тъмносинята врата имаше нужда от пребоядисване. До нея имаше малък звънец, под който бе залепен лист с принтирана фамилия: „Аторн“. Възможно ли бе тъкмо нея Айрийн да е изопачила в Апълторп, Апълтън или Аптън? И тогава Страйк забеляза, че мъжът бе оставил ключа в ключалката.

С чувството, че може би е гледал с неуместно пренебрежение на загадъчните похвати на Вселената, Страйк измъкна ключа и натисна звънеца, който прозвуча силно вътре. За миг или два не се случи нищо, после вратата се отвори и пред него застана мъжът с мократа фланела „Соник“.

– Оставили сте това в ключалката – уведоми го Страйк и протегна ключа.

Мъжът заговори към третото копче на палтото на Страйк, вместо да го погледне в очите.

– Направих го и преди, а Клеър каза повече да не се повтаря – избъбри той и протегна ръка за ключа, който Страйк му даде.

Мъжът понечи да затвори вратата.

– Името ми е Корморан Страйк. Дали е възможно да вляза, за да поговорим за баща ви? – каза Страйк, като не точно запречи прага с крак, но беше готов да го стори при нужда.

Бледото лице на дългоухия изпъкваше на фона на тъмния коридор.

– Татко ми Гуилерм почина.

– Да, знам – отвърна Страйк.

– Той ме е разхождал на раменете си.

– Наистина ли?

– Да, мама ми го каза.

– Сам ли живеете?

– Живея с мама.

– Тя Клеър ли се казва?

– Не. Дебора.

– Аз съм детектив – каза Страйк и извади визитка от джоба си. – Името ми е Корморан Страйк и много искам да говоря с майка ви, ако е възможно.

Мъжът не взе визитката, но я погледна с крайчеца на окото си. Страйк подозираше, че не може да чете.

– Дали ще е възможно? – попита отново Страйк, докато студеният дъжд продължаваше да го мокри.

– Да, добре. Може да влезете – отвърна мъжът все така на копчето на палтото му и отвори вратата докрай, та да пусне детектива.

Без да изчака да види дали Страйк го следва, пое по тъмното стълбище вътре.

Страйк изпита известно угризение, задето се възползваше от уязвимостта на човек като Аторн, но не можеше да устои на перспективата да огледа апартамента, където самообявилият се за убиец на Марго Бамбъро бе живял през 1974 година. След като внимателно избърса крака в изтривалката, Страйк затвори вратата зад себе си, при което видя две писма на пода, докато синът на семейството просто ги бе отминал – върху единия плик имаше влажна следа от обувка. Страйк вдигна писмата и се качи по незастланото дървено стълбище, над което висеше гола и неработеща електрическа крушка.

Докато се качваше, Страйк се позабавлява с фантазията за апартамент, в който от четиресет години не е влизал друг, освен обитателите му, със заключени шкафове и стаи или дори – не да не се беше случвало – скелет, лежащ съвсем на показ. За част от секундата, когато стъпи на площадката, надеждите му лумнаха: печката в малката кухня насреща имаше вид, като да датира от седемдесетте години, както и кафявите плочки на стената, но за беда от детективска гледна точка жилището изглеждаше спретнато и миришеше на чисто и свежо. По вехтия килим с оранжеви и кафяви шарки дори още личаха следи от прахосмукачка. Пликовете „Теско“, чакащи да бъдат опразнени, бяха върху поиздраскан, но съвсем наскоро мит линолеум.

Вдясно от Страйк имаше отворена врата към малка дневна. Мъжът, когото беше следвал, стоеше вътре, изправен пред много по-възрастна жена, която плетеше, настанена в кресло до прозореца. Тя изглеждаше стъписана, както можеше да се очаква, като видя едър непознат в коридора си.

– Иска да говори с теб – съобщи мъжът.

– Само ако това няма да ви притесни, госпожо Аторн – подвикна Страйк от площадката. Щеше му се Робин да е с него. На нея много ѝ се удаваше да успокоява тревожни жени. Спомни си как Джанис спомена конкретно за тази, че страдала от агорафобия. – Името ми е Корморан Страйк и исках да ви задам няколко въпроса за мъжа ви. Но ако не желаете, то се знае, веднага ще си тръгна.

– Студено ми е – обяви на висок глас мъжът.

– Преоблечи се – посъветва го майка му. – Намокрил си се. Защо не си сложи палтото?

– Много ме стяга, глупава жено – отвърна той.

Обърна се и излезе от стаята, като мина покрай Страйк, който се отдръпна, за да го пропусне. Синът на Гуилерм изчезна в стаята насреща, на чиято врата с боядисани дървени букви бе изписано име – „Самхайн“.

Майката на Самхайн също като сина си не си падаше по контакта с очи. Накрая, загледана в коленете на Страйк, каза:

– Ами добре, влезте.

– Много ви благодаря.

Две вълнисти папагалчета, едното синьо, другото зелено, чуруликаха в клетка в ъгъла на дневната. Майката на Самхайн плетеше одеяло от отделни парчета на една кука. Няколко завършени квадратни мотива бяха струпани на перваза на прозореца до нея, а в краката ѝ имаше кошничка с прежда. На голяма отоманка срещу канапето бе разположено голямо килимче с пъзел. Пъзелът бе с еднорози и бе завършен на две трети. Като цяло стаята бе много по-спретната и подредена от тази на Грегъри Талбът.

– Получили сте писма – съобщи ѝ Страйк и вдигна влажните пликове насреща ѝ.

– Вие ги отворете.

– Не смятам, че е редно...

– Вие ги отворете – повтори тя.

Имаше същите големи уши като Самхайн и същата леко обратна захапка. Въпреки тези несъвършенства имаше миловидност в мекото ѝ лице и тъмните очи. Дългата ѝ, грижливо сплетена коса беше бяла. Трябва да бе поне на шейсет, но гладката ѝ кожа бе като на много по-млада жена. Имаше някакво странно извънземно излъчване, седнала край осеяния с дъждовни капки прозорец с куката си за плетене, изолирана от света. Страйк се почуди дали тя може да чете. Стори му се безвредно да отвори пликовете, които очевидно бяха циркулярни писма, и го направи.

– Пратили са ви каталог за семена – съобщи той, като ѝ го показа – и писмо от магазин за мебели.

– Не ги искам – каза жената до прозореца, като все така приказваше на крака на Страйк. – Може да седнете – добави.

Той се придвижи предпазливо между дивана и отоманката, която като самия Страйк бе твърде голяма за тази малка стая. След като успя да не размести огромния пъзел, настани се на уважително разстояние от плетящата жена.

– Това – посочи Страйк последното писмо – е за Клеър Спенсър. Познавате ли я?

Писмото нямаше щемпел. Ако се съдеше по обратния адрес на гърба, беше от собственика на железарията долу.

– Клеър е социалната ни работничка – отвърна тя. – Може да го отворите.

– Не мисля, че е редно – отбеляза Страйк. – Ще го оставя за Клеър. Вие сте Дебора, нали?

– Да – промърмори тя.

Самхайн отново се появи на прага. Сега беше бос, но със сухи джинси и нова фланела, този път със Спайдърмен отпред.

– Ще прибера продуктите в хладилника – съобщи той и отново изчезна.

– Вече Самхайн пазарува – поясни Дебора по посока на обувките на Страйк.

Макар и плаха, не изглеждаше да проявява неохота да разговаря с него.

– Дебора, дойдох да говорим за Гуилерм – каза Страйк.

– Няма го тук.

– Не, аз...

– Той умря.

– Да – кимна Страйк. – Съжалявам. Тук съм, защото лекар от медицинската служба...

– Доктор Бренър – изрече тя мигом.

– Нима помните доктор Бренър? – изненада се Страйк.

– Не го харесвах – сподели тя.

– Аз всъщност исках да ви питам за друг лекар...

Самхайн пак цъфна на вратата и високо попита майка си:

– Искаш ли топло какао, или не?

– Искам.

– Вие искате ли топло какао, или не? – обърна се Самхайн към Страйк.

– Да, моля – отвърна Страйк, ръководен от принципа, че в такива ситуации трябваше да се приемат всички дружелюбни жестове.

Самхайн се отдалечи. Дебора спря да плете, посочи към нещо право насреща си и каза:

– Това там е Гуилерм.

Страйк се огледа. Египетският анх, символ на вечния живот, бе нарисуван на стената зад стария телевизор. Стените бяха бледожълти навсякъде, освен около анха, където се бе запазило мърляво зелено петно. Пред анха, върху телевизор с плоска горна повърхност бе поставен черен предмет, който на пръв поглед Страйк взе за ваза. После зърна стилизирания гълъб върху него, осъзна, че е урна, и накрая разбра какво му е казано.

– А... – промърмори Страйк. – Това е прахът на Гуилерм, нали?

– Поръчах на Тюдор да вземе тази с птицата, защото харесвам птици.

Едно от папагалчетата внезапно се разпърха в клетката като същинска пухкава топка от яркозелено и жълто.

– Кой е рисувал това? – попита Страйк и посочи анха.

– Гуилерм – отвърна Дебора, като се зае отново да движи сръчно куката си.

Самхайн влезе в стаята, понесъл метален поднос.

– Не върху пъзела ми – предупреди го майка му, но друга свободна повърхност нямаше.

– Искате ли аз... – предложи Страйк и направи жест към пъзела, но нямаше място на пода, където да бъде разположен.

– Затворете го – поръча Дебора с лек укор в гласа и Страйк видя, че поставката за пъзела имаше крилца, които можеха да покрият пъзела, за да го запазят. Той го направи и Самхайн сложи подноса отгоре. Дебора заби внимателно иглата си в кълбо прежда и прие чаша инстантно какао и бисквита „Пингвин“ от сина си. Самхайн запази чашата с Батман за себе си. Страйк отпи от какаото и го похвали не съвсем неискрено.

– Правя добро горещо какао, нали, Дебора? – рече Самхайн и си разви бисквитата.

– Да – отвърна Дебора и задуха повърхността на горещата напитка.

– Знам, че е било отдавна – подхвана Страйк, – но е имало друга лекарка, която е работила с доктор Бренър...

– Джо Бренър беше дърт мръсник – заяви Самхайн Аторн и се изкиска.

Страйк го изгледа изненадан. Самхайн насочи хиленето си към затворения пъзел.

– Защо беше дърт мръсник? – поинтересува се детективът.

– Чичо ми Тюдор го каза – отвърна Самхайн. – Дърт мръсник. Ха-ха-ха. Това за мен ли е? – вдигна той писмото, адресирано до Клеър Спенсър.

– Не – отвърна майка му. – За Клеър е.

– Защо?

– Мисля, че е от съседа ви долу – поясни Страйк.

– Той е копелдак – заяви Самхайн, като остави писмото. – Накара ни да изхвърлим всичко, нали, Дебора?

– Така ми харесва повече – изрече меко Дебора. – Сега е хубаво.

Страйк остави да минат няколко секунди, в случай че Самхайн имаше да добави още нещо, после попита:

– Чичо Тюдор защо каза, че Джоузеф Бренър е дърт мръсник?

– Тюдор знае всичко за всички – ведро отвърна Дебора.

– Кой е Тюдор? – попита я Страйк.

– Братът на Гуилерм – отговори Дебора. – Винаги е знаел за хората наоколо.

– Още ли ви посещава? – попита Страйк, но подозираше какъв ще е отговорът.

– Премина в отвъдната страна. – Дебора го изговори, сякаш цялото бе една дълга дума. – Той ни пазаруваше. Водеше Сами да рита футбол и да плува.

– Сега аз пазарувам всичко – похвали се Самхайн. – Понякога не искам да пазарувам, но като не го правя, седя гладен и Дебора ми казва: „Ти си крив, че няма какво да ядем“. И аз пак отивам да пазарувам.

– Добро решение – отсъди Страйк.

Тримата си пиеха горещото какао.

– Дъртият мръсник Джо Бренър – повтори Самхайн по-високо. – Чичо Тюдор ми разправяше истории. За старата Бети и за онази, дето не искала да плаща, ха-ха-ха. Дъртият мръсник Джо Бренър.

– Не го харесвах – тихо каза Дебора. – Караше ме да си свалям гащите.

– Наистина ли?

И макар без съмнение да бе ставало дума за медицински преглед, той се почувства неудобно.

– Да, за да ме гледа – отвърна Дебора. – Не го исках. Гуилерм го искаше, но аз не обичам непознати мъже да ме гледат.

– Разбирам ви – отвърна Страйк. – Били сте болна, та-

ка ли?

– Гуилерм каза, че така трябва – бе единственият ѝ отговор.

Ако още беше в Отдела за специални разследвания, за това интервю щеше да го придружава жена полицай. Страйк се почуди какъв ли бе коефициентът ѝ на интелигентност.

– Виждали ли сте някога доктор Бамбъро? – попита. – Била е... – поколеба се – жена лекар.

– Никога не съм виждала жена лекар – каза Дебора и тонът ѝ подсказваше, че сякаш съжалява за това.

– Знаете ли дали Гуилерм е познавал доктор Бамбъро?

– Тя умря – каза Дебора.

– Да – кимна Страйк, изненадан. – Хората си мислят, че е умряла, но никой не го знае със сиг...

В този момент едно от папагалчетата вдигна адска врява, като увисна на звънчето, окачено на тавана на клетката. Дебора и Самхайн се обърнаха натам с усмивки.

– Кой беше? – попита Дебора Самхайн.

– Блуи – отвърна той. – Блуи е по-умен от Били Боб.

Страйк ги изчака да изгубят интерес към папагалчетата, което отне няколко минути. Когато двамата Аторн отново върнаха интереса си към горещото какао, той каза:

– Доктор Бамбъро е изчезнала и аз се опитвам да разбера какво ѝ се е случило. Чух, че Гуилерм е говорил за нея, след като вече я е нямало.

Дебора не каза нищо. Трудно бе да се отгатне дали слушаше, или умишлено го бе игнорирала.

– Чух – продължи Страйк, тъй като нямаше смисъл да го премълчава, та нали това бе причината да е тук, – че Гуилерм е разправял на хората как той я е убил.

Дебора хвърли поглед към лявото ухо на Страйк, после отново го насочи към какаото си.

– Вие сте като Тюдор – каза тя. – Всичко знаете. Сигурно го е направил – добави спокойно.

– Искате да кажете, че го е разправял на хората? – предпазливо попита Страйк.

Тя не отговори.

– Или мислите, че той е убил докторката?

– Татко ми Гуилерм магията ли ѝ направи? – попита Самхайн майка си. – Татко ми Гуилерм не е убил тази жена. Чичо ми Тюдор ми разправи какво е станало наистина.

– Какво ти каза чичо ти? – попита Страйк, като се обърна от майката към сина, но Самхайн си беше натъпкал устата с шоколадова бисквита, затова Дебора продължи историята.

– Веднъж ме събуди, както спях. Беше тъмно. Каза ми: „Убих една жена по погрешка“. Отвърнах му: „Сънувал си лош сън“. Той каза: „Не, не, убих я, но без да искам“.

– И ви събуди, за да ви го съобщи?

– Събуди ме, много беше разтревожен.

– Но вие сте го помислили само за лош сън?

– Да – отвърна Дебора, ала след миг или два добави: – Може пък и да я е убил, умееше да прави магии.

– Ясно – изрече неискрено Страйк, после пак се обърна към Самхайн.

– Чичо ти Тюдор какво каза, че се е случило с докторката?

– Това не мога да ви го кажа – внезапно се ухили Самхайн. – Чичо Тюдор заръча да не го казвам. Никога. – Но продължаваше да се подсмихва дяволито, доволен, че има тайна. – Татко ми Гуилерм го е правил това – продължи той и посочи към египетския символ на стената.

– Да, майка ти ми каза – отвърна Страйк.

– Не го харесвам – все така спокойно заяви Дебора. – Аз обичам стената навсякъде да е еднаква.

– Аз пък го харесвам, защото така е различно от другите стени – възрази Самхайн. – Ти си глупава жена – добави разсеяно.

– Чичо ти Тюдор... – подхвана Страйк, но Самхайн, вече изял бисквитата си, се изправи и излезе от стаята, като поспря на прага, колкото да изрече високо:

– Клеър казва, че е хубаво, дето още са ми останали неща от Гуилерм!

Скри се в стаята и решително затвори вратата зад себе си. С чувството, че току-що е видял златна монета да се изтъркулва през решетките на шахта, Страйк отново се обърна към Дебора.

– Вие знаете ли какво е казал Тюдор, че се е случило с докторката?

Тя поклати глава без никакъв интерес. Страйк погледна с надежда към вратата на стаята на Самхайн. Оставаше си затворена.

– Спомняте ли си как каза Гуилерм, че е убил докторката? – попита той Дебора.

– Рече, че магията му я е убила, а после я е отнесла.

– Отнесла я, значи?

Внезапно вратата на Самхайн отново се отвори и той се дотътри в стаята с книга без корици в ръка.

– Дебора, нали това е книгата с магии на татко ми Гуилерм?

– Тя е, да – потвърди Дебора.

Вече си беше изпила какаото. Остави празната чаша и отново взе куката си за плетене.

Самхайн мълчаливо подаде книгата на Страйк. Макар корицата да липсваше, титулната страница беше непокътната. „Магът“ от Франсис Барет. Страйк остана с впечатлението, че му се оказва почит с връчването на книгата, така че я прелисти с изражение на силен интерес, като главната му цел беше да зарадва Самхайн и да го държи наблизо за още въпроси.

През няколко страници по-навътре имаше кафяво петно. Страйк спря да разлиства, за да го разгледа по-отблизо. Подозираше, че е засъхнала кръв, която беше замазала няколко от редовете.

Заявявам, че онези, които ходят в съня си, не са водени от нищо друго, освен от духа на кръвта и тогава човекът може да върви, да върши дела, да изкачва стени и да постига неща, невъзможни за будните.

– С тази книга може да се правят магии – каза Самхайн. – Но тя е моя книга, защото беше на татко ми Гуилерм, а сега е моя.

Преди Страйк да я е разгледал по-нататък, протегна ръка, внезапно решил ревниво да пази притежанието си. Страйк му я върна, а Самхайн я притисна с една ръка до гърдите си, докато се наведе да си вземе трета шоколадова бисквита.

– Стига толкова, Сами – обади се Дебора.

– Аз ходих под дъжда, за да ги купя – произнесе високо Самхайн. – Мога да ям колкото искам. Глупава жено. Ти, глупава жено.

Ритна отоманката, при което голото стъпало го заболя и това засили внезапния му детински гняв. Зачервен, огледа стаята. Страйк предположи, че търсеше нещо, което да дръпне от мястото му, а може би и да счупи. Изборът му падна върху папагалчетата.

– Ще отворя клетката – заплаши той майка си, като я сочеше с пръст.

Пусна „Магът“ да падне върху дивана и се покачи на него, надвесен над Страйк.

– Не, недей – мигом се притесни Дебора. – Не прави това, Сами!

– И ще отворя прозореца – заяви Самхайн, като се опита да се разходи по дивана, но бе блокиран от Страйк. – Ха-ха-ха. Глупава жено.

– Не... Самхайн, недей! – избъбри уплашено Дебора.

– Не ти трябва да отваряш клетката – намеси се Страйк, като се изправи и застана пред нея. – Нали не искаш папагалчетата ти да отлетят? Няма да се върнат.

– Знам, че няма – рече Самхайн. – Предишните не се върнаха.

Ядът му като че се уталожи също тъй бързо, както бе дошъл, пред лицето на разумно възражение. Още стъпил на дивана, той повтори намусено:

– Аз излязох на дъжда. Аз ги купих.

– Имате ли телефонния номер на Клеър? – обърна се Страйк към Дебора.

– В кухнята е – отвърна тя, без да попита защо му е.

– Ще ми покажеш ли къде е кухнята? – помоли Страйк Самхайн, макар да знаеше много добре.

Целият апартамент бе голям колкото дневната на Айрийн Хиксън.

Самхайн се мръщи няколко мига по посока кръста на Страйк, после отговори:

– Ами добре.

Извървя дивана по цялата му дължина, после скочи от края му с трясък, при който библиотеката се разлюля, и мигом посегна към бисквитите.

– Ха-ха-ха – взе да дразни майка си, награбил бисквити и в двете си ръце. – Взех ги. Глупава жено. Глупава жено.

Излезе от стаята. Докато се провираше помежду дивана и отоманката, Страйк се наведе да вземе изпуснатата от Самхайн книга „Магът“ и я пъхна под палтото си. Плетящата кротко край прозореца Дебора Аторн не забеляза нищо.

На кухненската стена с кабърче беше забоден кратък списък с имена и номера. Страйк бе доволен да види, че няколко души се интересуваха от благосъстоянието на Дебора и Самхайн.

– Кои са тези хора? – попита той, но Самхайн вдигна рамене и Страйк потвърди подозренията си, че Самхайн не може да чете, без значение колко се гордееше с „Магът“.

Той снима списъка с телефона си, после се обърна към Самхайн.

– Много ще ми помогнеш, ако ми кажеш какво ти съобщи чичо ти Тюдор, че се е случило с докторката.

– Ха-ха-ха – рече Самхайн, като разви нова бисквита „Пингвин“. – Не казвам.

– Чичо ти Тюдор явно ти е имал голямо доверие, щом ти е казал.

Известно време Самхайн дъвка в мълчание, после преглътна, гордо вирна брадичка и отсече:

– Да.

– Хубаво е хората да ти доверяват важна информация.

На Самхайн явно му се понрави това твърдение. Изяде си бисквитата и за пръв път погледна Страйк в лицето. Детективът остана с впечатлението, че на Самхайн му се харесваше присъствието на друг мъж в апартамента.

– Аз съм го правил това – изтърси внезапно, като отиде до мивката и взе малка глинена съдинка, в която бяха поставени четка и гъба за миене. – Във вторник ходя на курс и там изработваме разни неща. Ранджит ни учи.

– Отлична работа – похвали го Страйк, като я взе от него и я разгледа. – Ти къде беше, когато чичо ти разправи какво е станало с доктор Бамбъро?

– На футбол – отвърна Самхайн. – И това аз съм го правил – съобщи на Страйк, като взе закрепената с магнит за хладилника дървена рамка. В нея имаше неотдавнашна снимка на Дебора и Самхайн с по едно папагалче, кацнало на пръстите им.

– Много е хубава – залюбува ѝ се Страйк.

– Да – отвърна Самхайн, като я взе от него и пак я шляпна на хладилника. – Ранджит каза, че моята е най-хубавата. Бяхме на футбол и чух чичо Тюдор да казва на приятеля си.

– Аха – промърмори Страйк.

– А после ми заръча: „На никого няма да казваш“.

– Ясно – отвърна Страйк. – Но ако кажеш на мен, ще мога да успокоя семейството на докторката. Те тъгуват силно, мъчно им е за нея.

Самхайн хвърли още един кратък поглед към лицето на Страйк.

– Тя не може да се върне вече. След като умрат, хората не се съживяват.

– Така е – отвърна Страйк. – Но е хубаво семействата им да знаят как е станало и къде са отишли.

– Татко ми Гуилерм умря под моста.

– Да.

– Чичо ми Тюдор умря в болницата.

– Ето, виждаш ли? – каза Страйк. – Хубаво е да знаеш, нали?

– Да – отвърна Самхайн. – Аз знам какво е станало.

– Именно.

– Чичо Тюдор ми каза, че Нико и момчетата му го направили.

Прозвуча почти безразлично.

– Можеш да го кажеш на семейството ѝ – обяви Самхайн, – но на никого друг.

– Точно така – отвърна Страйк и мозъкът му работеше бързо. – Тюдор знаеше ли как са го направили Нико и момчетата му?

– Не. Само знаеше, че са го направили.

Самхайн взе нова бисквита. Явно нямаше какво повече да каже.

– Мога ли да използвам тоалетната?

– Кенефа ли? – попита Самхайн с уста, пълна с шоколад.

– Да, кенефа – потвърди Страйк.

Също като останалата част от апартамента банята беше стара, но идеално чиста. Беше със зелени тапети на розови фламинги, очевидно датиращи от седемдесетте години и сега, четиресет години по-късно, представляваха моден кич. Страйк отвори шкафчето, намери пакет с бръснарски ножчета, извади едно и изряза изцапаната с кръв страница на „Магът“ с точен замах, после я сгъна и я прибра в джоба си.

Навън на площадката върна книгата на Самхайн.

– Беше я оставил на пода.

– О – промълви Самхайн. – Благодаря.

– Няма да сториш нищо на папагалчетата, като си тръгна, нали?

Самхайн насочи поглед към тавана с лека усмивка.

– Няма, нали? – настоя Страйк.

– Няма – отговори накрая Самхайн.

Страйк се върна на прага на дневната.

– Ще си тръгвам вече, госпожо Аторн – каза. – Много ви благодаря, че говорихте с мен.

– Довиждане – отвърна Дебора, без да го погледне.

Страйк тръгна надолу по стълбите и излезе на улицата. След като се озова навън, постоя за миг под дъжда, като разсъждаваше усилено. Толкова необичайно неподвижен бе, че една минувачка се обърна да го изгледа.

След като стигна до решение, Страйк свърна вляво и влезе в железарията точно под апартамента на семейство Аторн.

Навъсеният мъж с престилка зад щанда вдигна глава при появата му. Едното му око беше по-голямо от другото и това му придаваше странно злонамерен вид.

– Добър ден – поздрави Страйк. – Тъкмо идвам от жилището на Аторн горе. Доколкото схващам, искате да говорите с Клеър Спенсър?

– Кой сте вие? – попита железарят със смесица от изненада и агресивност.

– Приятел на семейството – отвърна Страйк. – Може ли да попитам защо пускате писма до социалната им работничка под тяхната входна врата?

– Защото в проклетата социална служба не си вдигат телефоните – озъби се мъжът. – А с онези там няма смисъл да се говори, нали? – добави той и посочи с пръст към тавана.

– Има ли проблем, за който бих могъл да помогна?

– Съмнявам се – отвърна кратко железарят. – Сигурно сте много доволен от ситуацията, след като сте приятел на семейството. Никой няма право да им бърка в джоба освен мен, а? Набързо покриваме работата и друг да плаща сметката, а?

– В какво точно се състои покриването? – поинтересува се Страйк.

Железарят бе готов на драго сърце да обясни. Апартаментът горе, каза той на Страйк, дълго време представлявал риск за здравето с натрупаните от много години вещи и бил същински магнит за вредни гризачи. В един справедлив свят не той трябвало да поема разноските, задето живее под две безнадеждни откачалки...

– Говорите за мои приятели – припомни му Страйк.

– Ами тогава вие го направете – изръмжа онзи. – Вие платете майка си и баща си за третиране срещу плъхове. Таванът ми е увиснал под тежестта на мръсотията им...

– Бях горе и там е съвсем...

– Защото се задействаха миналия месец, като заплаших, че ще ги съдя! – прекъсна го железарят. – Дойдоха някакви братовчеди от Лийдс. Дотогава никой и пръста не си мръдваше. Като пристигнах в понеделник сутринта, всичко бяха лъснали. Бързо бяха действали, негодниците.

– Нали сте искали апартаментът да се почисти?

– Искам компенсация за парите, които ми се наложи да похарча! Конструктивни повреди, сметки към санитарната служба за борба с вредители. Не е редно тия двамата да живеят без надзор, не са редовни, мястото им е в дом! Ако трябва, ще отнеса въпроса в съда!

– Ще ви дам един приятелски съвет – усмихна се Страйк. – Ако се държите към семейство Аторн по начин, който бих приел за враждебен, приятелите им ще се погрижат вие да се озовете пред съда. Приятен ден – добави и пое към вратата.

Фактът, че апартаментът на семейство Аторн неотдавна е бил разчистен от услужливи роднини, сочеше, че останките на Марго Бамбъро не са били скрити там. От друга страна, Страйк се бе сдобил с петно кръв и слух – повече от онова, с което бе разполагал преди час. Макар все още да не бе склонен да приеме свръхестествена намеса, трябваше да признае, че изборът му тази сутрин да закуси в кафе на Сейнт Джонс Стрийт е бил, меко казано, сполучлив.

39

... не можеха да продължат напред,

додето бурята вилнееща не отшумя.

Ала пътеката, показана им първом, я няма вече,

залутани се скитат в неведоми води.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

В петък сутринта алармата на Робин зазвъня в шест и половина, по средата на сън за Матю: дошъл беше при нея в апартамента в Ърлс Корт и я молеше да се върне при него, нарече се глупак, обеща никога вече да не я упреква за работата ѝ, караше я да признае, че и на нея ѝ липсва онова, което бяха споделяли някога. Накара я да си каже честно дали наистина ѝ харесва да живее в апартамент под наем без сигурността и общуването, предоставяни от брака, и в съня си Робин се почувства притеглена към някогашната си връзка, преди тя да се усложни от постъпването ѝ на работа при Страйк. В съня Матю беше по-млад, по-мил, отхвърляше Сара Шадлок като грешка, като глупава забежка. На фона се навърташе съквартирантката на Робин – вече не делеше жилището със затворения и любезен Макс, а с бледо мрънкащо момиче, – която пригласяше на убеждаването от страна на Матю, кискаше се, щом той я погледнеше, и насърчаваше Робин да му даде каквото иска. Едва когато успя да спре алармата и да разпръсне мъглата на съня, Робин, легнала с лице, заровено във възглавницата, осъзна колко много сънуваната съквартирантка бе напомняла Синтия Фипс.

Като се мъчеше да си спомни защо е нагласила алармата си за толкова ранен час, тя седна в леглото. Кремавите стени на стаята ѝ бяха придобили синкав оттенък на утринната светлина. И тогава си припомни, че Страйк бе запланувал общо събрание на екипа, първото от два месеца насам, и я бе помолил отново да отиде един час преди останалите, та да могат да обсъдят случая „Бамбъро“ преди пристигането им.

Извънредно уморена, както май все беше напоследък, Робин се изкъпа и облече, като се мотаеше с копчетата, не можеше да си спомни къде си е оставила телефона, забеляза, че има петно на пуловера, чак насред пътя към кухнята и като цяло се чувстваше сърдита на живота и ранните ставания. Като се качи на горния етаж, завари Макс седнал до масата за хранене по халат и забол нос в готварска книга.

– Корморан има ли някакви специални изисквания за храненето? – попита я Макс и когато Робин го изгледа неразбиращо, поясни: – За вечерята днес.

– О – сети се тя. – Би ял всичко.

Провери имейлите на телефона си, докато пиеше чаша черно кафе. Прободе я лек страх, като видя един от адвокатката си с тема „Медиаторство“. Отвори го и установи, че е предложена конкретна дата: сряда, единайсети март, след повече от месец. Представи си как Матю говори със собствения си адвокат, консултира се с програмата си, налага се със сила както винаги. Ангажиран съм през целия следващ месец. После се видя как седи насреща му край конферентна маса с адвокатите им до тях и изпита паника, примесена с гняв.

– Редно е да закусиш – отбеляза Макс, като все още разгръщаше готварски книги.

– Ще хапна нещо по-късно – отговори Робин и затвори имейла.

Взе палтото си, което бе преметнала на облегалката на дивана, и каза:

– Макс, нали не си забравил, че брат ми и приятелката му ще дойдат за уикенда? Съмнявам се, че много ще се задържат тук. Ще го използват само като база.

– Не, не, всичко е наред – каза разсеяно Макс, а умът му бе в рецептите.

Робин излезе в хладното и влажно ранно утро и стигна чак до станцията на метрото, преди да осъзнае, че не си е взела портмонето.

– По дяволите!

Обикновено бе спретната и организирана, рядко правеше подобни грешки. С разхвърчана коса, се добра тичешком до апартамента, като се чудеше какво ли може да е направила с него, вече изпаднала в паника, че може да го е изпуснала на улицата или да е било задигнато от чантата ѝ.

Междувременно на Денмарк Стрийт Страйк подскачаше на единствения си крак навън от душкабината с подпухнали очи и също тъй изтощен. Остатъчният ефект от цяла седмица покриване смените на Баркли и Хъчинс си казваше думата и той мъничко съжаляваше, задето е повикал Робин на работа толкова рано.

Ала тъкмо си бе обул панталона, когато мобилният му телефон иззвъня и го бодна страх, като видя номера на Тед и Джоун.

– Тед?

– Здравей, Корм. Виж сега, няма нужда от паника – заговори Тед, – просто се обаждам да те запозная със ситуацията.

– Слушам те – каза Страйк, застанал с голи гърди и премръзнал под студената сива светлина, процеждаща се през твърде тънките завеси на мансардното му жилище.

– Тя не изглежда много добре. Керенза съветваше да се върне в болницата, но Джоуни не иска да ходи там. Още е в леглото, вчера... изобщо не стана – каза Тед с пресекващ глас. – Не събра сили.

– По дяволите – промърмори Страйк и се отпусна на леглото. – Тогава идвам, Тед.

– Няма как – напомни чичо му. – Сред наводнение сме. Опасно е. Полицията нарежда всички да си стоят по къщите, никакво пътуване. Керенза казва... че може да се справи с болките ѝ и у дома. Има инжекции... защото... тя не яде много сега. Керенза не мисли, че... сещаш се... според нея ще е... – Той се разплака истински. – ... не всеки момент, но не ѝ остава дълго.

– Идвам – заяви твърдо Страйк. – Луси знае ли колко зле е Джоун?

– Първо на теб се обадих – отвърна Тед.

– Аз ще ѝ кажа, нямай грижа за това. Ще ти позвъня, когато измислим план заедно, става ли?

Страйк затвори и избра номера на Луси.

– О, господи, не – ахна сестра му, когато той ѝ представи лишена от емоции версия на съобщеното му от Тед. – Стик, не мога да тръгна на момента. Грег е блокиран в Уелс!

– Какво дири Грег в Уелс, по дяволите?

– По работа е там... О, боже, какво ще правим?

– Кога ще се върне Грег?

– Утре вечер.

– Тогава ще заминем в неделя сутринта.

– Как? Влаковете са отменени, пътищата тънат под вода.

– Ще наема джип или нещо такова. Полуърт ще ни посрещне с лодка, ако се налага. Ще ти звънна пак, като подредя нещата.

Страйк се облече, приготви си чай и препечена филия, отнесе ги долу на партньорското бюро във вътрешния кабинет и позвъни на Тед, като обори възраженията му и отсече, че иска ли той, или не, с Луси ще пътуват в неделя. Долавяше как чичо му копнее за присъствието им, как изпитва отчаяна потребност да сподели бремето на страха и скръбта. После Страйк се обади на Дейв Полуърт, който напълно одобри плана и обеща да бъде готов с лодка, въжета и водолазно оборудване, ако е необходимо.

– Бездруго нямам какво друго да правя. Работното ми място е изцяло под вода.

Страйк позвъни в няколко фирми за автомобили под наем и накрая откри такава, където имаха свободен джип. Тъкмо съобщаваше детайлите на кредитната си карта, когато дойде съобщение от Робин.

Много извинявай, изгубих си портмонето, току-що го открих, на път съм.

Страйк напълно беше забравил, че щяха да обсъждат случая „Бамбъро“ преди общото събрание. След като приключи с наемането на джипа, започна да подрежда нещата, които възнамеряваше да коментира с Робин: изцапаната с кръв страница, която бе изрязал от „Магът“, сега поставена в полиетиленов плик; извика на монитора откритието, което бе направил предишната вечер на компютъра си, готов да ѝ го покаже.

После отвори графика, та да види какви смени се налагаше да прехвърли сега, като заминаваше за Корнуол, и видя записано за тази вечер „Вечеря с Макс“.

– Щуротии – промърмори.

Нямаше как да се измъкне, след като се бе съгласил едва предишния ден, но само това му липсваше в този момент.

По същото време Робин, която изкачваше по две стъпала наведнъж на ескалатора на станция „Тотнъм Корт Роуд“, чу телефона да звъни в чантата ѝ.

– Да? – отговори задъхано, докато излизаше от метростанцията сред тълпа блъскащи се хора.

– Здрасти, Робс – каза по-малкият ѝ брат.

– Здравей – отвърна тя, докато използваше картата си на бариерата. – Всичко наред ли е?

– Да, съвсем – отвърна Джонатан, но далеч не звучеше така весел като при последния им разговор. – Слушай, може ли да доведа и друг човек с мен да спи у вас?

– Какво? – попита Робин, вече излязла под дъжда сред контролирания хаос на кръстовището на „Тотнъм Корт Роуд“ и „Чаринг Крос Роуд“, където от три години и половина течаха строителни работи.

Надяваше се да не е чула правилно казаното от Джонатан.

– Друго момче – повтори той. – Става ли? Готов е да спи навсякъде.

– О, Джон – простена Робин, докато подтичваше по „Чаринг Крос Роуд“, – имаме само един разтегателен диван.

– Кайл ще спи на пода, все едно му е – увери я Джонатан. – Не е кой знае какво, нали? Само още един човек?

– Добре, хубаво – въздъхна Робин. – Но все още намеренията са да пристигнете в десет, нали?

– Не съм сигурен. Може да вземем по-ранен влак. Намислили сме да си спестим лекциите.

– Да, но работата е там, че Корморан ще дойде на вечеря да разговаря с Макс...

– О, чудесно! – възкликна Джонатан вече малко по-ентусиазиран. – Кортни много ще се радва да се запознае с него, обсебена е от престъпления!

– Не... Джон, точно това се опитвам да ти кажа, Макс има нужда да разпита Корморан за роля, която ще изпълнява. Няма да има достатъчно храна за още трима души...

– Нямай грижа, ако дойдем по-рано, ще си поръчаме храна за вкъщи.

Как можеше да му каже: „Моля ти се, не идвайте по време на вечерята“? След като затвори, Робин затича истински с надеждата, че неорганизираният Джон може да изпусне достатъчно влакове, пътуващи на юг, така че пристигането им да се забави.

Като взе завоя към Денмарк Стрийт на бегом, зърна с разочарование пред себе си Сол Морис, понесъл в ръка увит букет розови гербери.

Само дано не са за мен.

– Здрасти, Робс – каза той, като се обърна и я видя да тича зад него. – Олеле, някой се е успал. Следи от възглавница – посочи той място на бузата си и Робин се сети, че нейната носи там гънка заради позата, в която беше спала: с лице във възглавницата, без да помръдва заради голямата умора. – За Пат са – добави той и заедно с герберите изложи на показ правилните си бели зъби. – Оплаква се, че мъжът ѝ никога не ѝ подарявал нищо за Свети Валентин.

Ама че си мазник, помисли си Робин, докато отключваше вратата. Забеляза, че той отново я наричаше Робс, поредният знак, че неудобството му в нейно присъствие се е изпарило през седемте седмици, изтекли след Коледа. Щеше ѝ се и тя да можеше тъй лесно да загърби остатъчния нелогичен, но все пак силен срам, задето бе видяла ерекцията му на телефона си.

Горе изтормозеният Страйк поглеждаше часовника си, когато мобилният му телефон иззвъня. Беше необичайно ранен час за стария му приятел Ник Хърбърт да му звъни и Страйк, вече настроен да очаква лоши новини, отговори с мрачно предчувствие.

– Как е, Оги?

Гласът на Ник звучеше пресипнал, сякаш от дълго крещене.

– Добре съм – отвърна Страйк. Стори му се, че чува стъпки и гласове по металните стълби отвън. – Какво става при теб?

– Нищо особено – отвърна Ник. – Чудех се дали искаш да пийнем по бира довечера. Само аз и ти.

– Не мога – отвърна Страйк с голямо съжаление, че нещата стояха така. – Прощавай, имам ангажимент.

– Аха – отвърна Ник. – Добре. А по обяд може ли, ако си свободен?

– Да, защо не? – отвърна Страйк след леко колебание.

Господ му бе свидетел, че имаше голяма нужда да пийне бира и за миг да забрави работа, семейство и стотината си проблеми.

През отворената врата видя Робин да влиза във външния офис, следвана от Сол Морис, който носеше букет с цветя. Затвори междинната врата, после умореният му мозък направи връзка между цветята и датата.

– Я почакай. Не си ли зает покрай тая тъпня със Свети Валентин? – попита той Ник.

– Не и тази година – отвърна Ник.

Настъпи кратко мълчание. Страйк винаги бе смятал Ник и Илза, гастроентеролог и адвокат съответно, за най-щастливата двойка сред всичките му познати. Къщата им на Октейвия Стрийт често се бе явявала убежище за него.

– Ще ти обясня на по бира – каза Ник. – Имам нужда да пийна. Аз ще дойда близо до теб.

Разбраха се за пъб и час и затвориха. Страйк погледна часовника си. Бяха им останали петнайсет минути с Робин за случая „Бамбъро“, а се бе надявал на един час. Отвори вратата и попита:

– Готова ли си? Нямаме много време.

– Прощавай – отвърна Робин и влезе забързано. – Получи съобщението ми, нали? За портмонето?

– Да – отвърна Страйк, хлопна вратата пред Морис и посочи към страницата от „Магът“, която бе поставил на бюрото пред мястото на Робин. – Това е страницата от книгата от жилището на семейство Аторн.

Беше се обадил на Робин, че е открил семейството, веднага щом излезе от железарията, а тя бе реагирала с вълнение и поздравления. Сегашната му намусеност я потисна. Вероятно се дължеше на закъснението ѝ, но нима не ѝ се полагаше и на нея мъничко човешка слабост след всичките допълнителни часове, които бе изработила напоследък, като бе покривала и своите задължения, и тези на Страйк, управлявала бе сътрудниците, мъчила се бе с всички сили да не му стоварва допълнителен стрес, когато леля му умираше? Чу отвън Баркли и Хъчинс да влизат във външния офис, което ѝ припомни, че не много отдавна тя бе временната секретарка тук, че Страйк бе изложил напълно безкомпромисно очакванията си от своя партньор още в началото на професионалните им взаимоотношения. Отвън имаше трима мъже, които несъмнено се смятаха за по-квалифицирани за нейния пост, отколкото бе тя. Затова Робин просто седна, взе страницата и изчете пасажа под петното.

– В текста се споменава кръв.

– Знам.

– Колко прясна трябва да е кръвта, та да може да се анализира?

– Най-старата успешно анализирана проба, за която съм чувал, е била двайсетгодишна – отвърна Страйк. – Ако това е кръв и датира от времето, когато Гуилерм Аторн е бил жив, това прави още десет години отгоре. От друга страна, държана е далече от светлина и влага вътре в книгата и това може да е от помощ. Така или иначе, ще се обадя на Рой Фипс да го попитам за кръвната група на Марго, а после ще се опитам да открия някой да ни я анализира. Може да пробвам с някогашното гадже на приятелката ти Ванеса от отдел „Експертизи“. Как му беше името?

– Оливър – отвърна Робин. – И сега той ѝ е годеник.

– Да, същият. Излезе още нещо интересно от разговора ми със Самхайн...

Той ѝ разправи за убеждението на чичо Тюдор как „Нико и момчетата му“ са убили Марго Бамбъро.

– Нико... Мислиш ли, че...

– Николо Ричи – Мръсника? Има всички шансове да е така – отговори Страйк. – Не е живеел далече и очевидно е бил известна фигура в квартала, макар че никой от медицинската служба не е бил наясно кой е човекът, появил се на коледното им парти. Оставих съобщение на социалната работничка, която отговаря за семейство Аторн, защото искам да знам доколко може да се вярва на спомените на Дебора и Самхайн. Предполага се, че Пищяла ще поразрови събитията около Ричи, но изобщо не съм го чувал. Не е зле да го подръчна малко.

Той протегна ръка и Робин му върна изцапаната с кръв страница.

– Единственото друго развитие е, че открих К. Б. Оукдън – съобщи Страйк.

– Какво? Как?

– Снощи се бях размислил за имена – каза Страйк. – Айрийн ги бърка. Даутуейт и Дъкуърт, Аторн и Апълторп. Хрумна ми, че хората не се отдалечават много от оригиналното си име, когато решат да го сменят.

Той обърна монитора на компютъра си към нея и Робин видя снимка на мъж в началото на средната възраст. Беше леко луничав, с една идея по-сближени от обичайното очи и оредяваща коса, макар че още имаше достатъчно, която да прехвърля над тясното си чело. Все още можеше да се разпознае у него детето, гримасничещо срещу фотоапарата на барбекюто у Марго Бамбъро.

Текстът под снимката гласеше:

СЕРИЕН ИЗМАМНИК ПОЛУЧАВА

ЗАТВОРНИЧЕСКА ПРИСЪДА

„Позорна измама на доверие“

Сериен мошеник, измъкнал чрез измама повече от 75 000 лири от възрастни вдовици през период от две години, ще лежи в затвора четири години и девет месеца.

Брайс Ноукс, 49-годишен, с адрес Форчън Стрийт, Клъркънуел, с рождено име Карл Оукън, е убедил общо девет „уязвими и доверчиви жени“ да се разделят с бижута и пари, които в един от случаите възлизат на спестявания от 30 000 лири.

Ноукс е характеризиран от съдия Маккрийф като „коварен и безскрупулен човек, който безсрамно се възползва от уязвимостта на жертвите си“.

Елегантно облеченият и с изискан говор Ноукс е набелязвал вдовици, живеещи сами, и обикновено е предлагал оценка на бижута. Ноукс е убеждавал жертвите си да му позволят да изнася ценности от домовете им с обещание да се върне с експертна оценка.

В други случаи се е представял за служител на Градския съвет, твърдящ, че собственичката на дома е закъсняла да плати общинската си такса и ще бъде съдебно преследвана.

„Като сте използвали достоверни, но напълно фалшиви документи, сте принуждавали безпомощни жени да прехвърлят пари в сметка, която сте открили в своя полза“, казва съдия Маккрийф при произнасяне на присъдата.

„Първоначално някои от пострадалите жени са били твърде засрамени, та да кажат на близките си, че са пуснали това лице в дома си – казва главен инспектор Грант. – Вярваме, че има още много жертви, които изпитват неудобство да си признаят, че са били измамени, но ние ги призоваваме да се свържат с нас, ако разпознават снимката на Ноукс.“

– Името е сгрешено под снимката във вестника – отбеляза Робин. – Написали са „Оукън“, а не „Оукдън“.

– И по тази причина той не би се появил при стандартно издирване в Гугъл – поясни Страйк.

Като се почувства завоалирано критикувана, защото от нея се очакваше да търси Оукдън, Робин погледна датата на вестникарския репортаж. Беше отпреди пет години.

– Вече трябва да е излязъл от затвора.

– Излязъл е – потвърди Страйк и отново обърна монитора към себе си. Написа няколко думи и пак го завъртя към Робин. – Потърсих още малко по вариации на името му и...

Тя видя авторска страница на уебсайта на „Амазон“ с изброени книги, написани от Карл О. Брайс. На снимката беше същият мъж от вестника, малко по-възрастен, по-плешив, по-сбръчкан около очите. Беше тикнал палци в джобовете на джинсите си, носеше черна тениска с бяло лого на нея: стиснат юмрук в символа на Марс.

КАРЛ О. БРАЙС

Карл О. Брайс е житейски наставник, предприемач и награждаван автор на книги, занимаващи се с мъжки теми като мъжественост, правата на бащите, гиноцентризъм, психическо здраве при мъжете, женска привилегированост и токсичен феминизъм. Личният опит на Карл с ориентираната към жените система на семейното право, културно мъжемразство и експлоатация на мъжете му предоставя инструментариума и уменията да насочва мъже от всякакви сфери на живота към по-здравословно и щастливо съществуване. В своята печелила награди поредица Карл разглежда катастрофалния ефект на модерния феминизъм върху свободата на словото, атмосферата на работното място, правата на мъжете и духа на семейната клетка.

Робин погледна списъка от книги под биографията на автора. Кориците бяха евтини и аматьорски. На всичките имаше снимки на жени в леко порнографско облекло и пози. Една оскъдно облечена блондинка с корона седеше на трон на корицата на „От дворцовата любов към семейните съдилища на Короната: История на гиноцентризма“, докато на тази на „Посрамени: Съвременната война срещу мъжествеността“ имаше брюнетка в неопренов костюм на щурмовак с насочен към обектива пръст.

– Има си свой собствен уебсайт – каза Страйк и пак обърна монитора към себе си. – Публикува книгите си на принципа „самиздат“, наставлява мъжете как да си извоюват достъп до децата си и порицава протеиновите шейкове и витамините. Не вярвам да пропусне шанса да говори с нас. Изглежда от онези, дето мигом се втурват, надушат ли вероятност за известност и пари. И като стана дума за това – додаде Страйк, – как напредваш с онази жена, дето си мисли, че е видяла Марго на прозореца на...

– Аманда Лоус – подсказа Робин. – Предложих да ѝ платим разноските, ако дойде в офиса, но тя не ми е отговорила още.

– Ами подгони я – настоя Страйк. – Даваш си сметка, че вече шест месеца са зад гърба ни...

– Да, давам си сметка – не успя да се сдържи Робин. – Учила съм смятане в училище.

Страйк повдигна вежди.

– Извинявай – промърмори тя, – просто съм уморена.

– Аз също, но не забравям факта, че все още не сме открили съществени за разследването хора. Сачуел например.

– Работя по него – каза Робин, погледна часовника си и се изправи. – Мисля, че всички са тук и ни чакат.

– Защо Морис е донесъл цветя? – поинтересува се Страйк.

– За Пат са. За Свети Валентин.

– Това пък защо?

Робин спря до вратата и хвърли поглед назад към Страйк.

– Не е ли очевидно?

Тя излезе от стаята и остави Страйк да се мръщи зад нея, зачуден кое е очевидното. Сещаше се само за две причини да се купят цветя на жена: защото се надяваш да я вкараш в леглото или за да избегнеш критики, че не си купил цветя в ден, когато се очаква да го направиш. Нито едната от двете не важеше за този случай.

Екипът беше насядал в плътен кръг отвън – Хъчинс и Баркли на канапето от изкуствена кожа, Морис на един от сгъваемите пластмасови столове, купени, когато служителите станаха повече от местата за сядане, и Пат на собствения си канцеларски стол на колелца, при което оставаха още два неудобни пластмасови стола за съдружниците. Робин забеляза как всичките трима мъже млъкнаха при появата на Страйк от вътрешния кабинет, а когато тя бе водила съвещанията сама, налагало ѝ се бе да изчаква, докато Хъчинс и Морис приключат с обсъждането на общ познат от полицията, хванат да взема подкупи.

Сега яркорозовите гербери се мъдреха в малка ваза на бюрото на Пат. Страйк им хвърли поглед, преди да заговори:

– И така, да започнем с Хитреца. Морис, стигна ли донякъде с онзи тип в анцуга?

– Да, стигнах – отвърна Морис и се консултира с бележките си. – Името му е Бари Фишър. Разведен, с едно дете, управител на фитнес залата, посещавана от Хитреца.

Разнесоха се звуци на одобрение и интерес от Страйк, Баркли и Хъчинс. Робин се задоволи леко да повдигне вежди. Вече от опит знаеше, че и най-слабият знак на сърдечност или одобрение от нейна страна се интерпретираше от Морис като покана за флирт.

– Така че се записах за пробна сесия с един от треньорите им – добави Морис.

Бас ловя, че е жена, помисли си Робин.

– Докато говорех с нея, видях го да обикаля наоколо и да говори с някои от другите момичета. Определено е хетеросексуален, ако се съди как зяпаше една от жените на тренажора. В понеделник пак ще ходя на тренировка, ако ти си съгласен, шефе. Ще се опитам да узная повече за него.

– Добре – кимна Страйк. – Ами това изглежда като първата ни солидна следа: връзка между Хитреца и случващото се в къщата на Елинор Дийн.

Робин, която бе прекарала по-предишната нощ седнала в ландроувъра си пред къщата на Елинор, се намеси:

– Може да не е от значение, но Елинор получи пратка от „Амазон“ вчера сутринта. Два големи кашона. Изглеждаха леки, но...

– Трябва да обявим залози – обърна се Морис към Страйк, като пресече думите на Робин. – Залагам двайсетачка, че ги забавлява със садомазо.

– Така и не разбрах какво им харесва да ги бият с камшик – обади се Баркли замислено. – Аз, като искам да ме заболи, забравям да изнеса боклука.

– Тя има някак майчински вид, не мислите ли? – коментира Хъчинс. – Аз ако имах парите на Шефа на Хитреца, щях да подбера някоя по-така...

Нарисува с пръсти във въздуха стройна фигура. Морис се разсмя.

– Вкусове разни – отбеляза Баркли. – Един мой приятел от армията не поглеждаше мацка под осемдесет кила. Викахме му Ценителя на свинско.

Мъжете се разсмяха. Робин се усмихна само защото Баркли я гледаше, а тя харесваше Баркли, само че се чувстваше прекалено уморена и деморализирана, та да се забавлява истински. Пат имаше на лицето си изражение на отегчена търпимост в дух „Мъже, какво да ги правиш“.

– Уви, налага се да се върна в Корнуол в неделя – заговори Страйк, – и много добре разбирам...

– И как смяташ да се добереш до Корнуол? – смая се Баркли, а в това време прозорците се разтресоха от силния вятър.

– С джип – отвърна Страйк. – Леля ми умира. Очевидно ѝ остават броени дни.

Робин погледна стреснато Страйк.

– Много добре разбирам, че така оголвам фронта – продължи Страйк с делови тон, – но няма какво да се направи. Мисля, че си струва да държим под око самия ШХ. Морис ще поразузнае за мъжа от фитнес залата, а останалите ще се редувате да наблюдавате къщата на Елинор Дийн. Освен ако някой няма да добави нещо... – Страйк спря и изчака за коментари. Мъжете поклатиха глави, а Робин, твърде уморена да споменава отново кашоните от „Амазон“, запази мълчание. – Да преминем към Пощенската картичка.

– Имам новини – изрече лаконично Баркли. – Върнала се е на работа. Говорих с нея. Твоята жена – кимна той към Робин. – Ниска, с големи кръгли очила. Замотах се около нея и взех да задавам въпроси.

– За какво? – попита Морис и се подсмихна.

– За ефекта на светлината в пейзажите на Джеймс Дъфийлд Хардинг – отвърна Баркли. – Да не мислиш, че съм я питал кой отбор от Шампионската лига харесва?

Страйк се засмя, а този път и Робин, доволна, че Морис бе сложен на мястото му.

– Ами да, прочетох справката до картината и скрит зад ъгъла, го издирих в Гугъл с телефона си – продължи Баркли. – Просто исках да докарам нещата до разговор за синоптичната обстановка. И тъй, след като две минути си приказвахме за „светлината в картината и надвисналото небе“, тя сама заприказва за нашия приятел синоптика. Поруменя, като го спомена. Каза как му описала предишната седмица картина като „тип Търнър“. Тя е, няма съмнение – обърна се към Робин. – Искаше да го спомене просто заради удоволствието да му каже името. Тя е Пощенската картичка.

– Отлична работа – похвали Страйк жителя на Глазгоу.

– Победата е на Робин – отбеляза Баркли. – Тя я нацели, аз просто се включих.

– Благодаря, Сам – натъртено изрече Робин, без да поглежда Страйк, който не пропусна да регистрира тона и изражението ѝ.

– Прав си – съгласи се Страйк. – Браво и на двамата.

Тъй като си даваше сметка, че е бил рязък с Робин по време на срещата им относно случая „Бамбъро“, Страйк се постара да се реваншира, като поиска мнението ѝ с кого от клиентите в списъка на чакащи да се свържат, след като случаят „Пощенска картичка“ беше вече решен. Тя предложи брокерката от Стоковата борса, която подозираше, че мъжът ѝ спи с бавачката им.

– Чудесно – кимна Страйк. – Пат, би ли се свързала с нея да ѝ съобщиш, че сме готови да я поемем, ако тя все още иска наблюдение над него. Ако нямате нищо друго...

– Аз имам – обади се Хъчинс, обикновено най-мълчаливият в агенцията. – Става дума за онзи филм, който искаше да предам в полицията.

– А, да – каза Страйк. – Има ли новини?

– Моят приятел ми позвъни снощи. Нищо не може да се направи по въпроса. Никакви обвинения не може да се повдигнат вече.

– И защо така? – попита Робин.

Прозвуча по-гневно, отколкото беше възнамерявала. Всички мъже впериха очи в нея.

– Защото лицата на извършителите са скрити – отвърна Хъчинс. – Налице е само онази ръка, която се появява за момент, но не може да се изгради обвинителна теза само въз основа на пръстен, дето не е и на фокус.

– Не ти ли беше казал твоят приятел, че филмът е иззет при обиск на един от бардаците на Ричи Мръсника?

– Той така мисли – поправи я Хъчинс. – Не може да се свали ДНК от толкова стара кутия, държана в барака и на тавана и пипана от сто души. Не става. Жалко – добави той безразлично, – но това е положението.

Страйк чу телефона си да звъни на партньорското бюро, където го бе оставил. Разтревожен, че може да е Тед, се извини на присъстващите и се оттегли във вътрешния офис, като затвори вратата зад себе си.

На екрана не се бе изписало име на обаждащия се.

– Корморан Страйк.

– Здравей, Корморан – прозвуча непознат дрезгав глас. – Джони е.

Настъпи кратко мълчание.

– Баща ти – добави Рокъби.

Страйк, чието уморено съзнание бе запълнено с Джоун, с трите активни случая на агенцията, с вина, че мърмори на съдружничката си, и с логистичните трудности, пред които изправяше служителите си, като отново зачезваше в Корнуол, не отговори нищо. Чуваше през междинната врата как екипът продължаваше да обсъжда шестнайсетмилиметровия филм.

– Исках да си побъбрим – каза Рокъби. – Може ли?

Внезапно Страйк се почувства безтелесен, напълно откъснат от всичко – от офиса, от умората си, от грижите, изглеждали тъй важни преди секунди. Сякаш съществуваше единствено гласът на баща му и нищо друго не бе напълно реално освен адреналина на Страйк и първичното желание да остави отпечатък, който Рокъби дълго да не забрави.

– Слушам – каза той.

Ново мълчание.

– Чуй – с известна неловкост заговори Рокъби, – не искам да правим това по телефона. Нека се видим. Прекалено много време мина. Да му турим пепел. Хайде да се срещнем и... Искам... това не може да продължава повече. Тази проклета вражда или каквото е там.

Страйк не каза нищо.

– Ела у дома – предложи Рокъби. – Да поговорим и... Вече не си дете. Всяка история си има две страни. Нищо не е черно и бяло.

Направи пауза.

Страйк все така мълчеше.

– Гордея се с теб, знаеш ли това? – каза Рокъби. – Адски много се гордея с теб. С всичко, което направи, и...

Изречението замря. Страйк се взираше напълно неподвижен в празната стена насреща си. Навън Пат се смееше на нещо, казано от Морис.

– Чуй – повтори Рокъби вече с искрица раздразнение, защото той бе човек, който бе свикнал да му играят по свирката. – Разбирам, честна дума, но какво мога да направя? Нямам машина на времето. Ал ми предаде какво си казал, но има куп неща, които не знаеш за майка си и всичките ѝ проклети мъже. Ако просто дойдеш тук, ще пийнем и ще си разправим всичко. И – пусна тънък намек Рокъби – може би ще мога да ти помогна с нещо, което искаш да имаш, нещо като залог за мир, отворен съм за предложения...

Във външния офис Хъчинс и Баркли вече си тръгваха всеки към своите задачи. Робин си мислеше единствено колко много иска да се прибере у дома. Предполагаше се да е в почивка през останалата част от деня, но Морис се бавеше и тя беше сигурна, че иска да върви с нея до станцията на метрото. Като се престори, че има документи, които трябва да прегледа, тя взе да рови в една от кантонерките, докато Пат и Морис бъбреха, като се надяваше той да си тръгне. Тъкмо беше отворила старо досие на суперактивен прелюбодеец, когато гласът на Страйк от вътрешния офис изпълни помещението. Тя, Пат и Морис извърнаха глави. Няколко страници от купчинката, която Робин крепеше върху чекмеджето, се плъзнаха на пода.

– ... така че ВЪРВИ СЕ ШИБАЙ!

Преди Робин да е успяла да се спогледа с Морис и Пат, междинната врата се отвори. Видът на Страйк будеше тревога: беше блед, гневен, дишаше забързано. Изфуча през външния офис, грабна палтото си и чуха стъпките му надолу по металното стълбище.

Робин вдигна падналите страници.

– По дяволите – ухили се Морис. – Не бих искал да съм на мястото на онзи, дето му се обади.

– Избухлив и невъздържан – заяви със странно удовлетворение Пат. – Знаех си още щом го зърнах.

40

И тъй, сред думите, изречени помежду тях,

нападаха като презрели плодове от твърде много говор.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Робин не намери учтив начин да си спести вървенето до метрото с Морис и вследствие на това бе принудена да изслуша два безцветни анекдота и да излъже относно плановете си за празника Свети Валентин, защото отлично можеше да си представи реакцията на Морис, ако му кажеше, че Страйк ще ѝ гостува. Като се престори, че не е чула или регистрирала предложението на Морис да се съберат някоя вечер, та да обменят мнения за адвокатите си, тя с облекчение се раздели с него в основата на ескалатора.

Уморена и леко депресирана, Робин вяло продължи да мисли за Морис, докато влакът на метрото я отнасяше назад към Ърлс Корт. Нима бе толкова привикнал жените да му се лепят заради безспорно добрата му външност, че неизменно очакваше позитивна реакция насреща? Или пък вината бе у самата Робин, която от любезност и желание за сплотеност на екипа в този момент на голяма натовареност на агенцията продължаваше да се усмихва на тъпите му шеги и бе избрала да не му заяви ясно и категорично: „Не те харесвам. Никога няма да излезем заедно“.

Вкъщи я посрещна развеселяващата и апетитна миризма на говеждо задушено с червено вино. Макс явно беше излязъл, но във фурната имаше керамичен съд, а Уолфганг лежеше възможно най-близо до вратичката ѝ, колкото все пак да не се изгори, и напомни на Робин за феновете, лагеруващи пред домовете на попзвезди с надеждата да ги зърнат.

Вместо да си легне да поспи няколко часа преди вечерята, уязвена от забележките на Страйк, че не е настоявала пред Аманда Лоус и не е открила Пол Сачуел, тя си приготви още кафе, отвори лаптопа си и седна на малката маса за хранене. Изпрати на Аманда Лоус още един имейл и влезе в Гугъл. Докато го правеше, буквите на логото се превърнаха една по една в сърцевидни бонбонки в пастелни цветове с надписи „Точният избраник“, „Сладка любов“ и „Среща с непознат“ и кой знае защо, мислите ѝ се насочиха към Шарлот Камбъл. Естествено, би било много трудно за омъжена жена да се срещне с любимия си тази вечер. И на кого, почуди се, Страйк бе казал по телефона да иде да се шиба?

Робин се зае да работи по Сачуел, като се опитваше да призове успеха на Страйк при откриването на К. Б. Оукдън. Поигра си с трите имена на Сачуел, като разместваше Пол и Ленард, пробваше с инициали и преднамерени грешки в изписването, но мъжете, появяващи се при търсенията ѝ, не изглеждаха обещаващи.

Възможно ли бе художникът на Марго с впити джинси и космати гърди да се е превърнал на протежение от четири десетилетия в колекционера на класически автомобили Лио Сачуел, закръглен мъж с брадичка катинарче и очила с цветни стъкла? Слабо вероятно, реши Робин, след като пропиля десет минути за Лио: ако се съдеше по снимки на фейсбук страницата му, на които той стоеше редом с други ентусиасти, човекът беше едва метър и шейсет висок. Имаше Брайън Сачуел в Нюпорт, но той беше с паднал клепач над едното око и с пет години по-млад; Колин Сачуел в Истборн, занимаващ се с антикварен бизнес. Още се опитваше да открие снимка на Колин, когато чу външната врата да се отваря. Минути по-късно Макс влезе в кухнята, понесъл плик с продукти.

– Как върви моята касерола? – попита.

– Отлично – отвърна Робин, която не я бе погледнала.

– Помести се, Уолфганг, ако не искаш да се опариш – каза Макс и отвори вратата на фурната.

За облекчение на Робин, ястието наистина изглеждаше да се готви добре и Макс отново го пъхна във фурната.

Робин затвори лаптопа си. Стори ѝ се някак невъзпитано да трака по клавиатурата, докато някой друг готви в близост до нея. Това чувство произтичаше от времето на съжителството ѝ със съпруг, на когото му бе ненавистно тя да си носи работа вкъщи.

– Макс, много съжалявам, но брат ми ще доведе още един приятел със себе си тази вечер.

– Ами хубаво – рече Макс, докато разтоварваше покупките си.

– Може да пристигнат и по-рано. Не се очаква да вечерят с нас...

– Добре дошли са. Касеролата е за осем души. Канех се да замразя останалото, но просто ще го изядем всичкото, не възразявам.

– Много мило от твоя страна – каза Робин, – но знам, че искаш да поговориш с Корморан насаме, така че мога да ги заведа...

– Не, колкото сме повече, толкова по-весело – отвърна Макс, сякаш пооживил се от перспективата за компания. – Казах ти, че искам да загърбя отшелническия живот.

– О – промълви Робин. – Добре тогава.

Имаше известни опасения за тази твърде разнородна група, но си каза, че вероятно умората я прави песимистична. Оттегли се в стаята си и прекара остатъка от следобеда в издирване на снимка на Колин Сачуел. Накрая в шест часа след много кръстосани справки откри снимка на уебсайта на местна църква, където бе председател на съвета на енориашите. Масивен и с ниско чело, мъжът по никакъв начин не напомняше търсения от нея художник.

Вече беше време да се облече и да се качи горе да помогне на Макс и тъкмо се канеше да затвори лаптопа, когато пристигна нов имейл. Темата се изчерпваше с една дума – „Крийд“, и с изблик на нервно вълнение Робин го отвори.

Здравей, Робин,

Бърза информация: Предадох молбата относно Крийд на двамата души, които споменах. Контактът ми в Министерството на правосъдието се оказа малко по-обнадеждаващ, отколкото очаквах. Това е конфиденциално, но и едно друго семейство настоява Крийд отново да бъде разпитан. Дъщеря им така и не е била открита, но те винаги са вярвали, че медальон, намерен в дома на Крийд, е бил неин. Според контакта ми може да се постигне нещо, ако семейство Бамбъро се обедини с Тъкър. Не знам обаче дали ще позволят на Корморан да проведе разпита. Това решение ще се вземе от управата на „Бродмур“, Министерството на правосъдието и Министерството на вътрешните работи, а въпросният ми контакт смята, че най-вероятно ще го поверят на полицията. Ще те уведомя веднага щом науча още нещо.

Поздрави, Изи

Робин изчете имейла и си позволи проблясък на оптимизъм, макар да не възнамеряваше още да казва на Страйк какво е намислила. Ако имаха късмет, можеше да им позволят да разговарят с разпитващия от полицията, преди той или тя да идеха в „Бродмур“. Написа в отговор благодарен имейл и започна да се приготвя за вечерята.

Леко подобреното ѝ настроение оцеля дори когато се погледна в огледалото и видя колко уморена изглеждаше – със сиви сенки под леко кървясалите очи и коса, която определено се нуждаеше от миене. Задоволи се със сух шампоан и я върза, после сложи чисти джинси и любимата си блуза, положи малко фон дьо тен под очите си и тъкмо се канеше да излезе от стаята, когато мобилният ѝ телефон иззвъня.

Уплашена, че може да е Страйк, за да отмени идването си, тя определено бе облекчена да види името на Илза.

– Здравей, Илза!

– Здравей, Робин. С Корм ли си?

– Не – отвърна Робин. Вместо да излезе от стаята си, седна на леглото. – Добре ли си?

Илза звучеше странно: немощна и някак вцепенена.

– Знаеш ли къде е Корм?

– Не, но би трябвало да е тук след десет минути. Искаш ли да му предам нещо?

– Не. Аз... Знаеш ли дали се е виждал с Ник днес?

– Не – каза Робин, вече разтревожена. – Какво става, Илза? Звучиш ужасно.

И тогава си спомни, че е празникът на свети Валентин, а Илза не знаеше къде е мъжът ѝ. И нещо повече от тревога пропълзя у Робин. Беше страх. Не познаваше по-щастлива двойка от Ник и Илза. Петте седмици, през които живя при тях, след като напусна Матю, бяха възстановили отчасти потъпканата вяра на Робин в брака. Нямаше как да се разделят, не и Ник и Илза.

– Няма нищо – отвърна Илза.

– Кажи ми – настоя Робин. – Какво...?

От телефона прозвуча несдържано ридание.

– Илза, какво се е случило?

– Аз... претърпях спонтанен аборт.

– О, господи – ахна Робин. – О, не. Илза, толкова съжалявам.

Знаеше, че Ник и Илза правят опит за дете от няколко години. Ник никога не говореше за това, а Илза само в редки случаи. Робин нямаше представа, че тя е бременна. Внезапно си припомни, че Илза не бе пила алкохол вечерта на рождения ѝ ден.

– Случи се... в... супермаркета.

– О, не! – прошепна Робин. – Боже мой!

– Започнах да кървя... в съда... бяхме насред важно дело... не можех да си тръгна – заговори Илза. – А после... после... тръгнах към къщи...

Вече трудно ѝ се разбираше. Сълзи изпълниха очите на Робин, докато седеше с телефона, притиснат към ухото ѝ.

– ... знаех... че става нещо лошо... слязох от таксито... влязох в супермаркета... Отидох в тоалетната и тогава... леко цопване... малко тел... тел... телце...

Робин скри лицето си в шепи.

– Аз... не знаех... какво да правя... но... имаше една жена в тоалетната... И на нея ѝ се беше случило... беше... толкова добра...

Отново заговори неразбираемо. Хлипане и подсмърчане изпълниха слуха на Робин, преди пак да стане членоразделна.

– А Ник каза... че вината е моя... работела съм прекалено много... не съм поставяла... грижата за бебето... на първо място.

– Не може да бъде – продума Робин.

Тя харесваше Ник, не можеше да повярва, че е казал такова нещо на жена си.

– Направи го, каза, че трябвало... да си седя вкъщи... че съм поставила... работата... преди бе... бебето...

– Илза, чуй ме – заговори Робин. – След като си забременяла, пак ще забременееш.

– Не, не, не, не мога – отново избухна в плач Илза. – Това ни беше третият опит за инвитро. Бяхме се разбрали... край повече.

Чу се звънецът на вратата.

– Илза, трябва да ида да отворя, сигурно е Корморан...

– Да, да, върви... няма нищо... всичко е наред.

Преди Робин да успее да я спре, Илза затвори. Почти не на себе си, Робин затича надолу и отвори вратата.

Но естествено, не беше Страйк. Той никога не бе пристигал навреме за каквато и да било покана от нейна страна в извънработно време, било то на питие, на парти за нова къща и дори на сватбата ѝ. Вместо това се озова лице в лице с Джонатан, брата, който най-много приличаше на нея: висок и слаб, със същата червеникаворуса коса и сини очи. Приликата бе още по-силна тази вечер, защото и братът, и сестрата изглеждаха напрегнати. Джонатан също имаше сенки под очите и кожата му бе леко сивкава.

– Здравей, Робс.

– Здравей – каза Робин и прие прегръдката на Джонатан, като се мъчеше да се покаже радостна, че го вижда. – Влизай.

– Това е Кортни, а това е Кайл – представи приятелите си Джонатан.

– Здрасти – изкиска се Кортни, която държеше кутийка с питие.

Беше много хубаво момиче с големи кафяви очи и дълга тъмна коса и изглеждаше леко пийнала. Кайл, който, без да ще, забърса Робин на влизане с голямата си раница, беше към пет пръста по-висок от нея, кльощав, с висока подстрижка, големи кървясали очи и спретнато оформена брада.

– Здравейте – каза той, протегна ръка и се усмихна на Робин. Страничен човек би помислил, че той я посреща в дома си, не обратното. – Робин, нали?

– Да – кимна Робин с насилена усмивка. – Радвам се да се запознаем. Качвайте се, ще вечеряме на горния етаж.

Разсеяна от мисли за Илза, тя последва тримата студенти. Кортни и Кайл се смееха и си шепнеха, Кортни залиташе леко. Като стигнаха в дневната, Робин представи тримата си гости на Макс, а Кайл тръсна неособено чистата си раница върху кремавия диван на домакина.

– Много благодаря, че ни приемате – обърна се Джонатан към Макс, който беше сервирал масата за шестима души. – Нещо мирише много апетитно.

– Аз съм веган – намеси се Кортни. – Но мога да хапна нещо просто като паста.

– Ще приготвя паста, не се тревожи за това – побърза да каже Робин на Макс и дискретно вдигна раницата на Кайл от дивана, та да не привлича внимание.

Кортни мигом коленичи на нейно място, без да си е свалила мокрите маратонки, и попита Робин.

– Това ли е въпросният разтегателен диван?

Робин кимна.

– Трябва да се разберем кой къде ще спи – каза Кортни и стрелна с поглед Кайл.

На Робин ѝ се стори, че усмивката на брат ѝ помръкна.

– Искате ли засега да отнесем багажа ви в моята стая? – предложи Робин, когато и Джонатан остави сака си на дивана. – Нека държим мястото разчистено до след вечеря.

Нито Кортни, нито Кайл се показаха склонни да се помръднат, така че Робин и Джонатан заедно свалиха чантите долу. Щом се озоваха в стаята ѝ, Джонатан извади кутия бонбони от сака си и ги даде на сестра си.

– Благодаря, Джон, много мило. Добре ли си? Виждаш ми се малко блед.

– Не спах миналата нощ. Слушай, Робин, не споменавай нищо пред Кортни, че ми е гадже или нещо от тоя сорт.

– Не се канех.

– Добре, защото...

– Разделихте се? – помогна му Робин съчувствено.

– Ами ние дори още не бяхме... имахме някаква закачка – промърмори Джонатан. – Но знам ли, мисля, че сега тя си пада по Кайл.

От горния етаж долетя смехът на Кортни. С бегла усмивка към сестра си Джонатан се върна при своите приятели.

Робин се опита отново да позвъни на Илза, но номерът ѝ беше зает. С надежда това да означава, че е открила Ник, Робин ѝ написа съобщение.

Току-що ти звънях. Моля те, дръж ме в течение какво става. Тревожа се за теб. Робин ххх

Върна се обратно горе и започна да готви тиквени равиоли за Кортни. Очевидно усетил, че касеролата скоро ще излезе от фурната, Уолфганг се мотаеше около краката на Макс и Робин.

Робин си погледна часовника и установи, че Страйк закъснява вече с петнайсет минути. Рекордът му беше час и половина. Тя се помъчи без особен успех да не му се ядосва. След като се отнесе с нея така сутринта заради закъснението ѝ...

Робин тъкмо отцеждаше равиолите, когато на вратата се позвъни.

– Искаш ли аз...? – каза Макс, който наливаше питиета на Джонатан, Кортни и Кайл.

– Не, аз ще отида – кратко отвърна Робин.

Когато отвори вратата, веднага ѝ стана ясно, че Страйк, вперил в нея разфокусиран поглед, е пиян.

– Съжалявам, че закъснях – избъбри завалено. – Може ли да се изпикая?

Тя се отдръпна, за да го пропусне вътре. Той вонеше на „Дум Бар“ и цигари. Колкото и напрегната да беше, Робин не пропусна да забележи, че не беше донесъл за Макс бутилка или нещо друго въпреки факта, че очевидно бе прекарал целия следобед в пъба.

– Банята е там – посочи тя.

Той изчезна вътре. Робин го изчака на площадката. Той много се забави.

– Ще ядем горе – каза тя, щом Страйк най-сетне се появи.

– Още стълби ли? – изфъфли Страйк.

Когато стигнаха до дневната с отворен план, той като че се стегна. Здрависа се един след друг с Макс и Джонатан и твърде отчетливо произнесе, че му е приятно. Кортни временно изостави Кайл и се приближи да поздрави Страйк, който изглеждаше ентусиазиран от външността ѝ, след като я огледа. Внезапно засрамена от неугледния си вид с тези подути очи, Робин отиде в кухненската част, за да изсипе равиолите на Кортни в купа. Зад себе си чу момичето да казва:

– А това е Кайл.

– О, да, вие сте детективът, а? – равнодушно промърмори Кайл.

Джонатан, Кортни, Кайл и Макс вече имаха питиета, така че Робин си наля голям джин с тоник. Докато добавяше лед, веселият Макс дойде в кухнята, за да вземе бира за Страйк, после извади касеролата от фурната и я сложи на масата. Уолфганг изскимтя, когато обектът на неговото обожание бе поставен извън досега му.

Макс сервира на всички, а Робин постави пред Кортни равиолите ѝ.

– О, боже, не, почакайте – възкликна Кортни. – Това веганско ли е? Къде е пакетът?

– В кофата за боклук – отвърна Робин.

– Пфу – изпъшка Кортни и се отправи към кухнята.

Макс и Робин бяха единствените на масата, чиито очи автоматично не проследиха Кортни. Робин изгълта половината си джин, преди да хване ножа и вилицата.

– Всичко е наред – подвикна Кортни откъм кофата за боклук. – Вегански са.

– Е, браво – рече Робин.

Вляво от Робин Макс бе започнал да разпитва за мнението на Страйк относно различни аспекти на личността и миналото на героя му. Кортни се върна на масата и се залови да лапа пастата си, като обилно я поливаше с вино, докато разправяше на Джонатан и Кайл плановете си да организира протестен марш в университета. Робин не се присъедини към никой от разговорите, а ядеше и пиеше мълчаливо с едно око към мобилния си телефон, поставен до чинията ѝ, в случай че Илза решеше да напише съобщение или да се обади.

– ... не би могло да се случи – казваше Страйк. – Поначало не биха му позволи да постъпи в армията, след като е осъден за притежание с намерение за дистрибуция. Пълна щуротия.

– Наистина ли? Сценаристът е направил задълбочени проучвания...

– Ами би трябвало да го знае тогава.

– ... ще сме по бельо и с къси поли – обясняваше Кортни и когато Джонатан и Кайл се разсмяха, тя ги смъмри. – Недейте, това е сериозно...

– ... не, това ми е много полезно – уверяваше Макс и си водеше записки в бележник. – И тъй, ако е бил в затвора преди армията...

– Ако е лежал повече от трийсет месеца, не биха го взели в армията...

– Не, няма да сложа тиранти, Кайл, а и Миранда не иска...

– Нямам представа колко дълго е лежал – каза Макс. – Ще проверя. Кажете ми за наркотиците в армията, доколко чести са?

– ... и тя ми заявява: „Наясно ли си колко проблематична е думата „леконравна“, Кортни?“. Пък аз ѝ казвам...

– Че защо тогава имаше Поход на леконравните? – прекъсна я Кайл с плътен глас и самочувствието на човек, свикнал да бъде слушан.

Екранът на телефона на Робин светна. Илза ѝ беше върнала съобщение.

– Извинявайте – каза тя, макар никой да не ѝ обърна никакво внимание, и отиде в кухнята да го прочете.

Нямах намерение да те разстройвам. Ник се прибра пиян-залян. Бил в пъб с Корм. Говорим. Твърди, че нямал предвид начина, по който аз съм го приела. А какъв друг начин има? Х

Робин, която се чувстваше изцяло на страната на Илза, все пак написа.

Той е глупак, но знам, че много те обича. ххх

Сипа си още един двоен джин с тоник, а Макс ѝ подвикна да донесе още една бира за Страйк от хладилника. Робин постави отворената бутилка пред Страйк, а той не ѝ благодари, а просто отпи продължително от нея и повиши глас, за да надвика Кайл и Кортни, чийто разговор вече се бе насочил към възгледите на непознатата Миранда относно порнографията.

– ... та, казвам ѝ аз, ти всъщност разбираш ли, че жените имат избор какво да правят със собствените си тела, Миранда... О, мамка му, съжалявам...

С експанзивния си жест Кортни бе съборила чашата си с вино. Робин веднага скочи да донесе ролката домакинска хартия. Докато се върне, чашата на Кортни отново бе напълнена от Кайл. Робин попи разлятото вино, докато двата отделни разговора ставаха постепенно все по-гръмки от двете ѝ страни. Тя изхвърли подгизналата домакинска хартия и после седна отново на мястото си с неудържимото желание да може да си иде в леглото.

– ... бил от проблемно семейство. Е, няма що, много оригинално. Познай какво: много хора постъпват в армията, защото искат да служат, не да избягат...

– Чиста курвофобия – прогърмя гласът на Кайл. – Тя сигурно си мисли, че сервитьорките се наслаждават на всеки миг от работата си.

– ... и няма как да е бил в Стрелкови батальон едно, ако е на твоята възраст. Батальонът бе сформиран чак...

– ... наемен труд, къде е шибаната разлика?

– ... май в края на две хиляди и седма година...

– ... има и жени, които обичат да гледат порно!

Думите на Кортни отекнаха сред моментното затишие. Всички се обърнаха да я погледнат, а тя се изчерви и се изкиска с ръка пред устата.

– Спокойно, обсъждаме феминизма – поясни Кайл и се подсмихна. – Кортни не предлагаше развлечение за след вечеря.

– Кайл! – изписка Кортни, плесна го по ръката и отново се разхили пискливо.

– Кой иска пудинг? – попита Робин и се изправи да събере опразнените чинии.

Макс също се изправи.

– Съжалявам, че Страйк е толкова пиян – промърмори Робин на Макс, докато изсипваше няколкото недоядени равиоли в боклука.

– Шегуваш ли се? – отвърна ѝ Макс с лека усмивка. – Това е чисто злато. Героят ми е алкохолик.

Той се отдалечи, понесъл чийзкейк към масата, преди Робин да успее да му каже, че Страйк обикновено не пие толкова много; всъщност едва за втори път ѝ се случваше да го види пиян. Първия път бе тъжен и доста умиляващ, но тази вечер определено се усещаше прикрита агресивност. Тя си припомни крясъка му: „Върви се шибай“, който бе дочула по-рано през вратата към вътрешния кабинет, и отново се почуди с кого бе разговарял Страйк.

Робин последва Макс до масата, понесла лимонов сладкиш и третия си голям джин с тоник. Кайл вече забавляваше цялата маса със своето мнение за порнографията. На Робин не ѝ хареса много изражението на Страйк. Често проявяваше инстинктивна антипатия към типа млади мъже, за които човек не би си помислил, че ще постъпят в армията. Тя се надяваше днес той да запази за себе си тези си чувства.

– ... форма на развлечение като всяка друга – казваше Кайл с широк жест.

Уплашена от нови инциденти, Робин дискретно премести почти празната бутилка с вино от досега му.

– Като погледнете обективно и отстраните всички пуритански глупости...

– Да, именно – включи се Кортни, – жените имат права над собствените си...

– ... филми, хазарт, всичко това стимулира центровете на удоволствие в мозъка – отбеляза Кайл и посочи собствената си грижливо подстригана глава. – Може да се изтъкне аргументът, че филмите са емоционална порнография. Всичкият този морализъм и фалшивото негодувание срещу порно...

– Нито един от десертите не мога да хапна, ако в тях има млечни продукти – пошепна Кортни на Робин, която се престори, че не я е чула.

– ... жените искат да изкарват прехраната си от собствените си тела, ето я буквалната дефиниция на овластяването на жените и това безспорно носи повече социални облаги, отколкото...

– Като бях в Косово... – подхвана неочаквано Страйк и всичките трима студенти се обърнаха стреснати към него.

Страйк направи пауза и извади цигарите си от джоба.

– Корморан – намеси се Робин, – не може да пушиш тук...

– Няма проблем – отвърна Макс и се изправи. – Ще донеса пепелник.

На Страйк му бяха нужни три опита да накара запалката си да проработи и междувременно всички го наблюдаваха в мълчание. Без да повишава тон, бе получил контрол над присъстващите.

– Кой иска чийзкейк? – наруши Робин тишината с изкуствено весел глас.

– Аз не мога – нацупи се Кортни. – Но може би ще хапна от лимоновия сладкиш, ако няма...

– Когато бях в Косово – повтори Страйк, изпусна дим, а в този момент Макс се върна и постави пепелник пред него, след което седна на мястото си, – ... благодаря... разследвах случай с порнография, по-точно трафик на хора. Двама войници бяха платили за секс с малолетни момичета. Били снимани без тяхно знание и материалът се появи в порносайт. Случаят стигна до международно гражданско разследване. Оказа се, че са отвлечени куп момчета и момичета в предпубертетна възраст, за да участват в порно. Най-малкото беше на седем години.

Страйк всмукна продължително от цигарата си и през дима присви очи към Кайл.

– Какви според вас са били социалните облаги от това? – попита го.

Настана кратко и неловко мълчание, по време на което тримата студенти седяха втренчени в детектива.

– Ами очевидно – с лек смях каза Кайл – е нещо съвършено различно. Никой не говори за деца... Това е незаконно, нали? Думата ми беше за...

– Порноиндустрията почива на трафик на хора – отбеляза Страйк, като все така продължаваше да наблюдава Кайл през дима. – Жени и деца от бедни страни. Едно от момиченцата в моето разследване бе снимано с полиетиленов плик върху главата ѝ, докато някакъв го изнасилваше анално.

С крайчеца на окото си Робин видя как Кайл и Кортни я стрелват крадешком и с болка в областта на слънчевия сплит осъзна, че брат ѝ е споделил нейната история с приятелите си. Макс единствен на масата изглеждаше напълно спокоен. Той наблюдаваше Страйк с безстрастното внимание на химик, следящ протичането на лабораторен опит.

– Видеото с това дете бе гледано над сто хиляди пъти онлайн – додаде Страйк. С цигара между устните, той почти смаза чийзкейка, като си отряза една трета от него и я прехвърли в чинията си. – Голямо стимулиране на центровете на удоволствие е паднало, а? – подхвърли той към Кайл.

– Не, ама това все пак е напълно различно – притече се Кортни на помощ на Кайл. – Ние говорехме за жени, зрели жени... Те сами могат да решават какво да правят с телата си.

– Ти ли сготви всичко това? – обърна се Страйк към Макс с уста, пълна с чийзкейк.

Още държеше в ръката си запалена цигара.

– Да – отговори Макс.

– Адски вкусно – похвали го Страйк. – Та колко сервитьорки познаваш, които са били насилени да вършат това? – обърна се към Кайл.

– Е, очевидно нито една, но... Все пак вие няма как да не сте виждали и грозни неща, след като сте били в полицията...

– Значи, стига да не го виждаш, няма проблем, а?

– Е, ако такова е отношението ви... – подзе Кайл вече с почервеняло лице, – ако сте толкова против това, сигурно никога не сте използвали порно за...

– Ако никой друг не иска пудинг – изрече на висок глас Робин, изправи се и посочи към къта с меко сядане, – да се преместим ли там да пием кафе?

Без да чака за отговор, тя се отправи към кухненската част. Зад себе си чу стърженето на няколко стола по пода. Включи чайника и се отправи към банята долу, където, след като се изпишка, остана да седи пет минути на тоалетната чиния с лице, захлупено в дланите ѝ.

Защо Страйк се бе появил пиян? Защо трябваше да говорят за изнасилване и порно? Нападателят ѝ се бе оказал пристрастен към порнография с насилие, със специално ударение върху душенето, но историята на търсенията му в интернет бе преценена за недопустимо доказателство от съдията по делото. На Робин не ѝ трябваше да знае дали Страйк е използвал порно; не искаше да мисли за децата, жертва на трафик, които бяха снимани, също както нямаше желание да си спомня снимката с патката на Морис на екрана на телефона ѝ, нито гадния филм, откраднат от Бил Талбът. Уморена и потисната, запита се защо Страйк не беше оставил студентите на мира, ако не от уважение към домакина, то поне към нея, неговата съдружничка.

Върна се обратно горе. На половината път до дневната чу разгорещения глас на Кайл и ѝ стана ясно, че спорът е ескалирал. Като се качи на горния етаж, Робин видя останалите петима насядали около ниската масичка, на която имаше кана с кафе, бутилка и шоколадовите бонбони, донесени от Джонатан. Страйк и Макс държаха чаши с бренди, а Кортни, вече много очевидно пияна, макар и не толкова, колкото Страйк, крепеше несигурно чаша с кафе в ръце и кимаше на аргументите, изтъквани от Кайл. Робин седна край изоставената маса за хранене, далече от останалите, взе от касеролата парче говеждо и го подаде на ентусиазирано благодарния Уолфганг.

– Смисълът е да се премахне стигмата и да се реставрира обидният език спрямо жените – настояваше Кайл пред Страйк.

– И това ще се постигне, когато група добри момичета от средната класа се разходят по бельо, така ли? – подхвърли Страйк, вече завалящ говор от алкохола.

– Не задължително по бельо – започна Кортни.

– Става дума да се спре с обвиненията срещу жертвите – надвика я Кайл. – Сигурно можете...

– И как точно това ще прекрати обвиненията срещу жертвите?

– Ами очевидно като се промени отношението, основано на предраз... предразсъдъци.

– И си въобразявате, че щом изнасилвачите ви видят да марширувате, ще си кажат: „Я да ги ухажваме, а да не ги изнасилваме“?

Кортни и Кайл един през друг се развикаха срещу Страйк. Джонатан хвърли тревожен поглед към сестра си, която отново почувства неприятна тежест да пада в стомаха ѝ.

– Става въпрос да се премахне стигмата...

– О, не ме разбирайте погрешно, много мъже ще са доволни да ви видят да крачите по сутиени – рече Страйк и отпи от брендито, при което част от него потече по брадичката му. – Сигурен съм, че ще изглеждате чудесно в инстаграм...

– Работата не е в инстаграм! – възрази Кортни, вече готова да се разплаче. – Искаме да направим сериозно заявление към...

– Мъжете, които наричат жените леконравни, да, каза го вече – отново заговори през нея Страйк. – Сигурен съм, че ще се сметнат за сериозно смъмрени, като парадирате с миниполички.

– Не опира до смъмряне – намеси се Кайл, – не схващате...

– Много добре схващам супер засукания ви замисъл – тросна се Страйк. – Казвам ви, че в реалния свят тоя шибан Курвенски поход...

– Поход на леконравните – викнаха Кайл и Кортни.

– ... ще доведе до едно шибано нищо. Точно типът мъже, които наричат жените леконравни, ще погледнат тъпия ви пърформанс и ще кажат: „Глеʼй колко пачаври накуп“. Реставрирайте езика колкото си щете. Не можете да промените отношението в реалния свят, като твърдите, че „леконравна“ не е обида.

Уолфганг, който все така се сучеше около краката на Робин с надежда да получи още говеждо, изквича силно, с което привлече погледа на Страйк. Той видя Робин да седи встрани, пребледняла и безучастна.

– Ти какво мислиш за всичко това? – попита я високо, като размаха чаша по посока на студентите и брендито се плисна отвъд ръба ѝ по килима.

– Мисля, че ще е добра идея да сменим темата – отвърна Робин, чието сърце биеше толкова бързо, та чак ѝ причиняваше болка.

– Би ли отишла на шибан Курвенски парад?

– Не знам, може би – отвърна Робин с шумяща в ушите ѝ кръв и с едничкото желание този разговор да се прекрати.

Изнасилвачът ѝ бе изръмжал „курва“ няколко пъти по време на нападението. Ако бе стискал шията ѝ само още трийсет секунди, това щеше да е последната чута от нея дума.

– Казва го само от учтивост – уточни Страйк към студентите.

– Ето че говорите от името на жените – присмя се Кайл.

– От името на действителна жертва на изнасилване – добави Кортни.

Стаята като че се деформира. Надвисна неловко мълчание. С ръба на зрението си Робин забеляза, че Макс се обърна да я погледне.

Страйк се изправи на крака след втория опит. Робин знаеше, че ѝ говори нещо, но бе само шум, сякаш ушите ѝ бяха натъпкани с памук. Страйк се отправи към вратата, тръгваше си. Блъсна се в рамката ѝ и после изчезна от поглед.

Всички продължаваха да се взират в Робин.

– О, господи, страшно съжалявам, не биваше да го казвам – прошепна Кортни през пръсти, притиснати към устата ѝ.

Очите ѝ бяха пълни със сълзи. От долу долетя звукът от затръшната врата.

– Няма нищо – изрече далечен за слуха на Робин глас, който звучеше много подобно на собствения ѝ. – Извинете ме за момент.

Тя се изправи и последва Страйк.

41

И грабнаха те копията, настървени,

опряха смъртоносни остриета в другия,

забравили доскорошното си приятелство.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Тъмната и непозната улица причини изненада у много пияния Страйк. Валеше го дъжд, блъскаше го силен вятър, а той стоеше, олюляваше се и се чудеше в коя посока е станцията на метрото. Обикновено надеждният му усет за ориентация му подсказа да поеме надясно, така че той тръгна нататък и бръкна в джоба си за цигарите, като се остави на сладостното освобождение на напрежението и гнева си, които бе изпитал току-що. Спомените за случилото се му идваха на накъсани фрагменти: гневното зачервено лице на Кайл. Дрънкало. Проклети студенти. Макс се смее на нещо, казано от Страйк. Много храна. Още повече пиене.

Струите дъжд искряха от уличното осветление и замъгляваха зрението на Страйк. Разните предмети наоколо му ту се свиваха, ту се уголемяваха, особено паркираната кола, която ненадейно се изпречи на пътя му, докато се опитваше да върви по права линия. Дебелите му пръсти напразно ровеха из джобовете. Не можеше да си намери цигарите.

Това последно бренди май беше грешка. Още усещаше вкуса му в устата си. Не обичаше бренди, а и беше изпил адски много „Дум Бар“ с Ник в пъба.

Голямо усилие си беше да вървиш срещу този силен вятър. Припламналото му задоволство от живота започваше да помръква, но определено не му се повръщаше дори след всичкото излапано говеждо задушено и огромното парче чийзкейк. Вярно, не му се щеше да мисли за тях, нито за четиресетте цигари, изпушени през последните двайсет и четири часа, а най-малко за брендито, чийто вкус още усещаше.

Без предупреждение стомахът му направи спазъм. Страйк се добра до празнина между две коли, наведе се и повърна също тъй обилно, както бе сторил по Коледа, отново и отново в продължение на няколко минути, докато накрая стоеше приведен с ръце, опрени на коленете, още с позиви за повръщане, но вече без резултат.

Изправи се с потно лице и обърса уста с опакото на дланта си, а в главата му блъскаха бутала. Минаха няколко секунди, преди да си даде сметка за бледата фигура с руса коса, развявана от вятъра, която стоеше и го наблюдаваше.

– К’во...? О... – промърмори, когато Робин му дойде на фокус. – Това си ти.

Хрумна му, че може да го беше последвала, за да му донесе забравените цигари, и погледна с надежда ръцете ѝ, но те бяха празни. Страйк се отмести от локвичката повръщано край бордюра и се облегна на друга паркирана кола.

– Целия следобед бях с Ник в пъба – изрече с дрезгав глас, останал с впечатлението, че Робин е разтревожена за него.

Нещо кораво се притискаше в хълбока му. Чак сега осъзна, че цигарите му все пак бяха у него, което си беше облекчение, тъй като би предпочел да вкусва тютюн вместо повръщано. Извади пакета от задния си джоб и след няколко фалстарта успя да запали.

Най-накрая в съзнанието му проби, че поведението на Робин бе необичайно. Фокусира се върху лицето ѝ и забеляза, че е бледо и странно изкривено.

– Какво?

– Какво? – повтори тя. – Какво ли, мамка му?

Робин ругаеше далеч по-рядко от Страйк. Влажният нощен въздух, който Страйк усещаше леден върху потното си лице, бързо го отрезвяваше. И все пак алкохолът в кръвта още забавяше реакциите му и не му хрумна нищо по-добро от това да повтори:

– Какво?

– Дойде със закъснение – заговори тя, – както ти е присъщо, защото кога, да му се не види, си ми засвидетелствал елементарното уважение да пристигнеш навреме...

– Какво? – пак изрече той и този път не толкова защото диреше информация, а от смайване.

Тя беше уникалната жена в неговия живот, която никога не се опитваше да го промени. Това не бе оная Робин, която познаваше.

– Появи се вкиснат, както също ти е навикът, защото какво значение имам аз? Голяма работа, че Робин щяла да се изложи пред съквартиранта си, пред роднини...

– Той не се впрегна – успя да каже Страйк.

Спомените му за вечерта не бяха особено ясни, но в това поне беше сигурен: Макс се бе засмял на негова шега, която сега не успяваше да си спомни. Той беше харесал Макс.

– А после се хвърли да нападаш гостите ми. И като връх на всичко – продължи Робин – изложи на показ нещо, което не желаех да става публично достояние... – Внезапно очите ѝ се навлажниха, тя стисна юмруци и напрегна тяло. – Използва го като аргумент в спор пред чужди хора, дявол да го вземе. Изобщо ли не ти хрумна...

– Я почакай – избъбри Страйк. – Изобщо не съм...

– Не ти ли дойде на ума, че може да не искам изнасилването ми да бъде обсъждано пред гости, с които едва съм се запознала?

– Не съм...

– Защо ме попита дали Походът на леконравните е добра идея?

– Ами очевидно защото...

– Нужно ли бе да говориш за изнасилване на деца по време на вечеря?

– Казах го само...

– А после взе, че си излезе, и ме остави да...

– Ами както чувам, дори съм закъснял да си изляза, щеше да е по-добре...

– По-добре за теб! – озъби му се тя и направи крачка към него. Не беше я виждал такава преди. – Защото непременно трябваше да излееш цялата си агресия в моя дом, а после да си тръгнеш и да ме оставиш да ти оправям бъркотиите, както обикновено, мамка му!

– „Както обикновено, мамка му“? – изрече Страйк с вдигнати вежди. – Я чакай...

– Сега трябва да се върна да заглаждам нещата, да успокоявам обидените...

– Не, не трябва – възрази Страйк. – Върви си в шибаното легло...

– Трябва. Това е винаги моя грижа! – викна Робин, като се удряше с юмрук в гърдите при всяка дума. Шокираният Страйк зяпна насреща ѝ, смълчан. – Както постоянно те подсещам да кажеш „моля“ и „благодаря“ на секретарката, защото на теб не ти минава през ума! Както те извинявам за лошите ти настроения пред хората, когато се почувстват обидени! Както търпя куп гадости заради теб...

– Опа – промълви Страйк и се отлепи от комбито, вече изправил се пред нея в пълен ръст. – Накъде бие това...?

– И при всичко, което правя за теб, не можа да се накараш да дойдеш трезвен за една вечеря!

– Ако искаш да знаеш – подхвана Страйк с надигащ се от пепелищата на предишната му еуфория гняв, – бях в пъба с Ник, който...

– ... чиято жена току-що е изгубила бебето им! Знам... и за какъв дявол той беше с теб в пъба, та я остави сама да...

– Тя го е изхвърлила! – изръмжа Страйк. – Сподели ли с теб това по време на великото оплакване между посестрими? И няма да се извинявам, че ми беше нужно отпускане след шибаната седмица, която имах...

– Докато на мен отпускане не ми трябва, нали? Защото не съм си жертвала половината годишен отпуск...

– Колко пъти трябва да ти благодаря, че ме покриваше, докато бях в Корн...

– А защо беше толкова гаден с мен сутринта, когато закъснях за пръв път изобщо някога...

– Бях спал три часа и половина...

– Живееш над проклетия офис!

– Майната му на това... – процеди Страйк и хвърли цигарата си на земята.

Тръгна да се отдалечава от нея, като вече бе сигурен, че върви в посока на метрото, и си мислеше за нещата, които можеше да каже: че вината как подлага Робин на напрежение го е задържала в Лондон, когато трябваше да е в Сейнт Моус при умиращата си леля; как Джони Рокъби бе позвънил по телефона тази сутрин; за сълзите на Ник в пъба и какво облекчение беше да седне и да пие със стар приятел, да слуша за нечии чужди беди, вместо да страда със собствените си.

– И не ми купувай повече шибани цветя! – кресна зад гърба му Робин.

– Няма такава опасност! – подвикна ѝ през рамо Страйк, докато се скриваше в мрака.

42

... последната му свада с Бритомарт

така дълбоко нарани го,

че не можа да тръгне, преди да се съвземе.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Когато Страйк се събуди в събота сутринта с пулсиращо главоболие и отвратителен вкус в устата, отне му известно време да сглоби случилото се предишната вечер. Извън спомена за повръщането, което май му идваше твърде много напоследък, отначало в ума му бяха единствено яркочервеното лице на Кайл и бледото изкривено на Робин.

Но после бавно си възстанови упреците на Робин: че е закъснял и се е появил пиян, че е бил груб с брат ѝ, че е съсипал вечерята, като е изрекъл пред двама студенти неща, приемани от него като безспорни истини за реалния свят. Припомни си също как беше споменато, че не е бил достатъчно нахилен и любезен с персонала.

Предпазливо се надигна от леглото, с помощта на мебелите стигна с подскоци до банята и влезе под душа.

Докато се къпеше, у него се бореха два отделни импулса. Единият бе стремежът да се самооправдае, който го потупваше по гърба и го награждаваше с намигване за онова, което си спомняше от своя спор със студентите. Другият бе вродената честност относно мотивите му, която го принуждаваше да си признае, че незабавно породилият се антагонизъм към гостите на Робин се коренеше в приликата им с типа хора, към които майка му би гравитирала.

Леда Страйк, която бе прекарала целия си живот в битка със задръжки от всякакъв характер, би сметнала участие в поход, облечена само по бельо, за още един зрелищен удар срещу ограниченията. Страйк никога не забравяше великодушието на Леда и искрената ѝ обич към отритнатите, но не можеше да си затваря очите пред факта, че активността ѝ бе приемала формата на ентусиазиран ексхибиционизъм, отегчителна агитация от врата на врата. И усилията, изисквани за компромис, постоянството, необходимо за структурни промени, не бяха по сърце на Леда. Никога не се бе отличавала със задълбочено или критично мислене и според Страйк падаше лесно в жертва на интелектуални шарлатани. Основата на житейската ѝ философия, ако такава дума бе приложима за хаотичното съчетание от прищевки и първосигнални реакции, наричано от нея убеждения, бе, че всичко, неодобрявано от буржоазията, автоматично е добро и правилно. Естествено, тя би застанала на страната на Кайл и Кортни в защита на порнографията и походите на леконравните, а възраженията на сина си щеше да отдаде на склонността му да съсипва радостите на хората, прихваната от нейната снаха.

Докато Страйк се бършеше и си слагаше протезата с бавни движения заради пулсиращото главоболие, хрумна му идеята да се обади по телефона на Робин, но мигом я отхвърли. Отдавна установените му навици диктуваха след разправия с жена да изчака нея да направи следващата стъпка и той приемаше това за проява на здрав разум. Ако тя се извинеше, всичко бе тип-топ; ако искаше да се водят още разговори, имаше шанс този път да е по-спокойна след периода на размисъл; в случай че все така беше сърдита, просто бе мазохистично да си проси още ядове, докато не се появеше сама. И докато Страйк не беше принципно против да предложи искрено извинение, ако се чувстваше в грешка, в действителност проявяваше тенденцията да отлага извиненията си и да ги поднася само когато нямаше друг изход.

Този му житейски подход до голяма степен се дължеше на отношенията му с Шарлот. Опит да се сдобри с Шарлот, преди тя да е изразходила яростта си до последната капка, бе като да се мъчиш да вдигнеш наново къща след земетресение. Понякога, след като той откажеше да приеме поредното ѝ изискване – обикновено да напусне армията, но на моменти да се откаже от контакти с приятелка само защото е жена или да похарчи за нещо пари, които нямаше, всичко това приемано от Шарлот като доказателства, че той не я обича, – Шарлот си вдигаше чуковете и чак след като се върнеше, до който момент Страйк като нищо вече можеше да е срещнал друга и да е преспал с нея, беше обсъждан поводът за скандала. Скарванията им обикновено траеха по седмица и повече. В два-три случая Страйк бе заминавал на назначение в чужбина, без да е постигнато помирение.

И все пак, като закуси с много добре дошла му кифличка с бекон, пи кафе и глътна два нурофена (всичко това, след като се обади на Тед, чу, че Джоун още се държи, и го увери, че с Луси ще са там на следващия ден), докато отваряше разнородна поща, като скъса две големи покани с позлатени ръбове за партито през май по случай петдесетгодишнината на „Дедбийтс“; докато пазаруваше храна сред неспирния дъжд и вятър, та да се зареди за пътуване, което можеше да трае много часове; докато сгъваше дрехи за багажа си, говореше с Луси и проверяваше прогнозата за времето, мислите му постоянно се връщаха към Робин.

Постепенно осъзна как най-много се тормозеше заради факта, че бе привикнал Робин винаги да е на негова страна, и това бе една от основните причини все да си търси поводи да ѝ се обади, ако му беше криво. Във времето между тях се бе създало приятелство, което му носеше успокоение и удовлетворение, и Страйк не си бе представял, че то може да бъде нарушено от онова, което той лично слагаше в категорията „Скандал при събиране на вечеря“.

Когато телефонът му иззвъня в четири часа следобед, изненада сам себе си, като го грабна бързо с надеждата да е съдружничката му, но видя непознат номер. Чудеше се дали няма отново да чуе Рокъби или друг непознат кръвен роднина, когато отговори:

– Страйк.

– Какво? – прозвуча остър женски глас, сочещ към средната класа.

– Корморан Страйк на телефона. Кой се обажда?

– Клеър Спенсър, социалната работничка на семейство Аторн. Оставили сте съобщение за мен.

– О, да – отвърна Страйк, придърпа си кухненски стол и седна. – Благодаря, че се свързвате с мен, госпожо... госпожице... Спенсър.

– Госпожа – уточни тя и прозвуча съвсем леко развеселена. – Може ли да попитам... Вие онзи Корморан Страйк ли сте?

– Съмнявам се да има много други – каза Страйк.

Посегна към цигарите си, после ги бутна настрани. Наистина се налагаше да ги намали.

– Ясно – каза Клеър Спенсър. – Бях леко стъписана да получа съобщение от вас. Откъде познавате семейство Аторн?

– Името им изникна – поясни Страйк, като си помисли колко крайно неточно бе това описание – по време на разследването на случай.

– Вие ли сте този, дето е отишъл в магазина на съседа от долния етаж и го е заплашвал?

– Не съм го заплашвал – отговори Страйк. – Отношението му ми се видя агресивно и го предупредих, че имат приятели, които няма да погледнат добре на тормоз от негова страна.

– Ха – възкликна Клеър вече по-сърдечно. – Той наистина е ужасен човек. Опитва се от години да ги изтика от апартамента. Иска да купи цялата сграда. Махна носеща стена, после се опита да обвини Дебора и Самхайн, че таванът му провиснал. Причинява им много стрес.

– Той каза, че неотдавна апартаментът бил... – Страйк за малко щеше да каже „ошушкан“, но се постара да го изрази по-учтиво – ... основно разчистен.

– Да, не отричам, че беше голяма бъркотия вътре, но го спретнахме. А колкото до твърденията му, че са причинили конструктивни увреждания, извикахме техническо лице и той потвърди, че няма нередности от тяхна страна. Но този човек е голям интересчия. Добре сте сторили, като сте го предупредили. Той си мисли, че след като те нямат кой знае колко близки роднини, може да му се размине да ги преследва. Та какъв случай разследвате?

Страйк ѝ разправи сбито за изчезването на Марго Бамбъро през 1974 година и за информацията, отвела го пред вратата на Аторн.

– И тъй – обобщи накрая, – исках да говоря с човек, който да може да ми каже доколко мога да разчитам на казаното от тях.

Настъпи кратко мълчание.

– Разбирам – каза Клеър, като сега звучеше малко по-предпазливо. – Боя се, че като техен социален работник имам дълг за конфиденциалност, така че...

– Може ли да ви задам някои въпроси? Ако не сте в положение да отговорите, очевидно ще го приема.

– Добре – съгласи се тя.

Той остана с впечатлението, че действията му, свързани с железаря, упражняващ тормоз, са я привлекли на негова страна.

– Те са явно достатъчно способни да живеят сами – отбеляза Страйк.

– С известна помощ, да – отвърна Клеър. – И всъщност се справят много добре. Имат силна взаимна връзка. Вероятно тя ги е поддържала, та да могат да останат извън институционална грижа.

– И какво точно...

Страйк се затрудни да формулира въпроса с нужната деликатност. Клеър му се притече на помощ.

– Синдром на Мартин-Бел – поясни тя. – Дебора е относително добре функционираща, макар да има известни социални затруднения, но може да чете и прочее. Самхайн се справя по-добре социално, но когнитивните му увреждания са по-големи от тези на майка му.

– А бащата, Гуилерм...?

Клеър се засмя.

– Техен социален работник съм само от няколко години. Не съм познавала Гуилерм.

– И не можете да ми кажете доколко е бил вменяем?

Настана по-дълга пауза.

– Ами, предполагам... – подхвана тя, – било е общоизвестно, че той е бил много странен. Различни членове на семейството ми говориха за него. Очевидно е вярвал, че може да урочасва хора с черна магия.

– Дебора ми каза нещо, което намерих за малко тревожно. Става дума за един лекар, доктор Бренър, който е работил заедно с доктор Бамбъро в медицинската служба „Сейнт Джон“. Може да е имала предвид медицински преглед, но...

Стори му се, че Клеър проговори нещо.

– Моля?

– Не, нищо. Какво точно ви каза тя?

– Спомена, че трябвало да си свали гащите, а не искала, но Гуилерм ѝ казал, че трябва. Предположих...

– И той е бил лекар?

– Да – потвърди Страйк.

Отново настана пауза, този път по-дълга.

– Не знам какво да ви кажа – изрече най-сетне Клеър. – Възможно е да е било медицински преглед, но... много мъже са посещавали този апартамент.

Страйк запази мълчание, като се чудеше правилно ли е разбрал.

– На Гуилерм му е било нужно да се снабдява отнякъде с пари за пиене и дрога – поясни Клеър. – От онова, което Дебора е разкрила пред социалните работници през годините, според нас... е, няма как да го кажа тактично, действал е като неин сутеньор.

– Господи – промърмори, отвратен, Страйк.

– Разбирам ви – каза Клеър. – От нейни откъслечни фрази пред хората, грижили се за нея, заключихме, че Гуилерм е извеждал Самхайн навън, когато тя е била с клиент. Ужасно е. Тя е толкова уязвима. Като се сложи чертата, не ми е мъчно за Гуилерм, че е умрял млад. Но моля ви, не споменавайте нищо от това пред близките на Дебора, ако говорите с тях. Нямам представа колко знаят те, а в настоящото време тя е доволна и спокойна. Няма нужда никой да бъде разстройван.

– Не, разбира се, че не – отвърна Страйк и си припомни думите на Самхайн: „Джо Бренър беше дърт мръсник“.

– Доколко надеждна е според вас паметта на Самхайн?

– Защо, какво ви е казал?

– Няколко неща, споменати от чичо му Тюдор.

– Хора със синдрома на Мартин-Бел имат достатъчно добра дългосрочна памет – съобщи предпазливо Клеър. – Бих казала, че сигурно е по-надежден за неща, казани от чичо му Тюдор, отколкото по много други въпроси.

– Чичо Тюдор явно е имал идея за случилото се с Марго Бамбъро. Включва хора, наречени „Нико и момчетата му“.

– А, да – промълви Клеър. – Знаете ли кой е това?

– Слушам ви.

– В Клъркънуел е живеел стар гангстер, на име Николо Ричи – каза Клеър. – Самхайн обича да приказва за „Нико и момчетата му“. Сякаш са някакви фолклорни герои.

Поговориха още няколко минути, но Клеър нямаше какво интересно да добави.

– Е, много ви благодаря, че се свързахте с мен – каза ѝ Страйк. – Виждам, че и социалните работници също като детективите работят в събота.

– Хората не спират да се нуждаят от помощ през уикенда – посочи тя. – Желая ви успех. Надявам се да откриете какво се е случило с горката лекарка.

Но той разпозна от тона ѝ, колкото и дружелюбен да беше, че това ѝ се струва много малко вероятно.

Главоболието на Страйк се бе свело до тъпо пулсиране, което се засилваше, ако се наведеше или се изправеше твърде рязко. Върна се към методичната си подготовка за пътуването до Корнуол на следващия ден: изпразни хладилника си от бързо развалящи се продукти, приготви сандвичи за пътуването, изслуша новините, които го осведомиха, че този ден трима души са станали жертва на неблагоприятните климатични условия; приготви си сака; погрижи се за имейлите си, пусна съобщение, че е извън офиса, с което пренасочваше потенциалните клиенти към Пат, прегледа графика, за да се увери, че е съобразен с отсъствието му. По време на всички тези задачи надаваше ухо към мобилния си телефон за съобщение от Робин, но нищо не идваше.

Накрая в осем часа, когато тъкмо си приготви пържена вечеря, която сметна, че заслужава с оглед на махмурлука си и многото работа, свършена този ден, телефонът му най-сетне бипна. През масата видя, че са пристигнали три последователни дълги съобщения. Като знаеше, че той заминава на следващата сутрин и нямаше яснота кога ще се върне, Робин явно бе подхванала процеса на помирение, както жените имаха навик да правят, с есе на тема многобройните ѝ оплаквания от него. Отвори първото съобщение с великодушната настройка да приеме почти всякакви условия в мирните преговори и чак тогава осъзна, че е от непознат номер.

Мислех, че днес е Денят на свети Валентин, но едва сега осъзнах, че било 15-и. Тук ме държат толкова упоена, че едва успявам да си спомня името си. Пак съм в клиника. Това не е моят телефон. При мен има друга жена, на която позволиха да задържи нейния, и тя ми услужи с него. Твоят мобилен телефон е единственият, на който знам номера наизуст. Защо така и не го смени? Дали заради мен, или просто суетата ми се обажда? Толкова натъпкана с лекарства съм, че не чувствам нищо, но знам, че те обичам. Питам се каква ли доза трябва да погълна, преди и това да изчезне. Достатъчна да ме убие, предполагам.

Следващото съобщение от същия номер гласеше:

Как прекара Деня на влюбените? Прави ли секс? Тук съм отчасти по причина, че не желая секс. Не мога да изтърпявам той да ме докосва и знам, че иска още деца. По-скоро бих умряла, отколкото да имам още. Всъщност предпочитам умирането пред много други неща. Но ти го знаеш. Ще те видя ли някога пак? Можеш да дойдеш да ме посетиш тук. Днес си представих как влизаш, както сторих аз по времето с твоя крак. Въобразих си как им казваш да ме пуснат, защото ме обичаш и ти ще се грижиш за мен. Плаках и

Продължението беше в третото съобщение:

психиатърът беше доволен да ме види, че плача, защото те приветстват емоциите. Не знам пълния адрес, но клиниката се казва „Симъндс Хаус“. Обичам те, не ме забравяй каквото и да стане с мен. Обичам те.

Имаше и четвърто последно съобщение:

Шарлот е, в случай че не е очевидно за теб.

Страйк изчете два пъти цялата поредица. После затвори очи и като милиони свои събратя човеци се зачуди защо бедите никога не идеха поединично, а прииждаха като лавини и всеки следващ удар още повече те дестабилизираше.

43

Ти, най-прекрасна и достойна сред жените,

укроти твоя гняв справедлив

и с пламъка му разпали огньове други.

Добре е да забравиш всичко лошо

и дай му прошката си благородна.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

За облекчение на Робин, тримата ѝ гости станаха рано на следващата сутрин, защото искаха да прекарат един пълен ден в Лондон. Всички бяха умълчани след вечерята, която Робин наричаше пред себе си „онзи кошмар“. Опасяваше се от сълзлива молба за прошка от страна на Кортни, която изглеждаше особено потисната, така че изобрази весела енергичност, каквато със сигурност не чувстваше, препоръча евтини заведения за хранене и места за приятно прекарване, преди да изпроводи студентите. Тъй като по график днес трябваше да проведе нощно следене на Елинор Дийн, даде резервен ключ на Джонатан и никак не съжаляваше, че най-вероятно щеше още да е в Стоук Нюингтън, преди студентите да се отправят обратно към Манчестър, защото възнамеряваха да хванат влака в късните часове на неделната сутрин.

Тъй като не желаеше да се озове насаме с Макс, в случай че той пожелаеше да извърши аутопсия на предишната вечер, Робин се самозаточи в стаята си за през целия ден, където продължи да работи на лаптопа си и да се опитва да блокира вълните на гняв срещу Страйк, както и желанието си да ревне. С все сила се стараеше да се съсредоточи върху установяването кой бе живял на „Джерусалем Пасидж“ по времето на изчезването на Марго, но мислите ѝ постоянно се връщаха към съдружника ѝ.

Робин никак не беше изненадана, че той не ѝ се обади, но проклета да бъдеше, ако тя първа инициираше контакт. Не би могла да оттегли и една своя дума от онова, което изрече, след като го гледа как повръща до бордюра, защото ѝ беше писнало да бъде приемана за даденост по начини, за които Страйк дори не си даваше сметка.

Но когато следобедът отмина, а дъждът продължаваше да вали зад прозореца ѝ, макар да не бе пила колкото Страйк, започна да усеща притъпено главоболие. Всеки път, щом си припомняше злощастната вечеря и изкрещяното срещу Страйк на улицата, беше изпълвана от равни части страдание и ярост. Искаше ѝ се да може да заплаче, но гърдите ѝ бяха толкова стегнати, че и това не ѝ бе по силите. Гневът ѝ пламваше наново всеки път, като върнеше в ума си атаките на Страйк срещу нейните гости, но после неволно започна да прехвърля в главата си аргументите на Кортни и Кайл. Беше сигурна, че никой от тях не се е сблъсквал с грозната реалност, връхлитала нея, и то не само в мрака под стълбището в общежитието, а по време на работата ѝ при Страйк: пребити жени, изнасилени момичета, смърт. Те не искаха да чуват историите на Страйк, защото бе толкова по-успокояващо да вярваш, че езикът може да промени света. Но нищо от това не смекчаваше чувствата към съдружника ѝ, тъкмо обратното, ядосваше се, че е съгласна с него. Той просто си търсеше някой, когото да нападне, а тя трябваше да плати цената.

Робин се застави да продължи да работи, защото работата бе единствената ѝ константа, нейно спасение. Към осем часа вечерта, след щателен преглед на онлайн регистрите, Робин вече бе сигурна, че няма жител на „Джерусалем Пасидж“, който да е там от четиресет години. До този момент вече беше толкова огладняла, че наистина ѝ се налагаше да хапне нещо, което, боеше се, означаваше да се срещне с Макс и да обсъждат Страйк.

И то се знае, когато отиде в дневната, завари Макс да гледа телевизия с Уолфганг в скута си. В мига, в който я видя, изключи звука и сърцето на Робин се сви.

– Добър вечер.

– Здравей – каза Робин. – Ще си приготвя вечеря, ти искаш ли нещо?

– Остана още от задушеното, ако ти се яде.

– Значи, Страйк не го е излапал всичкото?

Реши да го спомене първа, та да се свърши с това. Личеше си, че Макс има какво да каже.

– Не – отвърна Макс. Премести сънения Уолфганг на канапето и се отправи към кухнята. – Ще ти го стопля.

– Няма нужда, аз мога...

Но Макс си беше наумил да го свърши и когато Робин седна на масата с храната и питието си, той се настани до нея с бира. Това бе крайно необичайно и Робин се почувства нервна. Дали не я подготвяше за нежелано съобщение? Да не би Макс все пак да бе решил да продаде апартамента?

– Така и не съм ти казвал как се озовах с такъв хубав апартамент, нали? – подхвана той.

– Не си – отговори Робин предпазливо.

Настана пауза. Макс се усмихна.

– Хората обикновено казват: „Да му се не види, какво се обърка?“. Но по-далеч не се стига, нали? Забелязал съм го. Не се задават много въпроси.

– Често се сблъсквам с това в работата си – отбеляза Робин.

Но не по тази причина не беше разпитвала Макс за финансите му и не затова не попита сега какво се бе объркало с тялото и лечението му. Робин имаше твърде много неща в собственото си минало, които не би желала да бъдат обсъждани и да причиняват дискомфорт на околните.

– Преди седем години получих сърцебиене – каза Макс, вперил поглед в етикета на бирата си. – Аритмия. Бях насочен към сърдечен специалист и той ме оперира: отвори ме и отстрани синоатриалния ми възел. Сигурно не знаеш какво е това? – Той погледна към Робин и тя поклати глава. – И аз не знаех, докато не разкараха моя. В общи линии премахнаха способността на сърцето ми да бие самостоятелно. В крайна сметка се наложи да ми поставят пейсмейкър.

– О, не – промълви Робин и вилицата ѝ с набоденото парче месо увисна във въздуха.

– А най-красивото в историята беше, че нищо от това не е било необходимо. Поначало не е имало нищо нередно в синоатриалния ми възел. Оказа се, че изобщо не съм страдал от атриална тахикардия. Било е сценична треска.

– Аз... Макс, толкова много съжалявам.

– Да, никак не беше добре – кимна Макс и отпи от бирата си. – Две излишни сърдечни операции, безкрайни усложнения. Изгубих възлагания, четири години стоях без работа и още съм на антидепресанти. Матю каза, че непременно трябва да възбудя съдебен иск срещу лекарите. Сигурно нямаше да го направя, ако той не ме беше тласкал да го сторя. Адвокатски хонорари. Купища стрес. Но накрая спечелих и получих голямо обезщетение, а той ме убеди да го вложа в добра собственост. Юрист е, печели много пари. Та така, той купи този апартамент.

Макс отмести от челото си гъстата си руса коса и погледна Уолфганг, доприпкал до масата да се наслади още веднъж на аромата на задушеното.

– Седмица след като се нанесохме, ме сложи да седна срещу него и ми съобщи, че си тръгва. Мастилото още не беше изсъхнало върху ипотеката. Каза, че се борил с това, защото изпитвал лоялност към мен заради всичко, което бях преживял, но повече не можел да се съпротивлява на чувствата си. Обясни ми как осъзнал – додаде Макс с невесела усмивка, – че жалостта не е любов. Настоя да задържа апартамента, не пожела да му изплатя нищо, както би могъл да постъпи, така че просто ми приписа своята половина. Очевидно с цел да се чувства по-малко виновен. И се хвана с Тиаго. Той е бразилец, собственик на ресторант.

– Звучи като истински кошмар – промълви Робин.

– И така беше... Наистина трябва да престана да чета постовете им в инстаграм. – Макс въздъхна и разсеяно потърка ризата си върху белезите на гърдите си. – Естествено, мина ми през ума да го продам, но почти не бяхме живели заедно тук, та жилището не беше обременено със спомени. А и нямах енергията отново да търся апартамент и да се местя, така че си останах тук и всеки месец с мъки събирам вноската за ипотеката.

На Робин ѝ се струваше, че се досеща защо Макс ѝ разправя всичко това, и предчувствието ѝ се потвърди, когато той я погледна право в очите и каза:

– Просто исках да ти кажа колко съжалявам за случилото се с теб. Нямах представа. Илза ми каза само, че са те държали под дулото на оръжие...

– О, не бях изнасилена тогава – поясни Робин и като видя изненадата, изписана по лицето на Макс, се разсмя. Очевидно се дължеше на силната ѝ умора, но все пак бе облекчение да открие елементи от черна комедия в тази литания от ужасии, които човешките същества си причиняваха едни на други, макар че нямаше съвсем нищо смешно в това: нито в осакатеното му сърце, нито в маската на горила, населяваща кошмарите ѝ. – Не, изнасилването беше преди десет години. Тогава напуснах университета.

– Мамка му – изруга Макс.

– Да, никак не беше добре – повтори като ехо Робин думите на Макс.

– А това с ножа кога се случи? – попита Макс с поглед върху ръката на Робин над китката, а тя отново се засмя.

Ами какво друго ѝ оставаше да направи?

– Това беше преди две години.

– Докато работеше за Страйк ли?

– Да – потвърди Робин и спря да се смее. – Чуй, за снощи...

– Беше ми приятно снощи – прекъсна я Макс.

– Не може да го казваш сериозно.

– Напълно сериозен съм. Беше много полезно за изграждането на образа ми. Той има излъчването на истински голям мъж, от тия, дето не им минават глупости, не мислиш ли?

– Тоест държи се като гадняр?

Макс се засмя и вдигна рамене.

– Много по-различен ли е, когато е трезвен?

– Да – отвърна Робин. – Ами... и аз не знам. Не е чак такъв гадняр. – И преди Макс да е успял да попита още нещо за Страйк, побърза да каже: – За готвенето ти беше прав обаче. Беше фантастично. Много ти благодаря, добре ми дойде да хапна.

След като разчисти, Робин се върна долу и взе душ, преди да се преоблече за вечерната си смяна. Оставаше ѝ още час, докато смени Хъчинс, затова седна на леглото и взе да пише вариации на името Пол Сачуел в Гугъл. Пол Л Сачуел. ЛП Сачуел. Пол Ленард Сачуел. Лио Пол Сачуел.

Мобилният ѝ телефон иззвъня. Тя погледна екрана. Беше Страйк. След миг или два прие обаждането, но не каза нищо.

– Робин?

– Да.

– Можеш ли да говориш?

– Да – отвърна отново тя и насочи очи към тавана, а сърцето ѝ заби по-бързо.

– Обаждам се да се извиня.

Робин беше толкова смаяна, че не каза нищо няколко секунди. После прочисти гърло и попита:

– Спомняш ли си изобщо за какво има да се извиняваш?

– Ъъ... да, струва ми се – отговори Страйк. – Аз... нямах предвид да намесвам онова. Трябваше да си дам сметка, че не е тема, която ти би искала да се обсъжда по време на вечеря. Не ми хрумна.

Най-сетне очите на Робин се напълниха със сълзи.

– Добре – каза тя, като се помъчи да прозвучи небрежно.

– Съжалявам също, че бях груб с брат ти и приятелите му.

– Благодаря ти – каза Робин.

Последва мълчание. Навън дъждът продължаваше. После Страйк попита:

– Илза обаждала ли ти се е?

– Не – отвърна Робин. – А Ник на теб?

– Не.

Отново мълчание.

– Значи, всичко е наред между нас? – осведоми се Страйк.

– Да – каза Робин и се зачуди истина ли беше това.

– Ако съм те приемал за даденост – изрече Страйк, – искрено съжалявам. Ти си ми най-добрата.

– О, да го вземат дяволите, Страйк – подсмръкна Робин, като изостави преструвките, че не плаче.

– Какво?

– Ти просто... адски вбесяващ си.

– Защо?

– Да кажеш това. Сега.

– Не за пръв път го казвам.

– Всъщност е за пръв път.

– Казвал съм го на други хора.

– Аха – възкликна Робин, като вече плачеше и се смееше едновременно и посягаше за носни кърпички. – Ама не е същото, като да го кажеш на мен.

– Ами сега като го посочваш, да, май че не е – прие Страйк.

Седеше и пушеше до малката си кухненска маса с гетинаксов плот, а неизменният дъжд плющеше по прозореца на мансардата му. Някак си съобщенията на Шарлот го бяха убедили, че трябва да се обади на Робин и да оправи нещата, преди да тръгне към Корнуол и Джоун. И сега гласът и смехът ѝ имаха своето обичайно въздействие върху него, караха го да приема нещата като една идея по-малко ужасни.

– Кога тръгваш? – попита Робин и избърса очите си.

– Утре в осем. С Луси имаме среща в агенцията за коли под наем. Взехме джип.

– Много да внимаваш – поръча Робин.

Чула бе по новините този ден за трима загинали, след като се бяха опитали да пътуват през вятъра и наводненията.

– Да. Не мога да се престоря, че не ми се ще ти да шофираше. Луси е ужасна на волана.

– Сега пък не можеш да престанеш да ме хвалиш. Простих ти вече.

– Сериозно говоря – каза Страйк, вперил очи в упорития дъжд. – С тоя твой курс за професионално шофиране си единствената, с която не се боя да се возя.

– Мислиш ли, че ще успеете да се доберете?

– Може би не докрай с джипа. Но Полуърт ще ни пресрещне с лодка. Няма начин да отлагаме. На Джоун може би ѝ остават броени дни.

– Ще те мисля – промълви Робин. – Ще стискам палци и на ръцете, и на краката.

– Благодаря, Робин. Обаждай се.

След като Страйк затвори, Робин седя известно време да се наслаждава на изпълнилото я чувство на лекота. После придърпа лаптопа си, за да го затвори, преди да тръгне за работа с ландроувъра. Небрежно, както се хвърлят заровете един последен път, преди да станеш от игралната маса, написа в Гугъл „Пол Сачуел, художник“.

... художникът Пол Сачуел е прекарал повечето от кариерата си на гръцкия остров...

– Какво – отрони на глас Робин, сякаш лаптопът ѝ беше проговорил.

Кликна на резултата и екранът бе изпълнен от уебсайта на Музея и художествената галерия на Лемингтън Спа. Не го беше виждала нито веднъж при всичките часове издирване на Сачуел. Тази страница или току-що бе създадена, или поправена.

Временна изложба 3–7 март 2014 г.

Местни художници

Музеят и художествената галерия на Лемингтън Спа стават домакин на временна изложба на художници от района на Уорикшър. Вход свободен.

Робин прехвърли надолу през снимките на разните художници, докато го видя.

Нямаше никакво съмнение, че е същият човек. Лицето му бе набръчкано, зъбите пожълтели, гъстата му къдрава коса бе побеляла и оредяла, но още беше дълга до раменете, а под разкопчаната риза личеше обилно побеляло окосмяване.

Роден в Лемингтън Спа и отраснал в Уорикшър, художникът Пол Сачуел е прекарал повечето от кариерата си на гръцкия остров Кос. Творбите му, предимно изпълнени с масло и повлияни от старогръцките митове, отправят предизвикателство пред гледащите ги да признаят първичните си страхове и да надделеят предубежденията с чувствените им контури и багри...

44

В море от черна скръб и мъка се носи крехката ми ладия.

Далеч съм от надежда и от светъл лъч.

Защо понасям тези удари жестоки,

защо пред мен се сключват черни планини,

заплашващи да ме погълнат в своя мрак?

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Бурните води, дъждът и безмилостният вятър, които ги посрещнаха, си бяха съвсем реални и все пак битката на Страйк и Луси да се доберат до Сейнт Моус притежаваше странния ефект на сън. И двамата знаеха, че в края му ги чака смърт; и двамата бяха решени, че успеят ли да заварят Джоун жива, ще останат с нея, докато умре.

Дърветата наоколо се огъваха и пукаха, докато бързаха по магистралата. Трябваше да заобикалят широки езера, които доскоро бяха представлявали поле, и това ги отклоняваше с километри от пътя им. На два пъти се натъкнаха на пътни блокади и им бе наредено от гневни полицаи да обърнат назад. С упорство продължиха напред и в един момент изминаха осемдесет километра, за да осъществят реален напредък от трийсет. Слушаха всяка осъвременена климатична прогноза и им ставаше все по-ясно, че в някакъв момент ще се наложи да изоставят джипа. Дъжд обливаше колата, силният вятър отделяше чистачките от стъклата, братът и сестрата се редуваха да шофират, водени от едничка цел и временно забравили всички други грижи.

Страйк бе изненадан и благодарен, когато кризата му разкри една различна Луси, също както болестта бе му представила различна Джоун. Сестра му беше изцяло фокусирана върху онова, което трябваше да бъде направено. Дори шофирането ѝ беше различно без тримата ѝ шумни синове на задната седалка, които се въртяха и подритваха, ако пътуването траеше повече от двайсет минути. Забравил бе колко оправна и практична можеше да бъде Луси, какво търпение и решимост бе способна да прояви. Спокойствието ѝ рухна едва когато на петдесет километра от Сейнт Моус наводненията и падналите дървета бяха направили пътя непроходим. Докато Луси седеше отпусната над волана и плачеше, скрила лицето си в длани, Страйк излезе от джипа, застана под дърво, за да се заслони от неспирния дъжд, възползва се от възможността да запали цигара и позвъни на Дейв Полуърт, който бе в готовност да им се притече на помощ.

– Да, и ние си мислехме, че там ще ви се наложи да спрете – каза Полуърт, когато Страйк му съобщи позицията им.

– Кои „ние“?

– Ами не мога да свърша това сам, нали, Диди? Ще сме при вас до час. Седете в колата.

И наистина час по-късно, верен на думата си, Дейв Полуърт се появи от спускащия се здрач с още петима мъже, двама от които членове на местната спасителна служба, а другите трима – стари съученици на Страйк. Облечени в мушами и донесли непромокаеми рибарски ботуши за най-тежките преходи, мъжете взеха багажа на Страйк и Луси. Паркираха джипа на странична улица и поеха пеша.

Кракът на Страйк започна да пулсира болезнено при допира с протезата дълго преди края на двата часа път по мочурлива земя и хлъзгав асфалт. Наложи се да изостави гордостта си и да позволи на двама от старите си училищни приятели да го подкрепят от двете страни. Вече бе паднал мрак, преди да стигнат до двете лодки, които Полуърт бе уредил за прекосяване на наводненото поле. Редуваха се да гребат, ориентираха се с помощта на фенери и компаси.

Полуърт се бе обадил на всичките си приятели и познати, за да съдействат за придвижването на Страйк и Луси през опустошения от бурите полуостров. Десетина километра изминаха благодарение на трактор, теглещ ремарке, но в някои случаи бяха принудени да газят в леденостудена вода, като дребната Луси склони да бъде качена на гръб от най-едрия лодкар.

Четири часа след като оставиха джипа, се добраха до Сейнт Моус. Пред портата на къщата на Тед и Джоун братът и сестрата се прегърнаха на сбогуване с всеки от придружителите си.

– Не започвай – рече Дейв Полуърт, когато грохналият от умора и болки Страйк се опита да формулира с думи нещо неизразимо. – Влизайте вътре, защо иначе беше всичко?

Тед, на когото бяха звънели редовно през време на пътуването си, ги посрещна по пижама на задната врата с обляно от сълзи лице

– Не вярвах, че ще се доберете – повтаряше пак и пак, докато им правеше чай. – Направо не вярвах.

– Как е тя? – попита треперещата Луси, когато тримата седнаха в кухнята, обхванали с длани чашите с чай и похапващи препечени филийки.

– Днес успя да хапне малко супа – каза Тед. – Сега спи много. Но когато е будна, приказва ѝ се. Няма да е на себе си от радост, като види, че сте пристигнали.

И така се занизаха дни със същото усещане за живот насън като по време на пътуването им. Отначало Страйк, чийто отрязан наполовина крак беше изранен след мъчителното придвижване, изостави протезата си и подскачаше из малката къща, опиращ се в столове и стени. Четеше имейлите на Робин и им отговаряше, но новините ѝ за работата на агенцията сякаш долитаха от място, много по-далечно от Лондон.

Джоун вече беше крехка като птичка, костите ѝ стърчаха под прозрачната кожа. Беше дала ясно да се разбере, че иска да умре у дома си, не в болницата в Труро, тъй че лежеше смалена и съсухрена в голямото двойно легло, почти изцяло запълващо спалнята – легло, купено с оглед да побере едрия Тед, тогава висок, мускулест мъж, току-що уволнил се от Кралската военна полиция и станал впоследствие член на местната спасителна служба.

Денем Страйк, Тед и Луси се редуваха да седят край постелята на Луси, защото независимо дали беше будна, или спеше, харесваше ѝ да знае, че някой от тях е край нея. Керенза идваше сутрин и следобед и единствено в тези случаи семейството се оттегляше от стаята. Джоун вече не беше в състояние да преглъща лекарството си, тъй че Керенза започна да ѝ инжектира морфин през абокат. Страйк знаеше, че тя измива леля му и ѝ помага за още по-интимни функции: дългият период на възстановяването след ампутацията на крака му не бе оставил у него илюзии относно задълженията на медицинските сестри. Със своята доброта, човечност и сръчност Керенза бе един от малкото хора, които Страйк приемаше на драго сърце в изложената на течение кухня.

А Джоун все още се държеше. Минаха три дни след пристигането им, четири: тя спеше почти непрекъснато, но оставаше вкопчена в живота.

– Заради вас двамата е – казваше Тед. – Не иска да си иде, докато сте тук.

Страйк изпадаше в страховити мълчания, твърде обхватни, та да бъдат запълнени от човешки гласове. Нервите му бяха опънати от постоянното подрънкване на лъжички в топли напитки, приготвяни от едната потребност да се върши нещо, от сълзите, проливани от чичо му Тед, когато си мислеше, че никой не го вижда, от приглушените въпроси на добронамерени съседи.

На петия ден пристигна Грег, мъжът на Луси, заедно с тримата им синове. Съпрузите бяха обсъждали доколко е разумно да бъдат откъснати момчетата от училище и подложени на все още рискованото пътуване, макар че бурите най-сетне бяха утихнали, но Луси не изтърпяваше повече да е отделена от тях. Момчетата бяха отведени в стаята на Джоун да я видят и тя успя да се усмихне на всяко от тях. Дори Люк бе притихнал след това, а Джак плака.

Вече бяха нужни и двете стаи за гости за новопристигналите и Страйк без възражения се върна да спи на дивана.

– Ужасно изглеждаш – уведоми го без заобикалки Полуърт на шестия ден, а Страйк така се и чувстваше, след като се будеше на всеки час върху дивана, тапициран с конски косъм. – Я да идем да пийнем по бира.

– Може ли и аз да дойда? – примоли се с надежда Джак. Проявяваше тенденция да се навърта повече около Страйк, отколкото край баща си, докато Луси седеше горе с Джоун.

– Може, ако баща ти позволи – отвърна Страйк.

В момента Грег обикаляше из градината с притиснат до ухото си телефон и се опитваше да даде своя принос към конферентен разговор с офиса си в Лондон, а Люк и Адам ритаха топка около него. Грег изрази съгласие с вдигнат палец.

И тъй, Страйк, Полуърт и Джак поеха заедно към центъра на града. Макар небето да бе мрачно, а пътищата още мокри, вятърът най-накрая бе утихнал. Когато стигнаха до брега, телефонът на Страйк иззвъня. Той отговори, без да спира да върви.

– Страйк.

– Пищяла е. Получих съобщението ти.

– Оставих го преди десет дни – посочи Страйк.

– Бях зает, неблагодарно лайно такова.

– Прощавай – промърмори Страйк.

Махна на другите двама и спря до стената на пристанището, загледан в сиво-зеленото море и мъгливия хоризонт.

– Заврях си носа тук-там – каза Пищяла, – но да знаеш, че няма да разбереш коя е била мацката, Горелка. Онази на филма. Никой не знае. Трябва тежко да се е провинила, щом се е стигнало дотам.

– Искаш да кажеш, че си го е заслужавала – подхвърли Страйк, като оглеждаше гладкото море.

При сегашния му вид не беше за вярване, че бе причинило такива беди на града.

– Не казвам, че си го е заслужавала, казвам само, че такова нещо е изключение дори за Ричи Мръсника – нетърпеливо уточни Пищяла. – Ти да не си в някой карцер?

– Какво?

– Къде си, мамка му? Никакъв шум не се чува около теб.

– В Корнуол.

За миг Страйк очакваше Пищяла да попита къде е това. Беше забележително невеж относно всичко извън Лондон.

– И чий го дириш в Корнуол?

– Леля ми умира.

– О, да му се не види. Съжалявам.

– Къде е той сега?

– Кой?

– Ричи.

– В старчески дом, казах ти.

– Добре. Благодаря за опита, Пищял. Оценявам го.

Може би за пръв път, откакто се знаеха, Пищяла бе този, който спря Страйк да не затвори.

– Ей... ей!

– Какво? – попита Страйк, като отново вдигна телефона до ухото си.

– Защо се интересуваш къде е? Няма да говориш с Ричи. Ти приключи.

– Не съм приключил – възрази Страйк, примижал срещу морския бриз. – Все още не съм открил какво се е случило с лекарката.

– О, мамка му. Да не искаш да те гръмнат в главата?

– Ще се видим, Пищял – каза Страйк и преди старият му приятел да е успял да си отвори устата, прекъсна разговора и изключи звука на телефона си.

Полуърт вече беше седнал с Джак, когато Страйк влезе във „Виктъри“, и на масата имаше две бири и кока-кола.

– Тъкмо казвах на Джак – обърна се Полуърт към Страйк, когато детективът седна. – Нали, моето момче? – попита той Джак, който кимна, сияещ. – Като порасне, това ще е неговият местен пъб.

– На петстотин километра от мястото, където живее?

– Роден е в Корнуол, току-що ми го съобщи.

– О, да – кимна Страйк. – Бях забравил.

Семейството бе гостувало на Тед и Джоун и родилните болки на Луси бяха настъпили с месец по-рано. Тъй че Джак се бе появил на бял свят в същата болница в Труро, в която бе роден и Страйк.

– И си Нанкароу по майка – продължи Полуърт към Джак, който се опиваше от одобрението му. – Това те прави кореняк корнуолец.

Полуърт се обърна към Страйк.

– Кой беше този на телефона? Чувахме кокни изговора му от цял километър.

– Един с прякор Пищяла – отвърна Страйк. – Разправял съм ти за него. Майка ми го прибра от улицата една вечер, наръган с нож. И той ни осинови.

Страйк отпи от бирата си и се почуди как биха се погодили Полуърт и Пищяла, ако се срещнеха, което бе много слабо вероятно. Реши, че можеше и да се ступат един друг. За Страйк бяха като две парчета от различни пъзели, нямаха допирна точка. При споменаването на наръгване с нож Полуърт хвърли поглед към Джак, а Страйк свали чашата си и каза:

– Не се тревожи за него. Иска да постъпи във Военната полиция като Тед и мен.

Джак засия още повече. Чувстваше се на седмото небе.

– Може ли да опитам бирата? – попита той чичо си.

– Не прекалявай – отвърна Страйк.

– Виж това – обади се Полуърт и посочи страница във вестника, който бе взел. – Парламентът се опитва да сплаши шотландците. Тия копе...

Страйк се прокашля. Джак се изхили.

– Пардон – рече Полуърт. – Ама може ли такова нещо? Казват им, че не могат да запазят лирата, ако гласуват за независимост. Естествено, че ще запазят лирата. Това е в интерес на всички...

През следващите десет минути говори за малкия национализъм, за очевидните аргументи в защита на исканията на шотландците и корнуолците за независимост, за идиотщината на опонентите им, докато Джак започна да гледа с празен поглед и като крайна мярка Страйк насочи разговора към футбол. „Арсенал“, както бе предвидил, бяха загубили от бранещия титлата си „Байерн Мюнхен“ и той не се съмняваше, че при мача реванш ще отпаднат. Двамата с Тед бяха гледали първия мач заедно и успешно се бяха престрували, че ги е грижа за резултата. Страйк позволи на Полуърт да оспори фала, заради който Шчесни бе отстранен, и темата за политика бе милостиво изоставена.

Страйк си мислеше за Полуърт по-късно вечерта, докато лежеше в тъмното отново на дивана от конски косъм, неспособен да заспи. В умората му вече имаше някаква трескавост, усилена от болките в тялото му, непрестанното напрежение от присъствието му тук, в тази пренаселена къща, в очакване стопеното тяло горе да се предаде.

В това му състояние в ума му кръжеше бъркотия от идеи. Мислеше за категории и граници, от онези, които искаме да създаваме и налагаме, до другите, от които искаме да се изтръгнем и да ги разрушим. Припомняше си фанатичното пламъче в очите на Полуърт, като настояваше за по-твърда граница между неговия район и останалата Англия. Заспа, замислен за измишльотините на астрологията, и сънува Леда да реди картите си таро в комуната в Норфък, където бяха живели тъй отдавна.

Страйк бе събуден в пет часа от собственото си болящо тяло. Като знаеше, че Тед скоро ще се събуди, стана и се облече, готов да поеме бдението край леглото, докато чичо му закусеше.

И то се знае, щом чу стъпките на Страйк на горната площадка, Тед се появи от спалнята по халат.

– Приготвих ти чай – прошепна Страйк. – В чайника в кухнята е. Аз ще поседя при нея.

– Добро момче си ти – прошепна в отговор Тед и потупа Страйк по ръката. – Тя спи сега, но в четири часа си побъбрих с нея. От дни не беше говорила толкова.

Разговорът със съпругата му очевидно го бе ободрил. Пое надолу за закуската си, а Страйк влезе безшумно в познатата стая и зае позиция на стола с твърда облегалка край Джоун.

Доколкото Страйк знаеше, тапетите не бяха сменяни от самото нанасяне на Тед и Джоун в къщата. Не бяха имали друг дом в града, където и двамата бяха отраснали, след като Тед бе напуснал армията. Тед и Джоун сякаш не забелязваха колко опърпана бе станала къщата през десетилетията. При все че Джоун бе такава чистница, след като веднъж жилището бе обзаведено и подредено, не виждаше нужда да променя нещо. Тапетите бяха на десен от малки лилави букетчета и Страйк си спомняше как като малко дете бе прекарвал пръст по съединяващите ги геометрични мотиви, когато рано сутрин се бе вмъквал в леглото при Тед и Джоун. Двамата бяха още сънени, а той настояваше за закуска и разходка до плажа.

Двайсет минути, след като бе седнал до нея, Джоун отвори очи и изгледа Страйк толкова безизразно, та на него му се стори, че не го разпознава.

– Аз съм, Джоун – каза тихо той и приближи стола до леглото, като включи нощната лампа с абажура с пискюли. – Корм. Тед отиде да закуси.

Джоун се усмихна. Ръката ѝ сега бе съвсем костелива. Пръстите потрепнаха. Страйк я пое в собствената си длан. Тя каза нещо, което той не успя да чуе, затова наведе глава към лицето ѝ.

– Какво каза?

– Ти си... добър човек.

– О, знам ли, дали е така – промърмори Страйк.

Стисна леко ръката ѝ, боящ се да не я напряга прекалено. Старческото оцветяване на роговицата около ирисите караше сините ѝ очи да изглеждат още по-избледнели. Той си мислеше за всичките случаи, когато би могъл да идва на гости и не го беше правил. За пропуснатите поводи да позвъни. За забравените ѝ рождени дни.

– ... помагаш на хората...

Вгледа се в него и после с върховно усилие промълви:

– Горда съм с теб.

Той искаше да заговори, но нещо блокираше гърлото му. След секунди видя клепачите ѝ да се спускат.

– Обичам те, Джоун.

Думите излязоха дрезгави и едва чути, но му се стори, че тя се усмихна, преди да потъне в сън, от който нямаше да се събуди.

45

През древни времена избликнал извор тук

с води обилни и сребристо бистри.

Вселявали у пиещия добродетели и служели за лек.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Робин още беше в офиса, когато Страйк се обади една вечер с новината, че Джоун е починала.

– Много съжалявам за това, но трябва да остана, докато уредим погребението – каза ѝ. – Има да се върши много, а Тед е буквално разбит.

Току-що бе споделил с Тед и Луси желанието на Джоун за погребението ѝ, с което хвърли и двама им в ридания край кухненската маса. Тед плачеше, трогнат, че съпругата му е взела предвид неговото удобство и улеснение, както бе правила през петдесетте години на брака им, а също заради новината, че накрая тя бе пожелала да влезе в морето и да го чака там. В случая с Луси причината бе, че няма да има гроб, който се бе надявала да посещава и обгрижва. Луси изпълваше дните си със самоналожени задължения, те даваха смисъл и форма на живота ѝ, за който тя бе твърдо решена да бъде коренно различен от този на лекомислената ѝ биологична майка.

– Няма проблем – увери го Робин. – Справяме се добре.

– Сигурна ли си?

– Напълно сигурна.

– За крематориума трябва доста да се почака, изостанали са заради наводненията – обясни Страйк. – Погребението е условно определено за трети март.

Това бе денят, който Робин бе планирала да прекара в Лемингтън Спа, за да присъства на откриването на изложбата на Пол Сачуел. Тя не каза това на Страйк. Съзнаваше, че в момента умът му едва ли би могъл да побере друго, освен мислите за Джоун и живота му в Корнуол.

– Не се тревожи – повтори тя. – Искрено съжалявам, Корморан – добави.

– Благодаря – отвърна Страйк. – Бях забравил какво е да подготвяш погребение. Вече трябваше да съм рефер в един спор.

След като сподели плановете на Джоун за изпращането ѝ, а Луси и Тед избърсаха сълзите си, Тед предложи да помолят опечалените, вместо да носят цветя, да направят дарения на организацията за подпомагане на болни от рак „Макмилън“.

– ... само че Луси настоя, че Джоун би искала цветя – каза Страйк на Робин. – Предложих да дадем и двете възможности на хората. Тогава Тед възрази, че това означава да направят и двете, а не им е по джоба, но карай да върви. Луси е права, Джоун наистина би искала цветя, и то възможно повече. Това ѝ бе мерилото за погребенията, на които присъстваше.

След като си казаха довиждане, Робин поседя за известно време на бюрото на съдружниците и се почуди дали ще е подходящо агенцията да изпрати цветя за погребението на Джоун. Никога не се беше виждала с Джоун, питаше се дали няма да изглежда странно или натрапчиво да праща съболезнования. Сега си припомни как когато бе предложила на Страйк да го вземе от къщата на Джоун в Сейнт Моус, той бързо я беше отрязал и както винаги бе издигнал стена между Робин и личния си живот.

Робин се прозя и изключи компютъра, след като затвори приключеното досие на случая „Пощенска картичка“, изправи се и отиде да вземе палтото си. При външната врата спря, а отражението ѝ в тъмното стъкло беше безизразно. После, сякаш реагираше на нечута команда, се върна във вътрешния кабинет, включи отново компютъра и преди да си е дала време да се колебае, поръча букет тъмнорозови рози да бъдат доставени в църквата на Сейнт Моус на трети март с послание: „С най-искрено съчувствие от Робин, Сам, Анди, Сол и Пат“.

До края на месеца Робин работи без почивен ден. Проведе финална среща с преследвания синоптик и съпругата му, при която разкри самоличността на Пощенската картичка, даде им нейното истинско име и адрес и прие последното им плащане. После накара Пат да се свърже с брокерката от списъка на чакащи клиенти, която подозираше, че мъжът ѝ спи с бавачката им, и на следващия ден прие жената в офиса, за да запише данните ѝ и да получи начална вноска.

Брокерката не се постара да скрие разочарованието си, че се среща с Робин, а не със Страйк. Беше слаба и безцветна блондинка на четиресет и две, чиято прекалено просветлена коса отблизо имаше текстурата на тънка тел. На Робин тя ѝ се стори несимпатична, докато в края на интервюто не заговори за съпруга си, чийто бизнес фалирал и сега работел от вкъщи, което го оставяло за дълги часове насаме с бавачката.

– Четиринайсет години – каза брокерката. – Четиринайсет години, три деца и сега...

Скри очи зад треперещите си ръце и Робин, която бе с Матю още от училище, изпита към жената при все неприканващата ѝ външност внезапен проблясък на съчувствие.

След като новата клиентка си тръгна, Робин повика Морис в офиса и му възложи наблюдение над бавачката в първия ден.

– Дадено – отвърна той. – Какво ще кажеш да наречем клиентката БК?

– Какво значи това? – попита Робин.

– Богата кучка – ухили се Морис. – Фрашкана е с пари.

– Не – без усмивка отряза Робин.

– Опа! – повдигна вежди Морис. – Феминистко предупреждение, а?

– Нещо такова.

– Ами тогава...

– Ще я наречем госпожа Смит, на улицата, на която живеят – студено изрече Робин.

През следващите няколко дни Робин поемаше своя ред да наблюдава бавачката, брюнетка с лъскава коса, която донякъде ѝ напомняше Лорелай, бивша приятелка на Страйк. Децата на брокерката очевидно обожаваха бавачката, а същото беше, както се опасяваше Робин, и с техния баща. Макар че нито веднъж не я докосна като любовник, демонстрираше всички признаци на хлътнал до ушите мъж: отразяваше като огледало езика на тялото ѝ, смееше се прекалено силно и продължително на шегите ѝ, бързаше да ѝ отвори врати и порти.

Няколко вечери по-късно Робин задряма зад волана за няколко секунди, докато караше към къщата на Елинор Дийн в Стоук Нюингтън. Събуди се стресната, мигом включи радиото и отвори прозореца, при което очите ѝ се насълзиха от студения смог, нахлул отвън, но във всеки случай инцидентът я изплаши. През следващите няколко дни увеличи консумацията на кофеин в усилие да се поддържа будна. Това пък я направи леко нервна и едва успяваше да заспи в редките случаи, когато излезеше такава възможност.

Робин винаги бе извънредно предпазлива със служебните пари, не по-малко от самия Страйк, и се отнасяше към всяко похарчено пени като удържано от собствената ѝ заплата. Този навик за пестеливост се запази при нея, макар че оцеляването на агенцията вече не висеше на косъм като преди. Робин бе наясно, че Страйк вземаше много малко пари от бизнеса за свои собствени нужди и предпочиташе печалбите да остават в агенцията. Продължаваше да води спартанско съществуване в двете стаички и половина над офиса и имаше месеци, когато тя, съдружникът на заплата, отнасяше у дома си повече пари от старшия съдружник и основател на фирмата.

Всичко това добави към чувството ѝ на вина, когато се регистрира в хотел „Премиър Ин“ в Лемингтън Спа в неделя вечерта преди откриването на изложбата на Сачуел. Градът беше само на два часа път с кола; Робин знаеше, че можеше да пристигне рано сутринта в понеделник, вместо да преспи там. Беше толкова изтощена обаче, че се опасяваше да не заспи отново на волана.

Оправда пред себе си хотелската стая с аргумента, че си оставяше двайсет и четири часа преди откриването на изложбата. Така имаше време да погледне църквата, където Марго уж беше видяна седмица след изчезването ѝ. Взе също така със себе си фотокопия от всички бележки на Талбът с хороскопи с намерението да ги проучи в тишината на хотелската си стая. Към тях добави купената на втора ръка „Твоето място в слънцето“ от Еванджелин Адамс, неотваряно тесте карти таро и екземпляр от „Книга на Тот“. Не беше казала на Страйк, че ги е купила, така че не се канеше да си възстановява разноските по тях.

Колкото и да обичаше Лондон, родената в Йоркшър Робин понякога копнееше за дървета, открити пространства и хълмове. Шофирането ѝ по безличната магистрала М40 покрай селца и махали с архаични имена като Мидълтън Чени, Темпъл Хердюуайк и Бишъпс Ичингтън ѝ даваха поглед към равни зелени поля. В хладния влажен ден се усещаше приятен полъх на пролет и от пролуките между струпаните бели облаци в ландроувъра нахлуваше ярка слънчева светлина, на която отражението на Робин в прашното стъкло до нея наподобяваше бледосив призрак. Наистина се налагаше да почисти колата; всъщност бяха ѝ се натрупали всевъзможни дребни лични задължения, докато работеше нонстоп за агенцията, като да позвъни на майка си, чиито обаждания избягваше, на адвокатката си, оставила съобщение за скорошното медиаторство, без да се споменава скубане на вежди, купуване на нов чифт ниски обувки и превеждането в банковата сметка на Макс на нейната половина от общинския данък.

Докато покрай нея се нижеха живи плетове, Робин съзнателно насочи мислите си далече от тези потискащи баналности на ежедневието към Пол Сачуел. Съмняваше се, че ще го открие в Лемингтън Спа. Не си представяше, че седемдесет и пет годишен човек би пожелал да напусне дома си в Кос само за да посети провинциална художествена галерия. Сачуел вероятно бе пратил картините си от Гърция или просто бе дал разрешението си те да бъдат изложени. Защо иначе би оставил онова, което Робин си представяше като ослепително бяла вила, художническо студио сред маслинови горички? Планът ѝ бе да се престори, че има интерес да купи или поръча една от неговите картини, така че да се добере до домашния му адрес. За миг или два се отдаде на фантазията как лети до Гърция със Страйк, за да разпитат стария художник. Представяше си как ги облъхва жега като от пещ при слизането от самолета в Атина и видя себе си по лятна рокля и сандали да върви по прашния черен път към вратата на Сачуел. Но когато във въображението ѝ изникна Страйк по шорти с изложената на показ метална протеза на крака му, внезапно се засрами от извиканите в ума ѝ образи и прекрати малката фантазия, преди тя да я е отвела до плажа или до хотела.

В околностите на Лемингтън Спа Робин последва табелата към църквата „Вси светии“, за която знаеше от проучванията си, че е единствен възможен кандидат за мястото, където Чарли Рамидж бе твърдял, че е видял Марго. Джанис бе споменала „голяма църква“. „Вси светии“ беше туристическа атракция благодарение на размерите си. Никоя от другите църкви в Лемингтън Спа нямаше гробище към нея. Нещо повече, „Вси светии“ беше разположена точно на маршрута на човек, пътуващ на север от Лондон. Макар на Робин да ѝ бе трудно да проумее защо Марго би разглеждала надгробни плочи в Лемингтън Спа, докато мъжът ѝ умоляваше по националните медии за информация относно нейното местонахождение, а любовникът ѝ, родом от Лемингтън Спа, си беше останал в Лондон, изпитваше странното чувство, че като види самата църква, ще добие по-ясна представа дали Марго някога е била там. Изчезналата лекарка вече ставаше съвсем реална за Робин.

Успя да си намери място за паркиране на „Прайъри Терас“, точно до църквата, и пое пеша да обходи периметъра, като се дивеше на огромните мащаби на сградата. Тя бе с внушителни размери за този средноголям град; всъщност приличаше повече на катедрала с издължените си прозорци, извити в дъга в горния край. Робин сви вдясно по Чърч Стрийт и отбеляза още едно съвпадение с името на улицата, тъй сходно с домашния адрес на Марго. Вдясно ниска стена с парапет отгоре предоставяше идеално място някой с мотоциклет да паркира, да пийне чай от термоса си и да погледа гробището.

Само дето гробище нямаше. Робин рязко се закова на място. Виждаше само два гроба с каменни надгробни плочи, чиито надписи бяха ерозирали. Иначе пред нея се простираше единствено тревна площ, прекъсната от две пътеки.

– Паднала е бомба върху него.

Весела наглед майка вървеше към Робин и буташе двойна бебешка количка със заспали близначета момченца. Беше интерпретирала правилно внезапното спиране на Робин.

– Наистина ли?

– Да, през 1940 година – обясни жената, като забави ход. – Луфтвафе.

– О... Ужасно.

Робин си представи разровената земя с изпочупени надгробни плочи и може би фрагменти от ковчези и кости.

– Да, но тези двата са ги пропуснали – каза жената и посочи към старите плочи под сянката на голям тис.

Едно от близначетата се протегна в съня си и клепачите му потрепнаха. С комична гримаса към Робин майката поде отново бързата си крачка.

Робин влезе в оградената площ, където някога бе имало гробище, и се зачуди как да тълкува разказа на Рамидж в тази светлина. През 1974 година не бе имало гробище, на което да е видял Марго, бродеща между надгробните плочи, както бе твърдял. Или пък просто Джанис Бийти бе приела идеята за непокътнато гробище, като е чула, че Марго е разглеждала надгробните плочи? Робин се насочи към тях. Със сигурност, ако Марго е била пред тези плочи, би се намирала само на крачки от човек с мотоциклет, спрял край църквата.

Робин постави длани върху студените черни перила, които предпазваха старите гробове да бъдат пипани от любопитни, и ги разгледа. Какво би могло да привлече Марго към тях? Надписите върху покрития с мъх камък бяха почти неразличими. Робин наклони глава в усилие да ги разчете.

Дали ѝ се привиждаха разни неща? Не беше ли една от думите „вирго“, тоест „дева“, или бе прекарала твърде много време да си блъска главата над бележките на Талбът с хороскопи? И все пак колкото повече се взираше, толкова повече надписът приличаше на „вирго“.

Напоследък Робин свързваше този зодиакален знак с двама души: някогашния ѝ съпруг Матю и Дороти Оукдън, овдовялата секретарка в някогашната медицинска служба на Марго. Робин бе станала толкова умела в разчитане на бележките на Талбът, че щом видеше знака на Дева, в ума ѝ автоматично изникваше името Дороти. Сега извади телефона си и леко се окуражи, като се увери, че не ѝ се привижда нещо въображаемо: това бе последният дом на някой си Джеймс Вирго Дън.

Но защо Марго би се интересувала от него? Робин извади на екрана си генеалогичната страница за хора с фамилия Вирго и Дън и научи, че мъжът, чиито кости сега лежаха на крачки от нея, е роден в Ямайка, където е притежавал четиресет и шест на брой роби.

– Няма защо да ми е мъчно за теб тогава – промърмори Робин.

Тя пъхна телефона в джоба си и тръгна по периметъра към предната фасада на църквата, докато стигна до големи дъбови двойни врати, подсилени с железен обков. Докато се изкачваше по каменните стълби, чу тихо пеене на химн. Естествено: беше неделя сутрин.

След моментно колебание Робин отвори вратата възможно най-тихо и надникна вътре. Пред нея се разкри огромно и мрачно пространство: излъчващи мраз сиви каменни параболи, трийсетина метра студен въздух помежду паството и тавана. Несъмнено в периода на Регентството е имало нужда от подобна голяма църква, когато хората са се стичали в града с минерални извори, за да пият от водите му, но в днешни времена богомолците изобщо не можеха да я запълнят. Клисар в черна дреха се озърна да я погледне; Робин му се усмихна с извинение, затвори тихо вратата и се върна на тротоара, до голяма модерна стоманена скулптура с усукана тел, очевидно предвидена да представи лековития извор, около който бе построен градът.

Близък пъб тъкмо отваряше врати, а на Робин ѝ се пиеше кафе, така че прекоси улицата и влезе в „Старата библиотека“.

Вътре, макар и обширно, не бе тъй мрачно като в църквата и в интериора преобладаваха оттенъци на кафявото. Робин си взе кафе, настани се в закътан ъгъл, където не можеше да бъде наблюдавана, и потъна в абстрактни размишления. Онова, което бе зърнала от вътрешността на църквата, не ѝ бе подсказало нищо. Марго беше атеистка, но църквите бяха едни от малкото места, където човек можеше да седне да помисли, без да бъде обезпокояван. Дали Марго бе привлечена от „Вси светии“ от същия смътен импулс, някога накарал Робин да седне на дървена пейка в неизвестно гробище, за да поразсъждава над окаяното състояние на брака си?

Робин остави чашата с кафе, отвори голямата чанта за през рамо, която бе взела със себе си, и извади фотокопията от тетрадката на Талбът, където се споменаваше Пол Сачуел. Приглади ги и хвърли бегъл поглед на двамата мъже, които седнаха на близка маса. Онзи с гръб към нея бе висок и масивен, с тъмна къдрава коса и преди да си напомни, че нямаше как да е Страйк, в гърдите ѝ припламна радостно вълнение.

Непознатият, изглежда, усети, че Робин го наблюдава, и се извърна, преди тя да е успяла да отклони поглед. Мярнаха ѝ се очи сини като на Морис, безволева брадичка и къс врат, преди да сведе глава над бележките с хороскопи. Усети, че се изчервява, и изведнъж ѝ бе невъзможно да разтълкува рисунките и символите пред нея.

Обзе я нелогично силен срам от това, че погледът ѝ се бе срещнал с този на непознат. Под лъжичката ѝ загаснаха последните искри на възбуда, почувствана от лъжовното впечатление, че вижда Страйк.

Просто мигновено погрешно възприятие – каза си. – Няма за какво да се тревожиш. Успокой се.

Но вместо да чете бележките, Робин закри лице с длани. В този непознат бар, с отслабена от изтощението съпротива, Робин съзнаваше, че отбягва въпроса за това какво наистина бе изпитвала към Страйк през последната година. Беше заета да се откъсне психически от Матю, да свикне с новото си жилище и новия си съквартирант, справяше се с безпокойството и критичното отношение на родителите си, отблъскваше постоянно досаждащия Морис, изплъзваше се на вбесяващата решимост на Илза да я сватосва, работеше два пъти по-усилено от преди, така че никак не бе лесно да мисли за нещо друго, дори за толкова съдбовен въпрос като този какво в действителност изпитва към Корморан Страйк.

Сега, в ъгъла на този кафяв пъб, с нищо друго, което да я разсее, Робин неволно се замисли за онези нощи по време на сватбеното пътешествие, когато бе обхождала посипания със ситен бял пясък бряг, след като Матю си легнеше. Тогава се бе питала дали е влюбена в човека, който тогава беше неин шеф, не съдружник. Беше издълбала дълбок ров на плажа, движейки се напред и назад, преди да реши, че отговорът е „не“, че чувството ѝ е смесица от приятелство, възхищение и благодарност за възможността, която ѝ бе дал да се впусне в мечтаната отдавна кариера, станала невъзможна в представите ѝ. Тя харесваше съдружника си, уважаваше го, беше му признателна. Това беше то. Това беше всичко.

Само дето... припомни си какво удоволствие бе изпитала да го види в „Кафе Ноутс“ след едноседмично отсъствие, колко щастлива се чувстваше, независимо от обстоятелствата, щом зърнеше името на Страйк да светне на екрана на телефона ѝ.

Сега, почти уплашена, се застави да си мисли колко непоносим можеше да бъде Страйк: навъсен, неразговорчив, неблагодарен, далеч не красавец с неговия чупен нос и коса, която сам той описваше като „срамно окосмяване“, ако бъдеше сравнен с Матю или дори с Морис...

Но той беше най-добрият ѝ приятел. Това признание, което дълго беше избутвала от съзнанието си, доведе до почти болезнено свиване на сърцето ѝ, и то главно защото съзнаваше как е невъзможно някога да го каже на Страйк. Можеше да си го представи настръхнал срещу нея като стъписан бизон при такова неприкрито изявление за привързаност, разклащащо бариерите, издигнати от него, за да предотвратят прекалено сближаване. И все пак имаше известно облекчение в това да си признае болезнената истина: тя държеше силно и от цялото си сърце на своя съдружник. Доверяваше му се за важните неща: че ще предприеме правилните стъпки по правилната причина. Възхищаваше се на ума му и оценяваше неговата упоритост, а още повече самодисциплината му, каквато малцина физически здрави мъже биха могли да поддържат. Често биваше смайвана от почти пълната липса на самосъжаление у него. Обичаше стремежа му към справедливост, споделян от нея самата, непреклонната решителност да решава случаите.

Имаше и още нещо, крайно необичайно. Страйк никога не ѝ бе причинил и най-малък физически дискомфорт. За дълго време бяха единствените двама служители на агенцията, часове наред бяха прекарвали един до друг в офиса и вярно, че Робин беше висока жена, но той бе къде по-едър от нея, само че никога не я бе накарал да го почувства, както се случваше с много мъже, дето дори не се опитваха да бъдат застрашителни, а просто имаха желание да се поперчат – както пауните разперват опашки. Матю така и не бе надмогнал недоволството си, че двамата са непрестанно заедно в тясното офис пространство, не бе способен да повярва, че Страйк не се възползва от ситуацията да я сваля, та макар и дискретно.

Но Робин, неизменно свръхчувствителна към нежелано докосване, похотлив поглед, хвърлен изкосо, нарушаване на личното пространство, прекрачване границите на условностите, никога не бе изпитвала покрай Страйк онова усещане, сякаш се сгърчва в кожата си, предизвикано от опити да се придвижат отношенията на ново ниво. Страйк бе дълбоко резервиран относно собствения си личен живот и макар това понякога да я объркваше и разстройваше (беше ли върнал все пак обаждането на Шарлот, или не?), неговата пристрастеност към дискретност важеше и за околните. Никога не бе имало излишно докосване под претекст за услужливост, никакво пускане на ръка под кръста, никакво стискане над лакътя, никакъв поглед, от който кожата ѝ да настръхне или да ѝ причини потребност да се прикрие: все наследство от срещите ѝ със склонни към насилие мъже, които я бяха белязали по безброй видими и невидими начини.

Искрено казано (защо да не си признаеше всичко сега, когато бе толкова уморена и защитите ѝ бяха снижени), за четири години можеше да си припомни само два момента, когато бе изпитала увереност, че Страйк я вижда като жена, достойна да бъде желана, не като приятелка, стажантка или по-малка сестра.

Първият бе, когато тя му послужи за модел и облече зелената рокля на „Кавали“ при първото им разследване заедно – тогава отклони поглед от нея, сякаш блясъкът насреща му бе твърде ослепителен. Впоследствие тя се засрами от собственото си поведение, не бе искала да му се покаже прелъстителна и провокативна, желанието ѝ бе просто да извлече информация от продавачката. Но после той ѝ подари зелената рокля, като си мислеше, че няма да я види повече, и тя се запита дали по този начин Страйк не ѝ пращаше послание, че не се отрича от онзи си поглед, че тя действително е изглеждала прекрасно с роклята, и това подозрение не я притесни, почувства се от него щастлива и поласкана.

Вторият момент, много по-болезен за припомняне, бе, когато стоеше на върха на стълбите в сватбената си рокля, а Страйк по-надолу. Обърна се, когато го повика по име, и погледна нагоре към нея, току-що венчана. Той бе физически пострадал и изтощен и отново тя бе зърнала по лицето му да пробягва нещо, което не бе просто приятелство, а после се прегърнаха и тя изпита...

По-добре да не мисли за това. Да не си припомня онази прегръдка и колко желана и естествена я бе почувствала, каква лудост я бе сграбчила в онзи момент и как си го бе представила да ѝ казва: „Ела с мен“. Знаеше, че щеше да го направи, ако го бе изрекъл.

Робин събра листовете с фотокопия от масата, тикна ги обратно в чантата си и излезе навън, като остави половината си кафе недопито.

В опит да отпъди спомените, прекоси малък каменен мост над бавно течащата река Лем, осеяна с петна водна леща, и мина под колонадата на Културния център, където на следващия ден щеше да бъде открита изложбата на Сачуел. Крачеше бързо с ръце в джобовете и се опитваше да се съсредоточи върху улицата, датираща от времето на Регентството и осъвременена сега от витрините на множество магазини.

Но Лемингтън Спа по никакъв начин не повдигна духа ѝ. Тъкмо обратното, твърде много ѝ напомни друг град с лековити извори – Бат, където бе университетът на Матю. За Робин дългите и симетрично извити сгради от периода на Регентството завинаги щяха да останат свързани с някога приятни спомени, опорочени от по-късни разкрития: образи на нея и Матю, разхождащи се хванати за ръка, примесени със знанието, че дори и тогава той бе спял със Сара.

– О, майната му на всичко – промърмори Робин под нос и примигна да отпъди сълзите, напълнили очите ѝ.

Завъртя се рязко и пое към ландроувъра.

След като паркира колата близо до хотела, отскочи до близката бакалия да си купи храна, после се регистрира сама на автомата в „Премиер Ин“ и се качи до единичната си стая. Беше малка, гола, но идеално чиста и удобна, с гледка към удивително грозната сграда на кметството от червени и бели тухли, прекомерно накичена с орнаменти, постаменти и лъвове.

Два сандвича, шоколадов еклер, кутийка диетична кока-кола и една ябълка накараха Робин да се почувства по-добре. Слънцето бавно се снижаваше зад сградите на търговската улица. Тя събу обувките си и извади от чантата фотокопираните страници от тетрадката на Талбът, тестето карти таро „Тот“ по проект на Алистър Кроули, с помощта на които Бил Талбът бе търсил отговора за изчезването на Марго. Извади тестето от кутийката, прелисти картите и разгледа изображенията. Точно както бе подозирала, Талбът бе копирал много от мотивите в тетрадката си вероятно именно от картите, излизали при честите му опити да реши случая, като се допитва до таро.

Робин постави пред себе си лист, който наричаше „страницата с рогата“, на която Талбът бе разсъждавал над трите рогати знака в зодиака: Козирог, Овен и Телец. Тази страница идваше в последната четвърт на тетрадката, където много по-често се появяваха цитати от Алистър Кроули, астрологични символи и странни рисунки, отколкото конкретни факти.

Тук, на страницата с рогата, имаше свидетелство за подновения интерес на Талбът към Сачуел, когото той първоначално бе изключил на базата, че е Овен, а не Козирог. Талбът очевидно бе изчислил целия рожден хороскоп на Сачуел и си бе направил труда да отбележи различни аспекти, които бе маркирал: „Също като АК. И ДА НЕ СЕ ЗАБРАВЯ връзката ЛС“.

За да се прибави към объркването, загадъчният Шмит постоянно коригираше зодии, макар да бе позволил Сачуел да запази оригиналния си знак Овен.

И тогава на Робин ѝ хрумна странна идея: зодиак с четиринайсет зодии беше очевидно нелеп (Но защо пък да беше по-нелеп от такъв с дванайсет зодии?, попита глас в главата ѝ, който удивително наподобяваше този на Страйк), само че със сигурност прибавянето на две допълнителни зодии би означавало разместване на датите, нали така?

Тя взе телефона си и потърси в Гугъл „зодиак с четиринайсет зодии, Шмит“.

– О, боже мой – промълви Робин на глас в тихата си хотелска стая.

Преди напълно да е осмислила прочетеното, телефонът в ръката ѝ иззвъня. Беше Страйк.

– Здравей – каза Робин и бързо превключи на високоговорител, за да може да продължи да чете току-що откритото. – Как си?

– Гроги – отвърна Страйк, който така и звучеше. – Какво става?

– За кое какво става? – попита Робин, а очите ѝ бързо пробягваха върху текста.

– Звучиш, както като напипаш нещо.

Робин се засмя.

– Е, добре, няма да повярваш, но току-що открих Шмит.

– Какво?

– Шмит, с малко име Стивън. Той е реален човек! Написал е книга през 1970 година със заглавие „Астрология 14“, в която предлага включването на два допълнителни знака в зодиака, Змиеносец и Кет от съзвездието Кит!

Настана кратко мълчание, после Страйк промърмори:

– Как съм го пропуснал, по дяволите?

– Помниш ли статуята на мъжа, държащ змия, в някогашния дом на Марго? – попита Робин и се отпусна на възглавниците сред пръснатите карти таро.

– Асклепий – каза Страйк. – Римският вариант е Змиеносец. Богът на лечителите.

– Ами това обяснява всички променени дати, нали – каза Робин, – както и защо горкият Талбът е бил толкова объркан! Опитвал се е да вкара всички в нагласените дати на Шмит, но някак не са съвпадали. А всички други астролози, с които се е консултирал, са ползвали системата с дванайсет зодии,

тъй че...

– Да – прекъсна я Страйк, – а това още повече би влудило един луд.

Тонът му казваше „Това е интересно, но не е важно“. Робин извади тройка пентакли изпод гърба си и я погледна разсеяно. Толкова запозната бе вече с астрологичните символи, че нямаше нужда да проверява, за да знае, че тя също така представляваше Марс в Козирог.

– Как са нещата при теб? – попита го.

– Църквата не може да побере всички, които ще дойдат утре. Джоун би била възхитена да го научи. Само исках да те уведомя, че във вторник поемам обратно.

– Сигурен ли си, че няма нужда да останеш още малко?

– Съседите обещаха да се грижат за Тед. Луси се опитва да го убеди да дойде за малко в Лондон по-нататък. Някакви други новини при теб?

– Ъъ... да видим... Приключих случая „Пощенска картичка“ – каза Робин. – Нашият синоптик май беше доста разочарован, като видя кой го е преследвал. Но жена му извънредно много се ободри.

Страйк издаде кратък ръмжащ смях.

– И така, поехме като клиент брокерката – продължи Робин. – Все още нямаме инкриминиращи снимки на съпруга и бавачката, но не мисля, че ще отнеме дълго.

– Полага ти се дълъг отпуск като компенсация, Робин – каза Страйк. – Нямам думи да ти благодаря.

– Не ставай глупав – смъмри го тя.

Скоро след това приключиха разговора.

Внезапно стаята на Робин бе станала много по-тъмна. Слънцето беше залязло; в силует градът напомняше огромен готически дворец. Тя включи лампата на нощното шкафче и огледа леглото, върху което бяха пръснати астрологични бележки и карти таро. В светлината на липсата на ентусиазъм у Страйк скиците на Талбът ѝ се видяха тийнейджърски драсканици, водещи наникъде, направени само от влечение към странното.

Прозя се, събра фотокопираните листове и отново ги прибра в чантата си, влезе да вземе душ, върна се по пижама до леглото, подреди разхвърляните карти таро, за да е сигурна, че не е пропуснала някоя. Не ѝ се искаше чистачката да я помисли за някоя, дето оставя след себе си пръснати карти таро.

Тъкмо щеше да пъхне тестето в кутийката му, когато внезапно седна на леглото и се зае отново да го разбърква. Беше твърде уморена да подхваща гадаенето с петнайсет карти, препоръчано в малката брошурка към картите, но от многократното четене на записките на Талбът бе научила, че понякога е правил опит да открие пътя на разследването си, като изважда само три карти: първата – представляваща „естеството на проблема“, втората – „причината“ и третата – „решението“.

След една минута размесване Робин обърна горната карта и я постави в кръга светлина, хвърлян от нощната лампа. Оказа се вале чаши. Гол синкавозелен мъж, яхнал орел, който се бе стрелнал към вода. В една ръка държеше чаша със змия, а в другата – цвят на лотос. Робин извади от чантата си „Книга на Тот“ и провери значението.

Моралните характеристики на лицето, изобразено на тази карта, са щателност, тайна склонност към насилие и изкусност. Той е извънредно потаен, творец във всяко свое начинание.

Тя мигом си помисли за Денис Крийд. Посвоему майстор в убийствата.

Обърна следващата карта: четворка чаши, или Лукс. Отново лотос сипваше вода в четири чаши, този път златни. Робин направи справка с книгата.

Картата се отнася до Луна в Рак, което е собственият ѝ дом; но самият Рак е така разположен, че подсказва известна слабост, отдаване на желанията.

Нима тестето таро я критикуваше, че си угажда прекалено? Робин огледа малко по-голямата си от килер стая, после обърна последната карта.

Още чаши и още лотоси, както и две преплетени риби, плюещи вода в два златни бокала върху зелено езеро.

Любов... Картата се отнася също до Венера в Рак. Показва хармония между мъжа и жената, интерпретирана в най-широк смисъл. Това е съвършена и умиротворяваща хармония...

Робин разглежда картата още няколко секунди, преди да я сложи до другите две. Всичките бяха чаши. Доколкото знаеше от проучването си на картите таро „Тот“, чашите означаваха вода. Ами ето, тя беше в град спа...

Робин поклати глава, макар да нямаше никой, че да я види да го прави, после върна картите в кутийката им, пъхна се в леглото, нагласи алармата и изключи лампата.

46

Неверникът най-сетне за почивка спря

под сянката край извора закътан,

макар преди да я отказваше

на взетата в плен Уна...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Нощта на Робин бе прекъсвана от внезапни събуждания от поредица тревожни сънища: че отново е заспала на кормилото или пък че се е успала и като е пристигнала в галерията, откриването на изложбата е било свършило. Когато алармата на телефона ѝ прозвуча в 7 часа, тя се застави веднага да стане от леглото, изкъпа се, облече се и доволна да напусне безличната стая, се отправи долу с приготвената си пътна чанта да хапне мюсли и да пие кафе в салона за закуска, боядисан в потискащо тинесто зелено.

Навън денят бе свеж, но облачен и студеното сребристо слънце едва успяваше да пробие. След като върна пътната си чанта в паркирания ландроувър, тя се отправи пеша към Културния център, помещаващ галерията, където щеше да се открие изложбата на Сачуел. Вляво от нея беше градината „Джефсън“ с фонтана ѝ от розов камък, който изглеждаше като модел за илюстрация на някоя от картите таро на Кроули. Отгоре му имаше четири преливника с форма на миди

... известна слабост, отдаване на желанията...

Заприличваш на Талбът, смъмри се остро. Ускори крачка и пристигна, подранила, в Културния център.

Сградата бе току-що отключена; млада жена в черни дрехи и държаща връзка с ключове в ръка се отдалечаваше от стъклените врати. Робин влезе и установи твърде малко останали елементи от периода на Регентството в интериора: подът бе покрит с модерни сиви плочки, таванът бе поддържан от метални колони. Едно крило на пространството с отворен план бе заемано от кафе, друго – от магазин. Галерията бе насреща зад други стъклени врати.

Представляваше едно дълго помещение с тухлена зидария и дървен под, което временно бе отделено за изложби на местни художници. Вътре имаше само трима души: едра жена с прошарена коса, подстригана на каре и с лента в нея, дребен мъж с покорен вид, за когото Робин предположи, че е съпругът ѝ, и още една жена в черни дрехи, вероятно служителка тук. Гласът на сивокосата жена отекваше в помещението като във физкултурен салон.

– Казах на Шона, че „Лонг Ичингтън“ има нужда от акцентирано осветление! Едва се вижда, ъгълът е толкова тъмен!

Робин се залови да обикаля бавно, като разглеждаше платна и скици. На петима местни художници бе отделено място за временна изложба, но тя идентифицира без затруднение работите на Пол Сачуел: бе им отделена видна позиция и те изпъкваха дръзко сред местни пейзажи, портрети на бледи британци, застанали на автобусни спирки, и натюрморти.

Изобилстваха от голи тела в сцени, заети от гръцката митология. Персефона се бореше в ръцете на Хадес, докато той я отнасяше към отвъдния свят; Андромеда се напрягаше да разкъса веригите, приковали я към скала, докато създание, подобно на дракон, се издигаше от вълните, за да я погълне; Леда лежеше отпусната сред тръстики, а Зевс под формата на лебед я оплождаше.

Два стиха от песен на Джоуни Мичъл изплуваха в главата на Робин, докато гледаше картините: Когато попаднах в твоята галерия, / харесах образите на жените...

Само дето Робин не беше сигурна, че харесва творбите. Жените бяха все тъмнокоси с маслинена кожа, едри гърди и частично или напълно разголени. Бяха професионално изпълнени, но малко прекалено сладострастни. Всяка от жените имаше едно и също изражение на унес и Сачуел определено показваше пристрастие към митовете, свързани с приковаване, изнасилване или похищение.

– Впечатляващи са, нали? – рече мъжът с кротко лице, съпругът на сърдитата авторка на „Лонг Ичингтън“, който се бе появил до Робин и разглеждаше картина с напълно голата Йо, чиято коса се развяваше зад нея, а гърдите ѝ лъщяха от пот, докато бягаше от бик с огромна ерекция.

– Мм – промълви неопределено Робин. – Питах се дали той ще присъства на откриването. Имам предвид Пол Сачуел.

– Май каза, че ще се отбие – отвърна мъжът.

– Ще се отбие? Искате да кажете, че е тук? В Англия?

– Ами да – потвърди мъжът, леко изненадан. – Във всеки случай вчера беше тук. Дойде да погледне как ги окачват.

– Чух го да казва, че гостувал на роднини – обади се жената в черно, доволна за повод да поговори с друг и да се отърве от ядосаната жена с лента в косата.

– Случайно да имате адреса, където е отседнал? – попита Робин.

– Не – отговори младата жена, вече заинтригувана. Явно местните художници обикновено не се радваха на такъв интерес. – Но ако желаете, може да оставите вашето име и адрес и ако намине, ще му кажа, че желаете да разговаряте с него.

Тъй че Робин придружи младата жена до рецепцията и написа на лист хартия името и телефонния си номер, а после с развълнувано сърце отиде в кафето, взе си капучино и седна до витрина, гледаща към градината, където имаше добра видимост към хората, влизащи в сградата.

Дали да не се регистрираше отново в „Премиър Ин“ и да чака тук, в Лемингтън Спа, Сачуел да се появи? Би ли сметнал Страйк, че си струва да изостави другите случаи и да остане тук с надеждата да види Сачуел? Днес беше погребението на Джоун, нямаше как да го обременява с такъв въпрос.

Запита се какво ли правеше съдружникът ѝ сега. Може би вече се обличаше за службата. Дядо ѝ по майка беше починал точно преди тя да напусне университета: прибра се у дома за погребението и повече не се върна. Помнеше много малко от самото събитие: бе вложила всичките си сили да поддържа крехка фасада на спокойствие и си припомняше странното чувство, че сякаш е отделена от тялото си, че е чуплива като яйчена черупка, докато отговаряше на уплашените въпроси на роднини, които знаеха какво ѝ се е случило. Спомняше си също, че Матю през цялото време я държеше за ръката. Откъснал се бе от занятията и от важен мач по ръгби, за да дойде и да бъде с нея.

Единственото друго погребение, на което бе присъствала, бе, когато преди четири години със Страйк отидоха на кремацията на убито момиче по време на първото им разследване на убийство заедно – стояха в дъното на безличния крематориум зад малкото присъстващи. Това беше, преди Страйк да приеме да я задържи за постоянно, когато беше само временна секретарка и Страйк ѝ бе позволил да участва в разследването. Като се замисли за погребението на Рошел Онифаде, Робин си даде сметка, че още тогава връзките ѝ с Матю отслабваха. Не го бе осъзнала още, но бе открила нещо, което желаеше повече от това да бъде съпруга на Матю.

Робин допи кафето си, отскочи набързо до тоалетната и се върна в галерията с надеждата Сачуел да се е появил в нейно отсъствие, но той не се виждаше никъде. Бяха дошли няколко души да се разходят из временната изложба. Картините на Сачуел привличаха най-голям интерес. След като влезе повторно в залата, Робин се престори на заинтересувана от стара чешма в ъгъла. Беше отрупана с каменни гирлянди и зейнали лъвски глави и от нея някога бе текла лековитата минерална вода. Отвъд нея имаше друго помещение в пълен контраст с изчистеното модерно пространство зад гърба ѝ. Беше осмоъгълно, иззидано с тухли, с много висок таван и прозорци от бристълско синьо стъкло. Робин влезе вътре: беше – или бе било някога – турски хамам, парна баня и наподобяваше малък храм. В най-високата точка на сводестия таван имаше купол, украсен със стъклена звезда с осем лъча и висящ от нея фенер.

– Приятно е да се види малко езическо влияние, нали?

В гласа се усещаше смесица от кокни и едва доловим гръцки акцент. Робин се извърна и видя застанал насред хамама облечен в джинси и износена дънкова риза възрастен мъж с хирургическа превръзка върху лявото око, натрапваща се с белотата си върху тъмната му като стара теракота кожа. Рошавата му бяла коса стигаше до раменете, а през незакопчаните копчета на ризата се виждаше побеляло гръдно окосмяване. Около сбръчканата му шия имаше сребърна верижка, а пръстите му бяха украсени със сребърни пръстени с тюркоази.

– Вие ли сте младата дама, дето е искала да говори с мен? – попита Пол Сачуел и с усмивката си разкри жълто-кафяви зъби.

– Да, аз съм – кимна Робин. – Казвам се Робин Елакот – добави и протегна ръка.

Незакритото му око обходи лицето и фигурата ѝ с очевидно одобрение. Задържа твърде дълго ръката ѝ, но Робин продължи да се усмихва, след като я издърпа, извади от чантата си визитка и му я подаде.

– Частен детектив? – промърмори Сачуел, като я прочете, и усмивката му помръкна леко. – За какво е това, дявол го взел?

Робин му обясни.

– Марго? – изрече, шокиран, Сачуел. – Боже милостиви. Че оттогава минаха... колко... четиресет години?

– Почти – потвърди Робин и се отмести, за да даде път на туристи да застанат на мястото ѝ посред хамама и да прочетат историята му от табелката на стената. – Дойдох от Лондон с надеждата да поговоря с вас за нея. За семейството би означавало много, ако ми разправите каквото си спомняте.

– Хубава работа, как очаквате да помня след толкова време?

Но Робин беше уверена, че той ще приеме. Установила бе, че хората искат да разберат какво знаеш вече, защо си ги потърсил и имат ли причини да се притесняват. А понякога просто им се приказваше, защото се чувстваха самотни и пренебрегнати, защото се ласкаеха, че някой ги слуша с интерес. Друг път като сега (макар да бе стар човек вече, единственото му видимо око, студено и бледосиньо, обхождаше лицето и тялото ѝ) искаха да прекарат повече време с млада жена, която намираха привлекателна.

– Ами добре тогава – изрече бавно Сачуел. – Не знам какво толкова мога да ви кажа, но съм гладен. Нека ви заведа на обяд.

– Би било чудесно, но нека аз ви заведа – усмихна се Робин. – Все пак ми правите услуга.

47

... свещен бик изправен е в самодоволна поза,

рогата му са позлатени, окичени с гирлянди.

Ала внезапно повален е от смъртоносен удар.

Девицата с военна броня не спря да го окае,

а продължи в галоп да язди по пътя си избран.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Сачуел се сбогува с уредничката на галерията, като стисна и двете ѝ ръце и я увери, че ще се отбие по-късно през седмицата. Сбогува се продължително дори със сърдитата художничка на „Лонг Ичингтън“, която направи гримаса зад гърба му.

– Провинциални галерии – подхвърли той с лек смях, когато с Робин се отправиха навън от Културния център. – Забавно ми е все пак да виждам работите си до моделите за пощенски картички на този дърт прилеп. А пък и е приятно да те изложат в родното ти място. Не съм се връщал тук от... боже, трябва да са минали над петдесет години. Имате ли кола? Добре. Ще идем до Уорик, наблизо е.

Сачуел продължи да бъбри безспирно, докато вървяха към ландроувъра.

– Никога не съм харесвал Лемингтън. – При положение че беше само с едно действащо око, трябваше да върти подчертано глава, за да се огледа. – Твърде префърцунено е за моя вкус...

Робин научи, че живял в града с изворите само до шестгодишна възраст, когато с майка му се преместили в Уорик. Имал по-малка полусестра от втория брак на майка му, при която бил отседнал в момента, и решил да отстрани катарактата си, докато е в Англия.

– Все още съм британски гражданин и имам право на здравна помощ. Тъй че, когато ме поканиха да участвам с мои картини – той направи широк жест назад към Културния център, – казах си, защо пък не? Донесох ги със себе си.

– Прекрасни са – неискрено ги похвали Робин. – Само тази една сестра ли имате? – попита с цел да поддържа учтив разговор, но с крайчеца на окото си забеляза как Сачуел рязко извърна глава към нея.

– Не – каза, а след миг или два добави: – Имах... имах и по-голяма сестра, но тя умря, когато бяхме още деца.

– О, съжалявам – промълви Робин.

– Беше с тежки увреждания – поясни Сачуел. – Получаваше пристъпи и припадъци. Беше по-голяма от мен, та не помня много. Майка ми го понесе много тежко, естествено.

– Мога да си представя – каза Робин.

Бяха стигнали до ландроувъра. Робин, която вече бе преценила наум риска, ако Сачуел се окажеше опасен, реши, че ще е в безопасност по светло и предвид това, че разполага с контрола да е със своята кола. Отключи вратата и седна на шофьорското място, а Сачуел успя да се настани на това до нея от втория опит.

– И тъй, след като Бланш умря, ние се преместихме в Уорик – продължи той, докато закопчаваше колана си. – Бяхме само аз и мама. Не че Уорик е много по-добър, но е автентичен. С автентични средновековни сгради.

Предвид, че беше роден и отраснал в Мидландс, Робин реши, че кокни изговорът му е резултат от дългогодишна преструвка. Той ту се появяваше, ту изчезваше, смесен с леко чуждестранна интонация след дългите години, прекарани в Гърция.

– Докато това място тук... Викторианците доста са експериментирали с него. – Докато тя излизаше на заден ход от паркинга, се озоваха фронтално пред каменната статуя на кралица Виктория със зеленясало лице. – Ето, вижте я каква грозна дърта крава е – подхвърли със смях той. – В какво състояние е само тази сграда – добави, като минаха покрай кметството. – Ето нещо общо между мен и Кроули. И двамата сме родени тук, и двамата мразим града.

На Робин ѝ се стори, че ѝ се е причуло.

– Вие и...?

– Алистър Кроули.

– Кроули? – попита тя, докато се движеха по търговската улица. – Окултният писател?

– Да, тук е роден – потвърди Сачуел. – Няма да го видите в много пътеводители, защото не им е по вкуса. Завийте тук вляво, по път ни е.

Минути по-късно я насочи към Кларендън Скуеър, окръжен от високи бели редови къщи, които, макар и вече разделени на апартаменти, бяха запазили остатъци от някогашната величественост.

– Ето тук е роден – съобщи Сачуел със задоволство и посочи към номер 30. – Нито паметна плоча, нито нищо. Добрите граждани не обичат да говорят за него. На младини имах своята фаза „Кроули“ – призна Сачуел, а Робин вдигна поглед към големите квадратни прозорци. – Знаете ли, че като момче измъчвал котка до смърт само за да провери наистина ли има девет живота?

– Не го знаех – отвърна Робин и включи на задна скорост.

– Вероятно се е случило тук – отбеляза Сачуел с мрачно задоволство.

Също като при АК. Също като при АК. Друго прозрение връхлетя Робин. Талбът бе търсил идентични компоненти между хороскопа на Сачуел и този на Кроули, самопровъзгласилия се Звяр, Бафомет, най-злия човек в Запада. Връзката с ЛС. Разбира се: Лемингтън Спа.

Защо Талбът бе решил след месеци разследване, че Сачуел заслужава пълен хороскоп, единственият сред заподозрените, на когото бе оказана тази чест? Алибито му бе желязно все пак. Дали връщането на подозренията е било симптом на болестта на Талбът, възбуден от съвпадението, че Сачуел и Кроули са имали едно и също родно място, или е открил пробив в алибито на Сачуел, което не е отразил в документите? Сачуел продължаваше да говори за живота си в Гърция, за рисуването си и за разочарованието си от добрата стара Англия, а Робин издаваше подходящите звуци на равни интервали, докато си преговаряше наум акцентите в хороскопа на Сачуел, които Талбът бе намерил за толкова интригуващи.

Марс в Козирог: силна воля, решителен, но податлив на злополуки.

Луна в Риби: неврози, личностни разстройства, непочтеност.

Асцендент Лъв: никакво чувство за мярка. Не приемат никакви изисквания към тях.

Стигнаха до Уорик след половин час и както Сачуел бе обещал, се озоваха в град, който нямаше как да е в по-голям контраст от Лемингтън с широките му бели фасади. Древна каменна арка напомни на Робин за Клъркънуел. Минаваха покрай дървени къщи, по стръмни калдъръмени улици, от които се отклоняваха тесни пресечки.

– Ще идем в „Сръндака“ – заяви Сачуел, след като Робин паркира край пазарния площад. – Това заведение датира от незапомнени времена, най-старият пъб в града е.

– Където кажете вие – усмихна му се Робин и провери дали бележникът е в чантата ѝ.

Минаха заедно през сърцето на Уорик, като Сачуел ѝ сочеше заслужаващите според него внимание забележителности. Беше от типа мъже, които постоянно изпитват потребност да докосват и ненужно потупваше Робин по ръката, за да привлече вниманието ѝ, стискаше лакътя ѝ, като пресичаха улица, и общо взето, възприе собственическо отношение, докато вървяха към Смит Стрийт.

– Нали не възразявате? – попита Сачуел, когато се изравниха с магазин за художнически материали, и без да дочака отговора ѝ, я поведе вътре, където, докато си избираше четки и маслени бои, авторитетно я осведомяваше за съвременните тенденции в изкуството и за глупостта на критиците. О, Марго, изпъшка наум Робин, но после я съпостави със самата себе си и нейния избор на Матю с неговите безкрайни анекдоти за собствените му спортни постижения, с все по-самомнителните му хвалби за повишения на заплатата и премии и мигом се настрои смирено и опрощаващо.

Най-сетне се озоваха в „Сръндака“, нисък, изграден от дървени греди пъб с табела с еленска глава, висяща отпред, и се настаниха на маса в дъното. Робин нямаше как да не забележи съвпадението: цялата стена зад Сачуел бе изпъстрена с рогати животински глави, включително препариран елен и бронзирани модели на антилопа и овен. Дори върху менюто бяха изрисувани еленови рога. Робин поръча на сервитьорката диетична кока-кола, като през цялото време се опитваше да потисне мисли за рогатите знаци от зодиака.

– Ще приемете ли сега – попита с усмивка тя, след като сервитьорката се отправи към бара – да ви задам няколко въпроса за Марго Бамбъро?

– Да, разбира се – отвърна Сачуел и също ѝ отправи усмивка, която отново изкара на показ потъмнелите му зъби, но веднага взе меню и се залови да го разглежда.

– Нали няма да възразите да си водя бележки? – осведоми се Робин и извади бележника си.

– Моля – каза Сачуел и я погледна над менюто с единственото си открито око, което проследи движенията ѝ при отварянето на бележника и щракването на химикалката.

– Моля да ме извините, ако някой от тези въпроси...

– Сигурна ли сте, че не искате истинско питие? – прекъсна я Сачуел, който си беше поръчал бира. – Мразя да пия сам.

– Няма как, шофирам – припомни Робин.

– Можете да останете да пренощувате. Не при мен, не се бойте – добави бързо с усмивка, която при толкова възрастен човек изглеждаше като похотлива гримаса на сатир. – Имах предвид да идете в хотел, разноските ви ще се осребрят. Предполагам, че семейството на Марго ви плаща доста кръгла сума за това разследване.

Робин само се усмихна и каза:

– Налага се да се върна в Лондон. Доста натоварени сме. Ще ми е много полезно да науча повече за Марго – продължи. – Как се запознахте?

Той ѝ разправи историята, която тя вече знаеше – как бил заведен в клуба на „Плейбой“ от клиент и там видял дългокракото деветнайсетгодишно момиче със заешки уши и опашчица.

– И завързахте приятелство?

– Ами не знам дали бих го нарекъл така – отвърна Сачуел. Отправи студен поглед към Робин и додаде: – Имахме много силна сексуална връзка. Тя беше девствена, като се запознахме.

Робин не свали дежурната си усмивка. Нямаше да му се даде да я смути.

– Тя беше на деветнайсет. Аз бях на двайсет и пет. Красиво момиче – въздъхна. – Ще ми се да бях запазил снимките, които ѝ бях направил, но след изчезването ѝ ми се стори нередно да ги държа.

Робин отново чу в главата си гласа на Уна: „Той ѝ правеше снимки. Сещате се. От онези снимки“. Вероятно тъкмо за тези недискретни или неприлични снимки говореше Сачуел, защото надали би почувствал за нередно да задържи обикновени снимки.

Сервитьорката се върна с бира за Сачуел и диетична кола за Робин. Поръчаха храна след бърз преглед на менюто: салата с пиле и бекон за Робин, пържола с пържени картофи за Сачуел. Когато сервитьорката се оттегли, Робин го попита, макар да знаеше отговора:

– Колко дълго бяхте заедно?

– Общо две години. Разделихме се, после пак се събрахме. Тя се сърдеше, че използвам други модели. Ревнуваше. Марго не бе създадена да бъде муза на художник. Мразеше да седи неподвижно, без да говори, ха-ха... Не, истината е, че силно си бях паднал по Марго Бамбъро. Тя не беше стандартното момиче зайче, имаше нещо повече у нея.

Естествено, че е имало – помисли си Робин, макар че все така се усмихваше любезно, – станала е лекарка, по дяволите.

– Рисували ли сте я някога?

– Да – отговори Сачуел, – няколко пъти. Две-три скици и портрет в цял ръст. Продадох ги, имах нужда от пари. Ще ми се да не го бях правил.

Той изпадна в моментен размисъл и окото му обходи пъба, а Робин се почуди дали истински се бяха пробудили спомени зад това силно загоряло и сбръчкано лице, толкова тъмно, че сякаш бе издялано от тиково дърво, или той просто играеше ролята, която се очакваше от него, когато мъжът промълви тихо:

– Страхотно момиче беше Марго Бамбъро.

Отпи от бирата си, после подхвърли:

– Съпругът ѝ ви е наел, нали?

– Не, дъщеря ѝ – отвърна Робин.

– О – рече Сачуел, – да, имаше дете. Нямаше вид на жена, която е раждала, когато я срещнах след женитбата ѝ. Беше си все така стройна. И двете ми съпруги наддаваха с по пет-шест килограма след всяко дете.

– Колко деца имате? – попита любезно Робин.

Щеше ѝ се да побързат с донасянето на храната. По-трудно бе да станеш и да си тръгнеш, докато пред теб има храна, а инстинктът ѝ подсказваше, че настроението на Пол Сачуел скоро можеше да се промени.

– Пет – отвърна Сачуел. – Две от първата ми жена и три от втората. Не беше по план, последните двама бяха близнаци. Всичките са вече големи хора, слава богу. Децата и живописта не се връзват. Обичам ги – изрече малко троснато, – но Сирил Конъли е прав. Бебешката количка е враг на всички обещания.

Хвърли ѝ кратък поглед с единственото си зрящо око и отсече рязко:

– Значи, съпругът на Марго още си мисли, че имам нещо общо с изчезването ѝ, а?

– Какво имате предвид с „още“? – попита Робин.

– Той е съобщил името ми на полицията – каза Сачуел. – Във вечерта, когато тя изчезна. Не мога да го виня, нещата сигурно наистина са изглеждали подозрителни. И аз вероятно бих постъпил така, ако жена ми е срещнала старо гадже точно преди да духнат... да изчезнат, исках да кажа.

Храната пристигна: пържолата и пържените картофи на Сачуел изглеждаха апетитни, но Робин, твърде съсредоточена върху въпросите си, не бе дочела дребния шрифт. Очакваше салата, а получи дървено плато с парчета топли наденички, хумус и лепкава маса от залети с майонеза листа – нещо твърде трудно за ядене, докато водиш бележки.

– Искате ли картофки? – предложи Сачуел и бутна към нея малката метална кофичка, в която бяха поставени.

– Не, благодаря – усмихна се Робин. Гризна от една солета и продължи с химикалка в дясната ръка. – Марго говори ли ви за Рой, когато се натъкнахте на нея?

– Малко – отвърна Сачуел с пълна с пържола уста. – Даваше вид, че всичко е наред. Както е обичайно, като срещнеш бившия си, нали? Преструваш се, че според теб си взел правилното решение. Без съжаления.

– А вие мислите ли, че тя съжаляваше? – попита Робин.

– Не беше щастлива, личеше си. Държеше се смело, но ми се видя нещастна. Разбита.

– Само този единствен път ли се видяхте?

Сачуел задъвка пържолата си и се загледа замислено в Робин. Най-после преглътна и каза:

– Четохте ли показанията ми пред полицията?

– Да – отвърна Робин.

– Ами тогава отлично знаете – размаха срещу нея вилицата си Сачуел, – че беше само един път. Нали така?

Той се усмихна, като се опита да пробута намекнатото предупреждение като шеговито, но Робин усети стаената агресия.

– И тъй, отидохте да пийнете и да си поприказвате – продължи тя лековато, като не даде вид да е забелязала подтекста, предизвикваше го да мине към оправдания, а той продължи с по-мек тон.

– Да, отидохме в някакъв бар в Камдън, недалече от моя апартамент. Тя беше ходила на домашно посещение при пациент.

Робин си го записа в бележника.

– А помните ли за какво говорихте?

– Тя ми каза, че се е запознала с мъжа си в института по медицина, че бил многообещаващ още тогава. Какъв беше по специалност? – подхвърли, както се стори на Робин, с насилена безгрижност. – Кардиолог или нещо такова?

– Хематолог – каза Робин.

– Това нещо за кръвта ли беше? Да, тя винаги се е впечатлявала от умни хора. Не ѝ хрумваше, че и те могат да бъдат гадини като всички останали.

– Нима останахте с впечатление, че доктор Фипс е гадина? – все така лековато попита Робин.

– Не точно, но както разбрах, бил сухар и малко нещо мамино момченце.

– Това кой ви го каза? – поинтересува се Робин с химикалка, увиснала над листа.

– Някой, който го познаваше – вдигна рамене. – Вие не сте ли омъжена? – попита той с поглед към пръста ѝ без халка.

– Живея с някого – кратко отвърна Робин.

Бе се научила да дава този отговор, за да отбива опити за флирт от свидетели и клиенти, да издига бариери.

– Аха – рече Сачуел. – Винаги съм смятал, че мацка, дето живее с някого без брак, явно много го обича. Защото нищо не я задържа при него освен чувствата ѝ.

– Сигурно сте прав – каза Робин с кратка усмивка. – Отгатваше, че той се опитва да я разсее. – Марго спомена ли ви за нещо, което я тревожи или ѝ създава проблеми? Било у дома или в работата?

– Казах ви, всичко беше само фасада – отговори Сачуел и похапна картофки. – Чудесна работа, чудесен съпруг, чудесно дете, чудесна къща. – Преглътна. – Аз от своя страна ѝ отвърнах със същото. Похвалих ѝ се, че подготвям изложба, че съм получил награда за една от творбите си, че свиря в група, че имам приятелка... което беше лъжа – добави и леко изпръхтя. – Онова маце го помня само защото се разделихме по-късно същата вечер. Не ме питайте за името ѝ. Не останахме заедно задълго. Имаше дълга черна коса и голяма татуировка на паяжина около пъпа си, основно това ми се е запечатало. Но тъй или иначе, скъсах с нея. След като отново видях Марго...

Той се поколеба. Погледът в непокритото му око бе разфокусиран, когато заговори отново.

– Бях на трийсет и пет. Странна възраст е. Осъзнаваш, че и ти ще станеш на четиресет, не се случва само на другите хора. Вие на колко сте? На двайсет и пет?

– На двайсет и девет – отговори Робин.

– Жените по-рано започват да се притесняват, че остаряват – отбеляза Сачуел. – Имате ли деца вече?

– Не. И тъй, Марго не ви ли спомена нещо, което би предположило причина да изчезне по свое желание?

– Марго не би заминала по такъв начин, че да остави всички съсипани – отсече Сачуел, също тъй категоричен по въпроса като Уна. – Тя беше невероятно отговорен човек. Добро и примерно момиче.

– Не направихте ли планове да се видите отново?

– Нямаше планове – отвърна Сачуел, дъвчейки картофи. – Споменах ѝ, че групата ми ще свири в „Дъблин Касъл“ следващата седмица. Казах ѝ: „Отбий се, ако ти е на път“, но тя каза, че няма да има възможност. „Дъблин Касъл“ е пъб в Камдън – добави Сачуел. – Може още да съществува.

– Съществува, да – осведоми го Робин.

– Казах на разследващия полицай, че съм ѝ споменал за изявата в пъба. Признах му, че бих искал да я видя пак, стига тя да имаше желание. Нямах какво да крия.

Робин си припомни как според Страйк Сачуел се е показал прекалено услужлив с тази информация и като се опита да разсее внезапното си подозрение, попита го:

– Някой забелязал ли е Марго в пъба, където сте свирили?

Сачуел се забави, преди да преглътне и да отговори:

– Не, доколкото ми е известно.

– Малкият дървен викинг, който сте ѝ дали... – подхвана Робин, като го наблюдаваше внимателно, – онзи с надпис отдолу „Брунхилда“...

– Онзи, дето е държала на бюрото в лекарския си кабинет ли? – Робин прочете по лицето му изражение на удовлетворена суета. – Да, бях ѝ дал фигурката по времето, когато бяхме заедно.

Дали наистина е така, почуди се Робин. След неприятната раздяла на Марго и Сачуел, след като я беше заключил в апартамента си, та да не може да иде на работа, след като я беше удрял и после тя се бе омъжила за друг, би ли задържала Марго глупавия малък подарък на Сачуел? Интимните шегички и прякори не отмираха ли и не ставаха ли нежелани след болезнено скъсване, когато мисълта за тях навяваше лоши спомени за скандали и обиди? Робин бе занесла в благотворителна институция повечето от подаръците на Матю, след като откри изневярата му, включително плюшеното слонче, сувенира, получен за първия им празник на Свети Валентин, и кутията за бижута за двайсет и първия им такъв. Но Робин отгатваше, че Сачуел упорито ще се придържа към версията си, така че премина на следващия въпрос в бележника си.

– На „Клъркънуел Роуд“ е имало печатница, с която сте имали отношения.

– Моля? – намръщи се Сачуел. – Печатница ли?

– Ученичка, на име Аманда Уайт, е твърдяла, че е видяла Марго на прозорец на горния етаж, където е била печатницата, във вечерта на...

– Нима? – прекъсна я Сачуел. – Никога не съм имал връзка с никаква печатница. Кой твърди, че съм имал?

– През осемдесетте години е била написана книга за изчезването на Марго...

– Така ли? Не ми е попадала.

– В нея пише, че печатницата е изработвала листовки за нощния клуб, за който сте правили стенопис.

– О, да му се не види – едновременно развеселен и раздразнен, възкликна Сачуел. – Че що за връзка е това? Пресилено би било да се нарече дори съвпадение. Никога не съм чувал за проклетото място.

Робин си записа бележка и продължи със следващия въпрос.

– Какво беше впечатлението ви от Бил Талбът?

– От кого?

– От разследващия полицай. Първия – уточни Робин.

– О, да – кимна Сачуел. – Много странен образ. Като чух после, че получил нервен срив или нещо такова, никак не се изненадах. Все ме питаше какво съм правил на разни произволни дати. После си дадох сметка, че се е опитвал да прецени дали не съм Касапина от Есекс. Искаше да научи часа на раждането ми, а какво общо би могло да има това?

– Опитвал се е да състави хороскопа ви – осведоми го Робин и разправи за обсебеността на Талбът от астрологията.

– „Den to pistevo!“[2] – възкликна Сачуел и изглеждаше ядосан. – Това дори не е смешно. Та той ръководеше разследването в продължение на... колко време?

– Шест месеца – припомни Робин.

– Господи – промърмори Сачуел и при гримасата му лепенката върху превръзката на окото се сбръчка.

– Изглежда, хората около него не са си давали сметка колко е болен, докато не е станало прекалено очевидно, че да бъде игнорирано – каза Робин и извади няколко листа с фотокопираните показания на Сачуел пред Талбът и Лоусън.

– Какво е това? – попита остро той.

– Вашите показания пред полицията – отвърна Робин.

– Защо целите са нашарени със звезди?

– Това са пентаграми – каза Робин. – Те са върху показанията, които Талбът е снел от вас. Това е просто рутинна процедура – добави тя, защото Сачуел вече изглеждаше леко наежен. – Правим го с всеки, който е бил разпитван от полицията. Знам, че още тогава показанията ви са били проверени повторно, но нали не възразявате да ги прегледаме отново? Може пък да успеете да си припомните нещо полезно.

Като прие мълчанието му за съгласие, тя продължи:

– Били сте сам в ателието си в следобеда на единайсети октомври, но в пет часа сте приели обаждане по телефона от господин... Хендрикс?

– Хендрикс, да. Беше мой агент по онова време – каза Сачуел.

– Към шест и половина сте излезли да хапнете в местно кафе, където сте разговаряли с касиерката, тя си го спомня. После сте се върнали у дома си да се преоблечете и отново сте излезли да се видите с приятели в бар „Джо Блогс“ към осем часа. Всичките трима приятели, с които сте пили там, са потвърдили посоченото от вас. Имате ли да добавите нещо към това?

– Не – отвърна Сачуел и Робин забеляза известно облекчение у него. – Така беше.

– Познатият на Рой Фипс един от тези приятели ли беше? – вметна небрежно Робин.

– Не – отвърна Сачуел без усмивка и смени темата. – Дъщерята на Марго трябва да е на близо четиресет вече?

– Навършила ги е миналата година.

– Гледай ти – поклати глава Сачуел. – Как лети времето...

Едната от махагоново кафявите му ръце, сбръчкана и украсена с масивни сребърни пръстени с тюркоази, направи плавен жест като на летящо хартиено самолетче.

– И ето че един ден вече си стар, без да си усетил как времето се е изнизало покрай теб.

– Кога се преселихте в чужбина?

– Отначало нямах такова намерение. В края на седемдесет и пета тръгнах да попътувам – каза Сачуел.

Вече почти беше привършил с пържолата си.

– Кое ви накара...?

– От известно време мислех да го направя – отвърна Сачуел. – Но след като Крийд уби Марго... не знам, прииска ми се да сменя обстановката.

– Значи, това мислите, че ѝ се е случило? Че Крийд я е убил?

Той лапна последното парче от пържолата си, задъвка го и го преглътна, преди да отговори.

– Ами да. Очевидно отначало предполагах, че е зарязала съпруга си и се е скатала някъде. Но тя така и не се появяваше и... да, всички си мислеха, че е дело на Касапина от Есекс, включително полицията. И не само онзи сбърканият, а и вторият разследващ, който пое случая след него.

– Лоусън – подсказа Робин.

Сачуел повдигна рамене, сякаш името на полицая беше без значение, и попита:

– Ще проведете ли интервю с Крийд?

– Надяваме се.

– Защо би ви казал истината сега?

– Той обича известността – отвърна Робин. – Може да му се понрави идеята във вестниците да се вдигне шум около него. И тъй, изчезването на Марго беше шок за вас, така ли?

– Ами да, очевидно – отвърна Сачуел, като чистеше зъбите си с език. – Току-що я бях видял отново и... Няма да се преструвам, че още бях влюбен в нея или нещо такова, но... Били ли сте замесена някога в полицейско разследване? – попита я той с известна агресивност.

– Да – отвърна Робин. – В няколко. Стресиращо и плашещо е. Всеки път.

– Ами ето нà, сама разбирате – рече Сачуел, поомекнал.

– Кое ви накара да изберете Гърция?

– Всъщност не я избрах. Имах наследство от баба ми и реших да пообиколя Европа, да рисувам... Минах през Франция и Италия и през седемдесет и шеста пристигнах в Кос. Започнах работа в бар. В свободното си време рисувах. Продавах доста картини на туристи. Запознах се с първата си съпруга... и повече не си тръгнах – заключи Сачуел с вдигане на рамене.

– Исках да ви попитам и за нещо друго – каза Робин и върна листовете с показанията на дъното на чантата си. – Открихме, че Марго евентуално е била забелязана седмица след изчезването си. Фактът не е бил съобщен в полицията.

– Нима? – попита, заинтересуван, Сачуел. – И къде?

– В Лемингтън Спа – отвърна Робин. – В гробището на църквата „Вси светии“.

Плътните побелели вежди на Сачуел се вдигнаха и изпънаха лепенката върху превръзката над окото му.

– „Вси светии“? – повтори с явно изумление.

– Разглеждала гробовете. Била боядисала косата си черна.

– Кой е видял това?

– Мъж, дошъл в района с мотоциклета си. Две години по-късно разказал за случката на сестрата от медицинската служба „Сейнт Джон“.

– Разказал е на сестрата?

Сачуел стисна здраво челюсти.

– И какво още ви разправи сестрата? – попита той с изпитателен поглед към лицето на Робин.

Внезапно и съвсем неочаквано изглеждаше ядосан.

– Познавате ли Джанис? – попита Робин, като се почуди защо той е толкова сърдит.

– Така се казваше, значи? – промърмори Сачуел. – Не можех да си спомня.

– Познавате я, значи?

Сачуел лапна още картофки. Робин отгатваше, че той обмисля колко да ѝ каже, и изпита онзи познат прилив на вълнение, който осмисляше дългите и тягостни часове работа, безкрайното чакане, лишаването от сън.

– Дай ѝ само да рови за неприятности на тая сестра. С Марго не се харесваха. Марго ми каза, че тя не я харесва.

– Кога беше това?

– При срещата ни на улицата, както ви казах...

– Посочихте, че не сте говорили за работа.

– Е, това ми го каза. Имали някаква разправия. Не знам, тя го спомена мимоходом. Сподели, че не харесва медицинската сестра – повтори Сачуел.

Сякаш под тъмната като гьон кожа изплува сурова маска: леко комичният сбръчкан флиртаджия се смени със злобен едноок човек. Робин си припомни как долната част на лицето на Матю се стягаше, когато бе ядосан, и му придаваше вид на куче с намордник, но тя не се стряскаше. Усети у Сачуел същия примитивен инстинкт за самосъхранение като у бившия си мъж. Каквото и да бе причинявал Сачуел на Марго или на напусналите го съпруги, хубавичко трябваше да си помисли, преди да зашлеви Робин в пълен с хора пъб, и то в град, където живееше сестра му.

– Май че се нервирахте? – подхвърли Робин.

– Естествено, че се нервирах. Тази сестра... Как ѝ беше името? Опитва се да ме накисне, нали? Измислила е история, та да изглежда, че Марго е избягала, за да бъде с мен...

– Джанис не е измислила историята. Попитахме вдовицата на господин Рамидж и тя потвърди как мъжът ѝ разправял на хората за срещата си с изчезналата жена...

– Какво още ви надрънка Джанис? – настоя той.

– Никога не ви е споменавала – отвърна Робин, вече обладана от огромно любопитство. – Дори нямахме представа, че се познавате.

– Но твърди, че Марго е видяна в Лемингтън Спа след изчезването си, а? Не, тя отлично знае какво върши, по дяволите.

Сачуел взе още едно картофче, изяде го, после внезапно се изправи и мина покрай Робин, а тя се обърна след него и го видя, че се насочва към мъжката тоалетна. Отзад изглеждаше по-стар, през оредялата бяла коса се виждаше розовият скалп и джинсите му висяха на задника неизпълнени.

Робин се досети, че той смята интервюто за приключило. Тя обаче му бе подготвила още нещо, може би опасно, но така или иначе, щеше да го използва, вместо да остави ситуацията дотук с повече повдигнати въпроси, отколкото получени отговори.

Изминаха цели пет минути, преди той да се появи отново, и личеше, че е набирал яд по време на отсъствието си. Вместо да седне на мястото си, той застана надвесен над нея и процеди:

– Не вярвам да сте шибан детектив, според мен сте репортер.

Гледана отдолу, набръчканата му шия бе особено впечатляваща. Сребърната верижка, пръстените с тюркоази и дългата коса сега изглеждаха като карнавален костюм.

– Можете да се обадите на Ана Фипс и да проверите, ако желаете – каза Робин. – Имам номера ѝ тук. Защо решихте, че медиите биха се заинтересували от вас?

– Защото ми досадиха достатъчно много последния път. Тръгвам си. Няма да търпя това. Очаква се да се възстановявам след операция.

– Само едно последно нещо – спря го Робин, – а него ще искате да го чуете.

Беше усвоила този номер от Страйк. Запази спокойствие, но и непоколебимост. Накарай ги да се разтревожат с какво още разполагаш.

Сачуел се обърна назад, а видимото му око изглеждаше твърдо като кремък. Не бе останала и следа от флиртуването му, нито от опитите да се държи покровителствено. Сега тя му бе равна; негов противник.

– Защо не седнете? – каза Робин. – Няма да отнеме дълго.

След известно колебание Сачуел се отпусна на мястото си. Главата му сега блокираше препарираната еленска глава от полезрението на Робин и изглеждаше, че рогата изникват право от бялата му коса, провиснала до раменете.

– Марго Бамбъро е знаела нещо за вас, което не сте искали да се разчува – изрече Робин. – Така ли е?

Той ѝ отправи яростен поглед.

– Нощните бълнувания? – подсказа Робин.

Всяка черта на лицето му се втвърди и това му придаде лисича физиономия. Загорелите му гърди, сбръчкани под бялото окосмяване, хлътнаха, когато той издиша дълбоко.

– Казала е на някого, а? На кого? – Преди Робин да е успяла да отговори, той процеди: – На мъжа си, предполагам? Или на оная проклета ирландка? – Челюстите му се раздвижиха, дъвчеше, без да има нищо в устата. – Изобщо не биваше да ѝ казвам – промърмори мрачно. – Но така става, като си пиян и си влюбен, или каквито сме били там. После години наред прехвърлях в ума си как тя ще...

Изречението завърши с мълчание.

– Тя спомена ли го, като се видяхте отново? – попита Робин, като налучкваше и се преструваше, че знае повече, отколкото знаеше в действителност.

– Попита за горката ми майка – отвърна Сачуел. – Тогава си помислих дали това не води нанякъде? Но май нямаше такова нещо. Предполагам, че след като вече беше лекарка, бе променила настройката си. Вече бе виждала хора като Бланш. С живот, дето не си струва да се живее. Но така или иначе – заяви той, като леко се наведе напред, – все още си мисля, че е било сън. Ясно ли е? Бях шестгодишен. Сънувал съм го. Пък и да не е било сън, вече и двете са покойници и никой не може да каже нещо друго. Майка ми почина през осемдесет и девета. Вече никой не може да ѝ стори нищо на нещастницата. Самотна майка, дето се мъчеше да се справи с нас двамата на ръце. Това си е проява на милост... да отървеш някого от мъките му. Милост.

Той се изправи, пребледнял под тена си, с безжизнено лице и пое към изхода, но в един момент внезапно се обърна и се върна към нея с движещи се челюсти.

– Аз мисля – изрече с всичката злоба, която успя да събере, – че вие сте една гадна малка кучка.

Този път наистина си тръгна.

Сърдечният ритъм на Робин се ускори много леко. Преобладаващата ѝ емоция бе приповдигнатост. Като бутна настрани неапетитната си порция, придърпа металната кофичка и дояде картофките на художника.

48

Сър Артегал, зает с други подвизи,

отлагал бе възложената му задача,

ала сега зае се да я свърши,

отправи се към бреговете морски...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Погребалната служба за Джоун завърши с най-любимия на моряците химн „Всевишни отче, могъщи наш спасителю“. Докато опечалените пееха познатите думи, Тед, Страйк, Дейв Полуърт и трима приятели на Тед от Спасителната служба понесоха на рамене ковчега назад по пътеката на простичката църква с кремави стени, видими дървени греди и прозорци, изрисувани с Мавес Корнуолски в лилава роба, на когото бяха кръстени и градчето, и църквата. Заобиколен от островна кула и тюлен върху скала, светецът наблюдаваше процесията с ковчега да напуска църквата.

Спасителю, всесилни са словата твои,

в тях вслушват се и вятърът, и морските вълни.

Издигат се разпенени от дълбините,

ала бесът им бързо преминава в сън.

Полуърт, много по-нисък от останалите петима мъже, вървеше точно зад Страйк и полагаше усилия да поеме своя дял от товара.

Опечалените, на много от които се бе наложило да стоят прави в дъното на препълнената църква или дори да напрягат слух отвън, почтително застанаха в кръг около катафалката, докато в нея бе качен лъскавият дъбов ковчег. Чу се само стаен шепот, когато задните врати се затръшнаха зад тленните останки на Джоун. Много изправеният погребален агент в черно палто седна на шофьорското място, а Страйк обгърна раменете на Тед. Заедно гледаха как катафалката се изгуби от поглед. Страйк усещаше треперенето на Тед.

– Виж всички тези цветя, Тед – промълви Луси, чиито очи бяха толкова подути, та чак се бяха затворили, и тримата се обърнаха назад към сградата, където плътната редица от букети, единични цветя и венци образуваха пъстър килим пред фасадата на малката църква.

– Погледни само какви красиви лилии, Тед... Пратили са ги Марион и Гари чак от Канада...

От църквата все още излизаха опечалени, за да се присъединят към онези отвън. Всички пазеха дистанция от семейството и щом се покажеха от вратата, тръгваха по рачешки назад. Джоун със сигурност би останала във възторг от изобилието на поднесените цветя, а Страйк изпита неочаквана утеха от посланията, четени от Луси на Тед, чиито очи бяха също тъй червени и подпухнали.

– Иън и Джуди – изреждаше тя на чичо си, – Тери и Олив...

– Колко са много, нали? – пробъбри в почуда Тед.

Страйк си помисли как вече шепнещите си струпали се хора се чудеха дали няма да изглежда безсърдечно да се отправят веднага към „Корабът и замъкът“, където щеше да е поменът. Не ги винеше, той също имаше нужда от бира, а може би и от нещо по-силно покрай нея.

– „С най-искрено съчувствие от Робин, Сам, Анди, Сол и Пат“ – прочете на глас Луси. Обърна се, усмихната, към Страйк. – Колко мило! Ти ли каза на Робин, че розовите бяха любимите рози на Джоун?

– Нямам такъв спомен – отвърна Страйк, който сам не го бе знаел.

Фактът, че агенцията му бе представена тук, сред цветята за почит, означаваше много за него. За разлика от Луси той щеше да пътува сам до Лондон, с влак. И макар да бе копнял за самота през последните десет дни, перспективата за тихата мансарда му се виждаше твърде безрадостна след дългите дни на покруса и загуба. Розите за Джоун бяха също и за него, те казваха: няма да си сам, имаш нещо, което си изградил, да, може да не е семейство, но все още има хора, които държат на теб и те чакат в Лондон. Страйк си каза „хора“, защото на картичката имаше пет имена, но в крайна сметка мислеше само за Робин.

Луси закара Тед и Страйк до „Корабът и замъкът“ с колата на Тед, като остави Грег да ги последва с момчетата. По пътя никой от тях не проговори, беше ги обзело емоционално изтощение.

Джоун бе знаела какво прави, помисли си Страйк, загледан в улиците, които отминаваха. Благодарен ѝ бе, че не я следваха до крематориума, че щяха да получат тялото под форма да може да бъде притиснато до гърдите и отнесено на лодка в тишината на бъдещ слънчев следобед само от семейството, за да се сбогуват с нея насаме.

Прозорците на салона на „Корабът и замъкът“ гледаха към залива на Сейнт Моус, който бе под облачно небе, но спокоен. Страйк взе бири за себе си и за Тед, настани чичо си сред приятелите му и се върна на бара за двойно уиски „Феймъс Граус“, което изгълта наведнъж, а после отнесе халбата си до прозореца.

Морето бе сиво, само от време на време по него проблясваха сребристи ивици като отражение от бледата светлина между облаците, а малките гребни лодки по повърхността му го изпъстряха като весели цветни петна.

– Добре ли си, Диди?

Той се обърна. Илза, приближила се заедно с Полуърт, го прегърна. Тримата бяха учили заедно в началното училище на Сейнт Моус. Страйк си спомняше, че по онова време Илза не бе харесвала Полуърт особено много. Общо взето, той не бе популярен сред съученичките им. Над рамото на Полуърт видя жена му Пени да си приказва с приятелки.

– Ник много искаше да е тук, Корм, но му се наложи да работи.

– Разбирам – каза Страйк. – Много мило от твоя страна, че си дошла, Илза.

– Обичах Джоун – изрече простичко тя. – Мама и татко са поканили Тед на вечеря в петък. Татко ще го води на голф във вторник.

Двете дъщери на семейство Полуърт, които не бяха прочути с примерно поведение, играеха на гоненица сред опечалените. По-малката от двете – Страйк така и не можа да запомни коя беше Роз и коя Мел – се втурна към тях и за миг прегърна краката на Страйк, сякаш той беше мебел, надзърна към сестра си и отново хукна с шумен кикот.

– Ние пък сме поканили Тед за събота вечер – отбеляза Полуърт, невъзмутим, сякаш нищо не се бе случило. Нито Дейв, нито жена му правеха някога забележки на децата си, освен ако не причиняваха неудобство лично на тях. – Така че не се тревожи, Диди, ще имаме грижа старото приятелче да е добре.

– Благодаря – изрече с мъка Страйк.

Не беше плакал в църквата, нито в предшестващите ужасни дни, защото имаше толкова много да се организира и той бе намирал утеха в активността. Ала добротата на старите приятели проби защитните му прегради. Искаше да изрази своята признателност както трябва, защото Полуърт все още не му бе позволил да му благодари за помощта, оказана на него и Луси да се доберат до Джоун. Ала преди да е започнал още, към групата се присъедини Пени Полуърт, следвана от две жени, които Страйк не познаваше, но и двете сияеха насреща му.

– Здравей, Корм – каза Пени, която беше тъмноока и чипоноса и носеше косата си прибрана на практична конска опашка още от петгодишна насам. – Абигейл и Линди много искат да се запознаят с теб.

– Здравейте – без усмивка се обърна към тях Страйк.

Ръкува се и с двете, сигурен, че те ще заговорят за детективските му успехи, и вече подразнен. Точно днес искаше да бъде само племенник на Джоун и нищо друго. Предположи, че Абигейл е дъщеря на Линди, защото, ако се пренебрегнеха прецизно очертаните с молив геометрично идеални вежди и изкуственият тен на по-младата жена, и двете имаха еднакви кръгли и плоски лица.

– Тя толкова се гордееше с вас – заговори Линди.

– Следим името ви по вестниците – присъедини се пълничката Абигейл, която като че бе готова да се разкиска.

– Над какво работите сега? Всъщност надали може да го разкриете – рече Линди, като го поглъщаше с очи.

– Някой път търсили ли са ви кралски особи? – поинтересува се Абигейл.

О, по дяволите.

– Не – отвърна Страйк. – Извинете ме, имам нужда от цигара.

Знаеше, че ги е оскърбил, но не го бе грижа, макар че си представяше колко разочарована би била Джоун да го види как изоставя групата край прозореца. Толкова ли щеше да те заболи, би казала, да позабавляваш приятелите ми с разкази за работата ти? На Джоун много ѝ бе харесвало да се хвали с него, племенника, приеман като син, какъвто не бе имала, и внезапно си даде сметка след дългите дни на изживявана вина защо тъй дълго бе избягвал да посещава градчето: защото се ужасяваше от сбирките на чай и грижливо режисираните разговори от Джоун с нейната задушаваща гордост, от любопитството на съседите и погледите, хвърляни крадешком към протезата му.

Когато излезе в коридора, извади телефона от джоба си и без съзнателна мисъл избра номера на Робин.

– Здравей – каза тя, леко изненадана да го чуе.

– Здравей – отвърна той и спря на входа на хотела, за да извади със зъби цигара от пакета. Прекоси улицата и я запали, загледан към морето. – Само исках да чуя как сте там и да ти благодаря.

– За какво?

– За цветята от агенцията. Означаваше много за семейството.

– О – промълви Робин. – Радвам се... Как мина погребението?

– Беше... ами, знаеш, погребение – рече Страйк с поглед към чайка, кацнала на спокойната водна повърхност. – Нещо ново към теб?

– Ами да, има ново – отговори Робин след почти неуловимо колебание, – но вероятно сега не е моментът. Ще ти разправя, когато си...

– Моментът сега е чудесен – прекъсна я Страйк, закопнял за нормалност, за мисли, различни от тези за Джоун, загубата и Сейнт Моус.

Тъй че Робин му разказа за интервюто си с Пол Сачуел, а Страйк я изслуша мълчаливо.

– ... тогава ме нарече гадна малка кучка и си тръгна – завърши Робин.

– Боже милостиви – промърмори Страйк, смаян не само че Робин бе успяла да измъкне толкова информация от Сачуел, а и от наученото.

– Седя в колата и издирвам архиви в телефона си. Скоро се каня да потеглям към къщи. Бланш Дорис Сачуел е починала през 1945 година на десетгодишна възраст. Погребана е в гробище извън Лемингтън Спа. Сачуел го нарече милостиво убийство. Ами... – поправи се Робин, всъщност го нарече сън, затова го е описал пред Марго като „нощни бълнувания“, та да може да отрече истинността на случката с някаква степен на достоверност. Но все пак е травмиращо да носиш у себе си такъв спомен от шестгодишна възраст, не мислиш ли?

– Не ще и дума – съгласи се Страйк. – Освен това му дава един вид мотив, ако се е боял, че Марго ще съобщи на властите...

– Именно. А какво мислиш за това с Джанис? Защо тя не ни каза, че е познавала Сачуел?

– Много добър въпрос – отбеляза Страйк. – Я пак ми повтори какво каза той за Джанис.

– Като го осведомих, че от Джанис сме научили как Марго е била забелязана в Лемингтън Спа, той каза, че тя имала навика да забърква неприятности и че по някакъв начин се опитвала да го обвини за изчезването на Марго.

– Наистина е много интересно – съгласи се Страйк и се намръщи към чайката, която съсредоточено се взираше към хоризонта, към безпощадната ѝ извита човка. – А какво беше онова за Рой?

– Сподели как някой му казал, че Рой е „мамино момченце“ и бил „сухар“ – отговори Робин. – Но не пожела да ме осведоми от кого го е чул.

– Не ми звучи като изречено от Джанис, но знае ли човек? – коментира Страйк. – Е, мога да кажа, че си се справила дяволски добре, Робин.

– Благодаря.

– Ще се въведем взаимно както трябва в курса на случая „Бамбъро“, като се върна – каза Страйк. – Всъщност трябва да се въведем в курса като цяло.

– Чудесно. Надявам се всичко да е наред през остатъка от престоя ти – каза Робин с нотка на финалност, бележеща края на разговора.

Страйк би искал да я задържи на линията, но тя очевидно си мислеше, че не бива да монополизира времето му през последния следобед със скърбящото семейство, а той не можеше да измисли претекст да я накара да продължи да говори. Казаха си довиждане и Страйк прибра телефона в джоба си.

– Заповядай, Диди.

Полуърт бе излязъл от хотела с две нови големи бири. Страйк взе своята с благодарност и двамата се обърнаха с лице към залива, докато отпиваха.

– Утре се връщаш в Лондон, значи? – попита Полуърт.

– Да – отвърна Страйк. – Но скоро пак ще дойда. Джоун пожела да вземем праха ѝ на лодката на Тед и да го разпръснем в морето.

– Хубава идея – коментира Полуърт.

– Чуй, приятелю... Благодаря ти за всичко.

– Я стига – скастри го Полуърт. – И ти би го направил за мен.

– Прав си – кимна Страйк, – бих го направил.

– Лесно ти е да го кажеш, хитрецо – мигом го парира Полуърт, – като се има предвид, че майка ми е покойница, а проклетия ми баща не го и знам къде е.

Страйк се разсмя.

– Е, аз съм частен детектив. Искаш ли да ти го намеря?

– Не, по дяволите – отсече Полуърт. – Много му здраве.

Изпиха си бирата. За кратко сред облаците се появи пролука и морето се превърна в килим от диаманти и накацали чайки, подобни на хартиени оригами. Страйк разсеяно се почуди дали страстната привързаност на Полуърт към Корнуол не е реакция срещу отсъстващия му родом от Бирмингам баща, когато Полуърт заговори отново:

– Като стана дума за бащи, Джоун ми каза, че твоят потърсил среща с теб.

– О, казала ти е, значи.

– Не се впрягай, знаеш я каква беше. Искаше да съм наясно, че си в труден момент. Нищо няма да излезе, както схващам, а?

– Нищо няма да излезе – потвърди Страйк.

Краткото мълчание бе нарушено от крясъците на двете дъщери на Полуърт, които изскочиха от хотела. Без да обръщат внимание на баща си и Страйк, се провряха под веригата, отделяща пътя от плажната ивица, и изтичаха до водата, последвани миг по-късно от Люк, племенника на Страйк, който държеше две сметанови кифлички в ръката си и очевидно се канеше да ги запрати към момичетата.

– Ехей! – викна му Страйк. – Не!

– Те започнаха – отвърна той и се завъртя да покаже изцапания си с бяло гръб на черното сако от новозакупения костюм за погребението на пралеля му.

– Аз пък ще завърша – обяви Страйк, докато момиченцата Полуърт се кикотеха и надничаха иззад гребната лодка, където бяха намерили прикритие. – Върни ги, откъдето си ги взел.

С гневен поглед към вуйчо си, Люк предизвикателно отхапа от едната кифличка, после се обърна и се отправи обратно в хотела.

– Малко лайно – промърмори Страйк.

Полуърт гледаше безучастно как дъщерите му започнаха да ритат студена вода и пясък една към друга. Реагира чак когато малката залитна и падна по гръб в две педи студена морска вода.

– Да му се не види... влизай вътре. И недей да ми скимтиш, сама си си виновна. Бързо вътре!

Тримата Полуърт тръгнаха към „Корабът и замъкът“ и Страйк пак остана сам.

Подскачащата върху водата чайка, без съмнение свикнала с наплива от туристи, със скърцането и тракането на ферибота от и до Фолмът, с лодките, влизащи и излизащи от залива, остана несмутена от врясъците на децата. Острият ѝ взор бе вперен към нещо невидимо за Страйк далече навътре в морето. Едва когато облаците отново се сключиха и водата притъмня до оловносиво, чайката най-сетне излетя. Очите на Страйк я последваха, докато направи широк кръг и се скри от поглед над открито море, напуснала закътания залив, готова да подхване тежките, но необходими усилия за оцеляването си.

Пета част

... ярка пролет, с листа и цветя пременена...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

49

След бури и стихии безпощадни

слънцето показа лъчезарен лик.

Тъй и съдбата, щом излее злобата си,

поднася часове блажени най-подир.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

В осем сутринта в деня, когато трябваше да се срещне с бившия си съпруг за медиаторство, Робин излезе от метростанцията „Тотнъм Корт Роуд“ и се озова под лазурно небе. Грейналото слънце изглеждаше като малко чудо след дългите месеци на дъждове и бури и Робин, която този ден нямаше смяна с наблюдение, беше облякла рокля, доволна да се отърве от вечните джинси и пуловери.

Колкото и да беше ядосана на Матю, че бе отменил срещата само с двайсет и четири часово предизвестие („Клиентът ми съжалява, но е възникнал спешен въпрос от лично естество. Предвид, че аз самият не съм свободен до края на март, предлагам да договорим взаимноудобна дата през април“), колкото и силни да бяха подозренията ѝ, че Матю протака единствено с цел да демонстрира сила и да добави натиск към нея да изостави претенциите към общата им банкова сметка, настроението ѝ се повиши от блясъка на ранното утро, осветяващ неспирните ремонтни работи в горната част на „Чаринг Крос Роуд“. Истината, натрапила се на Робин през петте почивни дни, които Страйк настоя тя да вземе, бе, че е по-щастлива на работа. Нямаше никакво желание да си иде у дома в Йоркшър и да се изправи пред обичайната лавина от въпроси на майка си относно развода и службата ѝ. От друга страна, не разполагаше с достатъчно средства, та да си направи една самотна мини ваканция извън Лондон, така че прекара повечето от времето си да се погрижи за изоставени битови дела или да работи над случая „Бамбъро“.

Имаше, ако не точно следи, по които да поеме, то поне идеи, и сега отиваше подранила на работа с надежда да хване насаме Страйк, преди да ги завъртят дневните задачи. Пневматичните къртачи удавяха виковете на работниците по улицата, докато Робин минаваше покрай тях, след което се озова на сенчестата и спокойна Денмарк Стрийт, където магазините още не бяха отворени.

Беше стигнала почти до площадката на металното стълбище, когато чу гласове зад стъклената врата на офиса. Макар да нямаше още осем и петнайсет, вътре вече светеше.

– Добро утро – каза ѝ Страйк, застанал прав до чайника, леко изненадан да я види. – Не каза ли, че имаш ангажимент и ще дойдеш чак по обед?

– Отмени се – отвърна Робин.

Почуди се дали Страйк бе забравил с какво щеше да е заета тази сутрин, или проявяваше дискретност, защото на канапето от изкуствена кожа седеше Морис. Макар да си беше все такъв хубавец, очите му бяха кървясали и брадата му бе видимо набола.

– Здравей, непозната девойко – подхвърли той. – Я се виж. Истинска реклама на релаксирана личност.

Робин игнорира коментара му, но докато окачваше сакото си, прииска ѝ се да не беше обличала рокля. Дразнеше се, че Морис ѝ причинява смущение, но щеше да ѝ е по-лесно, ако беше с джинси както обикновено.

– Морис е спипал господин Смит на калъп с бавачката – обяви Страйк.

– Виж ти колко бързо – възкликна Робин в опит да бъде великодушна.

Искаше ѝ се да не се бе падало на Морис да ги засече.

– Сварих ги на местопрестъплението в един и десет тази нощ – каза Морис и подаде на Робин дигиталния си фотоапарат за нощно виждане. – Мъжлето беше пробутало лъжата, че излиза с приятели. Бавачката винаги има свободна вечер във вторник. Глупаците се сбогуваха на прага. Вечната грешка на новаците.

Робин бавно прегледа снимките. Бавачката с апетитно тяло, която толкова много напомняше Лорелай, бившата приятелка на Страйк, стоеше на входа на редова къща в обятията на съпруга на госпожа Смит.

Морис бе уловил не само прегръдката, а табелката с името на улицата и номера на къщата.

– „Шордич“. Наемателка е най-добрата приятелка на бавачката – съобщи Морис. – Полезно е да имаш близки, дето да ти отстъпят жилището си за едно бързо чукане, а? Имам и нейното име и данни, така че и тя ще бъде въвлечена.

Морис блажено протегна ръце над главата си и избъбри през прозявка:

– Не много често имаш шанса да докараш нещастие на три жени едновременно, не е ли така?

– Да не споменаваме съпруга – добави Робин, като разглеждаше красивия профил на мъжа на брокерката, откроен като силует на светлината на уличната лампа, докато вървеше към семейната кола.

– Е, да – задържа протягането си Морис. – И на него също.

Тениската му се бе повдигнала и разкриваше малко от загорелия му корем, факт, който според Робин му бе добре известен.

– Навита ли си на работна закуска? – обърна се Страйк към Робин. Тъкмо бе отворил кутия за бисквити и беше установил, че е празна. – Имаме да сверяваме сведения по случая „Бамбъро“, а не съм закусвал.

– Чудесно – отвърна Робин и мигом откачи сакото от закачалката.

– Мен никога не ме водиш на закуска – подхвърли Морис на Страйк и се надигна от канапето.

Страйк игнорира коментара му и каза:

– Добра работа си свършил по случая „Смит“, Морис. Ще уведомя съпругата по-късно. Ще се видим утре.

– Ужасно, нали – каза Робин, когато със Страйк излязоха сред хлада на Денмарк Стрийт, където слънцето още не бе достигнало. – Говоря за изчезналия самолет.

Единайсет дни по-рано полет 370 на Малайзийските авиолинии бе излетял от Куала Лумпур и се беше изгубил. Повече от двестата души на борда бяха в неизвестност. Състезаващи се теории за случилото се със самолета доминираха в новините през последната седмица, сред които отвличане, саботаж от страна на екипажа и механична повреда. Робин бе чела за това на път за работа. Всички тези роднини, които чакаха за новини. А такива сигурно щяха да дойдат скоро, нали? Самолет с близо двеста и петдесет души на борда не можеше да се изгуби тъй лесно като сама жена, стопила се сред дъжда над Клъркънуел.

– Истински кошмар е за семействата – съгласи се Страйк, когато излязоха на слънчевата „Чаринг Крос Роуд“. Спря и огледа улицата в двете посоки. – Не ми се ходи в „Старбъкс“.

Така че отидоха до „Бар Италия“ на Фрит Стрийт срещу джазклуба „Рони Скот“, на пет минути от офиса. Всичките малки метални масички на тротоара отвън бяха свободни. Въпреки слънчевите обещания, в мартенския въздух още се долавяше студ. Вътре в кафето високите столчета пред бара бяха заети до едно от клиенти, които пиеха кафето си преди началото на работния ден и четяха новините на телефоните си или оглеждаха рафтовете с изложени лакомства, отразени в огледалото пред тях.

– Много ли ще ти е студено, ако седнем тук, отвън? – попита Страйк с колебание, като местеше поглед от роклята на Робин към бара вътре.

Вече силно ѝ се искаше да си беше сложила джинси.

– Няма да ми е студено – отвърна Робин. – И искам само капучино, вече ядох.

Докато Страйк купуваше напитките и нещо за хапване, Робин седна на студения метален стол, придърпа по-плътно сакото около себе си и отвори чантата си с намерение да извади подвързаната с кожа тетрадка на Талбът, но след миг колебание размисли и я остави където си беше. Не искаше Страйк да си помисли, че през последните дни се е фокусирала върху астрологичните гадания на Талбът, макар истината да бе точно такава и да бе прекарала много часове над тетрадката.

– Капучино – обяви Страйк, като се върна и постави чашата пред нея. За себе си беше взел двойно еспресо и сандвич с моцарела и салам. Настани се до нея и попита: – Как така медиаторството беше отменено?

Доволна, че е запомнил, Робин отговори:

– Матю твърди, че му излязло нещо спешно.

– Вярваш ли му?

– Не. Мисля, че е част от игричките му. Не че го очаквах с нетърпение, но поне щеше да се свърши. И тъй – смени тя темата, тъй като не ѝ се говореше за Матю, – имаш ли нещо ново по случая „Бамбъро“?

– Не особено много – отвърна Страйк, който бе хвърлил усилията си по други случаи след връщането си от Корнуол. – Получихме резултатите от експертизата за онова кърваво петно от книгата в апартамента на семейство Аторн.

– И?

– Тип нула положителна.

– Обади ли се на Рой да провериш...?

– Да. Марго е била А положителна.

– О – промълви Робин.

– Не възлагах големи надежди – повдигна рамене Страйк. – Най-вече приличаше на кръв, потекла при леко порязване. Открих обаче Ричи Мръсника. Той е в частния старчески дом „Сейнт Питър“ в Ислингтън. Много актьорска игра изпълних по телефона, та да получа потвърждение.

– Чудесно. Искаш ли аз да...?

– Не, казах ти. Пищяла категорично ме предупреди да не тревожа дъртия мръсник, та да не би синовете му да научат.

– И реши, че от нас двамата аз съм тази, дето тревожи хората, така ли?

Страйк се подсмихна, докато дъвчеше сандвича си.

– Няма смисъл да раздрусваме дървото на Лука Ричи, ако не се наложи. Пищяла ми каза, че той бил куку. Надявам се това да означава, че не е някогашният изпечен хитрец. Би могло да ни е в услуга. Уви, както успях да измъкна от сестрата, той вече не говори.

– Изобщо ли?

– Очевидно съвсем е млъкнал. Тя го спомена мимоходом. Опитах се да разбера дали се дължи на депресия, или е претърпял инсулт, или пък страда от деменция, в който случай разпитът му би бил съвършено безпредметен, само че тя не уточни. Отидох да погледна старческия дом. Надявах се да е някой от големите, в които можеш да влезеш и излезеш незабелязан, но повече прилича на пансион. Имат само осемнайсет души там. Шансовете да се промъкнеш, без да те видят, или да се представиш за далечен братовчед клонят към нулата.

Противно на логиката сега, когато Ричи изглеждаше недосегаем, Робин, която не бе проявявала към него по-голям интерес, отколкото към другите заподозрени, внезапно изпита чувството, че е изгубено нещо критично за разследването.

– Не казвам, че в крайна сметка няма да се пробвам с него – продължи Страйк. – Но засега потенциалните ползи не оправдават риска да ядосаме шайка професионални гангстери. От друга страна, ако до август не разполагам с нищо друго, току-виж ми се наложило да проверя дали мога да изтръгна няколко думи от Ричи.

По тона му Робин отсъди, че Страйк също остро усеща как е изтекла повечето от половината година, отредена им за случая „Бамбъро“.

– Също така – додаде Страйк – осъществих контакт с К. Б. Оукдън, биографа на Марго, който се прави на недостъпен. Явно се има за много по-важен за разследването, отколкото го смятам аз.

– Към пари ли се стреми?

– Бих казал, че се стреми към всичко, което може да докопа – отвърна Страйк. – Очевидно има интерес не само да бъде интервюиран, но и той да интервюира мен.

– Може да крои планове да напише книга за теб, както го е направил за Марго – предположи Робин.

Страйк не се усмихна.

– Колкото е капризен, толкова е и глупав. Май не му е хрумнало, че може да знам много за съмнителното му минало, като се има предвид, че успях да го открия през не една промяна на името му. Но ми е ясно как е успял да изиграе онези стари жени. Изпълни доста убедителен театър по телефона как е познавал и помни всички от обкръжението на Марго. Вложи голяма естественост. „О, доктор Гупта, много мил човек“, „А, да, Айрийн, не беше много лесна“. Звучи искрено, докато не си припомниш, че е бил на четиринайсет, когато Марго е изчезнала, и вероятно е срещал всички тези хора най-много два пъти. Но за Бренър не пожела да ми каже нищо, а аз тъкмо от него се интересувах. „Трябва да си помисля – отговори ми. – Не съм сигурен, че искам да навлизам в това.“ Вече му се обаждах два пъти. И всеки път той се опитваше да отклони разговора към мен, а щом отново настоях за Бренър, побърза да приключи, като се престори, че имал спешна работа. И двата пъти обеща да ми се обади, но още не го е направил.

– Мислиш ли, че той записва разговорите ви? – попита Робин. – Може да се опитва да ти измъкне нещо, което после да продаде на вестниците?

– Хрумна ми – призна Страйк и сипа захар в кафето си.

– Може би аз трябва да говоря с него следващия път.

– Не е лоша идея – кимна Страйк. – Така или иначе... – Отпи глътка от кафето си. – Така или иначе, това е всичко, което постигнах по случая „Бамбъро“, откакто се върнах. Но щом ми се освободят час-два, възнамерявам да се отбия при сестра Джанис. Би трябвало вече да се е върнала от Дубай и искам да знам защо така и не ни спомена, че познава Пол Сачуел. Този път не смятам да я предупреждавам за посещението си. Понякога е добре да свариш хората неподготвени. А при теб какво ново?

– Ами – подхвана Робин – Глория Конти или Жобер, каквато е фамилията ѝ сега, не е отговорила на имейла на Ана.

– Жалко – намръщи се Страйк. – Мислех, че ще е по-склонна да разговаря с нас, ако Ана я помоли.

– И аз така мислех. Струва си да ѝ дадем още една седмица, а после да поръчаме на Ана да я подкани по-настойчиво. В най-лошия случай ще получи категоричен отказ. Малко по-добрата новина е, че днес по-късно ще разговарям с Аманда Уайт, която сега е Аманда Лоус.

– Колко ще ни струва?

– Нищо. Апелирах към човечността ѝ – отвърна Робин – и тя се престори, че е убедена, но отгатвам, че я блазни идеята за публичност, както и идеята за теб. Май се надява да попадне отново във вестниците, както като ученичка упорствала, че е видяла жена на прозореца на последния етаж, макар и от полицията да не са ѝ повярвали. И това въпреки всичките ѝ претенции при първия ни контакт, че нямала намерение отново да се подлага на стрес от медиите, ако не ѝ се плати.

– Още ли е омъжена? – поинтересува се Страйк и извади цигарите от джоба си. – Защото с Оукдън ми изглеждат като родени един за друг. Може успешно да разширим функциите на агенцията, като ги сватосаме.

Робин се разсмя.

– За да им се родят деца, склонни към мошеничество, тъй че да поддържат задълго бизнеса ни, а?

Страйк запали цигара, издиша дима и каза:

– Не е идеалният бизнесплан. Няма гаранция, че две лайна непременно ще създадат трето лайно. Познавал съм свестни хора, отгледани от негодници, и обратното.

– Значи, залагаш на природата, не на възпитанието, така ли? – попита Робин.

– Може би – вдигна рамене Страйк. – Тримата ми племенници са отглеждани еднакво, а...

– ... единият е прекрасен, другият е калпазанин, а третият е гаднярче – довърши Робин.

Страйк избухна в шумен смях, който явно подразни забързания мъж край тях, прилепил телефон до ухото си.

– Добре си го запомнила – отбеляза Страйк все още усмихнат, докато изпрати с поглед намръщения човек.

Напоследък и него го обхващаха настроения, когато звуците на весели хора му стържеха по нервите, но в този момент слънчевото време, доброто кафе и близостта на Робин го накараха неочаквано да осъзнае, че е по-щастлив, отколкото от месеци насам.

– Всъщност хората никога не са отглеждани по един и същ начин – посочи Робин, – не дори и в една и съща къща със същите родители. Тук се намесват редът на раждане и куп други неща. Като заговорихме за това, Мая, дъщерята на Уилма Бейлис, твърдо прие да разговаря с нас. Опитваме се да уговорим удобна дата. Май ти споменах, най-малката сестра се възстановява от рак на гърдата, така че не искам да ги припирам. Има и нещо друго – добави Робин, леко смутена.

Страйк, който се бе върнал към сандвича си, с изненада видя Робин да вади от чантата си подвързаната с кожа тетрадка на Талбът, за която Страйк си мислеше, че е в заключения шкаф в офиса.

– Отново я прегледах.

– Мислиш, че съм пропуснал нещо ли? – попита Страйк с пълна уста.

– Не, аз...

– Няма проблем – успокои я той. – Напълно е възможно. Никой не е безгрешен.

Слънцето вече бавно си пробиваше път по Фрит Стрийт и страниците на старата тетрадка се обагриха в жълтеникаво, когато Робин я отвори.

– Става дума за Скорпиона. Помниш ли Скорпиона?

– Човека, за чиято смърт Марго може би се е тревожила?

– Именно. Ти мислеше, че Скорпионът може да е омъжената приятелка на Стив Даутуейт, която се е самоубила.

– Отворен съм и за други теории – увери я Страйк. Беше изял сандвича си, отърси дланите си от трохи и извади цигарите. – В бележките се пита дали Водолей е изобличил Риби, нали така? И аз допуснах, че става дума за Марго, която е изобличила Даутуейт.

Въпреки неутралния тон, който възприе, Страйк с неудоволствие си припомняше зодиите. Мъчната и неблагодарна задача да разпознава кои заподозрени и свидетели на кой зодиакален знак отговарят далеч не бе сред любимия му тип разследване.

– Чудех се за нещо... – каза Робин и извади две сгънати фотокопия, които бе държала в тетрадката. – Погледни тези.

Тя подаде двата документа на Страйк, а той ги разгъна и видя копия от два акта за раждане, единия за Олив Сачуел, а другия за Бланш Сачуел.

– Олив е била майката на Сачуел – каза Робин, докато Страйк пушеше и разглеждаше документите. – А Бланш е сестра му, починала на десетгодишна възраст, може би задушена с възглавница.

– Ако очакваш от мен да преценя каква зодия са по датите им на раждане, знай, че не съм запаметил целия зодиак – подхвърли Страйк.

– Бланш е родена на двайсет и пети октомври, тоест тя е Скорпион – осведоми го Робин. – Олив е родена на двайсет и девети март. По традиционната система би трябвало да е Овен като Сачуел...

За изненада на Страйк, сега Робин извади екземпляр от „Астрология 14“ на Стивън Шмит.

– Много трудно я открих. Не е преиздавана от цяла вечност и тиражът е изчерпан.

– Шедьовър като този? Смаян съм – присмехулно изрече Страйк, докато Робин отвори на страница с датите на ревизираните зодии според Шмит.

Тя се усмихна, но отказа да бъде разсейвана.

– Виж тук. По системата на Шмит майката на Сачуел е Риби.

– Сега вече смесваме двете системи, така ли? – попита Страйк.

– Ами Талбът това е правил – изтъкна Робин. – Решил е, че на Айрийн и Рой трябва да бъдат отредени зодиите им по Шмит, а на други хора е позволил да запазят традиционните.

– Само че – подхвана Страйк, като добре съзнаваше, че се опитва да вкара логика в нещо по същество нелогично – Талбът е правил категорични допускания на базата на оригиналните зодии на хората. Бренър е изключен като заподозрян единствено защото е бил...

– ... Везни, да – съгласи се Робин.

– Какво става тогава с това, че Джанис е екстрасенс, а Касапина от Есекс е Козирог, ако всичките дати бъдат изместени?

– Там, където има несъответствие между традиционната зодия и тази на Шмит, той е избирал зодията, която според него по-добре е съответствала на човека.

– И така превръща всичко в пълен цирк. А освен това – допълни Страйк – поставя под въпрос моите идентификации на заподозрените според зодиите им.

– Да, знам – кимна Робин. – Дори и Талбът очевидно силно се е стресирал в опита си да работи и с двете системи и тогава е започнал да се концентрира основно върху астероиди и таро.

– Добре – каза Страйк и издуха дима надалече от нея, – продължи с онова, което ми разправяше. Ако сестрата на Сачуел е била Скорпион, а майка му Риби... какво точно се казваше в онзи пасаж за Скорпиона?

Робин разлисти назад тетрадката на Талбът, докато откри откъса, украсен с рисунки на рак, риба, скорпион, козел с рибя опашка и урната на водоносеца.

– „Водолей се тревожи как е умрял Скорпион, въпросителен знак“ – зачете тя на глас. – После, написано с главни букви, „ШМИТ Е СЪГЛАСЕН С АДАМС“. После: „Изобличил ли е Водолей Риби относно Скорпиона? Бил ли е Рак там, станал ли е свидетел?“, после с главни букви „ПОВТОРНО ИНТЕРВЮ. Скорпион и Водолей са свързани, вода, вода, също Рак и Козирог“, главни букви „ИМА РИБЕШКА ОПАШКА“.

– Все още предполагаме, че Рак означава Джанис, нали?

– Джанис и Синтия са единствените двама Раци, свързани със случая, а Джанис повече приляга – отвърна Робин. – Да кажем, че Марго е решила да предприеме действия относно подозренията си, че майката на Сачуел е убила сестра му. Ако е телефонирала на Олив от медицинската служба, Джанис би могла да е чула разговора, нали? А в случай че Джанис е познавала семейство Сачуел или по някакъв начин е била свързана с тях, може да не е искала да съобщи на полицията за чутото от страх да не инкриминира Олив.

– Защо Марго ще чака години, та да провери подозренията си за нощните бълнувания? – попита Страйк, но преди Робин да е измислила отговор, той го даде сам. – Разбира се, понякога на хората им трябват години, за да решат какво да предприемат във връзка с нещо такова. Или да съберат куража да го сторят.

Той върна на Робин двете фотокопия.

– Ако това е историята зад тезата със Скорпиона, Сачуел все така си остава основен заподозрян.

– Така и не взех адреса му в Гърция – призна Робин виновно.

– Ако се наложи, ще го открием чрез живата му сестра.

Страйк отпи от кафето и напук на онова, което му диктуваше разумът, попита:

– Какво имаше предвид, като спомена за астероиди?

Робин прелисти тетрадката по-нататък, за да покаже страницата, над която бе разсъждавала в Лемингтън Спа, онази, която наричаше „страницата с рогата“.

– С напредването на разследването Талбът като че се е отказал от нормалната астрология. Според мен Шмит толкова го е объркал, че вече не се е справял със системата му и е започнал да изобретява своя собствена. Изчислил е позициите на астероидите за вечерта, в която Марго е изчезнала. Ето виж тук... – Робин показваше символа ... – Този символ обозначава астероида Атина Палада. Помниш ли грозния часовник в дома на Фипс? И Талбът го използва да назове Марго. Астероидът Атина Палада е бил в Десетия дом на зодиака във вечерта на изчезването на Марго, а Десетият дом се управлява от Козирог. Предполага се, че управлява бизнеса, висшите класи и високите етажи.

– И мислиш, че Марго още е на нечий таван?

Робин се усмихна, но продължи.

– А виж тук... – Тя завъртя тетрадката към него. – Ако приемем, че другите астероиди също се съотнасят към живи хора, имаме Церера, Юнона и Веста.

– Мисля, че той използва Веста, „пазителката на домашното огнище“, да представи Синтия. Веста е била в Седмия дом, който е домът на брака. Талбът е написал „СЪОТВЕТСТВА“, тоест според мен казва, че Синтия е била в брачния дом на Марго, Брум Хаус. Мисля, че „грижовната и предпазваща Церера“ отново звучи като Джанис. Тя е в Дванайсетия дом, а също и Юнона, която е свързана със „съпругите и изневярата“, което ни отвежда към Джоана Хамънд, омъжената приятелка на Даутуейт...

– Какво представлява Дванайсетият дом?

– Врагове, тайни, неволи и гибел.

Страйк я погледна с повдигнати вежди. Беше дал възможност на Робин да се впусне в това, защото бе слънчево и се наслаждаваше на нейната компания, но търпимостта му към астрологията почти се беше изчерпала.

– Той е също домът на Риби – додаде Робин, – който е зодиакалният знак на Даутуейт, тъй че може би...

– Мислиш, че Джанис и Джоана са били в апартамента на Даутуейт, когато Марго е била похитена ли?

– Не, но...

– Защото би било мъчна работа, като се има предвид, че Джоана е умряла седмици преди изчезването на Марго. Или допускаш, че призракът ѝ е преследвал Даутуейт?

– Добре, знам, че може да не означава нищо – каза Робин, като се позасмя, но продължи да упорства, – само че Талбът е написал още нещо тук: „Церера отказва контакт с Юнона. Възможно ли е Кет да е прав?“.

Тя посочи към символа на кит, представляващ Айрийн.

– Трудно ми е да си представя Айрийн да е права за кой знае колко – подхвърли Страйк. Придърпа към себе си тетрадката и погледна по-отблизо дребния почерк на обсебения човек, после отново я отблъсна и нетърпеливо вдигна рамене. – Виж, лесно е да бъдеш увлечен от тази материя. Когато аз преглеждах бележките, също взех да правя връзки, докато се мъчех да следя нишката на мисълта му, но истината е, че той е бил много болен. Нищо не води наникъде в действителност.

– Просто бях заинтригувана от фразата „Възможно ли е Кет да е прав?“, защото Талбът от самото начало не е имал доверие на Айрийн. После е започнал да се пита възможно ли е тя да е била права за... за нещо, свързано с врагове, тайни и гибел...

– Ако някога открием какво се е случило с Марго Бамбъро – каза Страйк, – залагам сто лири, че ще можеш да изградиш еднакво убедителни тези как окултните щуротии на Талбът са водели право към целта или пък че са го отклонили в съвсем погрешна посока. Тези символични сказания винаги може да се извъртят така, че да прилягат на фактите. Една от приятелките на майка ми отгатваше зодията на всеки срещнат и нямаше и един случай, в който да сбърка.

– Нима?

– О, да – кимна Страйк. – Защото дори когато грешеше, беше права. Оказваше се, че имали много планети в този зодиакален знак или че акушерката, дето ги е изродила, била от тази зодия. Или пък кучето им.

– Добре – рече примирено Робин. Очаквала бе все пак скептицизъм от страна на Страйк, така че сега прибра и кожената тетрадка, и „Астрология 14“ обратно в чантата си. – Знам, че може съвсем нищо да не означава. Аз просто...

– Ако отново искаш да се видиш с Айрийн Хиксън, моля, не възразявам. Кажи ѝ как според Талбът вероятно е имала пълно прозрение за нещо, свързано с астероиди и... знам ли... със сирене...

– Дванайсетият дом не управлява сиренето – отсече Робин с престорена строгост.

– А кой номер е Домът на млечните продукти?

– О, я се разкарай – разсмя се тя против волята си.

Телефонът на Робин завибрира в джоба ѝ и тя го извади. Току-що беше пристигнало съобщение.

Здравей, Робин, ако искаш да говорим, сега ми е възможно. Току-що приех да работя в по-късната смяна, тъй че ми се освободиха няколко часа. Иначе ще трябва да е след 8 довечера. Аманда

– Аманда Уайт – каза тя на Страйк. – Иска да говорим сега.

– Мен ме устройва – заяви Страйк, доволен да стъпи на здрава почва на разследване.

Лъжкиня или не, Аманда поне щеше да говори за действителна жена на истински прозорец.

Робин натисна номера на Аманда, превключи на високоговорител и постави телефона между себе си и Страйк.

– Здравей – изрече уверен женски глас с лек намек за изговор от Северен Лондон. – Робин ли е?

– Да – отвърна Робин. – И съм с Корморан.

– Добро утро – поздрави Страйк.

– О, това сте вие? – възкликна възхитено Аманда. – За мен е чест. Досега си имах работа със секретарката ви.

– Всъщност тя ми е партньор – поясни Страйк.

– О, нима? Делови или от другия тип? – поинтересува се Аманда.

– Делови – отвърна Страйк, без да поглежда към Робин. – Разбрах, че Робин е говорила с вас за онова, което сте видели във вечерта на изчезването на Марго Бамбъро.

– Точно така – потвърди Аманда.

– Ще възразите ли да записваме това интервю?

– Ами не, не възразявам – отвърна Аманда. – Искам да постъпя както е редно, макар че, няма да скрия, представляваше известна дилема за мен, защото последния път беше много стресиращо. Журналисти, двама разпитващи полицаи, а аз бях едва четиринайсетгодишна. Но винаги съм била упорито момиче и си устоях на моето...

И тъй, Аманда разправи историята, с която Страйк и Робин вече бяха запознати: за дъжда, за сърдитата съученичка, за прозореца на последния етаж и за разпознаването на Марго впоследствие, когато Аманда видяла снимката ѝ във вестника. Страйк зададе няколко въпроса, но разбра, че нищо не би променило разказа на Аманда. Независимо дали искрено вярваше, че е видяла Марго Бамбъро на прозореца в онази вечер, или не, явно бе решена никога да не се отказва от връзката си с четиресетгодишната мистерия.

– ... и оттогава непрестанно съм преследвана от мисълта, че не направих нищо, но аз бях само на четиринайсет и осъзнах ставащото едва по-късно, нямаше как тъкмо аз да я спася – завърши тя.

– Е – каза Робин, когато Страйк ѝ даде знак, че е чул всичко, което му е нужно, – много ти благодарим, че разговаря с нас, Аманда. Много съм ти...

– Преди да затворите, има още нещо – прекъсна я Аманда. – Чакайте само да чуете това. Невероятно съвпадение е, а дори и полицията не знае за това, защото и двете са мъртви.

– Кои са мъртви? – попита Робин, а Страйк запали нова цигара.

– Ако кажете, че това не е странно... В последната ми служба пралелята на една млада колежка...

Страйк извъртя очи в гримаса.

– Познайте с кого е била в хосписа.

– Нямам представа – отвърна учтиво Робин.

– С Вайълет Купър – обяви Аманда. – Сигурно не я знаете...

– Хазайката на Денис Крийд – вметна Робин.

– Именно! – възкликна Аманда, доволна, че Робин е оценила значимостта на съобщението ѝ. – Не е ли много странно, че първо видях Марго на онзи прозорец, а после след толкова години работя с жена, чиято роднина се е срещнала с Вай Купър? Само че тогава тя се е наричала другояче, защото хората я намразили.

– Наистина е голямо съвпадение – каза Робин, като се постара да не поглежда към Страйк. – Е, благодаря...

– Това не е всичко! – разсмя се Аманда. – Има още! Пралелята на колежката ми споделила как Вай ѝ казала, че веднъж писала на Крийд да го пита дали той е убил Марго Бамбъро.

Аманда замълча, като явно очакваше реакция, тъй че Робин, която вече беше чела за това в „Демонът от Парадайс Парк“, ахна:

– Леле!

– Леле, я! – зарадва се Аманда. – И Вай казала, при това на смъртното си легло, тъй че явно е било самата истина, защото така се прави, нали? Вай казала, че в писмото, което получила от него, той отговорил, че я е убил!

– Сериозно? – рече Робин. – Мислех, че писмото...

– Ама това са думи право от устата на Вайълет – настоя Аманда, а Страйк отново извъртя очи. – Тя казала, че твърдо я е убил, заявил ѝ го почти в прав текст. Извъртял го така, че само тя да разбере, но тя се сетила точно какво имал предвид той. Откачена работа, а? Първо да зърна Марго на прозореца, а после, години по-късно...

– Удивително – съгласи се Робин. – Е, много ти благодарим за отделеното време, Аманда, беше извънредно...

На Робин ѝ отне още две минути и куп неискрени благодарности, за да разкара Аманда от линията.

– Как ти се стори? – обърна се Робин към Страйк, когато най-сетне успя да се отърве от Аманда.

Той насочи пръст към небето.

– Какво? – попита Робин и погледна към синята мъглявина.

– Ако се вгледаш внимателно, ще видиш астероид да преминава през Дома на щуротиите.

50

Горко ми, ахна тя, къде съм и с кого?

Дали намирам се сред живите, или сред мъртъвци?

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

През следващите няколко дни Страйк бе зает с дела на агенцията, несвързани със случая „Бамбъро“. Първият му опит да изненада сестра Джанис Бийти в дома ѝ беше безплоден. Тръгна си от „Найтингейл Гроув“, безлична улица покрай Югоизточната железопътна линия, без никой да отговори на почукването му.

Направи втория си опит следващата сряда следобед, когато вятърът разсейваше дъждовните облаци. Страйк пое към къщата на Джанис от метростанцията „Хидър Грийн“ по тротоар, разделян от железопътната линия с парапет и жив плет. Докато крачеше, пушеше и си мислеше за Робин, защото тя току-що се бе отказала от възможността да се присъедини към него за интервюто на Джанис, като обясни, че имала да свърши „нещо друго“, без да уточнява какво е. На Страйк му се бе сторило, че долавя известна прикритост и стремеж за оправдаване, като обясни невъзможността си да присъства и тя на интервюто, когато в обичайния случай чувството ѝ бе само на разочарование.

След раздялата ѝ с Матю Страйк свикна на по-голяма лекота и откритост в отношенията си с нея и този ѝ отказ в комбинация с тона и липсата на обяснение го заинтригува. Естествено, имаше въпроси, в които той не очакваше да бъде посвещаван – като пример му хрумна посещение при гинеколог, – но поне би казала „имам записан час при лекар“.

Небето се смрачи, докато Страйк приближаваше къщата на Джанис, която бе значително по-малка от тази на Айрийн Хиксън. На прозорците имаше тюлени завеси, а външната врата беше тъмночервена. Страйк не регистрира веднага факта, че през прозрачните пердета на дневната се виждаше светната лампа. Като осъзна, че обектът му вероятно си беше у дома, грижливо отпъди всички мисли за деловата си съдружничка, прекоси улицата с по-бърза крачка и почука енергично на външната врата. Докато чакаше, чуваше през прозореца на първия етаж звуците от пуснат високо телевизор. Тъкмо се канеше да почука втори път, в случай че Джанис не го беше чула, когато вратата се отвори.

За разлика от последната им среща сестрата, която носеше очила с метални рамки, изглеждаше шокирана и твърде недоволна да види Страйк. Зад гърба ѝ от невидимия телевизор долетяха два женски гласа с американски изговор: Значи, харесвате тоалета? О, да, страшно много го харесвам!

– Ъъ... да не съм пропуснала уговорка или...?

– Простете, че не ви предупредих – неискрено се извини Страйк, – но бях наблизо и реших да проверя дали бихте ми отделили няколко минути.

Джанис погледна назад през рамо. Сега веселяшки мъжки глас изрече: Роклята, в която Кели буквално се влюби, е единичен модел...

Видимо подразнена, Джанис отново се обърна към Страйк.

– Ами... добре – отвърна. – Само че е много разхвърляно. И ако може, изтрийте си добре краката, защото последният, дето нахълта без предупреждение, нанесе вътре кучешко лайно. Затворете зад себе си.

Страйк прекрачи през прага, а Джанис избърза пред него и се скри в дневната. Страйк очакваше да спре телевизора, но тя не го направи. Докато бършеше внимателно крака в кокосовата изтривалка вътре в антрето, мъжки глас каза: Сигурно няма да е лесно да се открие тази уникална и единствена рокля, тъй че Ранди се заема да я издирва... Страйк се поколеба за момент, стъпил върху изтривалката, после реши, че Джанис очакваше от него да я последва, и влезе в малката дневна.

След като бе прекарал значителен период от детството си да се влачи с Леда по разни жилища, където се самонастаняваха, Страйк имаше съвсем различна представа за „разхвърляно“ от тази на Джанис. Въпреки че почти всички повърхности бяха запълнени, единствените признаци на безпорядък в стаята бяха брой на „Дейли Мирър“ върху едно кресло, смачкани хартийки край отворен плик с фурми върху ниска масичка и сешоар, съвсем не на място на земята край канапето, който Джанис изключваше от контакта в момента.

... Антонела показва изискана рокля за петнайсет хиляди долара, най-близка до избора на Кели...

– Огледалото тук долу е по-удобно да си суша косата пред него – обясни Джанис, като се изправи, поруменяла, със сешоара в ръка и леко сърдито изражение, сякаш Страйк я принуждаваше да се оправдава. – Бих се радвала на предупреждение, така да знаете – добави тя, като изглеждаше толкова строга, колкото позволяваше усмихнатото ѝ по природа лице. – Хванахте ме в крачка.

Неочаквано у Страйк изникна асоциация с Джоун, която винаги се притесняваше, ако дойдеха неочаквани гости и я завареха с извадена прахосмукачка или дъска за гладене.

– Прощавайте. Както казах, случайно бях наблизо...

Кели облича рокля номер едно, но не може да прогони от мислите си мечтаната рокля, изрече гръмко дикторът и в този момент Страйк и Джанис дружно погледнаха към телевизора: млада жена обличаше прилепнала и полупрозрачна бяла рокля, обсипана с изкуствени диаманти.

– „Кажи „да“ на роклята“ – издекламира Джанис, която беше облечена в същите тъмносини блуза и панталон като при предишната им среща със Страйк. – Моето гузно удоволствие. Искате ли чаша чай?

– Само ако не ви затруднявам – отвърна Страйк.

– Е, то винаги се иска труд, не е ли тъй? – подхвърли Джанис за пръв път с лека усмивка. – Но тъй или иначе, щях да правя за себе си в първото прекъсване за реклами, така че не е проблем.

– В такъв случай, да, благодаря – каза Страйк.

Ако не открия тази рокля – заговори от телевизора веселякът, консултант по сватби, като ровеше трескаво из накачени бели рокли, а веждите му бяха толкова силно изскубани, че изглеждаха като нарисувани, – няма да е...

Екранът потъмня. Джанис беше изключила телевизора с дистанционното.

– Искате ли фурми? – попита тя Страйк и му протегна кутията.

– Не, благодаря – отговори Страйк.

– Донесох купища кутии от Дубай – осведоми го тя. – Канех се да ги раздавам като подаръци, но не мога да престана да ги ям. Седнете. Ей сега се връщам.

На Страйк му се стори, че мярна още един хвърлен крадешком поглед към крака му под коляното, след което жената излезе от стаята със сешоара в едната ръка и фурмите в другата, като остави Страйк да се настани на кресло, а то изстена под тежестта му.

Малката дневна му се видя потискаща. Преобладаваха червените цветове – мокетът бе украсен с алени спирали, върху него имаше евтин яркочервен турски килим. На червените стени имаше картини със сухи цветя между снимки в дървени рамки, някои черно-бели, други цветни и вече избелели. Шкаф с витрини беше препълнен с евтини стъклени украшения. Най-голямото, карета на Пепеляшка, теглена от шест стъклени коня, се мъдреше гордо на почетно място върху полицата над електрическата камина. Очевидно у Джанис зад практичното ѝ облекло туптеше романтично сърце.

Тя се върна няколко минути по-късно, понесла плетен поднос с две чаши чай, в които млякото вече беше добавено, и чиния с шоколадови бисквити. Приготвянето на чая я беше настроило една идея по-приветливо към госта ѝ.

– Това е моят Лари – каза тя, като видя Страйк да разглежда двойна рамка на масичката до него.

От едната страна имаше снимка на твърде пълен мъж със сънливи очи и зъби на пушач. От другата – на руса жена, закръглена, но хубава.

– Аха. А това...?

– Малката ми сестра Клеър. Почина през деветдесет и седма. Рак на панкреаса. Късно го откриха.

– О, много съжалявам да го чуя – каза Страйк.

– Да – въздъхна дълбоко Джанис. – И двамата ги изгубих приблизително по едно и също време. Да ви кажа право... – Тя седна на канапето, при което коленете ѝ изпукаха. – Като се прибрах от Дубай и влязох тук, си казах, че трябва да окача нови снимки. Потискащо е да се намираш сред мъртъвци... Имам прекрасни снимки на Кев и внучетата ми, но още не са принтирани. Момчето на съседите ще ми свърши това. Предишните ми на Кевин с децата са отпреди две години. Та дадох на момъка онова с паметта... плочката?

– Картата – подсказа Страйк.

– Да, младежите от съседната къща все ми се смеят. Но Айрийн е още по-зле от мен. Тя и батерия не може да смени. Е, защо искахте да ме видите пак? – попита Джанис.

Страйк не искаше да рискува пак да я ядоса и възнамеряваше да ѝ зададе въпросите за Сачуел най-накрая. Извади бележника си, отвори го и каза:

– Изникнаха две неща след последната ни среща. За първото попитах доктор Гупта, но той не можа да ми услужи, та се надявах вие да ми помогнете. Случайно да знаете нещо за мъж, на име Николо Ричи, понякога наричан с прякор Мръсника?

– Аха, онзи стар гангстер – каза Джанис. – Знаех, че живее в Клъркънуел, но не съм се срещала с него. Защо се интересувате... О, да не би Айрийн да ви е говорила за онова в основите?

– За кое? – попита Страйк.

– О, не е нищо всъщност. В началото на седемдесетте, когато се правеха масови преустройства из Клъркънуел, се разнесе слух, че строители открили труп, заровен под една от съборените сгради. Говореше се, че гангстерите от Малката Италия са го скрили там още през четиресетте години. Но Еди... Еди на Айрийн, строителят, за когото тя се ожени... Те така се и запознаха, в местния пъб, по времето на онези преустройства... Та Еди каза, че това били врели-некипели. Аз въобще не повярвах, но Айрийн май се беше вързала – каза тя и натопи бисквита в чая си.

– И какво общо има това с Марго? – попита Страйк.

– След изчезването на Марго имаше теория, че трупът ѝ е поставен в открити основи и залят с бетон. През седемдесет и четвърта още продължаваха със строежите.

– Хората намекваха ли, че Ричи я е убил? – попита Страйк.

– Господи, не! – възкликна Джанис и се засмя шокирана. – Какво общо би могъл да има Ричи Мръсника с Марго? Всичко беше заради онези стари слухове. Те дадоха храна на фантазиите, че тела може да се скриват под бетон. Хората понякога са страшно глупави. Моят Лари ми каза... той беше строител... че никой от работниците не е виждал прясно излят бетон, като е отивал на работа.

– Наясно ли бяхте, че Ричи е присъствал на коледното парти в „Сейнт Джон“?

– Какво? – попита с пълна уста Джанис.

– Той и още двама мъже са дошли към края на партито, вероятно за да отведат Глория у дома.

– Какво, какво? – непресторено смаяна, отново попита Джанис. – Ричи Мръсника и Глория? Хайде стига бе... Това да не е, защото... Вижте, не бива да обръщате внимание на Айрийн, не и на темата Глория. Айрийн... ами тя има навик да се увлича. Никога не е харесвала много Глория. И понякога дрънка, чула-недочула. Аз не знам семейството на Глория да е имало връзки с криминални типове. Айрийн твърде много е гледала филмите от „Кръстникът“. Първия го гледахме заедно на кино, после отидох сама да го гледам още два пъти. Умирам си за Джеймс Каан – въздъхна тя.

– Ричи със сигурност е бил на служебното парти – каза Страйк. – Научих, че се е появил в самия му край.

– Ами тогава аз вече съм си била тръгнала. Бързах да се прибера при Кев. Ричи още ли е жив?

– Да – отговори Страйк.

– Трябва да е доста стар вече, а?

– Стар е.

– Странно все пак, какво би дирил Ричи в „Сейнт Джон“?

– Надявам се да узная – каза Страйк и отгърна нова страница в бележника си. – Искам да ви попитам за Джоузеф Бренър. Помните ли семейството, за които мислехте, че се наричат Апълторп? Открих...

– Нима сте ги издирили? – Джанис изглеждаше силно впечатлена. – И как се казват всъщност?

– Аторн.

– Аторн! – възкликна Джанис с облекчение. – Знаех си, че не е Апълторп. Това ме тормозеше дни наред след... Как са те? Да не би да са в някой дом или...

– Все още живеят заедно в стария апартамент – отговори Страйк – и според мен се справят съвсем прилично.

– Надявам се да имат някаква подкрепа.

– Да, наглежда ги социална работничка, която изглежда на тяхна страна. И това ме води към въпроса ми. Социалната работничка каза, че след смъртта на Гуилерм Дебора е разкрила как... – Страйк се поколеба. – Ами, както се изрази социалната работничка, Гуилерм е действал като... ъъ... сутеньор на Дебора.

– Какъв е бил? – заекна Джанис и усмивката се стопи от лицето ѝ.

– Неприятно е, знам – изрече без емоции Страйк. – Когато разговарях с Дебора, тя ми каза, че доктор Бренър я посещавал у дома. Каза, че той... искал от нея да си свали гащите...

– Не! – възкликна Джанис с инстинктивно отвращение. – Не, има нещо нередно тук. Не би се случило така, ако тя е имала нужда от интимен преглед. Би се провел в медицинската служба.

– Не споменахте ли, че тя страдала от агорафобия?

– Ами... да, но...

– Самхайн, синът, спомена за доктор Бренър, че бил „дърт мръсник“.

– О... но... не... трябва да е било преглед, може би след раждането на бебето? Но би следвало да го направя аз, медицинската сестра. Ето това вече ме разстрои – избъбри Джанис, изпаднала в силен смут. – Дали сте чули правилно... не, направо съм потресена. Аз посетих къщата само веднъж да видя детето и тя не ми проговори нито дума. Естествено, бащата беше там и ми разправяше за магическите си сили. Тя вероятно е била твърде уплашена, за да... О, не, наистина съм потресена.

– Съжалявам – каза Страйк, – но трябва да попитам. Чували ли сте някога Бренър да е използвал услугите на проститутки? Не се ли шушукаше за него?

– Не, нито дума – отсече Джанис. – Бих казала на някого, ако бях чула нещо такова. Би било неетично в нашата сфера на дейност.

– Според бележките на Талбът някой е твърдял, че е видял Бренър в Майкъл Клиф Хаус във вечерта на изчезването на Марго – уведоми я Страйк. – Самият Бренър е дал показания, че си е отишъл право у дома.

– Майкъл Клиф Хаус... това е високата сграда на Скинър Стрийт, нали? Имахме пациенти там, но иначе... – Джанис изглеждаше разтърсена. – Разстроихте ме – повтори тя. – Горката жена на Аторн... А аз защитавах доктор Бренър пред всеки срещнат заради преживяното от него през войната. Само преди две седмици ми гостува синът на Дороти, седеше на вашето място...

– Карл Оукдън е бил тук? – попита остро Страйк.

– Да – кимна Джанис. – Той беше този, дето не си изтри краката. Размаза кучешко лайно по целия ми килим.

– Какво искаше?

– Престори се, че просто се отбил да ме навести – отвърна Джанис. – Човек би помислил, че не бих го познала след толкова време, но не изглеждаше особено различен. Та така де, седеше на креслото, на което сте вие сега, и ми дрънкаше всякакви щуротии за едно време и как майка му ме помнела с голяма симпатия – ха! Дороти Оукдън да ме помни със симпатия? Дороти смяташе мен и Айрийн за разтурени момичета с полите ни над коленете и посещенията ни заедно в пъба. Той ви спомена – отбеляза Джанис и му отправи изучаващ поглед. – Искаше да знае дали съм се срещала вече с вас. Написал книга за Марго, но тя така и не стигнала до книжарниците. Беше ядосан по този повод. Разправи ми всичко за нея, като беше тук. Сега смятал да пише нова книга и тъкмо вие сте го били заинтересували по темата. Прочутият детектив, решил случая. Или прочутият детектив, нерешил случая. Карл и двете биха го устройвали.

– Какво каза той за Бренър? – попита Страйк.

Щеше да обмисли в подходящ момент намеренията на биограф аматьор да им се пречка в случая.

– Каза, че доктор Бренър бил садистичен дъртак и аз взех, че започнах да се застъпвам за него... А ето че сега чувам от вас това за Дебора Аторн...

– Оукдън каза, че Бренър е бил садистичен? Това е силна дума.

– И аз така реших. Карл заяви, че никога не го е харесвал, че доктор Бренър често посещавал къщата на Дороти, за неделен обяд например, което аз никога не бях подозирала. Винаги съм ги смятала само за колеги. Най-вероятно доктор Бренър е отпращал Карл. Беше ужасно хлапе и го виждам, че е пораснал като злопаметен човек.

– Ако Оукдън се появи пак – каза Страйк, – съветвам ви да не го пускате. Имайте предвид, че е лежал в затвора, задето е мамил... – в последния момент се спря да не каже „стари“ – самотни жени, за да им измъкне парите.

– О! – смая се Джанис. – Дявол го взел. Най-добре да предупредя Айрийн. Каза, че и при нея щял да намине.

– Основно от Бренър ли се интересуваше, като ви посети?

– Не, най-вече от вас, но всъщност говорихме за Бренър повече, отколкото за всеки друг в медицинската служба.

– Госпожо Бийти, дали все още имате онзи вестник с некролога на Бренър? Споменахте, че сте го запазили.

– О, да – отвърна Джанис и погледна към чекмеджето на шкафа с порцеланови съдове. – И Карл искаше да го види, като чу, че го имам...

Тя се надигна от канапето и отиде до шкафа. Улови се за полицата над камината, коленичи, отвори чекмеджето и взе да рови.

– Изрезките ми са малко разбъркани. Айрийн ме смята за вманиачена, дето ги събирам – добави тя, бръкнала до китка в съдържанието на чекмеджето. – Тя не си пада много по новини и политика, но аз винаги съм пазила интересни материали: на тема медицина например, а също, няма да ви лъжа, любопитни истории за кралските особи.

Тя задърпа ъгъла на картонена папка.

– Айрийн може да ме мисли за чудачка, но не виждам нищо лошо да си пазя разни житейски истории.

Измъкна папката и се придвижи на колене до масичката.

– Какво толкова сбъркано има да пазиш некролози? Не е по- различно от събирането на снимки.

Тя отвори папката и заразлиства изрезките, някои от които пожълтели от старост.

– Ето това например го запазих за нея, за Айрийн – размаха Джанис статия за босилека. – Пише, че помага при проблеми с храносмилането. Рекох си, че не е зле Еди да засади босилек в градината. Тя пие прекалено много хапчета за червата си, а те колкото помагат, толкова и вредят. Но не иде ли под формата на таблетка, Айрийн не ще и да го знае... Принцеса Даяна – въздъхна Джанис и размаха възпоминателна първа страница от вестник. – Голяма почитателка ѝ бях...

– Може ли? – посегна Страйк към изрезките.

– Моля, разглеждайте. – Джанис погледна над очилата си към статията, която държеше Страйк. – Тази е за диабета и е много интересна. Нещата в медицината много се промениха, откакто се пенсионирах. Кръщелникът ми има диабет тип едно. Ще ми се да се държа в курса на нещата... А тази в другата ви ръка е за дете, което е умряло от перитонит, нали?

– Да – потвърди Страйк, като погледна изрезката, покафеняла през годините.

– Да – пророни мрачно и Джанис. – Той е причината да стана медицинска сестра. Покрай него ми влезе в главата. Живееше през две врати от нас, като бях малка. Изрязах я, та да имам единствената му снимка за спомен. Изплаках си очите тогава. Бяха повикали лекар – процеди Джанис с леден тон, – а той така и не дойде. За дете от средната класа би се отзовал, всички го знаехме, но кого го бе грижа за малкия Джони Маркс от „Бетнал Грийн“? Имаше критики срещу лекаря, но не го лишиха от права. Ако има нещо, което да мразя, то е различното отношение към хората в зависимост от това къде са родени.

Без да схваща иронията в ситуацията, отмести настрани куп снимки на кралски особи и вече изглеждаше озадачена.

– Ама къде е некрологът на доктор Бренър?

Все така на колене, се премести при чекмеджето и отново разрови там.

– Не, няма го – каза Джанис и се върна при масичката. – Това е много странно.

– Мислите ли, че Оукдън може да го е взел? – предположи Страйк.

Джанис вдигна лице към него.

– Този нагъл никаквец – изрече бавно. – Можеше просто да ме помоли, по дяволите.

Събра отново изрезките в папката, върна я обратно в чекмеджето, хвана се за полицата на камината, та да се изправи, и коленете ѝ отново силно изпукаха. Тя се отпусна с облекчение на канапето и каза:

– Още от малък му шареха ръцете на това момченце.

– Кое ви кара да го кажете?

– В медицинската служба установявахме липса на пари.

– Сериозно? – показа учудване Страйк.

– Да. Особено след изчезването на Марго. Малки суми пари. Всички освен мен мислеха, че е Уилма. Винаги съм подозирала, че е Карл. Отбиваше се след училище, а също и през ваканциите. Подшушнах на доктор Гупта, но може би не е искал да разстройва Дороти и се оказа по-лесно Уилма да бъде уволнена. Вярно, имаше други проблеми с Уилма... тя пиеше – каза Джанис, – а и чистенето ѝ не беше много добро. Тя нямаше как да докаже, че не е вземала пари, и след едно ведомствено събрание напусна. Бездруго виждаше накъде вървят нещата.

– И спряха ли кражбите? – поинтересува се Страйк.

– Да – отговори Джанис, – но какво от това? Карл може да е решил, че е по-добре да престане, след като за малко не бе заловен.

Страйк, склонен да се съгласи с нея, каза:

– Имам само още два въпроса. Първият се отнася до жена, на име Джоана Хамънд.

– И аз трябва да знам коя е тя, така ли?

– Била е приятелката на Стив Даутуейт...

– ... която се самоуби, да – припомни си Джанис.

– Спомняте ли си дали тя беше регистрирана в медицинската служба „Сейнт Джон“?

– Не, не беше. Мисля, че те живееха в Хокстън.

– Така че Марго не е имала връзка със съдебния лекар или други професионални контакти по повод нейната смърт?

– Не, и тя вероятно като мен не е и знаела за съществуването на тази жена, докато вече не бе мъртва и Стив не дойде да търси помощ. Обзалагам се обаче, че знам защо питате – каза Джанис. – Талбът си бе наумил твърдо, че Стив е Касапина от Есекс. Все около Стив въртеше нещата при всички интервюта, които проведе с мен. А искрено казано, Стив Даутуейт беше нежна душа. Израснала съм покрай неколцина наистина склонни към насилие мъже. Баща ми беше един от тях. Познавам този тип, Стив определено не принадлежеше към него.

Страйк си припомни колко умиляваща бяха намирали някои жени привидната уязвимост на Денис Крийд, затова просто кимна.

– Талбът ме пита дали някога съм посещавала Джоана в качеството си на сестра. Казах му, че тя не беше пациентка на „Сейнт Джон“, но това не го обезсърчи. Настояваше да му кажа дали все пак не съм намирала нещо съмнително в нейната смърт. Все му повтарях: „Никога не съм виждала тази жена. Откъде бих могла да знам?“. Честно казано, в един момент много ми дотегна да бъда третирана като някаква циганка врачка. Казах на Талбът да задава тези въпроси на съдебния лекар, не на мен.

– А да знаете имало ли е смърт, която да е тревожила Марго? – попита Страйк. – Смърт, която да е категоризирана като естествена или плод на нещастен случай, а тя да я е намирала за съмнителна?

– Кое ви кара да ме питате това? – поиска да узнае Джанис.

– Просто се опитвам да изясня нещо, което Талбът е оставил в бележките си. Според него Марго е имала подозрения относно истинската причина за нечия смърт. И вие сте спомената във връзка с тази смърт.

Кръглите сини очи на Джанис се разшириха зад очилата.

– Спомената сте като свидетел на нещо или като присъствала – поясни Страйк. – Няма и намек за обвинение към вас.

– Силно се надявам да няма! – изрече натъртено Джанет. – Не, не съм ставала свидетел на нищо. Иначе бих го казала, нали така?

Настъпи кратка пауза, която Страйк намери за разумно да не нарушава, и то се знае, Джанис отново заговори:

– Вижте, не мога да говоря от името на Марго четиресет години по-късно. Нея я няма вече. Не е справедливо спрямо никого от нас. Не искам да сея подозрения след всичкото това време.

– Просто се опитвам да елиминирам възможни посоки – каза Страйк.

Последвалата пауза бе по-дълга. Погледът на Джанис се отклони към подноса за чай, после към снимка на покойния ѝ партньор с неговите жълти зъби и сънени кротки очи. Накрая тя въздъхна и каза:

– Добре, но искам да си запишете, че това бе идея на Марго, не моя, чухте ли? Аз никого не обвинявам.

– Разбира се – отвърна Страйк с химикалка, приготвена над листа.

– Ами хубаво тогава... Беше много деликатно, при положение че тя ни беше колежка... имам предвид Дороти.

Дороти и Карл живееха с майката на Дороти. Името ѝ беше Мод, макар че не бих си го припомнила, ако Карл не бе идвал онзи ден. Докато си приказвахме, споменах баба му и той я нарече „проклетата Мод“, не „баба“. Та Мод имаше инфекция на крака, рана, която не заздравяваше. Имаше нужда от превръзки и грижи, така че често посещавах дома им. Всеки път, като бях там, тя ми казваше, че къщата е нейна собственост, не на Дороти. Била позволила на дъщеря си и внука си да живеят при нея. Обичаше да го повтаря. Даваше ѝ някакво чувство на власт. Надали е било много забавно да се съжителства с нея. Вкисната старица беше. С нищо не можеше да ѝ се угоди. Все мърмореше, че внукът ѝ бил разглезен, но както казах, той беше истинско малко чудовище като дете, тъй че за това не мога да я виня. Така или иначе, преди раната на крака ѝ да е заздравяла, тя умря от падане по стълбите. Вярно, че ходеше малко трудно, защото се беше залежала с този болен крак, нужен ѝ беше бастун. Случва се хората да падат по стълби и очевидно при стар човек това може да има сериозни последствия, но... Седмица след това Марго ме повика в кабинета си да говорим и останах с впечатление, че изпитва безпокойство по повод случая. Не го каза изрично, просто ме попита за мнението ми. Разбирах накъде бие... но какво можехме да направим ние? Не бяхме присъствали, когато е паднала, а семейството твърдеше, че били долу и просто чули шума, а тя се озовала в основата на стълбите в безсъзнание. Почина две вечери по-късно в болница. Дороти не показа никаква емоция, но Дороти поначало по никакви поводи не демонстрираше емоция. Какво можехме да сторим? – повтори Джанис и вдигна ръце с обърнати нагоре длани. – Ясно ми беше какво става в главата на Марго, защото Мод бе собственичката на къщата, а сега Дороти и Карл бяха удобно настанени в нея и... Това са неща, които лекарят обмисля по силата на своята професия, връщат му се постоянно, чуди се не е ли пропуснал нещо. Но Марго така и не предприе нищо по въпроса и доколкото знам, нямаше никакви последствия. Ето, това е – завърши Джанис видимо облекчена. – Сега вече знаете.

– Благодаря ви – каза Страйк и си записа бележка. – Много ми беше полезно. Кажете, споменахте ли го някога на Талбът?

– Не – отвърна Джанис, – но някой може да го е направил. Всички знаеха, че Мод е умряла и как е станало, защото Дороти си взе почивен ден за погребението. Честно ще ви кажа, че при последните си интервюта с Талбът просто исках да се махна от там. Той най-вече ме караше да му разправям сънищата си. Тръпки ме побиваха. Цялата тази история беше сбъркана и плашеща.

– Сигурен съм, че е било така – каза Страйк. – Остана да ви попитам само още едно нещо и приключваме. Съдружничката ми е успяла да открие Пол Сачуел.

– О – каза Джанис без никакви признаци за смущение или дискомфорт. – Това беше бившето гадже на Марго, нали?

– Да. И бяхме изненадани да узнаем, че сте се познавали.

Джанис го погледна неразбиращо.

– Какво?

– Че сте се познавали – повтори Страйк.

– Аз и Пол Сачуел? – леко се засмя Джанис. – Никога не съм го виждала дори!

– Нима? – Страйк я наблюдаваше внимателно. – Като чул, че вие сте ни казали как Марго е била забелязана в Лемингтън Спа, много се ядосал. Точните му думи били – Страйк прочете от бележника си, – „че сте се опитвали да му създавате неприятности“.

Настана дълго мълчание. Помежду кръглите сини очи на Джанис се появи бръчка от смръщване. Накрая тя попита:

– Той по име ли ме е споменал?

– Не – отвърна Страйк. – Всъщност, изглежда, го е бил забравил. Помнеше ви само като „сестрата“. Също така казал на Робин, че с Марго не сте се харесвали.

– Казал е, че Марго не е харесвала мен? – попита тя с ударение върху последната дума.

– Боя се, че да.

– Но... съжалявам, не може да е така – каза Джанис. – Ние се разбирахме чудесно! С изключение на онзи случай с Кевин и стомаха му... тогава наистина бях рязка с нея, но знаех, че тя е постъпила така с добри намерения. Мислела е, че ми прави услуга, като го е прегледала... Аз се засегнах, защото... Ами като майка се настройваш отбранително, ако мислиш, че друга жена те съди как не се грижиш както трябва за детето си. Бяхме сами с Кев, а... като си сам и цялата отговорност е твоя, си по-чувствителен.

– Но защо Сачуел е казал, че го познавате и че искате да го забъркате в неприятности?

Последвалата тишина бе нарушена само от минаващ влак отвъд живия плет, а след грохота му безмълвието в дневната се затвори като сапунен мехур, в който детективът и бившата медицинска сестра се наблюдаваха един друг, без да говорят.

– Мисля, че вече знаете – каза накрая Джанис.

– Какво да знам?

– Не ми ги пробутвайте тия. Толкова случаи сте разрешили, не сте глупав човек. Според мен вече го знаете, а сега се опитвате да ме сплашите, та да ви го кажа сама.

– Със сигурност не се опитвам да ви сплаша...

– Знам, че не я харесахте – рязко изрече Джанис. – Говоря за Айрийн. Не си правете труд да се преструвате. Наясно съм, че ви подразни. Ако не можех да разчитам настройката на хората, не бих могла да си върша добре работата, тя включваше посещения в домове на непознати. А аз бях много добра в работата си – заяви Джанис и някак думите ѝ не прозвучаха арогантно. – Чуйте, вие видяхте Айрийн в едно от настроенията ѝ да се прави на интересна. Много беше възбудена, че ще се срещне с вас, и всякак се мъчеше да се покаже голямата работа. За жените не е лесно да живеят сами, когато са свикнали на обкръжение. Дори и на мен, като се върнах от Дубай, ми бе нужно известно пренастройване. Свикваш семейството ти да е около теб, а после отново се озоваваш сама в празната къща... На мен не ми пречи да съм в собствената си компания, но Айрийн не го понася. Тя се показа като много добра приятелка към мен. Помагаше ми финансово след смъртта на Лари, когато си нямах нищичко. Винаги съм била добре дошла в дома ѝ. Правим си компания една на друга, знаем се от дълги години. Е, може и да си придава важност и да се големее, но какво от това? Много хора го правят...

Настъпи нова кратка пауза.

– Чакайте тук – заяви Джанис решително. – Трябва да се обадя по телефона.

Тя стана и излезе от стаята. Страйк зачака. Зад тюлените завеси слънцето внезапно се показа иззад куршумен на цвят облак и стъклената каляска на Пепеляшка върху полицата на камината ярко засия.

Джанис се върна с мобилен телефон в ръката си.

– Не отговаря – съобщи обезпокоена.

Седна отново на канапето. Настана поредната пауза.

– Добре – каза накрая Джанис, сякаш Страйк я бе подканил да заговори. – Не аз бях тази, която Сачуел познаваше, а Айрийн. Само не си мислете, че е сторила нещо нередно. Поне не в криминален смисъл. Това ужасно я безпокоеше впоследствие. Разтревожих се за нея... О, господи – изпъшка Джанис. Пое дълбоко дъх, после изрече: – Добре, хубаво... По онова време тя беше сгодена с Еди. Еди беше много по-възрастен от Айрийн. Боготвореше земята, по която тя стъпваше, а и тя също го обичаше. Наистина – настоя Джанис, макар Страйк да не беше противоречил. – Страшно много ревнуваше, ако Еди само погледнеше друга... Но самата Айрийн обичаше да пийне и да пофлиртува. Беше безобидно. В повечето случаи безобидно. Този Сачуел имаше група, нали?

– Точно така – потвърди Страйк.

– Айрийн ги видяла да свирят в някакъв пъб. Не бях с нея вечерта, когато се е запознала със Сачуел. Узнах за това едва след изчезването на Марго. И тъй, гледала тя Сачуел и... ами… харесала го. След като групата приключила участието си, видяла го да влиза в бара и да отива право при Марго, която стояла в един ъгъл, облечена с шлифера си. Айрийн решила, че Сачуел трябва да е видял Марго от сцената. Самата Айрийн не я била забелязала, защото стояла отпред с приятели. И тъй, гледала ги, докато Сачуел и Марго провели разговор, много кратък, така каза Айрийн, а после той явно прераснал в спор. В един момент според Айрийн Марго я забелязала и тогава Марго си излязла. Тогава Айрийн отишла при Сачуел и му казала, че много харесала групата, оттам нещата поели в съответната посока и... да.

– Защо Сачуел я е помислил за медицинска сестра? – попита Страйк.

Джанис направи гримаса.

– Да ви кажа право, глупавото момиче все за такава се представяше пред мъжете, като я заговореха. Преструваше се на медицинска сестра, защото на мъжете това им харесваше. И успяваше да ги заблуди, защото знаеше разни медицински термини, беше чувала имена на лекарства и прочее, макар че повечето ги бъркаше горката – добави Джанис и извъртя очи нагоре.

– Еднократен секс ли са имали, или...?

– Не, продължило е две-три седмици. Но дотам. Изчезването на Марго сложи край на тази авантюра. Сам можете да си представите. Ала през тези седмици Айрийн била много увлечена. Тя обичаше Еди, смяташе го за голямо завоевание, тъй като бе зрял мъж с успешен бизнес, а и искаше да се ожени за нея, но... Странно е, нали? – промълви Джанис. – Като махнеш настрани всичко, ние сме си просто животни. Била хлътнала до уши по Сачуел, но само през този кратък период. Постоянно се опитвала да го вижда, издебвала го... Обзалагам се, че го е стреснала до смърт – гласеше трезвата преценка на Джанис. – От това, което тя ми разправи после, съдя, че я е вкарал в леглото само да направи напук на Марго, защото нея всъщност е искал той. Айрийн го осъзна твърде късно. Просто беше използвана.

– Значи, историята на Айрийн за болен зъб... която после се е превърнала в история за обиколка по магазините...

– Да – тихо каза Джанис. – Била е със Сачуел този следобед. А касовата бележка е взела от сестра си, за да я използва пред полицията. Научих го едва по-късно. Проля реки от сълзи в апартамента ми и си каза всичко. Та с кого друг би могла да го сподели? Не и с Еди или с родителите си. Ужасена беше да не излезе наяве и така да изгуби Еди. Дотогава вече се бе освестила. Искаше само Еди и беше уплашена той да не я зареже, ако узнае за Сачуел. А самият Сачуел почти в прав текст казал на Айрийн при последната им среща, че я е използвал, за да си върне Марго. Бил ѝ ядосан, задето казала, че е дошла да чуе групата само от любопитство, и че му се опънала, когато се опитал да я убеди да отидат у тях. Дал ѝ онзи дървен викинг. Носел го у себе си с надежда, че тя ще се появи вечерта. Според мен е очаквал тя да се размекне, като го получи, и това да е краят с Рой... Сякаш малка дървена кукла е достатъчна, че да загърбиш дете и брак... Наговорил гадни неща за Марго пред Айрийн... Хитруша, дето само дразни мъжа, било най-мекото, което изрекъл за нея. Само че, след като Марго изчезна и се намеси полицията, Сачуел се обадил на Айрийн и ѝ заръчал да не споменава нищо от това, което е казал в яда си за Марго. Умолявал я пред никого да не обелва дума за тях двамата и нещата спряха дотам. Аз бях единствената, която знаеше, но също си затварях устата, защото... ами така правиш, като е замесен приятел, нали?

– А когато Чарли Рамидж ви каза, че е видял Марго в Лемингтън Спа – подхвана Страйк, – бяхте ли наясно...

– Че Сачуел е от там ли? Тогава не го знаех, но по-късно излезе новинарски репортаж за стар чудак от Лемингтън Спа, който забил в предния си двор табела „Обединение на белите срещу нашествието на цветнокожите“. Аз и Лари бяхме излезли на вечеря с Еди и Айрийн и Еди заговори за тоя старец расист от новините. После, когато с Айрийн отидохме до тоалетната, тя ми каза: „Лемингтън Спа е родното място на Пол Сачуел“. Не го беше споменавала пред мен от цяла вечност. Няма да ви лъжа, изпитах силен дискомфорт, когато го узнах от нея. Помислих си: боже мой, ами ако Чарли Рамидж наистина е видял Марго? Ами ако тя е избягала с бившето си гадже? Но после се запитах: ако Марго е отишла само толкова далече, колкото е Лемингтън Спа, как така не е била забелязана после? Та това не е Тимбукту все пак.

– Не, не е – съгласи се Страйк. – И само това ли ви каза Айрийн за Марго и Сачуел?

– Ами то е предостатъчно, не мислите ли? – отвърна Джанис. Бяло-розовият ѝ тен изглеждаше помръкнал след разговора със Страйк, вените под очите ѝ бяха потъмнели. – Чуйте, не притеснявайте Айрийн, моля ви. Не ѝ личи, но е много мека душа под тази глупава фасада. Измъчват я тревоги.

– Не виждам причина да я притеснявам – каза Страйк. – Извънредно отзивчива бяхте, госпожо Бийти, благодаря ви. Сега ми се изясниха много неща.

Джанис се отпусна на облегалката на канапето и се смръщи към Страйк.

– Пушач сте, нали? – попита внезапно. – Подушвам ви. Не ви ли забраниха цигарите след ампутацията?

– Опитаха се – призна Страйк.

– Много вредни са за вас – посочи тя. – Ще препятстват подвижността ви, когато остареете. Лоши са за кръвообращението и кожата. Трябва да ги откажете.

– Знам, че трябва – каза Страйк, усмихна ѝ се и прибра бележника в джоба си.

Джанис го погледна с присвити очи.

– Случайно сте били наблизо? Не на мене тия.

51

... дори не си помисляй, че това чудовище

може да бъде укротено или унищожено.

Не съществува начин, то не е враг,

когото да надвиеш с меч или със сила.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Куполовидните оръдейни кули на Лондонската кула се издигаха зад стената от мръсно жълти тухли, но Робин нямаше свободно внимание, което да пилее за древни забележителности. Не само че срещата, уредена от нея без знанието на Страйк, щеше да започне след трийсет минути, а тя бе на километри далече от мястото, където очакваше да е в един часа, ами и тази част на Лондон ѝ бе съвършено непозната. Тичаше с телефона си в ръка и постоянно поглеждаше към картата на екрана.

След няколко крачки телефонът иззвъня. Като видя, че е Страйк, тя отговори.

– Здравей. Току-що се видях с Джанис.

– О, чудесно – каза Робин с усилие да не звучи задъхана и в същото време се оглеждаше да види знак за метро или такси. – Нещо интересно?

– Колкото щеш – отвърна Страйк, крачещ по „Найтингейл Гроув“. Въпреки неотдавнашния си разговор с медицинската сестра, току-що бе запалил цигара „Бенсън енд Хеджис“. Хладният вятър отнасяше мигом дима от устните му при всяко издишване. – Къде си в момента?

– На „Тауър Бридж Роуд“ – отвърна Робин, като все така подтичваше и напразно се оглеждаше да види знак за метрото.

– Мислех, че тази сутрин си подир Шефа на Хитреца.

– Бях – отвърна Робин. Май беше най-добре Страйк да узнае незабавно за случилото се. – Оставих го с Баркли на Тауър Бридж.

– Като казваш „с“ Баркли...

– Може би вече си говорят, не знам – каза Робин. Не ѝ бе възможно да приказва нормално, тичайки, затова намали крачка до бързо ходене. – Корморан, изглеждаше, сякаш ШХ се канеше да скочи.

– От Тауър Бридж? – смая се Страйк.

– А защо не от Тауър Бридж? – попита Робин, като зави на натоварено кръстовище. – Беше най-близката висока конструкция...

– Но офисът му изобщо не е близо до там...

– Слезе на „Монюмънт“ както винаги, но не отиде на работа. Погледа известно време офис сградата си, после се отдалечи. Мислех, че просто иска да се разтъпче, но после той се отправи към Тауър Бридж и застана там, втренчен надолу във водата.

Робин бе прекарала четиресет тревожни минути да наблюдава ШХ как се взира в реката с цвят на цимент долу, с увиснало в ръката му куфарче, докато зад него се носеше грохотът на минаващите превозни средства. Съмняваше се, че Страйк би могъл да си представи колко се бе изтормозила, докато чакаше Баркли да дойде да я смени.

Все още нямаше и помен от знак за метростанция. Робин отново затича.

– Мислех да го заговоря – каза тя, – но се боях да не го стресна и да го накарам да скочи. Знаеш колко е едър, не бих могла да го задържа.

– Ама наистина ли мислиш, че той...?

– Да – потвърди Робин, като се помъчи да удържи тържествуването в тона си. Бе зърнала кръглия червен знак на метрото през пролука в движението и затича по-бързо. – Изглеждаше напълно обезнадежден.

– Тичаш ли? – попита Страйк, който вече чуваше тропота на краката ѝ по земята дори през шума на трафика.

– Да – отвърна Робин и добави. – Закъснявам за зъболекар.

Съжаляваше, че от по-рано не бе измислила по-основателна причина за отсъствието си от интервюто на Джанис Бийти, и бе решила да се придържа към тази версия, ако Страйк попиташе отново.

– А, да, вярно – промърмори Страйк.

– Добре, че Баркли дойде да ме смени – каза Робин, докато се провираше покрай пешеходците. – Той също остана с впечатление, че ШХ се кани да скочи, и каза...

Вече я присвиваше отстрани под ребрата.

– ... каза, че ще се опита да поговори с него. Тогава си тръгнах. Баркли поне е достатъчно як... да го удържи, ако опита нещо – завърши, останала без дъх.

– Но това също означава, че ШХ ще разпознава Баркли в бъдеще – изтъкна Страйк.

– Да, ясно ми е – отговори Робин и отново забави крачка, почти стигнала до стълбите към метрото, и започна да се разтрива отстрани. – Но като се има предвид, че май се канеше да сложи край на живота си...

– Разбрах – каза Страйк и спря под сянката на метростанция „Хидър Грийн“ да си допуши цигарата. – Просто обмислям логистиката. Разбира се, ако извадим късмет, той може да си излее душата пред Баркли и да узнаем с какво го държи Хитреца. Понякога отчаяните хора имат желание да...

– Корморан, трябва да затварям – каза Робин, достигнала вече входа на метростанцията. – Ще се видим в офиса, като приключа със зъболекаря, и ще ми разправиш за Джанис.

– Добре, става – отвърна Страйк. – Надявам се да не боли.

– Кое да не боли? О, при зъболекаря, да. Няма, само профилактичен преглед е – каза Робин.

Много съм убедителна, няма що, помисли си, ядосана на себе си, като пъхна телефона в джоба си и затича по стълбите към метрото.

След като вече беше във влака, съблече сакото си, защото се бе изпотила от тичането, и пооправи косата си, като гледаше отражението си в тъмния мръсен прозорец насреща. Евентуално самоубийствените намерения на ШХ, несръчните лъжи, поднесени на Страйк, и потенциалните рискове, които носеше предстоящата ѝ среща, я правеха нервна. Преди две години бе имало друг случай, когато Робин бе решила да следва своя линия на разследване и да я запази в тайна от Страйк. В резултат Страйк я бе уволнил.

Това е различно – помъчи се да убеди сама себе си, като приглаждаше потните кичури коса на челото си. – Няма да възрази, ако се получи. И той иска същото.

Двайсет минути по-късно излезе от метростанция „Тотнъм Корт Роуд“ и забърза с наметнато сако към сърцето на Сохо.

Едва когато наближи „Звездно кафе“ и видя табелата над входа, регистрира съвпадението в името. Застави се да не мисли за астероиди, хороскопи и знамения и влезе в кафето с червен теракотен под и кръгли дървени маси. Стените бяха декорирани със старомодни постери, един от които рекламираше ЦИГАРИ „РОБИН“. Точно под него, вероятно преднамерено, бе седнал възрастен мъж с черно яке, с набраздено от спукани капиляри лице и гъста побеляла коса, пригладена с гел в прическа, която май не бе променяна от петдесетте години насам. От другата му страна седеше тийнейджърка с дълга неоновожълта коса и пишеше съобщение на телефона си. Не вдигна поглед, докато Робин не застана до масата им.

– Господин Тъкър? – попита Робин.

– Да – отвърна мъжът с дрезгав глас и разкри криви потъмнели зъби. – Госпожица Елакот?

– Робин – усмихна му се тя и си стиснаха ръцете.

– Това е внучката ми Лорън – каза Тъкър.

– Здрасти – вдигна за кратко Лорън поглед от телефона си.

– Ще си взема кафе. Да ви донеса ли нещо?

Те отклониха предложението. Докато Робин си поръчваше на бара кафе с мляко, усещаше върху себе си погледа на възрастния човек. При разговора им по телефона Брайън Тъкър бе говорил в продължение на четвърт час без прекъсване за изчезването на най-голямата му дъщеря Луиз през 1972 година и за непрестанните си опити оттогава да докаже, че Денис Крийд я е убил. Рой Фипс бе нарекъл Тъкър „полупобъркан“. Макар засега Робин да не бе склонна да стига толкова далеч, нямаше съмнение, че той е напълно обсебен от Крийд и от своя поход в търсене на справедливост.

Когато Робин се върна на масата на Тъкър и седна с кафето си, Лорън прибра телефона. Неоновите екстеншъни на косата ѝ, татуировката на еднорог на ръката над китката, очевидно изкуствените мигли и обеленият лак на ноктите ѝ бяха в пълен контраст с невинното лице с трапчинки, видимо под агресивно положения грим.

– Дойдох да съм в помощ на дядо – каза тя на Робин. – Напоследък трудно се движи.

– Добро момиче е тя – каза Тъкър. – Много добро.

– Благодаря ви, че приехте да се срещнете с мен – каза Робин на двама им. – Много съм ви признателна.

Отблизо подутият нос на Тъкър приличаше на ягода, както бе осеян с черни точки.

– Не, аз съм ви благодарен, госпожице Елакот – изрече той с ниския си дрезгав глас. – Мисля, че този път ще позволят да се случи, наистина го вярвам. И както казах по телефона, не го ли направят, ще проникна в телевизионното студио...

– Е, дано не се стигне до нещо толкова драстично... – подхвана Робин.

– Заявих им го и това доста ги поразтърси. Плюс, че вашият контакт се задейства в Министерството на правосъдието – призна той и се втренчи в Робин с малките си кървясали очи. – Отдавна трябваше да ги заплаша с медиите. С тези хора не стигаш доникъде, ако играеш по правилата, отбутват те с тяхната бюрокрация и така наречени експертни мнения.

– Мога да си представя колко трудно е било за вас – каза Робин, – но предвид това, че имаме шанс да вземем интервю от него, не бива да правим нищо, което би...

– Ще постигна правда за Луиз, та ако ще и това да ме убие – отсече Тъкър. – Нека ме арестуват. Това само ще означава по-голяма публичност.

– Но ние не бихме искали...

– Тя не иска да правиш нищо глупаво, дядо – намеси се Лорън. – Не желае да объркаш нещата.

– Не, няма, няма – рече Тъкър. Очите му бяха малки, осеяни с петънца и почти безцветни, потънали сред морави торбички. – Но това може да е единственият ни шанс, тъй че трябва да бъде изпълнено както трябва и с точния разпитващ.

– Той няма ли да се появи? – поинтересува се Лорън. – За Корморан Страйк питам. Дядо каза, че може да дойде.

– Не – отвърна Робин и видя как лицата на двамата Тъкър помръкнаха. – В момента работи по друг случай, но всичко, което бихте казали на Корморан, можете да го кажете на мен като негова съдруж...

– Той трябва да интервюира Крийд – заяви Тъкър, – не вие.

– Разбирам...

– Не, миличка, не разбирате – отсече Тъкър. – Това е целият ми живот. Крийд ми е по-ясен, отколкото на разните тъпаци, дето писаха книги за него. Изучих го. Той е изолиран от всякакво публично внимание в продължение на години. А шефът ви е знаменитост. Крийд ще иска да се срещне с него. Крийд, естествено, ще си вярва, че е по-умният. Ще иска да надвие шефа ви, да излезе победител. Ще е изкушен да види името си отново по вестниците. Той се храни от публичност. Ще е готов да говори, стига шефът ви да го накара да повярва, че си струва. Шефът ви е свестен, нали?

При почти всякакви други обстоятелства Робин би уточнила: „Всъщност е мой съдружник“, но сега, като много добре съзнаваше какво я питат, отвърна:

– Да, свестен е.

– Да, и на мен така ми изглежда – кимна Брайън Тъкър. – Когато вашият контакт се свърза с мен, потърсих го онлайн. Постигнал е впечатляващи успехи. Не дава интервюта, нали?

– Не.

– И това ми харесва – каза Тъкър. – Ангажиран е с тази професия по правилните причини. Но така или иначе, името му е известно и това ще се хареса на Крийд, както и фактът, че шефът ви е имал отношения със знаменитости. Крийд си пада по такива неща. Казах го на Министерството на правосъдието, и на вашия контакт го казах, искам Страйк да го направи, не желая полицията да го интервюира. Те направиха своя опит и всички знаем какво „постигнаха“. И без повече проклети психиатри, дето се мислят за много умни, а и помежду си не могат да се споразумеят вменяем ли е той, или не. Познавам Крийд. Разбирам го. Цял живот изучавам психологията му. Присъствах в съда във всеки ден от процеса. Те не го попитаха за Лу в съда, не и по име, но той осъществи с мен контакт с очи много пъти. Трябва да ме е разпознал и да е знаел кой съм, защото Лу ми беше одрала кожата. Когато го попитаха в съда за бижуто... Нали знаете за медальона на Лу?

– Да – отвърна Робин.

– Имаше го от няколко дни, преди да изчезне. Показала го на сестра си Лиз, майката на Лорън, нали така? – обърна се той към Лорън и тя кимна. – Пеперуда на верижка, нищо скъпо и тъй като бе в масово производство, от полицията казаха, че можело да е на всеки. Лиз си спомняше медальона по-различен, тъкмо това разколеба полицията, отначало тя не беше сигурна, че е на Лу, но призна, че го е видяла съвсем за кратко. Когато споменаха бижуто, Крийд погледна право към мен. Знаеше кой съм. Лу ми беше одрала кожата – повтори Тъкър. – Знаете ли какво обяснение е дал за бижутата, скрити под дъските на пода му?

– Да – отвърна Робин, – казал, че ги е купил, защото обичал да се облича в женски дрехи.

– Купил ги – заговори Тъкър през Робин, – та да се кичи, като е с женски дрехи.

– Господин Тъкър, по телефона казахте...

– Лу го е задигнала от онзи магазин, в който всички ходеха, как му беше името...?

– „Биба“ – подсказа Лорън.

– „Биба“ – повтори Тъкър. – Два дни, преди да изчезне, избягала от училище и същата вечер показала на Лиз, майката на Лорън, какво е откраднала. Лу беше мъчно момиче. Не се разбираше с втората ми съпруга. Майката на дъщерите ми почина, когато Лу беше на десет. Лу го понесе най-тежко, по-зле от другите две. Никога не хареса втората ми жена.

Той бе разправил всичко това на Робин по телефона, но все пак тя закима съчувствено.

– С жена ми имахме скандал с Лу сутринта, преди да изчезне, и Лу отново избягала от училище. Не го знаехме чак докато тя не се прибра у дома вечерта. Звънихме на всичките ѝ приятели, никой не я беше виждал, така че се обадихме в полицията. После установихме, че една от нейните приятелки е излъгала. Тайно качила Лу на горния етаж, без да каже на родителите си.

На следващия ден Лу била забелязана три пъти все още в училищната си униформа. Последно е видяна пред обществена пералня в Кентиш Таун. Поискала огънче от някакъв. Знаехме, че е започнала да пуши. Отчасти това бе повод за разправията ѝ с жена ми. Крийд е подбрал и Вира Кени от Кентиш Таун – изрече Тъкър с дрезгавия си глас. – През седемдесета година, точно след като се е нанесъл в жилището край Парадайс Парк. Вира е била първата, която е отвел в онзи сутерен. Оковавал ги е и ги е държал живи, докато...

– Дядо, недей – промълви умолително Лорън.

– Няма – промърмори Тъкър и наведе глава. – Прощавай, мила.

– Господин Тъкър – побърза Робин да улови своя шанс, – по телефона казахте, че имате информация за Марго Бамбъро, която не е известна на никого.

– Да – потвърди Тъкър и извади от якето си няколко листа хартия, които разгъна с треперещи ръце. – Това, най-отгоре, го получих чрез пазач в „Уейкфийлд“ през седемдесет и девета година. В края на седемдесетте висях там всеки уикенд, гледах ги как влизат и излизат. Узнах къде ходят да пийват и всичко. Та тъй, с този конкретен пазач, няма да му кажа името, се сприятелихме. Крийд беше в крилото с усилена охрана, в единична килия, защото всички други затворници искаха да го очистят. Един за малко да му извади окото през осемдесет и втора, откраднал лъжица от столовата и подострил дръжката ѝ в килията си. Опитал се да прободе Крийд през очната ябълка. За малко пропуснал, защото Крийд се отместил. Моят приятел ми каза, че пищял като момиченце – съобщи със задоволство Тъкър. – Та така, помолих аз приятеля си да ми казва всичко, което успее да научи. Какво говори Крийд, какви намеци прави. Плащах му за това. Можеше да си изгуби работата, ако някой узнаеше. Приятелят ми се добрал до това тук и го измъкна да ми го даде. Нямаше как да призная, че го имам, защото и двамата щяхме да загазим, ако се разчуеше, но се обадих на съпруга на Марго Бамбъро, как му беше името...?

– Рой Фипс.

– Рой Фипс, да. Казах му: „Имам нещо писано от Крийд, което ще искате да видите. Доказва, че той е убил жена ви“.

По лицето на Тъкър плъзна презрителна усмивка, която отново разкри кафявите му зъби.

– Но той не щеше да знае – продължи Тъкър. – Фипс ме смяташе за побъркан. Година след като му се бях обадил, прочетох във вестника, че се оженил за бавачката. Изглежда, Крийд е направил услуга на доктор Фипс.

– Дядо! – възкликна, шокирана, Лорън.

– Добре, добре – промърмори Тъкър. – Никога не съм харесвал този лекар. Можеше да направи много за нас, ако беше пожелал. Болничен консултант е, точно типът човек, в когото министърът на вътрешните работи би се вслушал. Щяхме да поддържаме натиска, ако бе съдействал, но той не прояви интерес и като узнах, че се е хванал с бавачката, това ми обясни всичко.

– Може ли...? – започна Робин, като направи жест към листа, който Тъкър още държеше притиснат към масата, но той не ѝ обърна внимание.

– Така че с години бяхме само аз и Джери – каза Тъкър. – Джери Улфсън, братът на Кара. Знаете ли коя е? – попита той Робин.

– Да, салонната управителка в нощен клуб...

– Салонна управителка, по съвместителство проститутка, че и наркоманка отгоре на това. Джери не си правеше илюзии относно нея, не беше наивен, но все пак тя му беше сестра. Беше го отгледала, след като майка им си тръгнала. Нямаше си други роднини освен Кара.

През февруари седемдесет и трета година, три месеца след моята Лу, изчезна и Кара. Излязла от клуба си в Сохо в малките часове на нощта. Друго момиче си тръгнало точно по същото време. Всъщност е било недалече от тук – каза Тъкър и посочи към вратата. – Двете момичета тръгнали в различни посоки. Приятелката се обърнала назад и видяла как Кара се е навела и говори с шофьор на ван в далечния край на улицата. Предположила, че Кара го познава, и си поела по пътя. Кара не била видяна повече. След това Джери разговарял с всички приятели на Кара от клуба, но никой не знаел нищо. След изчезването на Кара се разнесъл слух, че е била информатор на полицията. А клуба държали двама гангстери. Изнасяло им е да твърдят, че е била информатор, нали разбирате? Така са подплашили другите момичета, та да си мълчат, ако видят или чуят нещо в клуба. Но Джери никога не повярва, че Кара е била доносница. От самото начало си мислеше, че е станала жертва на Касапина от Есекс, ванът го издаваше. Така че обединихме сили.

Също като мен и той се опита да получи позволение да посети Крийд, но властите не разрешиха. Накрая Джери се предаде. Пропи се и умря. Понякога трагедията с обичан човек бележи и теб. И тежестта ѝ смазва някои хора. Бракът ми се разпадна. Другите ми две дъщери не ми говореха с години. Искаха да престана да приказвам за Лу, за Крийд, да се престоря, че никога...

– Не е честно, дядо – изрече строго Лорън.

– Да, добре – избъбри Тъкър. – За да бъда справедлив, майката на Лорън ме посещава напоследък. Казах на Лиз: „Помисли за всичкото време, което можех да прекарам с Лу, както го прекарах с теб и Лиса. Припомни си всички семейни събирания около трапезата и празници. Можех да ѝ помагам с домашните, да ѝ поръчвам да си почисти стаята. Да се карам с нея...“. Боже мой, голяма бунтарка беше. Сигурно щях да я видя да завърши висше образование, защото Лу беше умна, макар да бягаше от училище. Казах на Лиз: „Така и не я съпроводих до олтара. Не я посетих в болницата след раждането на децата ѝ. Като се събере всичкото време, което бих ѝ отделил, ако беше жива...“.

Тъкър млъкна. Лорън постави пълничката си длан върху подутата и с морави стави ръка на дядо си.

– Като се събере всичкото това време – промълви Тъкър с очи, пълни със сълзи, – толкова ѝ дължа, за да открия какво се е случило с нея. Аз просто това правя. Отдавам ѝ дължимото.

Робин усети и собствените си очи да парят от сълзи.

– Много съжалявам – изрече тихо.

Тъкър грубо изтри очите и носа си с ръкава на якето. Сега взе най-горния лист от купчинката и го подаде на Робин.

– Ето, вземете да видите срещу какво сме изправени.

Робин взе листа, на който бяха изписани два абзаца с ясен наклонен почерк, като всяка буква бе добре оформена, и зачете.

Тя се опитва да упражнява контрол чрез думи, а понякога с ласкателство. Казва ми колко съм умен, после говори за „третиране”. Стратегията е смехотворно прозрачна. Нейната „квалификация” и „обучение”, сравнени с моето самопознание и себеосъзнатост, са като припламване на влажна кибритена клечка край ярко слънце.

Тя ми обещава, че диагнозата „Лудост“ ще означава по-меко отношение към мен. Това ми го казва помежду писъци, докато шибам с камшик лицето и гърдите й. Кърви, а ме моли да осъзная, че тя може да ми е от полза. Че ще свидетелства в мой интерес. Арогантността й и жаждата й за надмощие са подхранвани от общественото одобрение, което си е спечелила с позицията си на лекар. Макар и окована, се смята за по-висшестояща. Тази й вяра ще бъде коригирана.

– Разбрахте ли? – попита той с яростен шепот. – Бил е оковал Марго Бамбъро в сутерена си. Доставя му удоволствие да пише за това, да го изживява отново. Но психиатрите не го сметнаха за признание, според тях Крийд е пускал тези писания само за да привлича внимание към себе си. Твърдяха, че това било игра, с която цели още интервюта, защото обичал да се мери по ум с полицията и да чете за себе си в пресата, да се вижда по новините. Заключението им беше, че това е негова фантазия и да се приеме тя сериозно, би означавало да се даде на Крийд каквото желае.

– Гадост – изръмжа под нос Лорън.

– Но моят приятел пазачът каза... защото знаете, че има три жени, за които се предполага, че са жертви на Крийд, с неоткрити тела: моята Лу, Кара Улфсън и Марго Бамбъро... та моят приятел пазачът каза, че той най-много обичал да бъде питан за лекарката. Крийд харесва хора с висока позиция в обществото. Въобразява си, че би могъл да бъде шеф на мултинационална корпорация или професор, или нещо от този род, ако не се е насочил към убийствата. Всичко това го знам от моя приятел. Каза, че Крийд виждал себе си на това ниво, само че в различна сфера.

Робин не проговори. Не ѝ бе лесно да се отърси от прочетеното току-що. Марго Бамбъро бе станала реална за Робин, а ето че бе принудена да си я представи измъчвана и кървяща, опитваща се да убеди психопат да пощади живота ѝ.

– Крийд беше преместен в „Белмарш“ през осемдесет и трета година – продължи Тъкър, като потупа листовете пред себе си, а Робин се застави да се съсредоточи. – Започнали са да го упояват, тъй че не е могъл да получи... не е успявал да поддържа... Тогава получих позволение да му пиша и да получа отговор от него. Още откакто бе прочетена присъдата му, се опитвам да убедя властите да ми позволят да го разпитам директно и да му разрешат да ми пише в отговор. Накрая ги изтощих. Трябваше да дам клетва никога да не публикувам онова, което той ще ми напише, да не показвам писмата му пред медиите, но аз съм единственият член от семействата на жертвите, с когото му е разрешен директен контакт. И ето – той подаде следващите два листа на Робин. – Ето какво получих.

Писмото беше написано на затворническа хартия. Липсваше обръщение „Драги господин Тъкър“.

Получих писмото ви преди три седмици, но скоро след това бях пратен в карцер и лишен от материали за писане, така че нямах възможност да пиша по-рано. Обикновено не ми е разрешено да отговарям на запитвания като вашето, но както схващам, упорството ви е сломило съпротивата на властите. Колкото и да изглежда невероятно, аз ви се възхищавам за това, господин Тъкър. Устойчивост пред лицето на несгоди е една от моите определящи характеристики.

През трите седмици принудителна самота се питах как бих могъл да ви обясня нещо, което и един на десет хиляди не би бил способен да разбере. Макар да си мислите, че непременно си спомням имената, лицата и характера на разните ми „жертви“, в паметта ми съществува само едно чудовище с много крайници и гърди, с което лудувах сексуално, някакво вонящо чудо, отдадено на болка и страдание. В крайна сметка това мое чудовище не ми беше кой знае каква компания, макар да имаше привлекателност в неговото кривене. При нужния стимул можеше да бъде възвисявано до екстаз от болка и тогава съзнаваше, че е живо, стоеше разтреперано на ръба на пропастта, умоляваше, пищеше, виеше за милост.

Колко пъти чудовището умря и се съживи отново? Твърде малко, че да ме удовлетвори. Макар лицето и гласът му да се меняха, реакциите бяха все еднакви. Ричард Меридън, предишният ми психиатър, даваше други названия на онова, което ме бе обладало, но истината е, че бях в хватката на божествен шемет.

Колегите на Меридън оспориха заключението му, че съм вменяем. Уви, техните мнения бяха отхвърлени от съдията. В заключение: може да съм убил дъщеря ви, а може и да не съм. Или съм го сторил, сграбчен от лудост, която все още замъглява паметта ми и през която някой по-умел лекар все пак би могъл да проникне, или никога не съм я срещал и малката Луиз е там някъде и се надсмива над опитите на татенцето да я открие, или пък търпи различен ад от този, в който живееше моето чудовище.

Без съмнение допълнителната психиатрична помощ, налична в „Бродмур”, ще ми помогне да възстановя паметта си, доколкото е възможно. Ала по свои си неразбираеми причини властите предпочитат да ме държат тук, в „Белмарш”. Ето на, тази сутрин бях заплашен под носа на пазачите. Всекидневно съм изложен на закани и физическа опасност. Загадка е как някой очаква да възстановя психическото си здраве до степен, че да съм способен да съдействам на полицията.

Изключителните хора трябва да бъдат изучавани от някой, способен да ги разбере. Примитивният анализ, на който бях подлаган досега, само задълбочава невъзможността ми да си спомня. Може би вие, господин Тъкър, ще успеете да ми помогнете. Докато не се озова в болница, където да ми се окаже нужната помощ, какъв стимул би имала фрагментираната ми памет да се събуди за подробности, които биха ви помогнали да откриете какво се е случило с дъщеря ви? Безопасността ми ежедневно е компрометирана. Умствените ми способности деградират.

Естествено, вие ще бъдете разочарован да не научите какво е станало с Луиз. Бъдете сигурен, че когато се освободя от безумството, не съм лишен от човешко съчувствие. Дори най-строгите ми критици признават, че аз по-лесно разбирам другите, отколкото те мен. Така например съзнавам какво би означавало за вас да получите тялото на Луиз и да й устроите дължимото погребение. От друга страна, малкият ми запас от емпатия бързо се изчерпва при условията, в които живея понастоящем. Възстановяването от последното нападение срещу мен, при което за малко не се лиших от окото си, е забавено поради отказа на властите да ме пуснат в истинска болница. На злите не се полага справедливо отношение! Очевидно такова е схващането на широката общественост. Само че жестокостта ражда жестокост. За това дори най-задръстените психиатри са съгласни.

Имате ли милостива душа, господин Тъкър? Ако е така, първото писмо, което ще напишете, като получите това, ще е до властите с молба да излежа остатъка от присъдата си в „Бродмур”, където тайните на неподатливата ми памет може би най-сетне ще изплуват на повърхността.

Винаги ваш

Денис

Робин приключи с четенето и вдигна поглед.

– Не го виждате, нали? – изрече Тъкър със странно жадно изражение. – Не, разбира се. Не е очевидно. И аз самият отначало не го забелязах, нито пък затворническите власти. Твърде заети бяха да ме предупреждават, че няма да го прехвърлят в „Бродмур“, тъй че да не си правя труда да моля.

Той посочи края на писмото с пръст с пожълтял нокът.

– Ключът е тук, в последния ред. Съберете първите букви на всяко изречение и вижте какво се получава.

Робин стори каквото се поиска от нея.

– В-А-Ш-А-Т-А-Д-Ъ-Щ-Е-Р-Я... – прочете на глас Робин с уплаха как ще свърши посланието. Замълча, докато не стигна до последното изречение и почувства как кафето се вкисва в устата ѝ. – О, боже – промълви.

– Какво казва? – намръщи се Лорън и се напрегна да види.

– Остави, не е важно – отряза Тъкър и прибра писмото. – Та това е – обърна се той към Робин, като сгъна листовете и ги пъхна във вътрешния си джоб. – Сега виждате какъв е той. Убил е Лу, както е убил и вашата лекарка, и се наслаждава на това.

Преди Робин да е успяла да каже нещо, Тъкър обърна към нея следващия лист и тя видя фотокопирана карта на Ислингтън с оградена с мастилен кръг голяма къща.

– Има две места, където никой никога не е търсил – подхвана той. – Мисля, че там може да е скрил телата. Обмислих всичко и всички с евентуална връзка с него, било деца или възрастни. Полицията претърси всички очевидни места, предишни негови жилища и прочее, но не си направи труда с тези. Когато Лу изчезна през ноември седемдесет и втора, не е имало как да я е заровил в Епинг Форест, защото...

– Там току-що са били открили тялото на Вира Кени – допълни Робин.

Тъкър явно бе впечатлен против волята си.

– Виждам, подготвяте си домашното във вашата агенция. Да, точно така. По онова време в гората е имало полицейско присъствие.

– Но виждате ли това тук? – Тъкър почука с пръст върху маркираната сграда. – Сега е частна къща, но през седемдесетте беше хотел „Арчър“ и познайте кой им беше поел прането. Ателието за химическо чистене на Крийд. Вземал е бельо от тях един път седмично с вана си и го е връщал отново – чаршафи, калъфки, покривки за леглата... След арестуването му собственичката на хотел „Арчър“ говори пред „Мейл“ колко мил и любезен изглеждал винаги, как си бъбрел с нея... Това не е отбелязано на новите карти – посочи той към кръст, нанесен в имота, – но присъства в старите нотариални актове. В дъното на терена е имало кладенец. Просто шахта в земята за събиране на дъждовна вода. Била е там преди настоящата сграда. Намерих собственичката през осемдесет и девета година, след като беше продала имота. Тя ми каза, че по нейно време кладенецът бил закован с дъски и тя посадила храсти наоколо му, защото не искала някое дете случайно да падне в него. Но Крийд минавал тъкмо през тази градина, за да доставя прането, точно покрай кладенеца. Нямало е как да не знае за съществуването му. Тя обаче не си спомняше да му е казвала – побърза да предвари Тъкър следващия въпрос на Робин. – Това не е гаранция, все пак няма как да помни всяка дума, която са си казвали, след толкова време, нали? Крийд би могъл през нощта да спре ван до задния вход, да влезе през портичката... Но по времето, когато осъзнах всичко това – Тъкър ядно изскърца с покафенелите си зъби, – „Арчър“ отново беше частна собственост, а сега над стария кладенец е изградена проклета оранжерия.

– Не мислите ли – подхвана предпазливо Робин, – че когато са строили отгоре, биха забелязали...

– Че защо да забелязват? – опъна се агресивно Тъкър. – Не познавам строител, дето да си търси допълнителна работа, когато просто може да шляпне бетон отгоре. Крийд не е глупав. Със сигурност е засипал тялото с боклук, скрил го е. Така че това е една възможност – рече твърдо той. – А имаме и още нещо.

Последният лист на Тъкър бе втора карта.

– Това тук – почука той с пръста си с подути кокалчета върху друга оградена в кръг сграда – е къщата на прабабата на Крийд. Спомената е в „Демонът от Парадайс Парк“. Крийд е казал в едно от интервютата, че за пръв път видял провинцията като дете, когато го завели там. И вижте тук – посочи той обширно зелено петно. – Зад къщата директно започва гората Грейт Чърч. Безбройни акри гора. Крийд се е ориентирал там. Имал е ван. Играл е в тези гори като малък. Знаем, че е избрал Епинг Форест за повечето от телата, защото не е имал известна връзка с мястото, но към седемдесет и пета година полицията редовно е проверявала тази гора нощем. А има друга гора, която той познава, и тя не е толкова далече от Лондон, при това Крийд разполага с ван и в него държи в готовност лопати. Според догадките ми моята Лу и вашата лекарка са или в кладенеца, или в гората. Днес има по-съвършена технология, отколкото през седемдесетте. Радари, проникващи през земята и какво ли не още. Не би било трудно да се провери дали има труп на някое от тези места, стига да е налице добра воля. Само че – добави Тъкър, като взе двете карти от масата и ги сгъна с треперещи ръце – добра воля няма, поне не е имало такава от години. Никой сред властите не проявява интерес. За тях всичко е приключило, смятат, че Крийд никога няма да проговори. По тази причина вашият шеф трябва да го интервюира. Ще ми се аз да можех да го направя – поклати глава Тъкър, – но вие видяхте оценката му за мен...

Тъкър прибра листовете обратно в якето си и Робин осъзна, че по време на разговора им кафенето вече се е напълнило. На най-близката маса седяха трима млади мъже, до един с бради като от едуардианската епоха. До този момент бе настроила слуха си единствено за ниския и дрезгав глас на Тъкър, но отведнъж ушите ѝ сякаш се напълниха с шумове. Като че внезапно бе пренесена от далечното минало към безразличното настояще. Как биха възприели Марго Бамбъро, Луиз Тъкър и Кара Улфсън мобилните телефони в ръцете на почти всички клиенти или звуците на „Хепи“ на Фарел Уилямс, долитащи от недалече, или младата жена, носеща си кафе от щанда, с разноцветни кичури в косата и тениска с надпис „Иди си начукай селфито“?

– Не плачи, дядо – промълви тихо жълтокосата Лорън и обгърна раменете на стария човек, докато една голяма сълза се стече по подутия му нос и капна върху дървената маса.

Сега, след като бе спрял да говори за Луиз и Крийд, сякаш изведнъж се беше смалил.

– Това се отрази на цялото ни семейство – каза Лорън на Робин. – Мама и леля Лиса все се плашат, ако аз и братовчедките ми сме навън по тъмно...

– И с право! – обади се Тъкър, който отново бършеше очи с ръкава си.

– Всички израснахме със съзнанието, че такова нещо действително може да се случи – продължи Лорън с невинното лице. – Наистина изчезват хора. Наистина биват убивани.

– Да – каза тихо Робин, – знам.

Пресегна се през масата и стисна утешително ръката на стареца.

– Ще направим всичко по силите си, господин Тъкър, обещавам ви. Ще се чуем пак.

Когато излезе от кафето, Робин си даде сметка, че беше говорила от името на Страйк, който не знаеше съвършено нищо за плана да бъде интервюиран Крийд, камо ли за опита да се узнае съдбата на Луиз Тъкър, но не ѝ бе останала енергия да се тревожи за това точно сега. Загърна се по-плътно в сакото си и пое към офиса, унесена в мисли за ужасния вакуум, оставащ след изчезналите хора.

52

Огънят, пламнал, често е без дим.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Беше един часът през нощта и Страйк шофираше към Стоук Нюингтън да смени Робин, която в момента наблюдаваше редовата къща, отново посетена от Шефа на Хитреца. Без съмнение той се отдаваше там на поведението, подлежащо на изнудване, за което Хитреца, кой знае как, бе узнал. Въпреки че хватката на Хитреца някак бе тласнала човека към Тауър Бридж, ШХ явно не желаеше или не можеше да се откаже от онова, което вършеше в къщата на Елинор Дийн, каквото и да бе то.

Нощта бе хладна и ясна, макар звездите да бяха едва видими от ярко осветения „Есекс Роуд“, и в момента в беемвето по високоговорител звучеше гласът на Баркли. Беше минала една седмица, откакто шотландецът бе успял да убеди ШХ да си тръгне от Тауър Бридж и да пие кафе с него.

– Не може да се удържи, сиромахът.

– Очевидно – съгласи се Страйк. – Това е третото му посещение за три дни.

– Каза ми: „Не мога да се спра“, сподели, че му отнемало от стреса.

– И как го връзва с желанието си за самоубийство?

– Шантажът е това, което го тласка към самоубийство, Страйк, не заниманията му в къщата в Стоук Нюингтън.

– И не даде ли някаква индикация какво върши там?

– Казах ти, обясни, че не я чука, но че жена му ще го напусне, ако се разчуе. Може да е гума – добави замислено Баркли.

– Какво?

– Гума – повтори Баркли. – Като онзи, дето обичаше да ходи на работа с латекс под костюма си.

– О, да – отвърна Страйк. – Бях забравил за него.

Различните сексуални наклонности на клиентите им често се размазваха в спомените на Страйк. Чуваше фонов шум от казиното. Хитреца беше там от часове и Баркли му правеше компания отдалече, незабелязан.

– Искаш ли да остана още тук? – осведоми се Баркли. – Защото струва малко състояние, а ти спомена, че клиентът мърморел за големите разходи. – Мога да изчакам тоя хлъзгав тип отвън, на улицата.

– Не, стой там и продължавай да го снимаш, опитай се да хванеш нещо инкриминиращо – поръча Страйк.

– Нашмъркал се е с кокаин, та едва гледа – каза Баркли.

– Половината му колеги имат същия навик. Ще ни трябва нещо по-лошо от това, за да заковем мръсника, дето тласка хора да скачат от мостове...

– Размекваш се, Страйк.

– Гледай да го хванеш в крачка и не поставяй високи залози.

– Не залозите ни разоряват, а питиетата – поясни Баркли.

Той затвори, а Страйк свали стъклото на прозореца и запали цигара, като се мъчеше да игнорира болката в изтръпналите си рамене и шия.

Също като на ШХ и на Страйк би му дошъл добре отдушник от житейските мъчнотии и несгоди, но не съществуваше такъв. През последната година болестта на Джоун му бе отнела малкия отрязък свободно от работа време. От ампутацията насам не упражняваше никакъв спорт. Рядко се виждаше с приятели поради ангажираността си с агенцията и получаваше повече главоболия, отколкото радости от роднините си, които точно сега се бяха превърнали в особено силен дразнител.

На другия ден беше Великден, което означаваше, че семейството на Джоун щеше да се събере в Сейнт Моус да разпръсне праха ѝ в морето. Като се оставеше настрана трагичният повод, Страйк никак не очакваше с нетърпение още едно дълго пътуване до Корнуол или поредния принудителен контакт с Луси, която в няколко телефонни разговора бе дала да се разбере, че се ужасява от това финално сбогуване. Отново и отново окайваше обстоятелството, че няма да има гроб, който да посещава, и Страйк долавяше намек за обвинение към него, сякаш той би могъл да оспори предсмъртното желание на Джоун. Луси също така бе изразила недоволство, че Страйк няма да остане за целия уикенд като нея и Грег, и сухо му напомни да донесе великденски яйца за всичките си трима племенници, не само за Джак. На Страйк никак не му бе драго задължението да транспортира три трошливи шоколадови яйца чак до Труро по влака, при положение че щеше да носи пътна чанта, а кракът го измъчваше от многото седмици непрестанна работа.

За да прибавят към стреса му, непознатата му полусестра Прудънс и брат му наполовина Ал бяха се заловили отново да го обстрелват със съобщения. Явно си въобразяваха, че след като Страйк се е насладил на мига на така нужния катарзис, като се е разкрещял на Рокъби по телефона, сега съжалява за избухването си и би бил по-склонен да присъства на партито на баща си, та да се сдобрят. Страйк не отговори на нито едно от съобщенията им, но ги възприемаше като ухапвания от насекоми: решен си да не ги чешеш, но те се превръщат в източник на неспирен тормоз.

И над всичките му тези тревоги бе надвиснал случаят „Бамбъро“, който въпреки многото часове, които двамата с Робин влагаха в него, си оставаше все така непроницаем, както когато за пръв път приеха да разследват четиресетгодишната загадка. Крайният срок на определената една година наближаваше, а още нямаше нищо, наподобяващо пробив. Ако трябваше да е честен, Страйк залагаше слаби надежди на интервюто с дъщерите на Уилма Бейлис, което с Робин щяха да проведат по-късно тази сутрин, преди Страйк да се качи на влака за Труро.

Общо взето, докато шофираше към къщата на жената на средна възраст, към която ШХ очевидно изпитваше такова голямо привличане, Страйк бе принуден да си признае, че у него припламва искрица съчувствие към всеки, дирещ отчаяно някаква форма на сексуално облекчение, защото детективът бе сигурен, че случаят е именно такъв. Напоследък Страйк бе осъзнал, че интимните връзки, които бе имал след Шарлот, макар и повърхностни, бяха представлявали единственото му истинско убежище извън работата. Сексуалният му живот бе окаян, откакто бе дошла диагнозата за рак на Джоун: продължителните пътувания до Корнуол бяха консумирали всичкото време, което би могъл да отдели за срещи.

А не че не му се бяха отваряли възможности. Откакто агенцията се бе прочула, немалко богати и нещастни жени, съставляващи основната им клиентела, бяха показали тенденция да виждат у Страйк потенциален утешител в емоционалната им болка и празнота. Страйк бе поел клиентка точно от този тип предишния ден, на Разпети петък. Тя бе заместила госпожа Смит, вече предприела стъпки към развод на базата на снимките на Морис със съпруга ѝ и бавачката. На трийсет и две годишната брюнетка бе даден прякорът Госпожица Джоунс.

Тя беше безспорно красива, с дълги крака, сочни устни и гладка кожа, издаваща скъпи процедури. Представляваше интерес за клюкарските рубрики, отчасти защото беше наследничка и отчасти защото бе ангажирана в люта битка за опека с бившия си приятел, за когото търсеше да изрови нещо нелицеприятно за пред съда. Госпожица Джоунс кръстосваше и разкръстосваше дългите си крака, докато разправяше на Страйк за злоупотребата с дрога на лицемерния си бивш партньор, за това как подава клюки на пресата и как не проявява интерес към шестмесечната си дъщеря, освен да я използва като средство да измъчва Госпожица Джоунс. Когато след разговора им той я изпрати до вратата, тя неведнъж докосна ръката му и се смееше по-дълго от нужното на любезностите му. Докато се опитваше учтиво да я изтика към изхода под бдителния поглед на Пат, Страйк бе изпитал усещането, че се мъчи да отлепи дъвка от пръстите си.

Страйк много добре можеше да си представи коментарите на Дейв Полуърт, ако бе станал свидетел на сцената, защото Полуърт имаше непоклатими теории относно жените, привличани към стария му приятел, сред които Шарлот бе най-типичният пример. По негово мнение той бе магнит за невротични, хаотични и понякога опасни персони, а симпатията им към бившия боксьор със счупен нос представляваше индикация за подсъзнателното им желание да се заловят като лепки за стабилна скала.

Докато караше по пустите улици на Стоук Нюингтън, мислите на Страйк по естествен път стигнаха до бившата му годеница. Не беше отговорил на отчаяните ѝ съобщения от мястото, за което разбра от Гугъл, че е частна психиатрична клиника. Не само че те бяха пристигнали в навечерието преди отпътуването му при умиращата Джоун, а и не бе искал да подклажда у нея напразни надежди, че ще се появи там като неин спасител. Дали още се намираше в клиниката? Ако беше така, това щеше да е най-дългият ѝ период на хоспитализация. Едногодишните ѝ близнаци несъмнено бяха под грижите на бавачка или на свекървата, за която някога Шарлот го бе уверила, че е готова на драго сърце да поеме майчинските задължения.

Вече близо до улицата на Елинор Дийн, Страйк се обади на Робин.

– Той още ли е вътре?

– Да. Ще можеш да паркираш точно зад мен, има място. Мисля, че семейството с деца от номер 14 е заминало за Великден. И двете им коли ги няма.

– Ще се видим след пет минути.

Когато Страйк зави по улицата, видя стария ландроувър през няколко къщи от тази на Елинор Дийн и успя да паркира без усилия зад него. Когато изключи двигателя, Робин изскочи от своята кола, затвори безшумно вратата и с голямата си чанта през рамо отиде до беемвето.

– Добро утро – поздрави, като се настани на мястото до Страйк.

– Добро утро. Не си ли нетърпелива да се прибереш?

Докато го казваше, видя, че екранът на мобилния телефон в ръката ѝ светна. Някой ѝ пращаше съобщение. Робин дори не го погледна, а захлупи телефона върху коляното си, за да скрие светлината му.

– Имам да ти кажа няколко неща. Разговарях с К. Б. Оукдън.

– Аха – рече Страйк.

Предвид, че Оукдън изглеждаше заинтересуван предимно от Страйк и детективът подозираше, че записва разговорите с него, двамата с Робин решиха, че тя трябва да е тази, която да го предупреди да не се намесва в случая.

– Не му хареса да го чуе – каза Робин. – Неведнъж изтъкна как това била свободна страна и как имал право да говори с когото си поиска. Обясних му как, като се опитва да ни изпревари и да приказва със свидетели, спъва разследването ни. А той отвърна, че като опитен биограф...

– Хайде стига бе – промърмори под нос Страйк.

– ... умеел да разпитва хора, така че да получава информация от тях, и не било лоша идея да обединим ресурсите си.

– О, да – рече Страйк, – само това ѝ липсва на агенцията, да има на ведомост осъждан и лежал в затвора. На каква нотка приключихте?

– Ами той много иска да се види с теб и мисля, че няма да сподели каквото знае за Бренър, докато не се изправите лице в лице. Иска да задържи Бренър като примамка.

Страйк посегна за нова цигара.

– Не съм сигурен, че Бренър си струва да се занимаваме с К. Б. Оукдън.

– Дори след казаното от Джанис?

Страйк всмукна от цигарата си и издуха дима далече от Робин.

– Не отричам, че Бренър сега изглежда далеч по-съмнителен, отколкото в началото на разследването ни, но какви са шансовете Оукдън да разполага с полезна информация? Бил е дете, когато всичко това се е случило, а кражбата на некролога доказва, че се домогва до разни подробности, които да изнесе...

Чу шумолене до себе си и като се обърна, видя, че Робин отваря пощальонската си чанта. За негова лека изненада, тя отново извади тетрадката на Талбът.

– Още ли я разнасяш със себе си? – попита я, като се постара да прикрие раздразнението си.

– Както виждаш, да – отвърна тя и премести телефона си на таблото, за да може да сложи тетрадката в скута си.

Страйк насочи поглед към телефона и видя, че пристигна второ съобщение, което освети екрана. Този път разчете името – Морис.

– За какво ти пише Морис? – попита Страйк и дори за неговите уши въпросът прозвуча критично.

– За нищо. Просто се отегчава, докато виси пред дома на гаджето на Госпожица Джоунс – отвърна Робин, която прелистваше тетрадката на Талбът. – Искам да ти покажа нещо. Ето, виж това.

Тя му подаде тетрадката, отворена на страница, която Страйк помнеше от собствените си проучвания на бележките. Беше близо към края, където текстът бе по-силно примесен със странни рисунки. По средата на страницата танцуваше черен скелет, хванал коса.

– Игнорирай всичките чудати таро рисунки – каза Робин. – Погледни това, изречението между краката на скелета. Малкият символ, кръгчето с кръст в него, обозначава Участието на Фортуна...

– Какво е това? – попита Страйк.

– Точка в хороскопа, свързана с успеха. „Участие на Фортуна във Втори, ПАРИ И ПРИТЕЖАНИЯ“. „Дом на майката“ е подчертано. Семейство Оукдън са живели на Форчън Стрийт, нали помниш? А Участието на Фортуна е в Дома на парите и притежанията, когато Марго е изчезнала. Той свързва това с факта, че Дороти е наследила къщата на майка си, и казва, че това не е трагедия, а късмет за Дороти.

– Мислиш ли?

Страйк потърка уморените си очи.

– Да, защото, виж, после започва объркано описание на Дева. А това е зодията на Дороти и по двете системи. Как била дребнава и имала брадва за точене. Има съвпадение според известното ни за нея. Разглеждах датите на раждане – продължи Робин – и познай какво. И при традиционната система, и при тази на Шмит майката на Дороти е Скорпион.

– Да му се не види, колко още Скорпиони ще изнамерим?

– Разбирам мисълта ти – невъзмутимо реагира Робин, – но от онова, което чета, Скорпион е един от най-често срещаните зодиакални знаци. Ето и важната част: Карл Оукдън е роден на шести април. Това го прави Овен по традиционната система, но Риби по тази на Шмит.

Последва кратко мълчание.

– На колко е бил Оукдън, когато баба му е паднала по стълбите? – попита Страйк.

– На четиринайсет – отвърна Робин.

Страйк отново извърна лице от нея, за да издуха дим през прозореца.

– Мислиш, че той е бутнал баба си, така ли?

– Може да не е било умишлено – каза Робин. – Да речем, минал е покрай нея и тя е изгубила равновесие.

– „Марго се е конфронтирала с Риби.“ Сигурно е ужасно да обвиниш дете в...

– Възможно е изобщо да не го е изобличила лично. Конфронтацията може да е нещо, което Талбът е подозирал или си е въобразил. Във всеки случай...

– ... дава повод за размисъл, да. – Страйк изръмжа леко. – Ще се наложи да интервюираме проклетия Оукдън, нали? Около тази групичка се мъти нещо. Бренър и Оукдън, отвън благоприлични...

– ... отвътре чиста отрова. Помниш ли? Тъкмо това каза Уна Кенеди за Дороти.

Детективите седяха смълчани и наблюдаваха външната врата на Елинор Дийн, която си оставаше затворена, а тъмният преден двор бе тих и без всякакво движение в него.

– Колко убийства според теб остават неразкрити? – попита Робин.

– Ключът е в самия въпрос, нали? „Неразкрити“. Невъзможно е да се знае. Ала човек се чуди тъкмо за тези тихи смърти у дома. Уязвими хора стават жертва на посегателство от роднини, а всички си мислят, че причината е лошо здраве...

– ... или че е било милостиво дело – вметна Робин.

– Понякога смъртта наистина е милост – посочи Страйк.

При тези думи в съзнанието и на двама им изскочи страховит образ. Страйк си припомни трупа на сержант Гари Топри, лежащ на прашния път в Афганистан с широко отворени очи и липсващо от кръста надолу тяло. Това видение често се връщаше в кошмарите му и понякога в сънищата Гари му говореше, както бе легнал в прахоляка. На събуждане винаги бе утеха за него да си припомни, че съзнанието на Гари бе било угасено мигом, че широко отворените му изненадани очи и озадаченото изражение подсказваха как смъртта го е отнесла, преди да е успял да регистрира агония или ужас.

Но в ума на Робин имаше нещо, за което тя не бе сигурна, че се е случило някога. Представяше си Марго Бамбъро, привързана към радиатор (Шибам с камшик лицето и гърдите ѝ), умоляваща за живота си (стратегията е смехотворно прозрачна) и страдаща от мъчения (можеше да бъде възвисявано до екстаз от болка и тогава съзнаваше, че е живо, стоеше разтреперано на ръба на пропастта, умоляваше, пищеше, виеше за милост).

– Знаеш ли – заговори Робин отчасти за да наруши мълчанието и да прогони мисления образ, – много бих искала да намеря снимка на Мод, майката на Дороти.

– Защо?

– За потвърждение, защото... Май не съм ти казвала, виж...

Тя разгърна назад тетрадката до страница, изпъстрена с водни зодии. Под рисунка на скорпион с големи букви бе изписано „БЕНКА (Адамс)“.

– Това да не е някоя нова зодия? – попита Страйк. – Къртица?[3]

– Не – усмихна се Робин. – Талбът се позовава на факта, че според астроложката Еванджелин Адамс истинският Скорпион често има родилен белег или изявена бенка. Прочетох книгата ѝ, купих си я втора ръка.

Настана пауза.

– Какво? – попита Страйк, тъй като Робин го гледаше очаквателно.

– Чаках да ми се присмееш.

– От известно време изгубих желание да се присмивам – отвърна Страйк. – Нали си даваш сметка, че разполагаме с около четиринайсет седмици да разрешим случая?

– Знам – въздъхна Робин. Взе телефона си, за да погледне колко е часът, и с крайчеца на окото си Страйк видя ново съобщение от Морис. – Имаме среща със сестрите Бейлис по-късно. Може би те ще имат да ни кажат нещо полезно. Сигурен ли си, че искаш да ги разпитаме заедно? Не възразявам да го свърша сама. Ще бъдеш адски изморен, след като си седял тук цяла нощ.

– После ще спя във влака за Труро – каза Страйк. – Ти имаш ли планове за Великден?

– Не – отговори Робин. – Мама искаше да си ида у дома, но...

Страйк се зачуди какъв ли бе неизказаният завършек на изречението, питаше се дали има уговорка с някого и не иска да му каже. С Морис например.

– Добре, заклевам се, че това е последното от тетрадката на Талбът, за което ще ти говоря – подхвана Робин, – но искам да уточня нещо, преди да се видим със сестрите Бейлис.

– Давай.

– Сам каза, че според бележките си изглежда расист.

– „Черен фантом“ – цитира Страйк. – Да.

– И „Черна луна Лилит“...

– ... и се пита дали е магьосница.

– Именно. Според мен той я е тормозил, а вероятно и семейството ѝ – каза Робин. – Определенията, които използва за Уилма: „груба“, „безчестна“... – Робин обърна назад на страницата с трите рогати зодии. – ... и „въоръжена и войнствена жена“.

– Радикална феминистка и вещица.

– Казано от теб, звучи съвсем добре – отбеляза Робин, – но не ми се струва, че Талбът е вложил този смисъл.

– Предполагаш, че затова дъщерите не желаят да говорят с нас, така ли?

– Може би – отвърна Робин. – Мисля, че трябва да бъдем... сещаш се. Деликатни към онова, което може да е ставало. Определено не бива да имаме вид, сякаш подозираме Уилма в нещо.

– Добре казано, разбрах те – кимна Страйк.

– Ами добре тогава – въздъхна Робин и прибра тетрадката в пощальонската си чанта. – Аз по-добре да тръгвам... Какво прави той там? – попита тихо, загледана към външната врата на Елинор Дийн.

– Според Баркли може да има фетиш към гума.

– Би му трябвал много талк, та да се завре в нещо гумено при размера на шкембето му.

Страйк се засмя.

– Е, ще се видим след... – Робин погледна часа на мобилния си телефон. – След седем часа и четиресет и пет минути.

– Да спиш добре – пожела ѝ Страйк.

Страйк видя, че докато се отдалечаваше от беемвето, тя отново погледна мобилния си телефон, без съмнение четеше съобщенията от Морис. Видя я как се качи в античния ландроувър, после го извъртя, махна му за довиждане, като мина покрай него, и се отправи обратно към Ърлс Корт.

Страйк посегна за термоса с чай под седалката си и си припомни предполагаемото посещение при зъболекар преди няколко дни, по повод на което Робин бе странно смутена и което се бе случило (макар Страйк по-рано да не бе направил връзката) в свободния следобед на Морис. Крайно нежелана вероятност мина през ума му: нима Робин бе излъгала като Айрийн Хиксън и по същата причина? Умът му се стрелна към казаното от Робин преди няколко месеца, когато спомена, че бившият ѝ съпруг имал нова партньорка: „О, не съм ти го казала, така ли? Казах на Морис“.

Страйк отвъртя капачката на термоса и направи преглед наум на поведението на Робин към Морис в последно време. Като че никога не го бе харесвала особено, но дали това не беше преструвка, целяща да отклони вниманието? Не поддържаха ли съдружничката и сътрудникът му връзка, която той, улисан в тревогите си, бе пропуснал да забележи?

Страйк си наля чай, отпусна се на облегалката и се втренчи към затворената врата на дома на Елинор Дийн през парата от чая, дето имаше вкус на пластмаса и цвят на кал. Каза си, че е ядосан, защото бе установил правило, забраняващо на съдружниците да влизат в интимни отношения със служителите, но и по друга причина, в която предпочиташе да не задълбава, защото отлично знаеше каква е тя, а нищо добро не би излязло от мисли за нея.

53

Бяха три клона, напъпили с красиви цветове,

дето се хранят от един и същи корен

и той им праща соковете за живот.

А този корен беше майка им.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Седем часа по-късно в студената помръкнала светлина на облачната сутрин Робин, отново седнала в нейния ландроувър, направи отклонение от пътя си към кафето, където със Страйк щяха да се видят с трите сестри Бейлис.

Когато Мая, средната сестра, предложи среща в „Белжик“ в Уанстед, Робин си даде сметка колко близо бе това до мястото, където Денис Крийд се бе отървал от предпоследната си известна жертва, двайсет и седем годишната фризьорка Сюзан Майър.

Половин час преди уговореното интервю Робин паркира ландроувъра край редица от магазини на „Алдърсбрук Роуд“, пресече улицата и тръгна по къса пешеходна алея, която я изведе на обраслия с тръстики бряг на изкуственото езеро Александра, по което подскачаха водни птици от различни видове. Две патици с надежда се насочиха към Робин, но когато тя не им даде хляб или друго лакомство, отново се отдалечиха дружно, а ониксовите им очички оглеждаха и водата, и брега за други възможности.

Преди трийсет и девет години Денис Крийд бе дошъл с вана си при това езеро под прикритието на нощта и бе изтъркалял в него лишения от глава и длани труп на Сюзан Майър, увит в черен полиетилен и овързан с въже. Сюзан Майър, с нейната отличителна къса прическа и срамежлива усмивка, си бе спечелила видно място на корицата на „Демонът от Парадайс Парк“.

Млечното небе изглеждаше също тъй непрозрачно като плиткото езеро, напомнящо копринен крепон с малките си вълнички, образувани от плъзгащите се по него птици. С ръце в джобовете, Робин огледа водата и шумолящите тръстики наоколо и се помъчи да си представи сцената, когато работник от парка бе забелязал черен предмет в езерото. Първоначално го взел за издуто платнище, додето не го закачил с дълъг прът, не почувствал злокобната му тежест и не направил мигновена връзка (поне така бе казал на телевизионния екип, пристигнал на мястото малко след полицията и линейката) с телата, които на няколко пъти откривали в Епинг Форест, само на петнайсетина километра от там.

Крийд бе похитил Сюзан точно месец преди изчезването на Марго. Дали се бяха застъпили в сутерена му? Ако бе станало така, Крийд бе държал там за кратък период три жени едновременно. Робин предпочиташе да не мисли какво бяха изпитали Андреа или Марго, ако наистина бе присъствала там, като са били завлечени в зловещото жилище и са заварили там друга окована клетница. Вероятно са си представяли как и те ще бъдат доведени до такова изпосталяло и с изпотрошени кости тяло, преди да умрат.

Андреа Хутън бе последната жена, за която се знаеше със сигурност, че е убита от Крийд, и той бе променил модела при отърваването от нейния труп, като бе шофирал на сто и двайсет километра от дома си на „Ливърпул Роуд“, за да хвърли тялото от Бийчи Хед. До този момент и Епинг Форест, и Уанстед Флатс са били непрестанно обхождани от патрулиращи полицаи и въпреки очевидното желание на Крийд да бъдат зачетени всички убийства на Касапина от Есекс, както ставаше известно от събираните от него изрезки от вестници, скрити под дъските на пода, той бе полагал всички усилия да не бъде заловен.

Робин погледна часовника си: време беше да се отправя за интервюто със сестрите Бейлис. Докато вървеше обратно към ландроувъра, размишляваше върху границата между нормалността и лудостта. На повърхността Крийд бе изглеждал далеч по-вменяем от Бил Талбът. Крийд не бе оставил безумни драсканици, които да обяснят мисловните му процеси; никога не бе изчислявал траекторията на астероидите, та да се води по нея; интервютата му с психиатри и полицаи издаваха бистър ум. На Крийд никак не му е била присъща вярата в зодии и символи, в таен език, разбираем само за посветени, не бе дирил убежище в мистерии и магически ритуали. Денис Крийд щателно бе планирал действията си, гениално бе осъществявал заблуждаващите си маневри в своя чистичък бял ван, облечен в розовото палто, откраднато от Вай Купър, понякога с перука, която отдалече на пийнала жертва му е придавала женска външност за достатъчно дълго време, че да успее да запуши зяпналата ѝ за вик уста с големите си длани.

Когато Робин стигна до улицата, на която беше кафето, видя Страйк да слиза от беемвето си на известно разстояние от входа. На свой ред той също забеляза ландроувъра, вдигна ръка за поздрав и закрачи по улицата към нея, докато дояждаше нещо, което приличаше на макмъфин с бекон и яйце. Беше небръснат и с лилави сенки под очите.

– Имам ли време за една цигара? – бяха първите му думи и погледна часовника си, докато Робин слезе от колата и затръшна вратата. – Не – отговори си сам с въздишка. – Е, нищо... Може ти да поведеш интервюто – каза на Робин, като се отправиха заедно към кафето. – Ти свърши цялата подготвителна работа. Аз ще водя бележки. Припомни ми имената им.

– Идън е най-голямата. Тя е съветничка от Лейбъристката партия за района на Люишъм. Средната е Мая, заместник-директорка на начално училище. Най-малката е Порша Дагли, социална работничка...

– Като майка си.

– Именно. И живее съвсем наблизо от тук. Мисля, че срещата бе определена в близост до дома ѝ, защото неотдавна е боледувала и другите не искат тя да пътува.

Робин отвори вратата на кафето и влезе първа. Интериорът бе изчистен и модерен, със заоблен щанд, дървен под, яркооранжева стена насреща. Близо до вратата на маса за шестима души седяха три чернокожи жени. На Робин ѝ бе лесно да разпознае коя сестра коя е заради снимките, които бе виждала във фейсбук и на уебсайта на градския съвет на Люишъм.

Идън, съветничката, седеше със скръстени ръце. Подстриганата ѝ на каре къдрава коса хвърляше сянка над почти цялото ѝ лице и ясно видима бе само неусмихната уста с плътни устни и внимателно положено червило. Носеше добре скроено черно сако и цялото ѝ поведение говореше за бизнесдама, прекъсната по време на важно съвещание.

Мая, заместник-директорката, беше със светлосин пуловер и джинси. На шията ѝ висеше малък сребърен кръст. Беше с по-дребно телосложение от Идън, с най-тъмната кожа от трите и по мнение на Робин, най-хубавата от сестрите. Дългата ѝ коса бе прибрана в дебела плитка, носеше очила с квадратни рамки над големите си раздалечени очи, а плътните ѝ устни с естествено извити нагоре ъгълчета създаваха впечатление за сърдечност. В скута на Мая имаше кожена ръчна чанта и тя я стискаше с две ръце, сякаш се боеше да не ѝ избяга.

Порша, най-малката сестра, социалната работничка, беше най-едрата. Косата ѝ бе остригана почти до кожа, несъмнено заради неотдавнашната химиотерапия. Веждите ѝ, току-що започнали да покарват, бяха изрисувани с молив; извиваха се над лешникови на цвят очи, които сияеха със златист блясък на фона на кожата ѝ. Порша беше с лилава туника и джинси, носеше дълги обици с мъниста, които се поклащаха като миниатюрни полилеи, докато въртеше глава между Страйк и Робин. Когато се приближиха, Робин забеляза малка татуировка на тила на Порша: тризъбеца от флага на Барбадос. Робин знаеше, че Идън и Мая са прехвърлили петдесет, а Порша е на четиресет и девет, но всичките три сестри можеха да минат поне за десет години по-млади от действителната си възраст.

Робин представи себе си и Страйк. Размениха се ръкостискания, Идън си остана все така без усмивка на лицето и детективите седнаха – Страйк начело на масата, а Робин между него и Порша, с лице към Мая и Идън. Всички, освен Идън, пуснаха по някоя насилена реплика за района и за времето, докато дойде сервитьор да вземе поръчката им. Щом той се отдалечи, Робин каза:

– Много ви благодарим, че се срещате с нас, искрено сме ви признателни. Ще възразите ли Корморан да си води бележки?

Мая и Порша поклатиха глави. Страйк извади бележника от джоба на палтото си и го отвори.

– Както казах по телефона – подхвана Робин, – всъщност искаме да получим най-обща представа за живота на Марго Бамбъро през месеците...

– Може ли аз да задам няколко въпроса? – прекъсна я Идън.

– Разбира се – отвърна любезно Робин, макар да очакваше задаващи се неприятности.

Идън отметна тъмната коса от лицето си, при което се разкриха очи, черни като абанос.

– Вие двамата знаехте ли, че някакъв тип звъни по телефона на всички, които са били свързани със „Сейнт Джон“, и разправя как щял да пише книга за вашето разследване на изчезването на Бамбъро?

По дяволите, изруга наум Робин.

– Това да не е мъж, на име Оукдън? – попита Страйк.

– Не, Карл Брайс.

– Същият човек е – поясни Страйк.

– Свързани ли сте с него, или...

– Не – отсече Страйк. – И ви съветвам настоятелно да не разговаряте с него.

– Да, това и сами можахме да го преценим – заяви хладно Идън. – Но участието му означава, че историята ще се разгласи, нали така?

Робин погледна към Страйк, а той каза:

– Ако разрешим случая, историята ще получи гласност и без Оукдън... или Брайс, или както там е решил да се нарича напоследък. Само че това е едно голямо „ако“. Искрено казано, няма особени изгледи да стигнем до разкритие и в такъв случай на Оукдън ще му е твърде трудно да си продаде книгите, а това, което ще ни кажете сега, няма да иде по-далече от тази маса.

– Ами ако ние знаем нещо, което ще ви помогне да разрешите случая? – обади се Порша, като се наведе напред, за да надникне зад Робин и Страйк.

Настана моментна пауза, в която Робин почти усещаше изострилия се интерес на Страйк заедно със собствения ѝ.

– Зависи каква е информацията – отвърна бавно Страйк. – Възможно е да не разкриваме откъде сме я получили, но ако източникът е важен, за да се стигне до присъда...

Последва продължителна пауза. Въздухът около сестрите се усещаше зареден с безмълвна комуникация.

– Е? – въпросително произнесе накрая Порша.

– Решихме да го направим – промърмори Мая към Идън, която продължаваше да седи мълчаливо и със скръстени ръце.

– Е, добре, хубаво – изрече Идън с интонация, чийто подтекст бе „после не обвинявайте мен“.

Заместник-директорката разсеяно попипа сребърното кръстче на шията си и го задържа, когато започна да говори.

– Първо трябва да ви обясня общата картина. Като бяхме деца... с Идън бяхме тийнейджърки, но Порша беше само на девет...

– На осем – поправи я Порша.

– На осем... – повтори послушно Мая – ... Баща ни беше осъден за... за изнасилване и отиде в затвора.

– Само че не го беше направил – отбеляза Идън.

Робин автоматично посегна към чашата си и я вдигна да отпие с цел да скрие лицето си.

– Не го беше направил, ясно ли е? – натърти Идън, като наблюдаваше Робин. – Имал бе бяла приятелка в продължение на няколко месеца. Целият Клъркънуел знаел. Ходели заедно по барове, навсякъде из квартала. Той се опитал да приключи връзката и тя се разврещяла, че я е изнасилил.

Стомахът на Робин се преобърна, сякаш подът изведнъж се бе наклонил. Много ѝ се искаше тази история да не се окаже вярна. Мисълта жена да лъже, че е изнасилена, я отвращаваше неимоверно. На нея ѝ се бе наложило да опише всеки момент от собственото си нападение в съда. След това на свидетелската скамейка бе застанал петдесет и три годишният ѝ изнасилвач и без малко неин убиец, който с кротък тон обясни как двайсетгодишната Робин сама го повикала под стълбището на общежитието си, за да правят секс. Според неговия разказ всичко станало по взаимно съгласие; прошепнала му, че ѝ харесва по-грубият стил, което обяснявало тежките синини по шията. Останала толкова доволна, че предложила да се срещнат и на другата вечер, и да (при лек смях сред присъстващите), той бил изненадан, че такова младо момиче с изискан говор изникнало изневиделица и се спряло на него...

– За бяла жена е лесно да обвини чернокож – каза Идън, – а особено лесно бе през седемдесет и втора година. Татко вече имаше полицейско досие, защото бе участвал в сбиване няколко години по-рано. Отиде в затвора за пет години.

– Сигурно е било тежко за семейството ви – каза Страйк, без да поглежда към Робин.

– Тежко беше, да – потвърди Мая. – Много тежко. Децата в училище... ами, знаете какви са децата...

– Повечето от парите вкъщи носеше татко – намеси се Порша. – Бяхме пет гърла, а мама нямаше кой знае какво образование. Преди татко да бъде арестуван, тя учеше, опитваше се да положи изпити, да се усъвършенства. Едва свързвахме двата края и докато татко работеше, а когато вече го нямаше, изпаднахме в крайна бедност.

– Майка ми и сестра ѝ бяха омъжени за двама братя – каза Мая. – Общо имаха девет деца. Семействата бяха много близки до арестуването на татко... но после всичко се промени. Чичо Маркъс ходеше всеки ден в съда, докато траеше делото срещу татко, но мама не искаше да отиде и чичо Маркъс много ѝ се сърдеше.

– Ами защото знаеше, че ще има голямо въздействие, ако съдията види семейството на татко обединено и застанало зад него – тросна се Идън. – Аз ходех. Бягах от училище, за да присъствам. Знаех, че е невинен.

– Ами браво на теб – рече Порша, но тонът ѝ никак не бе ентусиазиран. – Само че мама не искаше да седи в съда и да слуша татко да разправя колко често е правел секс с приятелката си...

– Тази жена беше отрепка – отсече Идън.

– „Помията охлажда горещото желязо“ – издекламира Порша с островитянски изговор. – Изборът е бил негов.

– Така или иначе – побърза да продължи Мая, – съдията повярва на жената и татко отиде в затвора. Мама никога не отиде да го посети там, нито водеше мен, Порша и братята ни.

– Аз ходех – отново се намеси Идън. – Карах чичо Маркъс да ме води. Той все така си беше наш баща. Мама нямаше право да ни спира да го виждаме.

– Да, и тъй – побърза да заговори Мая, преди Порша да е казала нещо. – Мама искаше развод, но нямаше пари за адвокат. Тогава доктор Бамбъро я свърза с една адвокатка феминистка, която съветваше жени в затруднена ситуация срещу намален хонорар. Когато чичо Маркъс каза на татко, че мама е успяла да си вземе адвокат, татко ѝ писа от затвора и я умоляваше да размисли. Твърдеше, че е открил Бог, че я обича, че си е научил урока и иска единствено семейството си.

Мая отпи от кафето си.

– Около седмица след като мама получи татковото писмо, една вечер чистела кабинета на доктор Бамбъро, след като всички си били тръгнали, и видяла нещо в кошчето за боклук.

Мая отвори чантата в скута си и извади бледосин силно намачкан лист хартия, който очевидно в миналото бе сграбчен в юмрук. Подаде го на Робин, а тя го сложи на масата, та и Страйк да може да го прочете.

Избелелият, написан на ръка текст беше смесица от главни и малки букви.

ОСТаВИ мОМичЕТО Ми нА МИрА, МръСНИцЕ, ИЛи Ще СЕ ПОГРИжА ДА ИДЕШ В аДа БАВНО и БОЛЕзНеНО.

Робин хвърли изкосо поглед към Страйк и видя на лицето му огледален образ на своето едва скривано смайване. Преди някой от тях да е успял да каже нещо, група млади жени минаха покрай масата им и принудиха Страйк да отмести стола си навътре. Бъбреха и се смееха, докато се настаняваха на масата зад Мая и Идън.

– Когато мама прочела това – продължи Мая по-тихо, та новодошлите да не я чуват, – помислила, че татко го е пратил. Не в буквалния смисъл, защото цензорът в затвора никога не би допуснал от там да излезе такова нещо, но решила, че някой друг го е написал вместо него.

– И по-конкретно чичо Маркъс – подхвърли Идън, все така с намусено лице и скръстени ръце. – Чичо Маркъс, дето беше проповедник и никога в живота си не е използвал думата „мръсница“.

– Мама занесла бележката у чичо Маркъс и леля Кармен – продължи Мая, като игнорира прекъсването – и директно попитала чичо Маркъс той ли стои зад това. Той отрекъл, но мама не му повярвала заради споменаването на ада. По онова време Маркъс беше от проповедниците, дето плашеха с огън и сяра...

– Освен това не беше убеден, че мама действително иска развод – каза Порша. – Обвиняваше доктор Бамбъро, че е убедила мама да напусне татко, защото на мама действително ѝ бе нужно бяла жена да ѝ посочи, че води сбъркан живот. Иначе не би и забелязала.

– Аз отивам да изпуша една цигара – рязко обяви Идън.

Стана и се насочи навън, а токовете ѝ тропаха отчетливо по дървения под.

Двете сестри сякаш си отдъхнаха с облекчение при отдалечаването ѝ.

– Тя беше любимката на татко – обясни тихо Мая на Робин и Страйк, като гледаше през прозореца как Идън извади от джоба си пакет „Силк Кът“, отметна косата от лицето си и запали цигара. – Много го обичаше, макар да беше женкар.

– И никога не се е разбирала с мама – добави Порша. – Скандалите им можеха да събудят мъртвите.

– Ако трябва да сме справедливи – каза Мая, – раздялата им най-тежко порази Идън. Напусна училище на шестнайсет и се хвана на работа в „Маркс енд Спенсър“, та да помага материално...

– Мама никога не е искала тя да напуска училище – изтъкна Порша. – Това си беше решение на Идън. Тя обича да разправя как се жертвала за семейството, но истината е, че нямаше търпение да се махне от училище, защото мама много я натискаше за добри оценки. Дай ѝ също така да твърди как била като втора майка за нас, но аз не си го спомням така. Спомням си главно как ме пердашеше, ако само я погледнех накриво.

Отвън пред прозореца Идън пушеше, застанала с гръб към тях.

– Цялата ситуация беше един кошмар – промълви тъжно Мая. – Мама и чичо Маркъс така и не се помириха помежду си, а при положение че мама и Кармен бяха сестри...

– Нека просто им го кажем сега, преди тя да е дошла да командори – настоя Порша към Мая, после се обърна към Страйк и Робин и каза: – Леля Кармен помагаше на мама за развода зад гърба на чичо Маркъс.

– Как? – попита Робин, а покрай нея мина сервитьор, за да обслужи жените на съседната маса.

– Когато адвокатката, препоръчана от доктор Бамбъро, съобщи на мама таксата си, мама знаеше, че никога няма да може да си я позволи, при все че беше толкова намалена – каза Порша.

– След срещата мама се върна у дома и се разплака – заразправя Мая, – защото отчаяно искаше да приключи с развода, преди татко да е излязъл от затвора. Знаеше, че иначе пак ще се нанесе у дома и тя ще е в капан. Няколко дни по-късно доктор Бамбъро я попитала как е минала срещата с адвокатката и мама признала, че няма как да продължи с развода поради липса на средства – въздъхна Мая. – Доктор Бамбъро ѝ предложила тя да плати на адвокатката, а в замяна мама да чисти за по няколко часа у дома ѝ в Хам.

Жените на масата зад тях сега флиртуваха с младия сервитьор, като се чудеха дали е твърде рано за сметанова торта и се кискаха по повод нарушената си диета.

– Мама чувстваше, че няма как да откаже – продължи Мая. – Но щеше да ѝ коства пари и време да се добере до Хам, а тя вече работеше на две места и ѝ предстояха изпити...

– Леля ви Кармен се е съгласила да чисти вместо нея – изказа предположение Робин и с крайчеца на окото си забеляза, че Страйк я поглежда.

– Да – потвърди Мая и очите ѝ се разшириха изненадано. – Точно така. Изглеждаше добро решение. Леля Кармен беше домакиня, а чичо Маркъс и доктор Бамбъро бяха на работа по цял ден, така че мама си мислеше как никой от тях няма да разбере, че в къщата отива друга жена.

– Имаше един критичен момент – намеси се Порша, – помниш ли, Мая? Когато доктор Бамбъро ни покани всички на барбекю в дома ѝ. – Обърна се към Робин. – Нямаше как да идем, защото бавачката на доктор Бамбъро щеше да разбере, че мама не е жената, ходеща веднъж седмично у тях да чисти. Леля Кармен никак не харесваше онази бавачка – добави Порша.

– И защо? – поинтересува се Страйк.

– Според нея момичето било хвърлило око на съпруга на доктор Бамбъро. Изчервявала се всеки път, като му казвала името.

Вратата на кафето се отвори и Идън влезе обратно вътре. Когато седна, Робин долови лъх на тютюнев дим, примесен към парфюма ѝ.

– Докъде стигнахте? – студено попита тя.

– Как леля Кармен ходеше да чисти вместо мама – отвърна Мая.

Идън отново скръсти ръце, без да докосва кафето си.

– Значи, показанията, дадени от майка ви пред полицията за кръвта и как доктор Фипс се е разхождал в градината... – подхвана Страйк.

– ... бяха преразказ на разправеното ѝ от Кармен, да – кимна Мая и отново попипа кръстчето на врата си. – Нямаше как да признае, че сестра ѝ бе ходила там вместо нея, защото чичо Маркъс би побеснял, ако узнаеше. Леля Кармен умоляваше мама да не казва пред полицията и мама се съгласи. Така че ѝ се наложи да даде показания, че тя е тази, видяла петното кръв на килима и вървящия през моравата доктор Фипс.

– Само че – намеси се Порша с безрадостен смях – после Кармен размисли относно доктор Фипс. След първия си разпит в полицията мама отиде при нея и ѝ каза: „Питат ме дали не съм объркала някого от работниците с доктор Фипс“. Кармен отвърна: „О, да, бях забравила, че отзад има работници. Може да съм се припознала“.

Порша се засмя кратко, но Робин знаеше, че не е, защото се забавлява. Тя самата бе потърсила убежище в същия тип смях вечерта, когато бе говорила за изнасилването си с Макс край кухненската маса.

– Знам, че не е смешно – каза Порша, уловила погледа на Мая. – Кармен винаги е била отнесена, но човек би помислил, че в този случай стриктно ще се придържа към фактите. Мама се поболя от стреса, каквото хапнеше, повръщаше го. А после онази дърта кучка, секретарката в работата ѝ, я заварила в момент на световъртеж...

– Да – внезапно се съживи Идън. – И ето ти нà, че набедиха мама за крадла и пияница и я уволниха от медицинската служба. Секретарката твърдеше, че тайно подушила термоса на мама и от него лъхало на алкохол. Пълна измислица.

– Това е било няколко месеца след изчезването на Марго Бамбъро, нали? – пожела да уточни Страйк с химикалка, застинала над бележника.

– О, пардон – с леден сарказъм избъбри Идън, – отклоних се от главната тема ли? Хайде всички обратно към изчезналата бяла жена. Кого го е грижа какво е преживявала някаква си тъмнокожа?

– Простете, не съм... – отвори уста Страйк.

– Знаете ли коя е Тиана Медаини? – изстреля въпрос към него Идън.

– Не – призна той.

– Естествено, че не – процеди Идън. – Четиресет години след изчезването на Марго Бамбъро седим тук и си блъскаме главите какво се е случило с нея. Тиана Медаини е чернокожа тийнейджърка от Люишъм. Изчезна миналата година. На колко първи страници се появи името ѝ? Защо не беше начело в новините като Бамбъро? Защото не струваме толкова нито за медиите, нито за проклетата полиция, така ли?

На Страйк му бе трудно да намери адекватен отговор; без съмнение, както си помисли Робин, защото твърдението на Идън бе неоспоримо. Снимката на Джаки Ейлет, единствената чернокожа жертва на Денис Крийд, беше най-малката и неразличимата от призрачните черно-бели образи на убитите от Крийд жени върху корицата на „Демонът от Парадайс Парк“. Тъмната кожа на Джаки се открояваше най-слабо на мрачния фон. На най-видно място бяха поставени снимките на шестнайсетгодишната Джералдин Кристи и двайсет и седем годишната Сюзан Майър, и двете бледи и руси.

– Когато Марго Бамбъро изчезна – яростно заговори Идън, – полицията се отнесе с белите жени от медицинската служба, сякаш бяха от порцелан. Буквално им бършеха сълзите. Но не и с мама. Към нея се държаха като към закоравяла престъпничка. Онзи, главният разследващ, как му беше името...?

– Талбът – подсказа Робин.

– Все ѝ повтаряше: „Казвай какво криеш. Знам, че нещо премълчаваш“.

В съзнанието на Робин изникна загадъчната фигура на Йерофант. Пазителят на тайните и загадките в картите таро носеше шафранени на цвят одежди и яздеше бик („картата се отнася за Телец“), а пред него – черна жрица с коса, сплетена като тази на Мая („Пред него е жената с меч; тя представлява Блудницата...“). Кое бе дошло по-напред, реденето на карти таро, обозначаващи тайни и прикриване, или полицейският инстинкт, че ужасената Уилма лъже?

– Когато разпитваше мен... – подхвана Идън.

– Талбът е разпитвал вас? – обади се остро Страйк.

– Да, дойде в „Маркс енд Спенсър“, без да предупреди, появи се на работното ми място – каза Идън и Робин внезапно забеляза, че очите ѝ заблестяха, пълни със сълзи. – Някой друг в медицинската служба беше видял анонимната бележка, получена от Бамбъро. Талбът беше узнал, че татко е в затвора, и бе чул, че мама чисти в дома на лекарката. Отиде при всеки мъж от семейството ни с обвинения, че е писал заплашителни писма, а после дойде при мен и започна да ми задава извънредно странни въпроси за мъжете ми роднини, интересуваше се къде са били на конкретни дати, питаше дали чичо Маркъс често нощува вън от къщи. Ако знаете само какво ме попита за татко и чичо Маркъс...

– От коя зодия са? – обади се Робин.

Идън беше изумена.

– Как се сетихте, по дяволите?

– Талбът е оставил тетрадка. Пълна е с окултни писания. Опитвал се е да реши случая, като е използвал карти таро и астрология.

– Астрология? – смая се Идън. – Проклета астрология?

– Не е бивало Талбът да ви разпитва без присъствието на възрастен – каза Страйк на Идън. – На колко бяхте тогава? На шестнайсет?

Идън се изсмя в лицето на детектива.

– За белите момичета може и да важи, но с нас е различно, не ме ли слушате? Ние сме корави, печени сме. А това с окултните му занимания вече обяснява някои неща. Той ме разпитваше за обеа. Знаете ли какво е това?

Робин поклати глава.

– Един вид магия, която се практикува в Карибския район. Възникнала е в Западна Африка. Ние всички сме родени в Саутуарк, но за инспектор Талбът бяхме черни езичници. Отведе ме сама в задна стаичка и взе да ме разпъва на кръст относно ритуали с използване на кръв и черна магия. Бях ужасена, не разбирах за какво ми приказва това. Мислех, че има предвид мама и кръвта по килима, че намеква как тя е сторила нещо на доктор Бамбъро.

– Имал е психоза, тежък нервен срив – обясни Робин. – Затова са го отстранили от случая. Мислел е, че преследва дявола. Майка ви е единствената жена, за която е предполагал, че може да притежава свръхестествени сили, но определено е бил расист – добави тихо. – Това личи от бележките му.

– Никога не си ни казвала, че полицаят е идвал в „Маркс енд Спенсър“ – обади се Порша. – Защо си го крила от нас?

– А защо да ви го разправям? – Идън сърдито изтри насълзените си очи. – Мама бездруго вече се бе поболяла от всичкия този стрес, чичо Маркъс ми крещеше, че заради нея полицията погнала него и синовете му, а аз бях истински уплашена, че ако чичо Маркъс узнае как полицаят е идвал в работата ми, ще подаде оплакване, а само това ни липсваше в тази бъркотия.

Идън притисна за кратко длани към мокрите си очи.

Порша като че имаше желание да каже нещо утешително на по-голямата си сестра, но Робин усети, че това е толкова нехарактерно за отношенията им, та не знае как да го стори. След малко Порша промърмори:

– Трябва да ида до тоалетната – и стана от масата.

– Не исках Порша да идва днес – каза Мая веднага щом вратата на тоалетната се затвори зад по-малката ѝ сестра. Тактично не поглеждаше към по-голямата, която се мъчеше да се престори, че не плаче, и крадешком бършеше още сълзи, бликащи от очите ѝ. – Не ѝ трябва този стрес. Едва приключи с химиотерапията.

– Как е със здравето? – поинтересува се Страйк.

– Миналата седмица съобщиха, че няма вече рак, слава богу. Започна да мисли за връщане на работа, но според мен е твърде рано.

– Тя е социална работничка, нали?

– Да – въздъхна Мая. – По сто отчаяни съобщения прииждат всяка сутрин и знаеш, че си на огневата линия, ако се случи нещо лошо със семейство, при което не си успял да отидеш. Не знам как го понася. Но тя е като мама. Досущ еднакви бяха. Винаги е била маминото бебче, а мама бе нейният герой.

Идън изсумтя тихичко, което можеше да се приеме и за потвърждение, и за несъгласие. Мая не обърна внимание. Настана кратка пауза, през която Робин се замисли за сложните отношения в това семейство. Войната между Джулс и Уилма Бейлис очевидно се бе прехвърлила и в следващото поколение.

Вратата на тоалетната се отвори и Порша се появи отново. Вместо да седне на предишното си място до Робин, провря широкия си ханш покрай Страйк, пъхна се зад стреснатата Мая, която бързешком отмести стола си напред, и застана до Идън. Подаде ѝ нагъната тоалетна хартия, после я прегърна през шията с пълните си ръце и залепи целувка на темето ѝ.

– Какво правиш? – с предрезгавял глас попита Идън и хвана ръцете на сестра си, но не за да ги отмести, а за да ги задържи там.

Робин видя, че Страйк усилено се преструва на заинтригуван от нещо в бележника си.

– Показвам благодарността си – отвърна Порша, – задето се съгласи да направим това. Знам, че не искаше.

Всички седяха в леко стъписано мълчание, докато Порша се провираше обратно към мястото си до Робин.

– Каза ли им последното? – обърна се Порша към Мая, докато Идън духаше носа си. – За мама и Бети Фулър?

– Не – отвърна Мая, която изглеждаше зашеметена от акта на помиряване, на който току-що бе станала свидетел. – Мама го е разказала на теб, реших, че ти трябва да го разправиш.

– Ами добре – кимна Порша и се завъртя с лице към Страйк и Робин. – Това наистина е последното, което знаем, и може да не означава нищо, но е добре да го чуете, след като сте наясно за всичко останало.

Страйк зачака с готова химикалка.

– Мама ми го каза малко след като се пенсионира. Не беше редно да го прави, защото се отнасяше до клиент, но като чуете за какво става дума, ще разберете. Мама продължи да работи в Клъркънуел, след като получи квалификация за социален работник. Там бяха всичките ѝ приятели, не искаше да се мести. Така че опозна много добре местната общност. Едно от семействата, с които работеше, живееше на Скинър Стрийт, недалече от медицинската служба „Сейнт Джон“...

– Скинър Стрийт? – повтори Страйк.

Името му говореше нещо, но беше толкова изтощен, че не си припомняше с какво точно го свързва. Робин, от друга страна, веднага се сети защо Скинър Стрийт ѝ звучи познато.

– Да. Фамилията на семейството беше Фулър. Имаха едва ли не всеки проблем, за който човек може да се сети, така каза мама: наркомания, домашно насилие, криминални прояви и какво ли не още. Глава на семейството беше бабата, която бе едва четиресет и няколко годишна и основният ѝ източник на доходи беше проституция. Името ѝ беше Бети и мама казваше, че била като местна новинарска служба, ако се интересуваш от подземния свят де. Семейството живееше там от поколения наред. Един ден Бети заявила на мама с известно коварство, та да види реакцията ѝ: „Да знаеш, че Маркъс не е пращал заплашителни писма до онази лекарка“. Мама била шашната – продължи Порша. – Първата ѝ мисъл била, че Маркъс е бил клиент на жената. Но аз знам, че не е бил – побърза да каже Порша и вдигна ръка, за да предвари възраженията на Идън, която бе отворила уста. – На този етап мама и Маркъс не си бяха продумвали от години. Тъй или иначе, всичко било съвсем невинно. Бети се срещнала с Маркъс по повод на това, че църквата провеждала акция в квартала. Донесъл продукти от Фестивала на жътвата за семейството и се опитал да убеди Бети да отиде на църковна служба. Бети се досетила за връзката на Маркъс с мама, защото тя продължи да носи фамилията Бейлис, и ѝ заявила, че знае кой в действителност е писал заплашителните бележки до Марго Бамбъро. Авторът им бил също така нейният убиец. „Кой е?“, попитала мама, а Бети отвърнала, че ако каже, убиецът на Марго ще отнеме и нейния живот.

Настъпи кратко мълчание. Наоколо им се чуваше общият шум на кафето, жената на съседната маса, която ядеше парче сметанова торта, възкликна на висок глас:

– Господи, колко е вкусна!

– Майка ви повярвала ли е на Бети?

– Чудеше се какво да мисли – отвърна Порша. – Бети познаваше разни опасни хора, та е възможно да е дочула слухове, но кой би могъл да знае? Хората си дрънкат, обичат да се изкарат важни. – Робин си припомни как и Джанис Бийти бе казала точно същото, като предаде слуха за Марго Бамбъро, разхождаща се в гробище. – Но ако има нещо вярно в това, жена като Бети по-скоро би отишла до Луната, отколкото да съобщи на полицията. Като нищо вече е покойница, предвид начина на живот, който водеше, но за вас няма да е трудно да узнаете дали е още жива.

– Много ви благодарим, че ни го казахте – каза Страйк. – Струва си да се проследи тази нишка.

След като бяха споделили всичко, което знаеха, трите сестри изпаднаха в болезнено мълчание. Не за пръв път Робин имаше причина да се замисли колко странични вреди носеше след себе си всеки акт на насилие. Изчезването на Марго Бамбъро очевидно бе внесло хаос в живота на момичетата Бейлис, а сега тя знаеше за всичката мъка, която им бе причинило, долавяше колко са мъчителни спомените, свързани с това събитие, и напълно разбираше първоначалния отказ на Идън да разговаря с детективите. Дори започваше да се чуди защо сестрите бяха променили решението си.

– Много ви благодаря за това – изрече искрено. – Знам, че дъщерята на Марго ще ви е извънредно благодарна, задето приехте да разговаряте с нас.

– О, значи, дъщерята ви е наела, така ли? – попита Мая. – Тогава ѝ предайте от мен как мама цял живот бе измъчвана от вина, че не е могла да бъде откровена пред полицията. Тя харесваше доктор Бамбъро. Не че са били близки приятелки, но я смяташе за свестен човек.

– Много ѝ тежеше – присъедини се и Порша. – Тежеше ѝ до самата ѝ смърт. Ето защо бе запазила бележката. Тя би искала да ви сътрудничим. Винаги може да се направи анализ на почерка и неща от този род, нали?

Страйк се съгласи, че има такива методи. Той отиде да плати сметката, а Робин изчака на масата със сестрите, като виждаше желанието им детективите да си идат възможно най-бързо. Разкрили бяха личната си травма и семейни тайни и вече бе непосилно да се поддържа любезен разговор на общи теми. Робин се почувства облекчена, когато Страйк се върна и след кратко сбогуване двамата си тръгнаха от кафето.

В мига, щом излезе на чист въздух, Страйк спря да извади от джоба си пакета „Бенсън енд Хеджис“ и запали цигара.

– Имах нужда – промърмори, като продължиха да вървят. – И тъй... Скинър Стрийт...

– Мястото, където е бил видян Джоузеф Бренър във вечерта на изчезването на Марго – уточни Робин.

– Аха – рече Страйк и за миг затвори очи. – Знаех си, че има нещо.

– Веднага щом се прибера у дома, ще издиря Бети Фулър – каза Робин. – Какво мислиш за останалото?

– Семейство Бейлис са си понесли своя товар – посочи Страйк, като спря до ландроувъра и хвърли поглед назад към кафето. Беемвето му бе на петдесет метра по-нататък. Отново всмукна от цигарата си и се намръщи. – Предоставя ни се нов ъгъл към проклетата тетрадка на Талбът – призна той. – Като махнем окултните глупости, той е бил прав все пак. Уилма наистина е криела нещо от него. Много неща всъщност.

– И аз си го помислих – каза Робин.

– Нали си даваш сметка, че тази заплашителна бележка е първото материално доказателство, което сме открили?

– Да – отвърна Робин и погледна часовника си. – В колко часа тръгваш за Труро?

Страйк не отговори. Като вдигна поглед, Робин видя, че той се бе втренчил напрегнато към открития парк отвъд пътя, затова тя също се обърна да провери кое е привлякло вниманието му. Нямаше нищо освен два лудуващи териера и собственика им, който вървеше и размахваше двата повода.

– Корморан?

Страйк като че върна вниманието си от някъде далече.

– Какво? – попита, после смотолеви: – Да. Не, аз просто...

Пак се обърна към кафето и се смръщи.

– Просто си мислех. Но не е нищо, май се превръщам в Талбът. Виждам значение в абсолютно съвпадение.

– Какво съвпадение?

Но Страйк не проговори, докато вратата на кафето не се отвори и не се появиха трите сестри Бейлис с връхните си дрехи.

– Да тръгваме – предложи той. – Сигурно вече им е втръснало да ни гледат. Ще се видим в понеделник. Съобщи ми, ако откриеш нещо интересно за Бети Фулър.

54

... но нищо ново болка не му причини,

претръпнал бе отдавна вече

да хвърля любовта си всуе.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Влакът се разтресе при завой. Главата на спящия Страйк се килна и се удари в студеното стъкло. Събуди се и усети потекла слюнка по брадичката си. Обърса я с ръкава на сакото си и се озърна наоколо. Възрастните съпрузи насреща му любезно бяха потънали в четене, но през пътеката четирима тийнейджъри се хилеха беззвучно, като се пазеха да не поглеждат към него, а раменете им се тресяха, докато зяпаха с престорен интерес през прозореца. Очевидно беше хъркал с отворена уста, защото сега тя бе неприятно суха. Погледна часовника си и видя, че беше спал близо два часа.

Страйк взе карирания термос на масичката пред него, който бе изплакнал и заредил в „Макдоналдс“ по-рано. Сипа си черно кафе под звуците на пръхтящите хлапета. Несъмнено го имаха за чудат стар човек с неговото хъркане и карирания му термос, но годината пътуване в люшкащия се влак го бе научила да съкращава до минимум придвижването с протезата му до вагон-ресторанта. Изпи чаша кафе с пластмасов привкус, после се намести удобно със скръстени ръце и се загледа към нижещите се край прозореца полета, осеяни с електрически стълбове, към плоския бял облак, искрящ в разноцветни отблясъци заради натрупания слой прах по стъклото. Регистрираше пейзажа само откъслечно: вниманието му всъщност бе насочено навътре към странната идея, която му бе хрумнала след интервюто с трите сестри Бейлис.

То се знае, хрумването му можеше да е само плод на претоварено съзнание, правещо произволни връзки между обикновени съвпадения. Преобръщаше го в ума си, разглеждаше го от различни ъгли, докато накрая с прозявка се извъртя странично върху празното място до себе си и с мъка се надигна до изправено положение на пътеката, така че да достигне пътната си чанта на горната лавица. До нея беше пазарски плик от „Уейтроуз“, защото на път към гара Падингтън се бе отклонил до супермаркета, откъдето купи три великденски яйца за племенниците си или по-скоро три шоколадови таралежа, защото бяха относително компактни. Сега, докато ровеше в сака за „Демонът от Парадайс Парк“, без да ще, прекатури торбичката с шоколадчетата. Най-горният таралеж изпадна и в опита си да го хване, той го перна, кутията се удари в облегалката на възрастната жена, която изцвърча изненадано, после падна на пода.

Тийнейджърите, за които Страйк неволно изпълняваше комедиен моноспектакъл, вече открито се превиваха от смях. Едва когато Страйк се наведе непохватно да вдигне вече счупилия се шоколадов таралеж с една ръка върху масичката на хлапетата, за да пази равновесие, едно от момичетата забеляза металната пръчка, служеща му като десен глезен. Той разбра, че тя я е видяла, по внезапното секване на смеха ѝ и лудешкия шепот към компанията. Запъхтян, изпотен и съзнаващ, че очите на половината вагон са приковани към него, той пъхна съсипания таралеж обратно в торбичката, намери „Демонът от Парадайс Парк“ в сака и леко задъхан, но изпитващ злорадство от шокираните физиономии на тийнейджърите, отново седна на мястото си до прозореца. След като прелисти книгата до две трети от съдържанието ѝ, откри търсената от него глава, озаглавена „Залавянето“.

Дотук отношенията на Крийд с хазайката му Вайълет Купър са били ключът към продължилата му безопасност. Самата Вайълет признава, че през първите пет години, докато ѝ е бил наемател, не ѝ е минавало и през ум, че Ден може да причини някому зло, виждала го като самотна и блага душа, човек, извличащ радост от вечерите им на припяване към грамофона, и най-вероятно гей.

Ала усилията, полагани от Крийд, да угажда на Вайълет, вече започват да му омръзват. Докато, преди я е дрогирал само когато имал нужда да надроби кости с чук или да качи труп във вана си през нощта, сега започва да сипва барбитурати в джина ѝ с портокалов сок просто за да се отърве от досадната ѝ компания.

Държането на Крийд към Вайълет също се променя. Той вече е „ехиден“ с нея, „подиграваше ме, говореше неприятни неща, присмиваше ми се, че използвам погрешни думи, държеше се с мен като с глупачка, нещо, което не бе правил преди. Помня един случай, в който му разправях за къщичката в провинцията, която брат ми си купи след пенсионирането си. Докато му описвах градината с пергола, той се разсмя, всъщност изхили се гадно, защото бях изрекла „перголия“, никога няма да го забравя. И тогава ми каза да не използвам думи, които не знам, защото само съм показвала колко съм тъпа. Много се засегнах. Не бях забелязвала тази му злобна страна. Знаех, че е умен, всеки ден решаваше докрай кръстословицата в „Таймс“. Знаеше всички отговори в предаването „Гений“, когато го гледахме заедно, но дотогава не ме бе унижавал. И ето че една вечер отвори дума за завещанието ми. Искаше да знае на кого ще оставя къщата. Само дето не поиска да я завещая на него. Никак не ми стана приятно. Не бях стара жена, не възнамерявах скоро да умирам. Смених темата, но той отново я подхвана след няколко вечери. Казах му да не говори за това, защото ме кара да се усещам едва ли не на прага на смъртта и да си мисля, че току-виж си е наумил да ме очисти. А той се намуси и ми заяви как на мен ми било лесно, докато той не разполагал с никаква сигурност в живота и наследникът ми като нищо можел да го изхвърли, а тогава щял да остане на улицата. После се помирихме, но цялата история ми остави неприятен вкус“.

Би било върховна глупост от страна на Крийд да убеди Вайълет да промени завещанието си и после да я убие. Дори да се остави настрана очевидният му мотив, би рискувал влизането на полицията в сутеренното му жилище, където е криел останки и вещи поне на пет жени. Ала арогантността на Крийд и чувството му за недосегаемост по онова време, изглежда, не са знаели граници. Той складира по-големи от всякога количества хапчета, което го довежда до контакт с не един уличен дилър. Така става по-широко познат.

Един от новите му контакти за дрога е Майкъл Клийт, който продава барбитурати, откраднати от негов контакт във фармацевтична компания. По-късно Клийт сключва споразумение с полицията в замяна на свидетелските му показания при процеса на убиеца. В тях твърди как Крийд го попитал дали той, или контактът му могат да го снабдят с кочан лекарски рецепти. Полицията подозира, че Крийд се е надявал да фалшифицира рецепта за Вайълет, която да обясни как е имала достъп до лекарства, от които да вземе свръхдоза...

Въпреки изпитото кафе клепачите на Страйк отново започваха да натежават. След няколко минути главата му отново клюмна настрани, а книгата се изплъзна от хлабавата му хватка.

При събуждането му небето навън бе станало кораловочервено, смеещите се тийнейджъри ги нямаше вече и се оказа, че след десет минути влакът ще е на гарата в Труро. Беше по-схванат от всякога и не в настроение за семейна среща, искаше му се да е обратно в мансардния си апартамент, където да вземе душ и да се радва на покой. И все пак духът му леко се повдигна, когато видя Дейв Полуърт да го чака на перона. Торбичката с шоколадовите таралежи леко издрънка, докато Страйк с мъка слизаше от влака. Трябваше да си спомни да даде счупения на Люк.

– Как е, Диди? – попита Полуърт, след като си стиснаха ръцете и се потупаха един друг по гърба, тъй като торбичката от „Уейтроуз“ на Страйк пречеше да се прегърнат.

– Благодаря, че ме посрещна, друже, много съм ти признателен.

Потеглиха към Сейнт Моус с автомобила на Полуърт – „Дачия Дъстър“, – като обсъждаха плановете за следващия ден. Полуърт и семейството му бяха поканени на разпръсването на праха заедно с Керенза, сестрата от „Макмилън“.

– ... само дето няма да е разпръсване – уточни Полуърт, докато шофираше по второстепенния път, докато слънцето се превръщаше в горящ въглен на хоризонта. – По-скоро ще е плаване.

– Как така?

– Луси се е снабдила със специална урна – обясни Полуърт. – Водноразтворима, от памук и глина. Снощи ми я показа. Направена е да прилича на цвете. Слагаш вътре праха и цялото чудо отплава, след което се разтваря.

– Хитро – отбеляза Страйк.

– Предотвратява нелепи инциденти – допълни прагматично Полуърт. – Помниш ли съученика ни Иън Рестарик? Дядо му искал прахът му да бъде хвърлен от Ландс Енд. Глупаците отишли там във ветровит ден и устите им се напълнили с останките на старото момче. Рестарик ми разправяше как цяла седмица след това издухвал прах от носа си.

Страйк се разсмя и в този момент усети как телефонът жужи в джоба му. Надяваше се съобщението да е от Робин, за да го осведоми например, че е открила Бети Фулър. Вместо това видя непознат номер.

Мразех те толкова силно, защото твърде много те обичах. Моята любов никога не свърши, но твоята – да. Изчерпа се. Аз я изчерпах.

Полуърт още говореше, но Страйк вече не го слушаше. Прочете съобщението няколко пъти, намръщи се леко, после прибра телефона обратно в джоба си и се помъчи да се съсредоточи над анекдотите на стария си приятел.

В къщата на Тед се разнесоха приветствени възгласи, последваха прегръдки от чичо му, от Луси и Джак. Страйк се опитваше да изглежда щастлив, че е там, въпреки умората си и съзнанието, че му се полага да заспи чак след като останалите са си легнали вече. Луси бе приготвила паста за всички, обгрижваше ги до един и мъмреше Люк, че рита Адам, а в промеждутъците бъбреше, но бе на ръба на сълзите.

– Толкова е странно, нали? – прошепна на брат си след вечеря, докато Грег и момчетата по настояване на Грег разчистваха масата. – Да сме тук без нея. – И без пауза продължи. – Решихме това с праха да го свършим сутринта, защото изглежда, че времето ще е добро, а после да се върнем тук за великденския обяд.

– Чудесно ми звучи – отвърна Страйк.

Знаеше колко голямо значение отдава Луси на подготовката и плановете, как държи всичко да е свършено както трябва. Тя взе урната и се залюбува на стилизираната бяла лилия. Тед вече бе поставил праха на Джоун вътре.

– Много е хубава. Джоун би я харесала – каза той без никаква идея вярно ли беше това, или не.

– Купих розови рози за всички нас, та да ги хвърлим във водата заедно с нея – каза Луси и очите ѝ отново се напълниха със сълзи.

– Подходящо – коментира Страйк, като потисна прозявка. Копнееше да се изкъпе, а после да легне и да заспи. – Благодаря, че си се погрижила за всичко това, Луси. О, донесох великденски яйца за момчетата, къде ги искаш?

– Ще ги сложим в кухнята. Сети ли се да вземеш за Роз и Мел?

– За кого?

– Дъщерите на Дейв и Пени, те също ще дойдат утре.

По дяволите.

– Не ми хрумна...

– О, Стик – въздъхна Луси. – Не си ли им кръстник?

– Не, не съм – отвърна Страйк, като силно се постара да не се показва сприхав. – Но добре, утре ще се отбия в магазин и ще купя още.

Когато най-сетне остана сам в тъмната дневна, легна на дивана, който по неволя му бе станал добре познат през последната година, с подпрян до масичката изкуствен крак, и провери отново телефона си. Беше доволен да види, че нямаше повече съобщения от непознатия номер, и както бе грохнал, успя да заспи много бързо.

Само че малко преди четири през нощта телефонът му иззвъня. Изтръгнат от дълбок сън, Страйк заопипва за него, погледна колко е часът и го долепи до ухото си.

– Ало?

Последва дълго мълчание, макар той да чуваше дишане в другия край на линията.

– Кой е? – попита, но вече подозираше отговора.

– Блуи – долетя лек шепот, – аз съм.

– Четири през нощта е, Шарлот.

– Знам – прошепна тя и издаде звук, който можеше да е смях или хлипане.

Звучеше странно, вероятно беше в някой от пристъпите си. Страйк се взираше нагоре в тъмния таван, а прахът на леля му бе само на четири метра от него.

– Къде си?

– В ада.

– Шарлот...

Тя затвори.

Страйк успяваше да чуе как собственото му сърце бие с бясна сила като барабан в пещера. Паниката пронизваше тялото му като нажежени до червено шишове.

Колко още бремета се очакваше да носи? Не бе ли платил достатъчно, дал достатъчно, пожертвал достатъчно... обичал достатъчно? Джоун изглеждаше много близо в този момент в тъмнината на собствената ѝ дневна с нейните чинии с орнаменти и сухите цветя, по-близка дори от останките ѝ в онази глупава урна във вид на бяла лилия, която щеше да е тъй нищожна и незначителна сред огромното море – като изхвърлена картонена чиния. Докато лежеше там, сякаш чуваше последните ѝ думи: „Ти си добър човек... помагаш на хората... горда съм с теб...“.

Шарлот му се бе обадила от същия непознат номер, от който по-рано бе пратила съобщение. Изтощеното съзнание на Страйк се въртеше около известните факти, а те бяха, че Шарлот бе правила опити за самоубийство в миналото, че беше омъжена с деца и че неотдавна бе приета в психиатрична клиника. Припомни си решимостта си преди седмици да се обади на съпруга ѝ, ако тя му изпрати още саморазрушителни съобщения, но Джаго Рос нямаше да е в търговската си банка в четири през нощта срещу Великден. Запита се дали ще е жестокост, или акт на добрина да игнорира обаждането и как би понесъл съзнанието, че е взела свръхдоза, след като не ѝ е отговорил. След много дълги десет минути, през които донякъде очакваше тя да му позвъни отново, Страйк се надигна в леглото и състави съобщение.

Аз съм в Корнуол. Леля ми току-що почина. Мисля, че имаш нужда от помощ, но не съм подходящият човек, който да ти я даде. Ако си сама, трябва да намериш някого и да му кажеш как се чувстваш.

Ужасното бе, че двамата с Шарлот се познаваха твърде добре. Страйк знаеше колко малодушен и неискрен ще изглежда този отговор на Шарлот. Тя бе наясно, че малка част от него (смалена поради преднамерени задръжки, но никога незаличена) изпитва притегляне към нея, особено в тези екстремни обстоятелства, не само защото от години бе поел отговорността за нейното щастие, а защото никога не можа да забрави, че тя бе дошла при него, когато той бе най-отчаян, лежащ в болничното легло с току-що ампутиран крак, и се питаше възможен ли е живот за него занапред. Още помнеше как тя се появи на прага на отделението, най-красивата жена, която беше виждал някога, как тръгна към него и без да каже дума, го целуна по устата. Този миг повече от всичко друго го увери, че животът ще продължи, че ще съдържа върховни моменти на красота и удоволствие, че вече не е сам, че липсващият му крак нямаше значение за жената, която бе неспособен да забрави.

Седнал в тъмното, изпитващ непривично за него студ поради изтощението, Страйк написа още четири думи:

Ще стане по-добре.

и изпрати съобщението. После отново легна и зачака телефонът да завибрира отново, но той оставаше мълчалив и накрая Страйк заспа.

В крайна сметка бе събуден от Люк, който нахълта в стаята. Докато слушаше как момчето трополи из кухнята, Страйк посегна към телефона си и го погледна. Шарлот бе изпратила още две съобщения, едното преди час, другото половин час по-късно.

Блуи, съжалявам за леля ти. Тази, с която се видях, ли е?

А после, когато Страйк не беше отговорил:

Зла ли съм? Джаго казва, че да. А някога си мислех, че не може да съм такава, защото ти ме обичаше.

Поне не беше мъртва. С усещането, че стомахът му е стиснат в мъртва хватка, Страйк се надигна, постави си протезата и се опита да затвори съзнанието си за Шарлот.

Закуската не беше особено релаксираща. Масата бе дотолкова отрупана с великденски яйца, та приличаше на гнездо от анимационен филм. Страйк яде от чиния, поставена в скута му. Луси беше купила яйца за Страйк и за Тед и детективът си даде сметка, че би трябвало и той да предвиди едно за сестра си. Пред трите момчета имаше цели купчини.

– Какво общо има таралежът с Великден? – обърна се Адам към Страйк с подаръка от чичо си в ръка.

– Ами Великден се отъждествява с пролетта, нали? – обади се Тед от другия край на масата. – Животните се събуждат след зимния сън.

– Моят е счупен – заяви Люк и разтресе кутията.

– О, жалко – промърмори Страйк, а Луси го изгледа остро.

Беше напрегната, смъмри синовете си, задето си гледаха телефоните по време на закуската, хвърли строг поглед на Страйк, когато и той провери своя, все надзърташе към прозореца, за да види какво е времето. Детективът бе доволен, че има извинение да излезе от къщата, за да купи великденски яйца за дъщерите на Полуърт, но едва бе извървял десет метра по наклонения път с цигара в ръка, когато дачията на семейството спря край него. Страйк сподели полугласно с Полуърт целта на своята мисия, а приятелят му отсече:

– Я зарежи това, вкъщи са заредени с шоколад за цяла година.

В единайсет часа с оставено във фурната агнешко бутче и нагласен таймер, след като на Люк му бе казано, че не, не може да вземе айпада си на лодката, и след един фалстарт поради връщане до къщата, защото по-малката дъщеря на семейство Полуърт имаше нужда да се изпишка, групата благополучно се добра до пристанището, където се срещнаха с Керенза, медицинската сестра, и всички се качиха на лодката на Тед „Джоуанет“.

Страйк, който някога с гордост бе изпълнявал ролята на първи помощник на чичо си, вече не притежаваше равновесието да се справя било с платната, било с руля. Седна с жените и децата, пощаден от необходимост да поддържа разговор заради силния шум на вятъра срещу платното. Тед крещеше команди към Полуърт и Джак. Люк ядеше шоколад с очи, примижали срещу студения вятър; дъщерите на Полуърт бяха сгушени и трепереха до майка си, която ги бе обгърнала с ръце. По бузите на Луси вече течаха сълзи и тя крепеше грижливо урната в скута си. До нея Керенза държеше наръч тъмнорозови рози, хлабаво увити в целофан. Грег и Полуърт подвикваха на децата да привличат вниманието им към гледката, докато обикаляха край полуострова, където замъкът на Сейнт Моус се възправяше като страж.

Повърхността на морето се променяше във всяка секунда от набраздена сиво-зелена шир в мрежа от ярки като от диаманти проблясъци. Мирисът на озон бе тъй привичен и успокояващ за Страйк като този на бира. Тъкмо си мислеше колко е доволен, задето Джоун бе избрала това, а не гроб, когато усети телефона да вибрира до гърдите му. Неспособен да устои на изкушението да прочете съобщението, за което бе сигурен, че е от Шарлот, той го извади и погледна екрана.

Мислех, че ще се върнеш, очаквах да ме спреш да не се омъжа за него, не вярвах, че ще ме оставиш да го направя.

Страйк прибра обратно телефона в джоба си. Люк го наблюдаваше и на Страйк му се стори, че разчете по лицето му идеята да попита защо чичо Корморан може да гледа телефона си, а на него му бе забранено да си донесе айпада, но погледът, отправен му от чичо му, явно го накара да се откаже и той просто натъпка в устата си още шоколад.

Всички бяха обладани от чувство на респект, дори Люк, когато Тед обърна лодката по посока на вятъра, после бавно спря, а платното заплющя шумно. Замъкът на Сейнт Моус вече бе с големината на пясъчен замък в далечината. Керенза раздаде на всички по една роза, а на Тед връчи остатъка от букета и той го пое с ръцете си, покрити с вечен загар. Никой не проговори, но моментът бе усещан като наситен със съдържание. Докато платната плющяха гневно, Тед се наведе над единия борд на лодката и внимателно спусна урната в морето, като изрече полугласно своето сбогуване, а предметът, за който Страйк си бе представял, че ще изглежда мижав и не на място сред вълните, заподскача грациозно в океана и тъкмо поради малките си размери изглеждаше трогателен и странно благороден. Скоро последните тленни останки на Джоун Нанкароу щяха да се разтворят в морето и само розите, хвърлени една по една от всеки от тях, щяха да останат и да бележат мястото, където тя бе изчезнала.

Страйк прегърна Луси, а тя положи глава на рамото му, когато заплаваха към брега. Розуин, по-голямата от дъщерите на Полуърт, се разхлипа първоначално заради изчезващата в далечината урна, но после продължи, като се наслаждаваше на собствената си скръб и на утехата на майка си. Страйк остана с вперен поглед, докато вече не можеше да вижда бялата точка, и тогава се обърна към брега, вече замислен за агнешкото бутче, което ги очакваше у дома.

Телефонът му отново завибрира минути след като бе стъпил на твърда земя. Докато Полуърт помагаше на Тед да привърже лодката, Страйк запали цигара и се обърна с гръб към групата, за да прочете новото съобщение.

Искам да умра казвайки истината хората са такива лъжци всички които познавам непрестанно лъжат и не спират да се преструват

– Ще се прибера пеша – каза той на Луси.

– Не може – мигом възрази тя, – обядът ще е вече готов...

– Ще ми е нужна още една – отсече твърдо Страйк и размаха цигарата пред изразяващото ѝ неодобрение лице. – Ще се видим там.

– Искаш ли компания, Диди? – попита Полуърт. – Пени ще откара момичетата до къщата.

– Не, върви, приятелю – отказа му той и добави тихо, та Луси да не чуе: – Трябва да се обадя по служебен въпрос.

Докато го казваше, телефонът му отново завибрира.

– Довиждане, Корм – каза Керенза, а луничавото ѝ лице излъчваше привичната благост. – Няма да дойда за обяда.

– Чудесно... не, исках да кажа жалко – избъбри Страйк. – Благодаря ти, че дойде, Керенза. Джоун бе силно привързана към теб.

Когато Керенза се качи в своя мини купър, а колите на останалите потеглиха, Страйк отново извади телефона си.

Никога не забравяй че те обичах сбогом блуи х

Страйк позвъни на номера. След няколко сигнала обаждането бе прехвърлено на гласова поща.

– Шарлот, аз съм – каза Страйк. – Ще продължа да звъня, докато не ми се обадиш.

Затвори и набра отново. За втори път беше прехвърлен на гласова поща.

Пое напред, защото тревогата му изискваше някакво действие. Улиците около пристанището бяха почти празни. Повечето хора вероятно бяха седнали край великденската трапеза. Отново избра номера на Шарлот, но тя не се обади.

Имаше чувството, че около черепа му се стяга жица. Вратът му се бе схванал от напрежение. Във всяка секунда чувствата му се меняха между гняв, негодувание, объркване и страх. Тя винаги бе била умела манипулаторка. Но също така на два пъти за малко бе избегнала смърт от собствената си ръка.

Не отговаряше на телефона, защото може би вече бе мъртва. В имението „Касъл ъв Крой“, където семейството на съпруга ѝ живееше от поколения, като нищо имаше спортни оръжия. В клиниката несъмнено държаха силни лекарства, би могла да е събрала от тях накуп. Или пък се бе нарязала с бръснарско ножче, както се бе опитала да направи веднъж след един от по-бурните им скандали със Страйк.

След като позвъни на номера за десети път, Страйк спря и погледна през парапета към безпощадното море, което не излъчваше утеха при настъпването си и после отдалечаването си от брега. В съзнанието му нахлуха спомени за Джоун, яростно вкопчила се в живота; тревогата му за Шарлот бе примесена и с гняв, задето бе готова да се откаже от своя.

И тогава телефонът му иззвъня.

– Къде си? – почти изкрещя.

– Блуи?

Звучеше пияна или много дрогирана.

– Къде си?

– Казах ти – избъбри тя. – Блуи, не помниш ли...

– Шарлот, КЪДЕ СИ?!

– Казах ти, в „Симъндс“...

Той се обърна и почти затича по обратния път, по който бе дошъл. На двайсет метра назад имаше старомодна червена телефонна кабина и със свободната си ръка вече събираше монети от джоба на панталона си.

– В твоята стая ли си? Къде си?

В телефонната кабина миришеше на урина, на угарки и на нечистотия, нанесена от хиляди подметки.

– Не мога да видя небе... Блуи, толкова съм...

Все така мънкаше неясно, дишането ѝ бе забавено.

– Сто и осемнайсет, сто и осемнайсет – изговори весел глас в слушалката в лявата му ръка.

– „Симъндс Хаус“, това е частна психиатрична клиника в Кент.

– Да ви свържа ли...?

– Да, свържете ме... Шарлот, там ли си още? Говори ми. Къде си?

Но тя не отговори. Дишането ѝ бе шумно и ставаше гърлено.

– „Симъндс Хаус“ – съобщи бодър женски глас в другото му ухо.

– Имате ли лежаща пациентка, на име Шарлот Рос?

– Съжалявам, господине – отвърна рецепционистката, – не разкриваме...

– Взела е свръхдоза. Току-що ми звъня от вашата клиника, взела е свръхдоза. Трябва да я намерите... може да е отвън, имате ли двор?

– Господине, може ли да ви попитам...?

– Проверете незабавно къде се намира Шарлот Рос, говоря с нея по другата линия, взела е свръхдоза.

Чу жената да приказва на някого отстрани.

– ... госпожа Рос... на първия етаж, просто за сигурност...

Гласът отново заговори в неговото ухо, все така професионално бодър, но вече тревожен.

– Господине, от кой номер ви звъни госпожа Рос? Тя... лежащите пациенти нямат достъп до мобилните си телефони.

– Взела е отнякъде телефон – каза Страйк, – както и куп хапчета.

В далечина по линията чу викане и шумни стъпки. Опита се да сложи нова монета в процепа, но тя падна право надолу в улея.

– Мамка му...

– Господине, ще ви помоля да не ми говорите така...

– Не, аз просто...

Линията прекъсна. Сега дишането на Шарлот бе едва доловимо.

Страйк пусна всички монети, които имаше в джоба в процепа, после отново набра телефонни справки. След минута отново беше свързан с женския глас в „Симъндс Хаус“.

– „Симъндс Хаус“...

– Намерихте ли я? Разговорът прекъсна. Намерихте ли я?

– Боя се, че не мога да разкривам... – заговори жената, която звучеше като жертва на тормоз.

– Добрала се е до телефон и до средство да се убие под ваше попечителство – заяви Страйк, – тъй че вземете да ми разкриете дали е мъртва...

– Господине, ще ви помоля да не ми крещите...

Но тогава Страйк чу далечни мъжки гласове по мобилния телефон, долепен към другото му ухо. Нямаше никакъв смисъл да затваря и да набира отново. Шарлот не беше чула десетте му предишни обаждания. Вероятно беше заглушила звъненето на апарата.

– ТЯ Е ТУК! – ревна той и жената на стационарната линия писна шокирана. – СЛЕДВАЙТЕ ГЛАСА МИ, ТУК Е!

Страйк крещеше в телефона, като си даваше сметка, че шансът да бъде чут от издирващите граничи с невъзможното: чуваше свистене и пукане и знаеше, че Шарлот е навън, вероятно скрита сред храсти.

И после по мобилния чу мъж да вика:

– По дяволите, тя е тук... ТЯ Е ТУК! Мамка му... повикайте линейка!

– Господине – промълви стъписаната жена сега, когато Страйк бе престанал да крещи, – бихте ли ми казали името си?

Но Страйк затвори. През звънтенето на изсипващите се в улея монети от рестото му слушаше по мобилния телефон двамата мъже, които бяха намерили Шарлот. Единият на висок глас съобщаваше подробности за свръхдозата на спешната медицинска служба, а другият непрестанно викаше Шарлот по име, докато някой не забеляза, че мобилният телефон до нея е активен, и не го затвори.

55

От любовта им в стари времена

останаха злочести спомени безброй...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Като прочута красавица и светска дама, поддържаща отношения със завиден брой знаменитости и славеща се с бунтарско и саморазрушително минало, Шарлот от години бе желан обект за клюкарските рубрики. Естествено, спешното ѝ откарване в болница от частна психиатрична клиника влезе в новините.

Таблоидите пуснаха репортажи с много снимки: Шарлот на четиринайсет (когато за пръв път бе избягала от частното си училище и бе предизвикала полицейско издирване), на осемнайсет (под ръка с прочутия ѝ баща от новинарския бизнес, три пъти женен и злоупотребяващ с алкохола), на двайсет и една (на коктейл с майка си, бивш модел, превърнала се в светска дама), на трийсет и осем, където, красива както винаги, се усмихваше безизразно до много русия си съпруг с две близначета в ръце на фона на много изискано обзаведен салон. Никой не бе успял да открие нейна снимка с Корморан Страйк, но самата Шарлот се бе погрижила да спомене пред медиите при годежа си с Джаго факта, че някога бяха имали връзка, та името му да се появи в печата редом с нейното. „Спешно хоспитализиране“, „история с пристрастеност към дрога“, „бурно минало“: макар таблоидите да не го казваха изрично, само у най-наивния читател би останало съмнение, че Шарлот сама е посегнала на живота си. Случката отново набра скорост, когато неназован „вътрешен източник“ от „Симъндс Хаус“ сподели, че „се говори“ как бъдещата виконтеса Рос е намерена да лежи по лице в храсталак зад стара беседка.

В сериозните вестници се разискваха съмнителните практики в клиниката „Симъндс Хаус“ с нейните безбожно високи цени и как тя (според „Телеграф“) „има репутацията на последно пристанище за богатите и високопоставените. Спорните методи на лечение включват магнитни стимулации и халюциногенен псилоцибин (известен с популярното название „вълшебни гъби“)“. Те също илюстрираха материалите си с изобилие от снимки, тъй че на Робин, която крадешком ги изчете всичките, а после се почувства виновна, постоянно ѝ бе напомняно колко невероятно красива бе бившата приятелка на Страйк.

Страйк не бе споменал нито дума за цялата история на Робин и тя не го беше питала. Бе поставен мораториум над името на Шарлот от онази вечер преди четири години, когато Робин още беше временна секретарка и много пияният Страйк ѝ сподели как Шарлот го е излъгала, че е била бременна от него. В момента Робин знаеше единствено, че Страйк се беше върнал от Корнуол много мрачен и затворен, и макар да бе наясно, че церемонията с праха на леля му нямаше как да не е била тъжно събитие, подозираше друг източник за това му настроение.

От лоялност към Страйк отказваше да обсъжда бившата му приятелка, макар всички наоколо ѝ сякаш само за това искаха да говорят. Седмица след връщането на Страйк от Корнуол Робин влезе в офиса вече вкисната, защото Матю отново бе отложил медиаторството. При отварянето на вратата Пат побърза да смотае под бюрото „Дейли Мейл“ със статия, по повод на която клюкарстваха двамата с Морис. Като видя, че влиза не Страйк, а Робин, Пат се изсмя с дрезгавия си смях и отново извади вестника на плота.

– Спипа ни на местопрестъплението – намигна Морис на Робин. – Видя ли какво пишат за бившата на шефа?

Той не ми е шеф, а мой съдружник, помисли си Робин, но гласно каза само:

– Да.

– Доста високо се е прицелил – отбеляза Морис, като разглеждаше снимка на двайсет и една годишната Шарлот в обшита с мъниста мини рокличка. – Как изобщо тип с неговата външност се е добрал до нея?

Дори у дома Робин нямаше мира от темата. Макс, чиято рошава коса бе подстригана късо за ролята на бившия военен, бе започнал снимките на телевизионния сериал и бе по-весел, отколкото тя някога го бе виждала. Макс също бе силно заинтригуван от факта, че Страйк и Шарлот са имали връзка в продължение на шестнайсет години.

– Срещнах я веднъж – каза той на Робин, която се бе качила горе след няколко часа, прекарани в стаята си да издирва сведения за Бети Фулър онлайн.

Откриването на някогашната проститутка се оказа по-мъчно, отколкото беше очаквала.

– Наистина ли? – отвърна Робин, като едновременно искаше и не искаше да чуе историята.

– Да. Преди години участвах в пиеса заедно с нейния полубрат. Саймън Легард. Играеше главната роля в оня минисериал за финансовия срив, как му беше името? Тя дойде да гледа пиесата ни и после заведе всички ни на вечеря. Всъщност я харесах, накара ме да се смея от сърце. Някои от тези светски момичета са много по-забавни, отколкото би помислил човек.

– Мм – изрече Робин, без да показва отношение, и после веднага се върна в стаята си с чашата чай.

– Обзалагам се, че се е обадила на Корм, преди да го направи – гласеше коментарът на Илза по телефона две седмици след Великден, по което време Робин вече бе успяла чрез търпеливи съпоставки да идентифицира жена, за която имаше голяма вероятност да е Бети Фулър, живяла на Скинър Стрийт по времето на изчезването на Марго Бамбъро.

Сега Бети беше в старчески дом на „Санс Уок“, недалече от предишното ѝ жилище, и Робин възнамеряваше да я посети следващия следобед след медиаторството с Матю, което, изглежда, най-после щеше да се осъществи.

Илза бе позвънила на Робин да ѝ пожелае успех. Робин се мъчеше да не мисли как ще ѝ се наложи да види Матю, повтаряше си, че изпитанието ще свърши за два часа, но ѝ ставаше все по-трудно да се съсредоточи над списъка си с въпроси към Бети Фулър с напредването на вечерта, така че отначало се зарадва на прекъсването, дошло от Илза.

– Какво казва Корм за цялата тази шумотевица около Шарлот? – попита Илза.

– Нищо – отвърна искрено Робин.

– Е, да, той никога вече не говори за нея – каза Илза. – Чудя се колко още ще изтрае бракът ѝ. Сигурно виси на косъм. Изненадана съм, че и толкова продължи. Тя се омъжи само за да си върне на Корм.

– Но има деца с Джаго – изтъкна Робин и мигновено съжали.

Илза вече ѝ бе казала, че с Ник са решили да не правят четвърти опит с инвитро.

– Тя никога не е искала деца – заяви Илза. – Това бе нещо общо между двама им с Корм. А също и че имаха много подобни една на друга майки. Пиянство, дрога, милион мъже, само дето тази на Шарлот още е жива. Значи, изобщо не сте говорили с него по въпроса?

– Не – повтори Робин, която вече започваше да се чувства още малко по-зле заради този разговор, макар да знаеше, че намеренията на Илза бяха добри. – Прощавай, Илза, трябва да затварям, имам да свърша работа за утре.

– Не можеш ли да си освободиш следобеда? Може да се видим на кафе, ще ти е нужна известна релаксация после. Корм няма да възрази, нали?

– Сигурна съм, че няма – отговори Робин, – но сме много заети, а аз разработвам една следа. Поне работата ме разсейва от мисли за Матю. Нека се видим през уикенда, ако си свободна.

Робин спа зле тази нощ. Не Шарлот споходи сънищата ѝ, а Госпожица Джоунс, новата клиентка на агенцията, която, както всички бяха забелязали, беше хвърлила око на Страйк, тъй че той бе помолил Пат да престане да го свързва с нея. Робин се събуди, преди да зазвъни алармата, доволна да се спаси от сън със сложен сценарий, в който се разкриваше, че Госпожица Джоунс през цялото време е била съпруга на Матю, а Робин бе принудена да се защитава от обвинение в измама в края на дълга полирана маса в тъмна заседателна зала.

С желание да изглежда професионално и уверена, облече черен панталон и сако, макар Матю отлично да знаеше, че тя прекарва работното си време като детектив предимно в джинси. Като хвърли един последен поглед преди излизане в огледалото, установи, че изглежда изтощена. Опитваше се да не мисли за всички онези снимки на Шарлот Рос, рядко облечена в друго освен черно, на фона на което порцелановата ѝ красота сияеше още по-ярко в контраст, грабна чантата си и напусна стаята.

Докато чакаше влака в метрото, Робин се опита да се разсее от нервността, сграбчила стомаха ѝ, като прегледа имейлите си.

Драга госпожице Елакот,

Както вече заявих, готов съм да разговарям единствено с господин Страйк. Не го приемайте като пренебрежение към вас, но ще ми е по-комфортно да проведем разговора по мъжки. За съжаление, няма да съм тук от края на следващата седмица, тъй като ми предстои пътуване по работа извън страната. Мога обаче да отделя време вечерта на 24-ти. Ако това е приемливо за господин Страйк, предлагам Американския бар в хотел „Стафорд“ като дискретно място за срещи. Моля да ме уведомите дали го устройва.

С уважение

К. Б. Оукдън

Двайсет минути по-късно, когато излезе от метростанция „Холборн“ и отново имаше покритие за телефона, Робин препрати съобщението на Страйк. Разполагаше със свободен четвърт час преди срещата и в околността имаше много заведения, където би могла да си вземе кафе, но преди да успее да го стори, телефонът ѝ зазвъня: беше Пат от офиса.

– Робин – заговори познатият грачещ глас, – знаеш ли къде е Корморан? Звънях му, но не вдига. Брат му Ал е в офиса, иска да се види с него.

– Наистина ли? – стресна се Робин. Беше се виждала с Ал преди няколко години, но знаеше, че със Страйк не са близки. – Не, не знам къде е, Пат. Остави ли му съобщение? Вероятно е някъде, където не може да отговори.

– Да, оставих му съобщение на гласовата поща – отвърна Пат. – Добре, ще продължа да го търся. Довиждане.

Робин продължи да върви, а желанието за кафе бе забравено покрай любопитството защо ли Ал се бе появил в офиса. Тя много хареса Ал при срещата им, забелязала бе възхищението от по-големия му полубрат, което намери умилително. Ал не приличаше много на Страйк, беше по-нисък, с права коса, тясна брадичка и леко кривогледство, наследено от прочутия им баща.

Замислена за семейството на Страйк, тя зави зад ъгъла и я прободе боязливо вълнение, като видя Матю да слиза от такси, облечен с непознато ѝ тъмно палто над костюма. Той извърна глава и за миг се гледаха един друг през разстоянието от петдесет метра като готови да се гърмят стрелци. И тогава телефонът на Робин иззвъня; тя го долепи до ухото си и като вдигна поглед, Матю беше изчезнал в сградата.

– Ало?

– Здрасти – каза Страйк, – току-що получих имейла от Оукдън. – Щял да е извън страната, дръж ми шапката.

Робин погледна часовника си. Разполагаше с още пет минути, а адвокатката ѝ Джудит не се виждаше наоколо. Дръпна се до студена каменна стена и отговори:

– Да, и аз си помислих същото. Върна ли обаждането на Пат?

– Не, защо?

– Ал е в офиса.

– Кой Ал?

– Брат ти Ал – поясни Робин.

Настана кратка пауза.

– По дяволите – изруга под нос Страйк.

– Ти къде си? – попита Робин.

– В магазин в Чингфорд. Русата ни приятелка от Стоук Нюингтън пазарува.

– И какво си купува?

– Като начало пенополиуретанови плоскости и МДФ – отвърна Страйк. – Онзи от фитнеса на Хитреца ѝ помага. А ти къде си?

– Чакам пред кантората на адвокатите на Матю. Днес е медиаторската сесия – припомни му Робин.

– По дяволите, бях забравил. Желая ти късмет. Слушай, вземи си свободен ден после, ако...

– Не искам свободен ден – каза Робин. Току-що бе зърнала Джудит в червено палто да върви бързо към нея. – После възнамерявам да ида да видя Бети Фулър. Трябва да затварям, Корморан, ще говорим по-късно.

Тя прекъсна връзката и тръгна срещу Джудит, която ѝ се усмихна широко.

– Добре ли си? – попита и я потупа по рамото със свободната си ръка, в другата държеше куфарчето си. – Би трябвало всичко да е наред. Остави ме аз да говоря.

– Добре – отвърна Робин и се усмихна с цялата сърдечност, която успя да изобрази.

Качиха се заедно по стълбите и се озоваха в малка приемна, където набит мъж с костюм и прическа на Цезар се приближи с дежурна усмивка и протегна ръка на Джудит.

– Госпожо Кобс? Андрю Шенстоун. Госпожо Елакот? Приятно ми е.

От ръкостискането му ръката на Робин запулсира. Той и Джудит поеха пред Робин през двойна врата, като си бъбреха за трафика в Лондон. Робин ги следваше с пресъхнала уста и с чувството, че е дете, тътрещо се подир родителите си. След като извървяха къс тъмен коридор, влязоха в малка конферентна зала с овална маса и протъркан син килим. Матю седеше там сам, все още с палтото си. При влизането им се размърда на стола си. Робин седна по диагонал срещу него и го погледна право в лицето. За нейна изненада, Матю мигом отмести поглед встрани. Представяла си бе как ще я стрелка гневно с очи през масата, как около устата му ще се появи онази странна бяла ивица, както винаги по време на разправиите в края на брака им.

– Е, добре – заговори Андрю Шенстоун, като се усмихна отново, докато Джудит Кобс отваряше пред себе си папка. Неговата бе кожена и лежеше затворена пред него. – Позицията на клиентката ти си остава каквато я изложи в писмото си от четиринайсети, Джудит, така ли е?

– Точно така – отговори Джудит, а плътните ѝ тъмни очила бяха спуснати на върха на носа ѝ, докато преглеждаше копие от въпросното писмо. – Госпожа Елакот е напълно готова да се откаже от всякакви претенции към клиента ти, като се изключат постъпленията от продажбата на жилището на... ъъ...

„Хейстингс Роуд“, помисли си Робин. Спомни си как се бяха нанесли в малкия апартамент с Матю, развълнувано понесли кашони с цветя в саксии и книги по тясната пътека, как Матю включи кафемашината, една от първите им съвместни покупки, а пухкавото слонче, което ѝ бе подарил толкова отдавна, седеше на леглото.

– ... „Хейстингс Роуд“, да – каза Джудит, като продължаваше да оглежда писмото, – от което тя би искала десетте хиляди лири, дадени от родителите ѝ за депозита при покупката.

– Десет хиляди – повтори Андрю Шенстоун. Двамата с Матю се спогледаха. – В такъв случай ние сме склонни да се съгласим.

– Склонни сте... да се съгласите? – продума Джудит Кобс, изненадана колкото и самата Робин.

– Обстоятелствата около клиента ми се промениха – заяви Шенстоун. – Сега негов приоритет е разводът да се осъществи възможно най-бързо, каквото е и желанието на клиентката ти, освен десетте хиляди лири. То се знае – добави Шенстоун, вече сме към края на изискваните две години, така че...

Джудит погледна към Робин, която кимна все още с пресъхнала уста.

– Тогава смятам, че можем да приключим нещата днес. Много добре – заяви самодоволно Андрю Шенстоун и бе невъзможно да се избегне подозрението, че се обръщаше към самия себе си. – Позволих си да съставя...

Той отвори папката си, обърна я върху лъскавия плот на масата и я плъзна към Джудит, която внимателно изчете документа вътре.

– Да – каза накрая, като на свой ред плъзна документа встрани към Робин, която узна, че Матю обещава да прехвърли сумата по сметката на Робин в срок от седем дни след подписването. – Доволна ли си? – добави полугласно към Робин.

– Да – отвърна Робин леко зашеметена.

Запита се какъв бе смисълът да бъде дотътрена тук. Дали бе поредната му демонстрация на сила, или Матю едва тази сутрин бе решил да се предаде? Тя бръкна в чантата си, но Джудит вече ѝ подаваше своята автоматична писалка, така че Робин я взе и подписа. Джудит върна документа на Андрю Шенстоун, а той го бутна към Матю, който набързо надраска подписа си. След като го стори, вдигна очи към Робин и пак бързо отклони поглед и в този миг Робин разбра какво се е случило и защо той ѝ даваше исканото.

– Много добре – повтори отново Андрю Шенстоун, шляпна по масата с едрата си ръка и се разсмя. – Е, кратко и успешно, а? Мисля, че...

– Да – отвърна Джудит и също се засмя кратко. – И аз така мисля!

Матю и Робин се изправиха, загледани как адвокатите им си събират нещата и как Джудит си облече палтото. Дезориентирана от случилото се току-що, Робин отново изпита чувството, че е дете с родителите си, беше несигурна как да се оттегли от ситуацията и очакваше адвокатите да я отърват от нея.

Андрю Шенстоун задържа вратата отворена за Робин и тя излезе обратно в коридора, водещ към приемната. Зад нея адвокатите отново се разбъбриха за уличното движение. Когато спряха във фоайето да се сбогуват, Матю изрече кратка благодарност към Шенстоун, мина покрай Робин и излезе на улицата.

Робин изчака Андрю Шенстоун отново да изчезне навътре в сградата, преди да се обърне към Джудит.

– Много благодаря – каза ѝ.

– Е, аз не направих кой знае какво – засмя се Джудит. – Но медиаторството често кара хората да се вразумят, виждала съм го и преди. Много по-трудно е да си намериш оправдание в стая с обективни наблюдатели.

Стиснаха си ръцете и Робин излезе навън, а пролетният вятър разроши косата ѝ и я вкара в устата ѝ. Усещаше се леко несигурна. Десет хиляди лири. Предложила бе да ги върне на родителите си, като знаеше, че с мъка бяха събрали сума, равна на дадената от родителите на Матю, но те ѝ бяха поръчали да ги задържи. Естествено, предстоеше ѝ да уреди сметката на Джудит, но остатъкът щеше да ѝ осигури буфер и можеше дори да ѝ помогне за собствено жилище.

Зави зад ъгъла и се озова точно срещу Матю, застанал до бордюра с вдигната ръка в опит да спре такси.

Като я зърна, замръзна за момент, без да сваля ръка, и задаващото се такси намали и спря на десет метра разстояние, при което вместо него качи двойка.

– Сара е бременна, нали? – каза Робин.

Той сведе поглед към нея, не беше висок колкото Страйк, но също тъй хубав като на седемнайсет, в деня, когато я бе поканил на среща.

– Да. – Той се поколеба. – Стана случайно.

Да бе, друг път, каза си Робин. Сара винаги бе знаела как да получава каквото иска. Най-после Робин осъзна колко продължителна бе играта на Сара: винаги присъстваше, кискаше се, флиртуваше, готова да се задоволи с най-добрия приятел на Матю, само и само да го държи близо до себе си. После, когато бе затегнала хватка, но Матю заплашваше да се плъзне през нея, се появи диамантната обица, която тя бе оставила в леглото на Робин, а сега и нещо още по-ценно – бременност, та да го улови, преди да е навлязъл в опасното състояние на необвързан. Робин имаше силни подозрения, че това бе причината зад двете отложени сесии за медиаторство. Дали бушуващата от хормони и несигурна Сара бе правила сцени, уплашена от срещата на Матю лице в лице с Робин, докато той още не бе решил дали иска било бебето, било неговата майка.

– И държи да се ожените, преди да е родила?

– Да – отвърна Матю. – Аз също го искам.

Дали образът на тяхната сватба минаваше през ума му като през този на Робин? Църквата в Машъм, която и двамата бяха посещавали още от началното училище, приемът в онзи красив хотел, лебедите в езерото, отказващи да плават един до друг, кошмарното празненство, по време на което Робин бе осъзнала, че ако Страйк я бе повикал да тръгне с него, тя щеше да го направи.

– При теб как са нещата?

– Чудесно – отвърна Робин.

Така се прави, като срещнеш бившия, нали, поддържаш добра фасада. Преструваш се, че си убеден, че си постъпил правилно. Не се разкайваш.

– Е, аз трябва да... – каза той през звуците на преминаващото движение и понечи да се отдалечи.

– Мат.

Той се обърна назад.

– Какво?

– Никога няма да забравя... какъв беше, когато наистина имах нужда от теб. Каквото и да е ставало... това никога няма да го забравя.

За част от секундата чертите на лицето му се раздвижиха като на малко момче. Върна се до нея, наведе се и преди тя да усети какво се случва, я прегърна, после бързо я пусна, сякаш тя бе нажежена до червено.

– Желая ти успех, Робин – изрече задавено и си тръгна завинаги.

56

Жената, подобна на отлъчена от стадото овца,

потънала бе в сън сега, лишен от страхове.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Точно в момента, когато в Холборн Матю се отдели от Робин и се отдалечи, Страйк, седнал в паркираната си кола на пет километра разстояние, пред познатата редова къща в Стоук Нюингтън, реши да се обади на брат си, та на Ал да не му се налага цял ден да виси в офиса. Гневът на детектива бе примесен с други, не тъй лесни за идентифициране чувства, от които най-малко болезненото за признаване бе неохотно възхищение от упорството на Ал. Страйк не се съмняваше, че Ал е дошъл в офиса като последен опит да убеди брат си за някаква форма на помирение, за предпочитане преди или по време на партито по случай издаването на новия албум на баща им. След като винаги бе смятал Ал за слабохарактерен и изнежен, Страйк бе длъжен да признае, че той демонстрираше кураж с готовността си да поеме риска от яростта на по-големия му брат.

Страйк изчака, докато Елинор Дийн разтовари пенополиуретана и евтината дървесна плоскост с помощта на приятеля си от фитнеса на Хитреца и двамата ги внесоха в къщата, и когато вратата се затвори, избра номера на Ал.

– Здравей – откликна Ал още след първия сигнал.

– Защо си в офиса ми?

– Исках да те видя, братле. Да си поговорим лице в лице.

– Днес няма да се връщам там – излъга Страйк. – Затова предлагам да кажеш каквото има да казваш сега.

– Братле...

– Кой е там?

– Ъъ... секретарката ти... Пат, нали? – Страйк чу Ал да се обръща встрани, за да попита, и долетя утвърдителното изръмжаване на Пат. – И още господин, на име...

– Баркли – изрече високо шотландецът.

– Ами добре, иди в моя кабинет, та да си сам – поръча Страйк. Изслуша как Ал предаде думите му на Пат, чу познатия звук от затваряне на вратата на офиса и каза: – Ако е това, което си мисля...

– Корморан, не искахме да ти го казваме, но татко има рак.

О, по дяволите.

– На простатата – добави Ал. – Предполагат, че са го хванали рано. Но решихме, че е редно да знаеш, защото това парти не е само за честване юбилея на групата и на новия албум. Целта е да му дадем надежда за бъдещето.

Настана мълчание.

– Решихме, че е редно да знаеш – повтори Ал.

И защо трябва да го знам, да му се не види?, помисли си Страйк с очи към затворената врата на къщата на Елинор Дийн. Той нямаше отношения с Рокъби. Да не би Ал да очакваше да се разплаче и да се втурне при Рокъби да изразява състрадание и съпричастност? Рокъби беше мултимилионер. Със сигурност щеше да получи най-доброто лечение. Споменът за урната лилия на Джоун, подскачаща надалече по вълните, му се върна и Страйк каза:

– Добре, наистина не знам как да реагирам на това. Сигурен съм, че е огорчило всички, които държат на него.

Последва ново продължително мълчание.

– Решихме, че това може да внесе разлика – тихо каза Ал.

– В какво?

– В твоето отношение.

– След като са го открили рано, няма страшно за него – заяви Страйк. – Като нищо може да направи още едно-две деца, дето никога няма да вижда.

– Боже мили! – възкликна Ал, вече ядосан. – Ти може да не даваш пукната пара, но става дума за баща ми...

– Давам пукната пара за хора, които някога са давали пукната пара за мен – отсече Страйк, – и понижи глас, не желая служителите ми да научават за личните ми дела.

– Това ли ти е най-важното сега?

Страйк си помисли за Шарлот, която според вестниците оставаше в болницата, за Луси, развълнувана да узнае дали Страйк ще може да освободи уикенда си, за да иде в къщата ѝ в Бромли, където щеше да гостува Тед. Помисли си за клиентите в случая с Хитреца, намекващи, че до седмица ще спрат плащането, ако агенцията не научи с какво Хитреца държи шефа си. За Марго Бамбъро и за бързо чезнещата година, определена им да открият какво се е случило с нея. Необяснимо защо, замисли се и за Робин и за това, че бе забравил, че днес е денят на медиаторската ѝ сесия с Матю.

– Аз си имам свой живот – заговори Страйк, като упражняваше върховен самоконтрол, за да не избухне, – който е мъчен и сложен като на всички други. Рокъби си има съпруга и половин дузина деца, а аз съм на максимален капацитет за хората, които имат нужда от мен. Няма да дойда на проклетото парти, не проявявам интерес да го чувам, не желая отношения с него. Не знам колко по-ясно от това да го кажа, Ал, но наистина съм...

Линията прекъсна. Без да се разкайва за нищо казано, но все пак разтърсен, Страйк запрати телефона на седалката до себе си и запали цигара, като остана загледан във входната врата на Елинор Дийн в продължение на още петнайсет минути. После по внезапна прищявка грабна телефона и избра номера на Баркли.

– Какво правиш в момента?

– Отчитам си разходите – отвърна лаконично шотландецът. – Това казино ни струва цяло състояние.

– Брат ми още ли е там?

– Не, тръгна си.

– Добре. Искам да дойдеш и да поемеш наблюдението в Стоук Нюингтън.

– Не съм с колата.

– Е, добре, зарежи – отсече сърдито Страйк.

– Прощавай, Страйк – каза Баркли, – но този следобед трябваше да съм в почивка...

– Не, ти прощавай – продума Страйк и затвори очи. Беше му се появило същото усещане за опъвана около челото му жица, каквото изпита в Сейнт Моус. – Нещо ме е стегнала шапката. Прекарай си приятно следобеда. Сериозно – добави той, та Баркли да не го приеме като сарказъм.

След като приключи разговора с Баркли, Страйк позвъни на Робин.

– Как мина медиаторството?

– Добре – отвърна Робин, но гласът ѝ звучеше някак странно безизразно. – Стигнахме до споразумение.

– Е, браво!

– Да, истинско облекчение е.

– Май спомена, че ще ходиш при Бети Фулър.

– Да, тъкмо се канех да вляза в метрото.

– Припомни ми къде живее.

– В старчески дом на „Санс Уок“ в Клъркънуел.

– Добре, ще се видим там.

– Наистина ли? Мога и сама...

– Знам, но искам да съм там – прекъсна я Страйк.

Потегли от мястото си пред къщата на Елинор Дийн, като съзнаваше, че току-що е бил рязък с двамата си любими колеги. Ако щеше да си изкарва гнева на някого, поне можеше да го насочи към Пат и Морис.

Двайсет минути по-късно Страйк влезе в Клъркънуел по Пърсивал Стрийт. Вдясно от него беше безличната жилищна сграда с червена тухлена фасада, където някога бяха живели Джанис Бийти и Стив Даутуейт, и той отново се зачуди какво ли бе станало с някогашния пациент на Марго, чието местожителство въпреки всички усилия на него и Робин си оставаше неизвестно.

„Санс Уок“ беше тясна еднопосочна улица, превърната в пешеходна зона. Страйк паркира колата си възможно най-близо до нея. Денят беше изненадващо топъл, макар да беше облачно. Когато приближи до „Санс Уок“, видя Робин да го чака в началото ѝ.

– Здравей – каза му тя. – В другия край на улицата е, онази модерната сграда с кръглата кула на покрива.

– Чудесно – отвърна Страйк и двамата закрачиха заедно. – Извинявай за преди малко, бях...

– Не, няма нищо – пресече го Робин. – Съзнавам, че са ни нужни резултати скоро.

Но на Страйк му се стори, че долавя лека хладина.

– Ал ме ядоса – обясни той. – Тъй че може да съм бил малко...

– Корморан, няма нищо – повтори тя, но този път усмивката ѝ го успокои.

– Много се радвам за резултата от медиаторската сесия.

– И аз – кимна Робин, макар че не изглеждаше особено радостна. – Според теб какъв подход ще е най-уместен с Бети Фулър?

– Директно ще си кажем кои сме и какво разследваме – каза Страйк, – а после ще караме по усет. Да се надяваме, че няма деменция...

Прайъри Хаус беше модерна сграда на много нива с обща градина отзад. Когато приближиха входа, отвътре излязоха мъж и жена на средна възраст. Изглеждаха като хора, облекчени, че са изпълнили дълга си, усмихнаха се на Страйк и Робин и задържаха вратата отворена, та те да влязат.

– Много ви благодаря – каза Робин и им се усмихна, а когато двойката се отдалечаваше, чу жената да казва:

– Поне този път тя си спомни кои сме...

Ако не бяха помощните колички за придвижване, мястото би могло да мине за жилищна сграда с дебелия тъмносив мокет на пода, таблото за известия, отрупано с листовки, и потискащата миризма на готвено във въздуха.

– Проверих, тя е на партера – каза Робин и посочи към коридор.

Минаха покрай няколко еднакви чамови врати, докато стигнаха до една, на която в метална рамка бе поставена картичка с напечатано върху нея име „Елизабет Фулър“. Отвътре се дочуваха приглушени гласове. Също като при посещението на Страйк при Джанис Бийти и тук телевизорът бе пуснат с много висок звук. Той почука силно по вратата.

След дълго чакане вратата се открехна предпазливо и се показа задъхана старица с тръбички в носа, която беше дотътрила кислородната бутилка до вратата със себе си. Над рамото ѝ Страйк видя телевизионен екран с вървящото риалити шоу „Единствената посока е Есекс“.

– Добре съм, но ти успя да ме разстроиш, Арг – казваше силно гримирано с яркосини сенки момиче.

Бети Фулър имаше вид, сякаш е подложена на по-силна гравитация, отколкото останалото човечество. Всичко у нея бе отпуснато и увиснало: ъгълчетата на лишената ѝ от устни уста, клепачите ѝ с изсушена като хартия кожа, плътта около брадичката ѝ, върхът на тънкия ѝ нос. Сякаш плътта се бе смъкнала от горната част на тялото ѝ в долната – Бети почти нямаше бюст, затова пък ханшът ѝ бе широк, а босите ѝ крака невероятно подути, глезените ѝ бяха по-дебели от шията. Носеше мъжки пантофи и зелена плетена рокля с лекета отпред. Под рядката побеляла коса, пригладена назад от лицето ѝ, прозираше жълтеникавият ѝ скалп, а на лявото ѝ ухо бе поставен слухов апарат.

– Кои сте вие? – с просвирващ глас попита тя, като местеше поглед между Робин и Страйк.

– Добър ден, госпожо Фулър – изрече Страйк високо и ясно. – Казвам се Корморан Страйк, а това е Робин Елакот.

Той извади от джоба шофьорското си свидетелство и картата си и ѝ ги показа. Тя направи нетърпелив жест в смисъл, че не може да ги прочете: очите ѝ бяха замъглени от глаукома.

– Ние сме частни детективи – повиши глас Страйк, та да надвика каращата се по телевизора двойка („В крайна сметка, Луси, тя е преспала еднократно с момче... Арг... Арг... това е без значение...“). – Наеха ни да открием какво се е случило с Марго Бамбъро. Тя е била лекар в...

– Коя?

– Доктор Марго Бамбъро – повтори Страйк още по-силно. – Изчезнала е от Клъркънуел през седемдесет и четвърта година. Чухме, че вие...

– О, да... – каза Бети Фулър, която си поемаше дъх на всеки няколко думи. – Доктор Бамбъро... да.

– Дали може да поговорим с вас за нея?

Бети Фулър стоя така към двайсет секунди, които изглеждаха безкрайно дълги, и обмисляше решението си, докато на екрана млад мъж в кафяв костюм казваше на силно гримираното момиче: „Не исках да повдигам въпроса, но след като си дошла при мен...“.

Бети Фулър направи нетърпелив жест, обърна се и потътри крака навътре. Страйк и Робин се спогледаха.

– Позволявате ли да влезем, госпожо Фулър? – попита високо Страйк.

Тя кимна. След като разположи внимателно кислородната си бутилка, отпусна се в креслото и задърпа надолу плетената рокля в опит да прикрие коленете си. Страйк и Робин влязоха в стаята и Страйк затвори вратата. Като гледаше как старицата се бори да покрие коленете си с роклята, Робин за миг се изкуши да вземе одеялото от неоправеното легло и да го намести грижливо върху скута ѝ.

По време на издирването си на Бети Робин беше установила, че тя е на осемдесет и четири. Физическото състояние на възрастната жена я шокира. В малката стая вонеше на пот и урина. Към пространството беше присъединена малка тоалетна. През отворената врата на гардероба Робин видя нахвърляни вътре на топка дрехи и две празни бутилки от вино, полускрити между бельото. По стените нямаше нищо освен календар с котки: на страницата за месец май се мъдреха две жълто-червеникави котета, надникващи над цъфнало в розово мушкато.

– Дали може да го намаля малко? – викна Страйк през звуците от телевизора, където двойката продължаваше да се разправя, а миглите на момичето пърхаха като рунтави гъсеници.

– Направо го спрете – каза Бети Фулър. – Това е запис.

Гласовете от „Есекс“ в миг млъкнаха. Двамата детективи се огледаха. Имаше само два избора за сядане: неоправеното легло и твърд стол с права облегалка, така че Робин избра първия вариант и предостави втория на Страйк. Страйк извади бележника от джоба си и каза:

– Госпожо Фулър, наети сме от дъщерята на Марго Бамбъро да се опитаме да узнаем какво се е случило с нея.

Бети Фулър издаде звук, който би могъл да е знак на неодобрение или пък просто прочистваше храчки от гърлото си. Леко се наклони настрани в креслото и отново без успех задърпа роклята си надолу. Подутите ѝ от коляното надолу крака бяха осеяни с възлести варикозни вени.

– Значи, помните изчезването на доктор Бамбъро, така ли е, госпожо Фулър?

– Да – изпъшка тя, като още дишаше тежко.

Въпреки окаяното ѝ състояние и необещаващото поведение Страйк остана с впечатлението, че си имаше работа с особа, много по-ориентирана, отколкото изглеждаше на пръв поглед, а също и доволна да има компания и да е обект на внимание, независимо че лицето ѝ бе намусено.

– Тогава сте живеели на Скинър Стрийт, нали?

Тя се прокашля, явно за да прочисти дробовете си, и с малко по-стабилен глас отговори:

– Бях там до... миналата година. В Майкъл Клиф... Хаус. На последния етаж. Вече не се справях.

Страйк погледна към Робин: очаквал бе тя да поведе разпита, предполагаше, че Бети ще реагира по-охотно на жена, но Робин изглеждаше необичайно пасивна – седеше на леглото, а погледът ѝ блуждаеше из малката стая.

– Вие бяхте ли пациентка на доктор Бамбъро? – попита Страйк.

– Да, бях – отвърна хрипливо Бети.

А Робин си мислеше: така ли свършваха самотните хора без деца, които да се погрижат за тях, без добавения доход на партньор? В малки килийки, живеещи чрез съдбите на риалити звезди?

Следващата Коледа несъмнено щеше да се натъкне на Матю, Сара и бебето им в Машъм. Представяше си колко нафукано щеше да се движи Сара по улиците, бутаща количка, последен крясък на модата, с Матю до нея, с бебе, което щеше да има бяло-русата коса на Сара, надничащо над маркови одеялца. Сега, когато Джени и Стивън ги срещнеха, щяха да имат с тях общите теми на родители. И седнала на леглото на Бети Фулър, Робин взе твърдо решение да не си ходи у дома за следващата Коледа. Ако се налагаше, щеше да предложи да поеме дежурство.

– Харесвахте ли доктор Бамбъро? – прозвуча следващият въпрос на Страйк.

– Ами да, ставаше – отвърна Бети.

– Срещали ли сте някога другите лекари от медицинската служба?

Гръдният кош на Бети Фулър се издигаше и спадаше при затрудненото ѝ дишане. Макар да бе трудно да се прецени при пъхнатите в носа тръбички, на Страйк му се стори, че тя се подсмихна леко.

– Да – отвърна.

– Кои точно?

– Бренър – отвърна дрезгаво тя и отново се закашля. – Имах нужда от спешно домашно посещение, а тя не беше свободна.

– И тъй, доктор Бренър дойде да ви прегледа?

– Да – потвърди Бети Фулър.

Робин забеляза, че на перваза на прозореца бяха поставени няколко малки снимки в евтини рамки. На две от тях имаше дебела котка, вероятно домашен любимец, оплакван и досега, но също така присъстваха и две с малки деца и една с две тийнейджърки с бухнали коси и рокли с буфан ръкави от модата на осемдесетте години. И тъй, можеше накрая да се озовеш сама и почти в мизерия, дори ако имаш деца? Нима тогава само парите и единствено те внасяха разлика? Помисли си за десетте хиляди лири, които щеше да получи в банковата си сметка по-късно през седмицата, които мигом щяха да намалеят заради дължимите правни хонорари и общинския данък. Наистина се налагаше да започне да спестява и да внася осигуровки за пенсия.

– Сигурно сте били сериозно болна, че да ви се наложи домашно посещение? – обърна се Страйк към Бети.

Нямаше конкретна причина да пита, освен да установи дружелюбна атмосфера за разговор. Според опита му с възрастни жени, малко неща им доставяха по-голямо удоволствие от това да говорят за здравето си.

Бети Фулър внезапно му се усмихна и разкри нащърбените си жълти зъби.

– Някога да са ви завирали в задника двайсетсантиметрова патка?

Робин трябваше да положи голямо усилие, за да сдържи шокирано изсмиване. Възхити се на Страйк, на когото и окото му не мигна и отговори:

– Не мога да се похваля, че ми се е случвало.

– От мен да го знаете – продума със свистене на дробовете Бети, – адска болка е... Имах чувството, че бормашина ме разцепва.

Тя пое жадно въздух при засмиването си.

– Моята Синди ме чу да стена... видя кръвта и рече: „Мамо, трябва да те прегледат“, та тя извика доктор.

– А Синди е...?

– Дъщеря ми – отвърна Бети Фулър. – Имам две. Синди и Кати...

– И доктор Бренър дойде да ви прегледа, така ли? – осведоми се Страйк, като се опитваше да прогони образа в съзнанието си, предизвикан от описанието на Бети.

– Да... погледна ме и ме прати в Спешното. Направиха ми деветнайсет шева – отговори Бети Фулър. – Седях цяла седмица върху плик с лед... парите секнаха... Оттогава нататък не се навивах на анален секс, освен ако не се платеше двойно, пък за инструмент над петнайсет сантиметра изобщо не се съгласявах.

Тя пак се разсмя, при което я нападна пристъп на кашлица. Страйк и Робин старателно избягваха да се поглеждат.

– Това ли беше единствената ви среща с доктор Бренър? – попита Страйк, когато кашлянето утихна.

– Не – изграчи Бети и се тупна по гърдите. – После месеци наред го виждах редовно всяка петък вечер.

Не личеше да изпитва никакво неудобство да го съобщи на Страйк. Тъкмо обратното, явно се забавляваше.

– Кога започна тази уговорка между вас? – попита той.

– Няколко седмици... след като дойде да ми прегледа задника – отвърна Бети Фулър. – Почука на вратата ми... беше с докторската си чанта... преструваше се, че е дошъл да ме провери... после каза, че искал редовни уговорки. Петък вечер в шест и половина... Рече да казвам на съседите, че идвал по медицински въпроси, ако питат...

Бети спря, за да се изкашля шумно, после продължи:

– Ако пък съм била кажела на някого... щял да иде при ченгетата и да заяви, че го изнудвам...

– Заплашил ви е, значи?

– Да – отговори Бети Фулър с пъшкане, но без сянка от озлобление, – ама не ме караше да го правя безплатно, тъй че аз си затварях устата.

– Не казахте ли на доктор Бамбъро какво се случваше? – попита Робин.

Бети се извърне да я погледне и в този момент Страйк си помисли, че Робин никога не бе седяла някъде повече не намясто, отколкото сега на леглото на Бети. Изглеждаше тъй млада, чиста и пълна със здраве. Очите на Бети с увиснали клепачи и замъглени ириси вероятно видяха съдружничката му в същата светлина, защото тя показа неприязън и към въпроса, и към питащата.

– То се знае, че не. Тя се опитваше да ме откаже.... да работя. А пък Бренър ми беше най-лесният за седмицата.

– И защо така? – поинтересува се Страйк.

Бети отново се изсмя хрипливо.

– Защото искаше да лежа неподвижно, сякаш съм... в кома... да се правя на умряла. Той ме чукаше и ръсеше мръсни думи... а аз се преструвах, че не чувам... с изключение на един път – изрече Бети и от гърлото ѝ излезе нещо средно между смях и кашлица. – Включи се проклетата противопожарна аларма и ни прекъсна по средата... Прошепнах му в ухото: „Няма да остана умряла, ще се подпалим... Имам деца в съседната стая“. Той направо побесня... оказа се, че било фалшива тревога.

Тя се разкиска и пак се закашля.

– Според вас доктор Бамбъро подозирала ли е, че доктор Бренър ви посещава? – попита Робин.

– Не – отвърна надуто Бети с още един поглед, хвърлен изкосо. – Разбира се, че не... Че кой от двама ни би ѝ казал?

– Бренър с вас ли беше вечерта, когато тя изчезна? – попита Страйк.

– Да – кимна с безразличие Бети Фулър.

– Дойде и си тръгна по обичайното време, така ли?

– Да – потвърди отново Бети.

– Той продължи ли да ви посещава, след като доктор Бамбъро изчезна?

– Не – поклати глава Бети. – Полицията вечно се въртеше около медицинската служба. Не, той спря да идва... Чух, че се пенсионирал скоро след това. Предполагам, че вече е покойник?

– Да – кимна Страйк.

Съсипаното лице носеше белези от минало насилие. Страйк, чийто собствен нос бе чупен, беше сигурен, че този на Бети не бе в оригиналната си форма с изкривения му връх.

– Бренър някога упражнявал ли е насилие срещу вас?

– Никога.

– Докато траеше... уговорката ви, споменахте ли на някого за нея?

– Не – отвърна Бети.

– А след пенсионирането на Бренър не го ли казахте пред човек, на име Тюдор Аторн? – попита Страйк.

– Бива си те, а? – с лека изненада възкликна Бети. – Да, казах на Тюдор. Племенникът му още живее там, голям е вече... Виждала съм го наоколо. Той е бавноразвиващ се – поясни Бети Фулър.

– По ваше мнение – подхвана Страйк, – предвид онова, което знаете за Бренър, той дали би се възползвал от пациент?

Настана пауза. Замъглените очи на Бети огледаха внимателно Страйк.

– Само ако не е в съзнание.

– Иначе не ли? – настоя Страйк.

Като пое дълбоко кислород през кривия си нос, Бети каза:

– Такъв човек... като се възбужда само от едно нещо... все него иска.

– Пожелавал ли е някога да ви дрогира?

– Не, не се е налагало... – отвърна Бети.

Страйк обърна на нова страница в бележника си.

– Помните ли социална работничка, на име Уилма Бейлис?

– Цветнокожата? Да... Ти си пушач, нали? – попита неочаквано тя. – Подушвам го по теб... Ще почерпиш ли цигарка? – изтръгна от съсипаното си тяло тя забравен порив за флирт.

– Не мисля, че е добра идея, като виждам, че сте на кислород – усмихна се Страйк.

– Е, хубаво, майната му – махна с ръка Бети.

– Харесвахте ли Уилма?

– Коя?

– Уилма Бейлис, социалната работничка.

– Ами беше... каквито са всички те – повдигна рамене Бети.

– Неотдавна разговаряхме с дъщерите на госпожа Бейлис – каза ѝ Страйк. – Разправяха ни за заплашителни писма, пращани на доктор Бамбъро преди изчезването ѝ.

Бети вдиша и издиша с болните си гърди и от съсипаните ѝ дробове излезе тъничко писукане.

– Знаете ли нещо за тези писма?

– Не – отвърна Бети. – Чула бях, че са ѝ били пратени. Всички тукашни го бяха чували.

– И от кого го бяха чували?

– Сигурно от оная Айрийн Бул...

– Значи, помните Айрийн?

С още много паузи, нужни ѝ да си поеме дъх, Бети Фулър разправи, че най-малката ѝ сестра била съученичка с Айрийн. Семейството на Айрийн живеело близо до Скинър Стрийт, на „Корпорейшън Роуд“.

– Тая си въобразяваше, че лайната ѝ ухаят на рози – заяви Бети. Разсмя се, но това отново доведе до тежък пристъп на кашлица. Когато се посъвзе, добави: – От полицията ги помолиха да не приказват, но това момиче имаше голяма уста и разтръби на всички, че са отправяни заплахи.

– Според дъщерите на Уилма вие сте знаели от кого идват заплахите – каза Страйк, като внимателно наблюдаваше Бети за реакцията ѝ.

– Няма такова нещо – отсече Бети вече без усмивка.

– Но сте били сигурна, че не са пратени от Маркъс Бейлис?

– Маркъс никога не би... прекрасен беше... винаги съм си падала по тъмнокожи – съобщи Бети Фулър и Робин, която се надяваше Бети да не я е видяла как трепва, се втренчи в дланите си. – Голям хубавец... На него бих му бутнала безплатно... ха-ха-ха... Едър, висок мъж – промърмори унесено Бети. – Благ човек беше... никога не е заплашвал докторката.

– А кой мислите, че...

– Втората ми дъщеря, Кати – продължи Бети, умишлено решила да се прави на глуха, – беше от черен баща. И аз не знам кой точно... кондомът трябва да се е спукал. Задържах я, защото обичам деца, но тя... не ще и да ме знае... Тъпачка! – изрече ядно Бети. – Крадеше от мен... напъдих я от къщата си... Виж, Синди е свястна – с мъка изрече Бети. Вече едва се бореше със задуха си, но продължаваше да изпитва удоволствие от изостреното внимание на Страйк. – Синди се отбива. Добро момиче... прилично печели...

– О, нима – влезе в тона ѝ Страйк, като изчакваше да му се отвори възможност. – Какво работи Синди?

– Компаньонка е – просвистя Бети. – Чудно тяло има... Изкарва повече пари, отколкото аз съм сънувала... Араби и всякакви ми ти там... но ми каза... „Мамо, не би ти харесало... в днешни времена... Всички само... анален секс искат.“ – Бети се засмя, пак се закашля и без предупреждение се извърна към Робин, седнала на леглото, след което процеди жлъчно: – На тая тук не ѝ е смешно... Не ти е забавно, а? – тросна се към Робин, а тя се напрегна. – Ти сигурно лягаш безплатно, та да те водят по ресторанти и да ти купуват бижута... Само си мислиш, че е безплатно... Виж ѝ лицето само – просъска Бети с неприязън. – Същата си като оная социална работничка... дето си вреше носа навсякъде... като гледах децата на Кати – изрече сърдито. – Че после държавата ѝ ги прибра... „Аз ви уважавам, госпожо Фулър – подхвана тя с имитация на изискан говор. – Борите се за хляба си. Сексуалните труженички пак са труженички.“ Ей такива ги дрънкат, хвърлят ти прах в очите, ама дали биха искали... дъщерите им да правят това?

Бети Фулър плати за тази си дълга реч с най-продължителния пристъп на кашлица.

– Синди... прекалява с кокаина – додаде тя с насълзени очи, когато отново бе в състояние да говори. – Така се разтоварвала... Пък на Кати приятелят... тя работеше за него... я посини от бой. Беше бременна и изгуби детето...

– Съжалявам да го чуя – каза Страйк.

– Днес на улицата са все деца – коментира Бети и на Страйк му се стори, че под преднамерено коравото ѝ държане се мярка истинско огорчение. – На петнайсет, на четиринайсет... деца... По мое време бихме... ги пратили право вкъщи. Големи жени се справят, ама деца... Ти какво ме зяпаш? – гракна тя срещу Робин.

– Корморан, аз по-добре...

Робин се изправи и посочи към вратата.

– Да, омитай се – подкани я Бети Фулър и със задоволство гледаше как Робин излиза от стаята. – Чукаш я, нали? – смигна тя на Страйк, когато вратата се затвори.

– Не – отвърна Корморан.

– Че за какво я държиш тогава?

– Много е добра в работата – посочи Страйк. – Разбира се, когато не е изправена срещу някого като теб – подхвърли, а Бети Фулър се ухили широко и показа жълтите си като сирене чедър зъби.

– Ха-ха... ясни са ми тия като нея... Нищо не знаят за... истинския живот...

– По времето на Марго Бамбъро на „Ледър Лейн“ е живеел човек, на име Николо Ричи – подхвана Страйк. – Прякорът му е бил Ричи Мръсника.

Бети Фулър не каза нищо, само присви помътнелите си очи.

– Какво знаете за Ричи? – попита Страйк.

– Същото, което и всички други – отвърна Бети.

С крайчеца на окото си Страйк зърна Робин, която бе излязла от сградата. За кратко повдигна косата от тила си, сякаш искаше да отмахне тежест от себе си, после тръгна да крачи с ръце в джобовете на сакото си и се скри от погледа му.

– Мръсника не я е заплашвал – каза Бети. – Той не би писал бележки. Не беше... в стила му.

– Ричи се е появил на коледното парти на медицинската служба – отбеляза Страйк. – Изглежда някак странно.

– Нищо не знам... за това.

– Някои от присъстващите са го взели за бащата на Глория Конти.

– Никога не съм я чувала – отсече Бети.

– Според дъщерите на Уилма Бейлис сте казали на майка им, че се боите от човека, който е писал бележките. Казали сте, че авторът им е убиецът на Марго Бамбъро. Споделили сте с Уилма, че ще убие и вас, ако го издадете кой е.

Замъглените очи на Бети останаха безизразни. Слабите ѝ гърди се бореха да поемат достатъчно кислород в дробовете. Страйк тъкмо беше решил, че тя няма да проговори, когато Бети отвори уста.

– Имах приятелка... местно момиче... Мики видял Джен, като обикалял улиците, и ѝ казал: „Много си хубава за тук... с това тяло... мога да те уредя да изкарваш пет пъти повече“. И тъй, Джен отиде в Сохо да се съблича пред тузари... да прави секс с приятелите му големци. Срещнах я няколко години по-късно... дошла бе да навести майка си... и тя ми разправи една история. Едно момиче от техния клуб... голяма красавица, така каза Джен... била изнасилена и срязана с нож… – Бети прекара ръка през ребрата си. – … от един приятел на Ричи. Някои хора си мислят, че проститутките ги изнасилват, та мъжът да не си плати... Твоята префърцунена приятелка сигурно така си го обяснява – подхвърли Бети с поглед през прозореца, – ама работата не е такава. Момичето много се ядосало... Искала да си отмъсти на Ричи и станала, глупачката... информатор на полицията. Мръсника узнал – продължи Бети Фулър – и заснел на филм как са я убили. Приятелката ми Джен го научила от човек, който бил гледал филма. Ричи го държал в сейфа си, та да го показва на хора, като искал да ги сплаши...

Джен умря от свръхдоза преди близо трийсет години. Отиде в Западен Лондон уж за по-добър живот, а ей ме нà мен, дето все на улицата съм работила, още съм жива. Нищо няма да кажа за никакви писма. Знай само, че не беше Маркъс. Аха, яденето пристига – отново погледна към прозореца Бети и Страйк видя, че към входната врата върви мъж, натоварен с опаковани подноси от алуминиево фолио.

– Толкоз от мен, приключихме – обяви Бети, която изведнъж бе придобила уморен и сърдит вид. – Може да ми пуснеш телевизора и да преместиш тая маса. Я ми подай ножа и вилицата... в тоалетната са...

Тя ги бе изплакнала в мивката в тоалетната, но пак си бяха останали мръсни. Страйк ги изми отново, преди да ѝ ги даде. След като ѝ нагласи масата пред фотьойла и отново пусна да върви „Единствената посока е Есекс“, отвори вратата на доставчика на храна, весел белокос мъж.

– О, здравейте – поздрави с висок глас новодошлият. – Това синът ти ли е, Бети?

– Как пък не – промърмори Бети Фулър. – Какво носиш?

– Касерола с пиле, а за десерт желе с яйчен крем, миличка...

– Много благодаря, че говорихте с мен, госпожо Фулър – каза Страйк, но запасите от добра воля на старицата очевидно бяха изчерпани и сега тя се интересуваше далеч повече от храната си.

Робин се бе облегнала на стена наблизо и четеше нещо в телефона си, когато Страйк излезе от сградата.

– Реших, че е най-добре да се махна – каза тя с равен глас. – Как мина?

– Не желае да говори за писмата – отвърна Страйк и двамата поеха обратно по „Санс Уок“. – Ако ме питаш защо, според мен подозира, че Ричи Мръсника ги е писал. Научих още нещичко за момичето от филма.

– Шегуваш ли се? – попита Робин, видимо разтревожена.

– Очевидно е била полицейска информаторка в един от клубовете на Ричи...

Робин ахна.

– Кара Улфсън!

– Какво?

– Кара Улфсън. Една от жените, за които са мислели, че Крийд може да е убил. Кара е работила в нощен клуб в Сохо. След изчезването ѝ собствениците пуснали слух, че е била информатор на полицията.

– Ти откъде знаеш това? – попита изненадан Страйк.

Нямаше спомен за такава информация в „Демонът от Парадайс Парк“.

Робин внезапно си спомни, че го бе чула от Брайън Тъкър в „Звездното кафе“. Все още нямаше отговор от Министерството на правосъдието относно възможността Крийд да бъде интервюиран и тъй като Страйк беше в неведение какво е замислила, отвърна:

– Мисля, че го прочетох онлайн...

Нова тежест притисна сърцето ѝ, когато си припомни, че единственият близък родственик на Кара, нейният брат, се бе пропил до смърт. Хъчинс бе казал, че полицията не била в състояние да направи нищо за филма. Тялото на Кара Улфсън трябваше да е все някъде. Някои истории не приключваха със спретнат финал: нямаше къде да бъдат положени цветя за Кара Улфсън, освен може би на ъгъла край стриптийзклуба, където е била видяна за последно.

Като се бореше с депресията, която заплашваше да я погълне, Робин вдигна телефона си към Страйк, за да види онова, което беше чела, и заяви с преднамерено равнодушен глас:

– Четях за сомнофилията, иначе позната като синдром на Спящата красавица.

– Което, допускам, че е...?

– Извращението на Бренър – допълни Робин и зачете от екрана: – „Сомнофилията е парафилия, при която индивидът е сексуално възбуждан от някого без реакции... Някои психолози свързват сомнофилията с некрофилия.“ Корморан... нали помниш, че е имал големи запаси от барбитурати в кабинета си?

– Да – бавно изрече Страйк, докато вървяха към колата му. – Е, това ще ни даде материал за разговор със сина на Дороти. Питам се дали тя се е навивала да се прави на мъртва. Или пък е установявала, че е спала много дълго след посещение на Бренър за обяд.

Робин леко потрепери.

– Знам, че казах, че ще се видим с него в краен случай – каза Страйк и запали цигара, – само че ни остават три месеца. Започвам да си мисля, че се налага да посетя Ричи Мръсника.

57

Умът му само злодеяния крои

и в него трупат се жестоки планове

как другиму да навреди и тъй сам себе си съсипва.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Прибавянето към графика за наблюдения през деня на старческия дом „Сейнт Питър“ означаваше, че с напредването на май агенцията отново с мъка покриваше всички активни случаи. Страйк искаше да знае колко посетители влизат и излизат и в какви часове, така че да прецени кога ще е най-добрият му шанс да влезе в сградата, без да се натъкне на някого от роднините на стария гангстер.

Старческият дом беше в тиха улица с джорджиански постройки в самия край на Клъркънуел, разположена в тих анклав от разлистени дървета, заобиколен от неокласически къщи от жълто-кафяви тухли с черни лакирани входни врати. На фасадната стена на старческия дом имаше тъмна дървена табела с кръст и изписан със златни букви библейски цитат.

Като знаете, че не с тленни неща – сребро и злато, сте изкупени от суетния живот, предаден вам от бащите, но с драгоценната кръв на непорочния и чист като агнец Христос.

Първо съборно послание на св. ап. Петра

1:18–19

– Хубаво чувство – сподели Страйк с Робин при една от размените им за наблюдение, – само че никой не попада там без сериозна сума пари.

Частният старчески дом беше малък и очевидно скъп. Персоналът, който всички от агенцията вече познаваха по външен вид, носеше тъмносини униформи и се състоеше главно от чужденци. Имаше чернокож фелдшер, чийто говор издаваше произход от Тринидад, и две блондинки, говорещи помежду си на полски всяка сутрин, като минаваха покрай служителя на агенцията, мотаещ се в близост в този момент с преструвка, че говори по мобилния си телефон, чете вестник или чака закъснял приятел, дето никога не се появяваше.

Най-редовно в старческия дом влизаха и излизаха педикюристка и фризьорка, но след две седмици следене през деня предпазливото заключение на агенцията бе, че Ричи е посещаван само в неделя, когато се появяваха двамата му синове с отегчените изражения на хора, изпълняващи досадно задължение. Лесно бе да се идентифицира кой брат кой е по снимките, които се бяха появявали в пресата. Лука изглеждаше по описанието на Баркли, „сякаш на главата му е паднало пиано“ – с плешив, плосък и забележимо осеян с белези череп. Марко беше по-дребен, по-слаб и по-космат, но излъчваше едва сдържано насилие, като удряше няколкократно с длан по звънеца на старческия дом, ако вратата не бъдеше отворена моментално, и веднъж перна зад врата внук, задето бе изпуснал шоколад на тротоара. Съпругите и на двамата братя бяха грубовати жени и никой от семейството нямаше хубавата външност, с която Робин асоциираше италианците. Дядото, седящ онемял зад вратите на старческия дом, можеше да носи истинска латинска кръв, но потомците му бяха разочароващо бледи и с англосаксонски вид чак до рижавото момче, което си беше изпуснало шоколада.

Робин беше тази, която първа зърна Ричи на третата събота, в която агенцията наблюдаваше старческия дом. Под шлифера си Робин беше с рокля, защото по-късно имаше среща със Страйк в хотел „Стафорд“ в Мейфеър за интервюто с К. Б. Оукдън. Робин, която никога не бе ходила в хотела, го издири онлайн и научи, че е петзвезден, портиерите са с цилиндри и че е един от най-старите и елегантни хотели в Лондон, та затова се спря на този твърде нетипичен за провеждане на наблюдение тоалет. Тъй като преди това се бе прикривала при обикалянето си около „Сейнт Питър“ (ту с прилепнала шапка, ту с вдигната коса, тъмни контактни лещи и очила), не се притесняваше, че по изключение е в истинския си вид, докато крачеше нагоре-надолу по улицата и се преструваше, че говори по телефона, макар все пак да си бе сложила очила с обикновени стъкла, които щеше да свали за „Стафорд“.

Възрастните обитатели на „Сейнт Питър“ понякога бяха придружавани или сами се движеха с инвалидните си колички следобед към близкия площад, в средата на който имаше частна градина, заобиколена с ограда, достъпна само за притежаващите ключ. Там дремеха или се любуваха на люляка и маргаритките, добре увити, та да не се простудят. Досега хората от агенцията бяха виждали да извеждат на разходка само възрастни жени, но този ден за пръв път сред групата имаше и възрастен мъж, свалян по рампата отстрани на сградата.

Робин мигом разпозна Ричи не по пръстена му с лъвската глава, който, ако изобщо го носеше, щеше да е скрит под карираното одеяло, а по профила, който годините, макар и да бяха изострили, не бяха променили до неузнаваемост. Гъстата му черна коса сега бе тъмносива, а носът и ушите – огромни. Големите очи, които напомняха на Страйк за басет, сега бяха още по-провиснали в ъгълчетата. Устата на Ричи бе леко зейнала, докато една от сестрите полякини го буташе към площада, като му говореше бодро, но не получаваше отговор.

– Инид, добре ли си, миличка? – подвикна тъмнокожият фелдшер към крехка на вид старица, нахлупила шапка от овча кожа, а тя се засмя и кимна.

Робин даде известна преднина на групата, после ги последва, като наблюдаваше как една от сестрите отключи портичката към градината и всички влязоха вътре. Докато обикаляше площада с притиснат към ухото ѝ телефон, Робин си помисли колко типично бе, че тъкмо днес, а не в някой друг ден, бе обута с високи обувки, без да ѝ бе минавало през ум, че може да се отвори възможност да се приближи до Ричи и да го заприказва.

Групата от старческия дом беше спряла до леха с цветя в лилаво и жълто, а количката на Ричи се намираше до незаета пейка. Сестрите бъбреха помежду си и с онези от възрастните жени, на които им бе по силите да водят разговор, а старецът се взираше с празен поглед през поляната.

Робин си помисли, че ако бе с обичайните си маратонки, като нищо би могла да се прехвърли през оградата в градината, без да бъде забелязана: няколкото дървета щяха да ѝ дадат прикритие от сестрите, а тя щеше да се примъкне до Ричи и в най-лошия случай поне би могла да установи дали страда от деменция. Уви, нямаше никакъв шанс да постигне този подвиг с рокля и обувки с високи токове.

Когато направи пълен кръг около площада, Робин забеляза Сол Морис да върви към нея. Морис беше подранил, както правеше винаги когато трябваше да поема смяна от Робин.

Първо ще направи забележка или за очилата, или за обувките, помисли си Робин.

– Охо, високи токове – подхвърли Морис, когато наближи достатъчно, а ярките му сини очи я огледаха от глава до пети. – Май не съм те виждал с такива досега. Странно, никога не съм те възприемал като висока, но си такава. И какви секси очила само.

Преди Робин да е успяла да го спре, той се наведе и я целуна по бузата.

– Аз съм непознатият, с когото си на първа среща – смигна ѝ закачливо.

– И как ще обясним факта, че аз си тръгвам и те оставям да стърчиш тук? – поинтересува се Робин без усмивка, а Морис се разсмя излишно силно, както реагираше винаги на най-леките шеги на Страйк.

– Не знам... Какво би те накарало да си тръгнеш при среща с непознат? – попита Морис.

Ако се появиш ти, помисли си Робин, но игнорира въпроса, погледна часовника си и каза:

– Ако си готов да поемеш, аз ще тръгвам...

– Ето ги, идват – промърмори полугласно Морис. – О, старецът е излязъл този път, а? Тъкмо се чудех защо си изоставила главния вход.

Коментарът ядоса Робин почти колкото флиртуването му. Как си мислеше той, че тя ще изостави главния вход, освен ако обектът не се е преместил? И все пак изчака до него, докато групичката сестри и обитатели на дома, след като бяха решили, че им стигат двайсет минути на чист въздух, минаха на прибиране покрай тях по отсрещния тротоар.

– Децата ми ги извеждаха така в яслите – проговори тихо Морис, докато ги наблюдаваше. – Увити и в колички, бавачките ги возеха. Сигурно някои от тези също носят памперси – отбеляза той, докато сините му очи проследяваха компанията от „Сейнт Питър“. – Господи, дано не свърша така. Ричи е единственият мъж сред тях, горкичкият.

– Мисля, че получават много добри грижи – посочи Робин и в същия момент фелдшерът от Тринидад подвикна:

– Хайде сега нагоре, Инид!

– Сякаш отново са се превърнали в малки деца – промърмори Морис с поглед към процесията от инвалидни колички. – Но без веселбата.

– Нещо такова – отвърна Робин. – Е, ще тръгвам, ако си готов да поемеш.

– Да, няма проблем – каза Морис и побърза да се осведоми. – Къде ще ходиш така издокарана?

– Имам среща със Страйк.

– О – повдигна вежди Морис. – Ясно...

– Не, не ти е ясно – сряза го Робин. – Ще интервюираме един човек в луксозен хотел.

– Аха... прощавай – каза Морис.

Но у него личеше странно самодоволство, граничещо със заговорничене, в начина, по който се сбогува с нея. Чак когато стигна до края на улицата, на Робин ѝ хрумна как Морис напълно погрешно е изтълкувал остротата на отричането ѝ, че отива на среща със Страйк – все едно тя е държала да го увери, че симпатиите ѝ са насочени другаде.

Възможно ли бе Морис да е дотолкова заблуден, та да се надява тайно, че недодяланият му флирт може да доведе до нещо? Дори и след случилото се в деня след Коледа, когато му се бе разкрещяла, че ѝ е пратил снимка на патката си? Колкото и да не ѝ се щеше да повярва, боеше се, че отговорът е положителен. Морис бе много пиян, когато тя му бе вдигнала онзи скандал, и вероятно не бе успял да прецени колко силно бе разгневена и отвратена. Непосредствено след случката изглеждаше искрено засрамен от себе си, така че тя се насили да показва повече дружелюбие, отколкото изпитваше, водена единствено от желание да насърчава екипния дух в агенцията. В резултат Морис се бе върнал към маниера си преди конфуза с пошлата снимка. Тя отговаряше на късните му съобщения, пълни с безвкусни шеги, единствено за да го спре да я погне с нови в духа: „Обидих ли те с нещо?“. Сега ѝ хрумна, че онова, което тя смяташе за професионализъм, бе приемано от Морис като насърчение. Всичко, което той ѝ казваше във връзка с работата, предполагаше, че я вижда по-малко способна и опитна от останалите в агенцията, та нищо чудно да я смяташе за достатъчно наивна да се поласкае от вниманието на човек, когото намираше високомерен и лигав.

Докато вървеше към метрото, Робин си даде сметка, че Морис всъщност не харесваше жените. Желаеше ги, но това, естествено, беше нещо съвсем различно: Робин, белязана завинаги от мъжа с маската на горила, схващаше по-добре от повечето хора разликата между желаене и харесване, а понякога те бяха взаимноизключващи се. Морис се издаваше постоянно не само с маниера си да разговаря с Робин, но и с желанието си да кръсти госпожа Смит „Богатата кучка“, с факта, че виждаше провокативни мотиви у всяка жена, обект на следене, с едва прикриваното отвращение от факта, че Ричи Мръсника бе принуден да живее в старчески дом, изцяло населен от жени. Господи, дано не свърша така.

Робин направи още няколко крачки и внезапно се закова на място, с което си спечели любопитен поглед от минаващ регулировчик. Внезапно ѝ бе хрумнала идея, събудена от думите на Морис, или поне изкарана на преден план от подсъзнанието ѝ, където бе чакала тя да я отчете.

Робин се отмести встрани, за да не пречи на минувачите, извади телефона си и провери списъка с извращения, с който се бе консултирала по повод синдрома на Спящата красавица.

Автонепиофилия.

– О, господи – промърмори Робин. – Това е. Това трябва да е.

Робин позвъни на Страйк, но обаждането се прехвърли директно на гласова поща; по всяка вероятност вече беше в метрото и пътуваше към „Стафорд“. След миг-два размисъл позвъни на Баркли.

– Живо-здраво – обади се шотландецът.

– Пред къщата на Елинор Дийн ли си?

– Да.

– Има ли някой вътре при нея?

– Не.

– Сам, мисля, че знам какво прави тя с тези мъже.

– Какво?

Робин му каза. Единственият отговор беше дълго мълчание. Накрая Баркли каза:

– Развинтила ти се е фантазията, Робин.

– Може би – отвърна тя, – но единственият начин да го разберем със сигурност е да почукаш на вратата ѝ и да я попиташ ще го направи ли за теб. Кажи ѝ, че Шефа на Хитреца ти я е препоръчал.

– Как ли пък няма да го направя – отвърна Баркли. – Страйк знае ли, че ме караш да върша това?

– Сам, остава ни седмица, преди клиентът да спре кранчето. Най-лошото, което може да се случи, е тя да отрече. Няма да имаме още много шансове.

Тя чу Баркли да издиша продължително.

– Добре, но ти отговаряш, ако сме на грешен път.

Робин забърза към метростанцията, като пътем спореше сама със себе си. Дали Страйк нямаше да реши, че е сбъркала, като поръча на Баркли да влезе само на базата на предчувствие? Но им оставаше само седмица, преди клиентът да оттегли финансирането: какво имаше да се губи сега?

Беше събота следобед и перонът на метростанцията бе претъпкан, при това Робин току-що бе пропуснала влак. Когато най-сетне излезе от станцията „Грийн Парк“, вече бе изпуснала шанса да пристигне по-рано в Американския бар, както се бе надявала, та със Страйк да разменят няколко думи преди пристигането на Оукдън. Нещо по-лошо, когато забърза надолу по Сейнт Джеймсис Стрийт, видя с усещане за дежавю голяма тълпа, блокирала края на улицата, която полицията се опитваше да разпръсне. Робин забави крачка, като се чудеше ще успее ли да пробие през плътното множество, а в това време двама тичащи папараци я задминаха, хукнали подир няколко черни мерцедеса. Робин ги гледаше как притискат обективите си към стъклата и осъзна, че тълпата в далечината скандираше: „Джони! Джони!“. През прозореца на една от колите Робин зърна жена с перука като на Мария Антоанета. Едва когато за малко не бе съборена от втурнали се ловци на автографи, и двамата държащи постери на „Дедбийтс“, Робин осъзна, че онзи Джони, за когото крещяха, бе бащата на Страйк.

– По дяволите – изруга гласно тя и забърза назад по улицата, като извади телефона си в движение.

Знаеше, че има друг вход към „Стафорд“ през „Грийн Парк“. Не само че щеше да закъснее, а я връхлетя ужасно подозрение. Защо Оукдън толкова бе настоял да се срещнат в тази конкретна вечер? И защо точно в този бар, толкова близо до място, където щеше да има събитие с участието на бащата на Страйк? Страйк дали си даваше сметка какво се случваше в непосредствена близост?

Тя му позвъни, то той не вдигна. Без да спира да върви, написа съобщение.

Корморан, не знам дали си наясно, но съвсем наблизо има събитие с участието на Джони Рокъби. Мисля, че е възможно Оукдън да ти е подготвил капан.

Тя затича, защото вече беше закъсняла с пет минути. Съзнаваше как за пръв път казва на Страйк, че знае кой е баща му.

При пристигането ѝ на „Грийн Парк“ видя от разстояние полицай на задния вход, който заедно с портиер с цилиндър любезно, но решително отпращаше двама мъже с фотоапарати с дълги обективи.

– Оттук не може, съжалявам – казваше полицаят. – Само за тази вечер. Ако искате да влезете в хотела, минете откъм главния вход.

– Какво става? – попита мъж в костюм, хванал за ръка красива азиатка с традиционна китайска рокля. – Имаме резервация за вечеря. Как така да не можем да минем?

– Много съжалявам, господине, но има специално събитие в „Спенсър Хаус“ – обясни портиерът – и полицията иска да спираме хора, които се опитват да минат напряко оттук.

Двамата мъже с фотоапаратите изругаха и затичаха обратно в посоката, от която идеше Робин. Тя наведе глава, когато минаха покрай нея, доволна, че още не беше свалила ненужните очила, защото снимката ѝ се бе появявала по вестниците във връзка със съдебен процес преди две години. Може да беше параноична, но се боеше, че репортерите се опитват да използват „Стафорд“ не като пряк път към Рокъби и гостите му, а като начин да се доберат до отчуждения му син.

Сега, след като фотографите си бяха отишли, портиерът с цилиндъра пусна жената с китайската рокля и кавалера ѝ да влязат, а след като огледа зорко Робин от горе до долу, явно реши, че не е фотограф, и ѝ позволи да мине през портата във вътрешен двор, където добре облечени клиенти пушеха под външни отоплителни лампи. След като погледна телефона си и видя, че Страйк не е отговорил на съобщението ѝ, тя забърза нагоре по стълбите и влезе в Американския бар.

Беше удобно и елегантно пространство с мебелировка от тъмно дърво и кожа с висящи от тавана вимпели и бейзболни шапки на отбори от различни американски щати и университети. Робин веднага забеляза Страйк, облечен в костюм и застанал до бара, с намусено лице, осветено от редиците бутилки на стената.

– Корморан, току-що...

– Ако се каниш да ми съобщиш, че баща ми е зад ъгъла – изрече рязко Страйк, – знам го. Оня гадняр още не си дава сметка, че съм разкрил опита му да ми устрои капан.

Робин се озърна към далечния ъгъл. Карл Оукдън седеше там с широко разкрачени крака и ръка, преметната през облегалката на тапицираната с кожа пейка. Беше с костюм, но без вратовръзка и поведението му определено говореше за човек, чувстващ се уверен в подобна космополитна обстановка. С твърде сближените си очи и тясното чело все още напомняше момчето, строшило кристалната купа на майката на Рой преди толкова години.

– Иди си поприказвай с него. Иска да яде, дойдох за менюта – промърмори Страйк. – Тъкмо подхванахме за Стив Даутуейт. Както се разбира, Дороти винаги го е смятала за подозрителен.

Като тръгна към Оукдън, Робин се молеше Страйк да сдържи гнева си. Само веднъж го бе виждала да губи контрол над нервите си пред свидетел и не желаеше това да се случва отново.

– Господин Оукдън – усмихна му се, щом стигна до него, и му протегна ръка. – Аз съм Робин Елакот, разменихме си имейли...

– Знам – отвърна Оукдън, бавно обърна глава да я измери с поглед и се подсмихна.

Игнорира протегнатата ръка и Робин нямаше съмнение, че го направи преднамерено. Реши да не показва, че е забелязала намерението му да се държи оскърбително, и съблече шлифера си.

– Хубав бар – каза любезно, след като седна насреща му. – Не съм била тук преди.

– Обикновено ви води по евтини заведения, а? – подхвърли Оукдън.

– Корморан ми каза, че сте си припомняли как майка ви е говорила за Стив Даут...

– Миличка – пресече я Оукдън, все така разкрачен и с ръка върху облегалката. – Казах ви от самото начало, че не искам да си имам работа със секретарки. Ще говоря с него или с никого.

– Корморан и аз всъщност сме...

– Не се съмнявам, че сте – презрително се изсмя Оукдън. – И очевидно сега не може да се отърве от вас.

– Моля?

– Не и след като са ви наръгали при опита ви да се нагърбите с мъжка работа – отбеляза Оукдън с поглед към белега на ръката ѝ, после вдигна чашата с коктейл до устните си. – И как иначе, бихте го съдили до дупка, ако се пробва.

Оукдън явно си бе подготвил домашното за детективите и нескрито се наслаждаваше на своето невъзпитано поведение. Мошеникът сигурно си въобразяваше, че в отчаянието си да се добере до информация тя ще пренебрегне оскърбленията му. Изглеждаше решен да извлече максимум удоволствие от тази среща: да се възползва от безплатни питиета и храна и да се заяжда с жена, която надали би си тръгнала. Робин се питаше с кой ли вестник или фотографска агенция се бе свързал, та да примами Страйк само на няколкостотин метра от партито на баща му, и колко щеше да спечели, ако успееха да снимат Страйк как публично пренебрегва събитието или да запишат някоя ядна реплика на детектива, подходяща за цитиране.

– Ето, заповядайте – каза Страйк, като хвърли на масата две подвързани с кожа менюта, и седна.

Не се беше сетил да донесе на Робин нещо за пиене. Оукдън взе меню и бавно го заразгръща, доставяше му удоволствие да ги кара да чакат.

– Ще взема клуб-сандвич – каза най-накрая и Страйк даде знак на келнер.

След като поръчката бе дадена, Страйк отново се обърна към Оукдън и заговори:

– И така, казвахте, че според майка ви Даутуейт бил...

– О, тя определено го смяташе за чаровник – заяви Оукдън. Робин забеляза, че очите му се стрелкаха към входа на бара, и беше сигурна, че Оукдън очаква вътре да нахлуят фотографи. – От бъбривците, дето те засипват с приказки, знаете ги този тип хора. Майка ми разправяше, че го изпробвал на всички. Сестрата винаги се кискала на безсмислиците му.

Робин си припомни рисунката на черния скелет в тетрадката на Талбът и думите, написани до фигурата на смъртта на Кроули: Фортуна казва, че Атина Палада, Церера и Веста са нечестиви жени, които яздят звяра...

– Според майка ви той харесвал ли е доктор Бамбъро?

Оукдън отпи от коктейла си и млясна с устни.

– О, Марго... – Смехът му прозвуча като пръхтене и Робин нелогично се подразни, задето Оукдън наричаше изчезналата лекарка с малкото ѝ име. – Тя бе класическият тип, привлекателен по всякакви начини.

– И какви точно бяха тези начини? – полюбопитства Страйк.

– Момиче зайче – поясни Оукдън и отново пийна от чашата си. – Крака и гърди на показ. А после бързо мята отгоре бялата престилка...

– Не мисля, че джипитата носят бели престилки – отбеляза Страйк.

– Казвам го фигуративно – махна небрежно с ръка Оукдън. – Била е дете на своето време, нали така?

– В какъв смисъл?

– Възникването на гиноцентричното общество, света от гледна точка на жените – леко кимна той към Робин, на която внезапно ѝ хрумна, че тясната му глава го уподобява на гризач. – В края на шейсетте и началото на седемдесетте всичко започва да се променя. Появяват се противозачатъчните таблетки, водещи до зелена светлина за чукане. На пръв поглед изглежда, че мъжът е облагодетелстваният, но като дават възможност на жените да избегнат репродуктивните си функции, те отварят път към естествени и здравословни модели на сексуално поведение. Имате гиноцентричната съдебна система, даваща предимство на жената, та дори и тя поначало да не е искала децата. Появява се авторитарно мъжемразство, маскирано като кампания за равни права, цензурират се мислите и словото на мъжа, както и естественото му поведение. И ето че налице е широко разпространена сексуална експлоатация на мъжете. Клуб „Плейбой“, това е пълна глупост. Само гледане без пипане. Едновремешната лъжа на дворцовата любов. Там жената е трябвало да бъде боготворена, а от мъжа се е очаквало да пръска пари, но никога да не получава удовлетворение. Посещаващите такива клубове са били абсолютни лапнишарани. Бамбъро не се е грижела за собственото си дете – продължи Оукдън, като очите му се стрелкаха помежду входа и Страйк, – не е правела секс със собствения си мъж, за когото чувах, че бил зле здравословно, та надали е можел да го вдига често. Но пък е бил фрашкан с пари, та ѝ е взел бавачка, за да може тя да командори мъжете на работното си място.

– Кого конкретно е командорела? – попита Страйк.

– Ами Даутуейт е излязъл почти разплакан от кабинета ѝ при последното си посещение, така каза старата. Но такава е нашата култура още от шейсетте. Мъжете страдат и на никого не му пука. А после хората врещят, когато мъжът се пречупи, когато не може да понесе повече и изтрещи. Ако Даутуейт я е очистил... Лично аз не вярвам да го е направил – добави Оукдън с експанзивен жест и Робин си припомни как бе почти сигурно, че той никога не е и зървал Стивън Даутуейт, че е бил едва на четиринайсет по времето на изчезването на Марго. – Но ако го е направил, бас държа, че тя го е докарала до ръба. Ама само жените кървят, а? – изсмя се той презрително по посока на Робин. – А, ето го моя сандвич.

Докато келнерът му сервираше, Робин стана и отиде до бара, където стоеше редом с кавалера си красивата жена в китайска рокля, чиято коса се стелеше по гърба ѝ като черна коприна под искренето на строените бутилки. И двамата си поръчваха коктейли и изглежда, се чувстваха отлично в компанията един на друг. За миг Робин се зачуди дали някога тя щеше да изпита същото като тях. Работата ѝ ежедневно ѝ припомняше за многото начини, по които мъжете и жените можеха да се нараняват взаимно.

След като си поръча вода с тоник, телефонът ѝ зазвъня. Надяваше се, че е Баркли, но видя името на майка си. Може би Линда бе дочула за бременността на Сара. Матю като нищо вече бе завел бъдещата си съпруга в Машъм, за да споделят хубавата новина. Робин изключи звука на телефона си, плати за напитката си, като ѝ се искаше да има алкохол в нея, и я отнесе на масата навреме да чуе как Оукдън казваше на Страйк:

– Не, не се е случило такова нещо.

– Не наляхте водка в пунша на барбекюто на доктор Бамбъро?

Оукдън захапа голямо парче от безплатния си сандвич и го задъвка нахално. През оредяващата му коса и многото бръчици около очите Робин успяваше да види разглезения тийнейджър у петдесет и четири годишния мъж.

– Отмъкнах малко и я изпих в пристройката – отвърна с пълна уста Оукдън. – Изненадан съм, че са забелязали липсата, но богатите са скръндзи. Именно затова си и остават богати, нали?

– Чухме, че от пунша на някого му призляло.

– Вината не беше моя.

– Разбрах, че доктор Фипс много се ядосал.

– Хм – подсмихна се Оукдън. – На стария Фипс добре му се подредиха нещата, а?

– В какъв смисъл? – попита Страйк.

– Отърва се от жена си и се ожени за бавачката. Много удобно.

– Не сте харесвали Фипс, нали? – подхвърли Страйк. – Личи от книгата ви.

– Чели сте я? – стресна се за миг Оукдън. – Как така?

– Успяхме да се сдобием със сигнален екземпляр. Трябвало е да излезе през осемдесет и пета, нали?

– Да – потвърди Оукдън.

– Помните ли беседката, която е била в строеж в градината по времето на барбекюто?

Един от клепачите на Оукдън трепна. Бързо прекара длан по челото си, сякаш бе усетил погъделичкване от косъм.

– Не – отговори.

– Има я на фона на една от снимките ви. Тъкмо са били започнали да изливат колоните. Вероятно подът е бил готов вече.

– Не си го спомням – каза Оукдън.

– Значи, пристройката, където сте отнесли водката, не е била наблизо?

– Явно не – отвърна Оукдън.

– Докато сме на темата задигане на разни неща, случайно у вас да е некрологът на доктор Бренър, който сте взели от къщата на Джанис Бийти?

– Никакъв некролог не съм вземал от къщата ѝ – изсумтя презрително Оукдън. – Че за какво ще ми е?

– За информация, която да се опитате да пробутате като ваша собствена.

– Не ми е нужно да издирвам факти за Джо Бренър, знам достатъчно много за него. Идваше у дома на неделен обяд през седмица. Очевидно старата е готвела по-добре от сестра му.

– Е, хайде тогава, смайте ни – подкани го Страйк с наченки на агресивност в тона.

Оукдън повдигна рехавите си вежди. Лапна поредния залък от сандвича си, сдъвка го и го глътна, преди да отговори:

– Хей, това беше изцяло ваша идея. Ако не искате информацията, на драго сърце ще си тръгна.

– Освен ако нямате повече от съдържащото се в книгата...

– Бренър искаше Марго да бъде изключена от професионалния регистър. Една неделя на обяд все за това говореше, беше две седмици преди изчезването ѝ. Ето нà, това не го включих в книгата, защото майка ми не искаше да е там.

– И по каква причина?

– Още му беше лоялна – изпръхтя отново Оукдън в подобие на смях. – А пък аз държах да угаждам на старата по онова време, защото се чуваше, че иска да ме изключи от завещанието. Старите жени – заяви бившият затворник, лежал за измама – лесно може да бъдат убедени за нещо, ако не ги държиш под око. През осемдесетте години се беше сближила с местния викарий. Парите ѝ като нищо можеха да идат за ремонт на църквата, ако не си отварях очите.

– Защо Бренър е искал изключването на Марго от медицинския регистър?

– Прегледала дете без съгласието на родителя.

– За сина на Джанис ли става дума? – попита Робин.

– Случайно да говорех на вас? – парира я Оукдън.

– Няма да си позволявате груб език, ясно ли ви е? – изръмжа Страйк. – Синът на Джанис ли беше, да или не?

– Може би – промърмори Оукдън и Робин заключи, че не си спомня. – Важното е, че е демонстрирала неетично поведение, като е прегледала дете в отсъствието на родител, и дъртият Джо беше много наежен: „Ще се погрижа да я лишат от права“, повтаряше. Това няма как да съм го заимствал от некролог, нали?

Оукдън си изгълта коктейла наведнъж и заяви:

– Ще пия още едно от същото.

Страйк игнорира казаното и зададе въпрос.

– И това беше две седмици преди изчезването на Бамбъро?

– Нещо такова, да. Никога не бях виждал стария негодник толкова възбуден. Обичаше да наказва хората. Голям злобар беше Джо.

– В какво се изразяваше това?

– Каза на майка ми в мое присъствие, че не ме налага достатъчно – отвърна Оукдън. – И тя взе, че се вслуша в съвета му. Няколко дни по-късно се опита да ме набие с чехъла си, тъпата крава. Ама я отказах да се опитва отново.

– Как? Вие самият я ударихте?

Сближените очи на Оукдън огледаха Страйк, сякаш се мъчеше да прецени струва ли си да го образова.

– Ако баща ми беше жив, той би имал право да ме наказва, но тя да се опитва да ме унижава под диктовката на Бренър? Това не бих го търпял.

– Точно колко близки бяха майка ви и Бренър?

Тънките вежди на Оукдън се събраха.

– Като лекар и секретарка, дотам. Нямаше нищо друго между тях, ако това намеквате.

– Значи, не си полягваха заедно след обяда? – подхвърли Страйк. – Тя не беше ли сънлива след посещенията на Бренър?

– Не трябва да съдите за всички майки по вашата – контрира Оукдън.

Страйк прие заяждането с мрачна усмивка и попита:

– Майка ви Бренър ли накара да подпише смъртния акт за баба ви?

– Това пък какво общо има?

– Направи ли го тя?

– Не знам – отвърна Оукдън и очите му отново се стрелнаха към входа на бара. – Откъде ви хрумна? И защо ме питате това?

– Баба ви е била пациентка на Марго Бамбъро, нали?

– Не знам – каза Оукдън.

– Спомняте си всяка дума, казана от майка ви за Стив Даутуейт чак до подробностите, че флиртувал с рецепционистките, как бил на ръба на сълзи, като излязъл от медицинската служба, но не помните важни факти около това как собствената ви баба е паднала по стълбите и е умряла?

– Не съм присъствал – отсече Оукдън. – Бях у приятел, като се е случило. Върнах се у дома и видях линейка отпред.

– И само майка ви ли си беше вкъщи?

– Ама каква връзка има с...?

– Как се казва приятелят, на когото гостувахте? – попита Страйк и за пръв път извади бележника си.

– Какво правите? – опита се Оукдън да се засмее и пусна остатъка от сандвича си върху чинията. – Накъде биете?

– Не искате ли да ни съобщите името му?

– Че защо да го правя... беше съученик...

– Било е много удобно за вас и майка ви старата Мод да се гътне от високо – посочи Страйк. – По моя информация не е бивало да се опитва сама да слиза по стълбите в нейното състояние. Наследихте къщата, нали?

Оукдън започна да поклаща глава много бавно, сякаш се дивеше на неочакваната глупост на Корморан Страйк.

– Вие сериозно ли? Опитвате се да... леле. Леле!

– Значи, няма да ми кажете името на съученика си?

– Охо – опита се да се засмее Оукдън. – Мислите си, че можете...

– ... да подшушна на приятелски настроен журналист как дългата ви кариера като измамник на възрастни жени е започнала с енергично блъсване в гърба на баба ви? О, да, със сигурност мога.

– Я чакайте, мамка му...

– Знам, мислите си, че вие сте ми извъртели номер тази вечер – каза Страйк и се наведе напред. Езикът на тялото му непогрешимо издаваше заплаха и с крайчеца на окото си Робин видя чернокосата жена с китайската рокля и партньорът ѝ да ги наблюдават внимателно над чашите, допрени до устните им. – Но в полицията още се пази писмото, написано им през осемдесет и пета година, в което им се казва да копаят под кръста на свети Йоан. ДНК техниките много са прогресирали оттогава. Очаквам да открият добро съвпадение от слюнката при залепването на плика.

Очите на Оукдън отново заиграха.

– Решили сте да възбудите интереса на пресата към случая „Бамбъро“, та да накарате хората да купуват тъпата ви книжка, нали?

– Никога не съм...

– Предупреждавам ви. Ако тръгнете да дрънкате пред репортери за мен и баща ми или за работата ми по случая „Бамбъро“, ще се погрижа да се сдобиете с обвинение за онова писмо. Ако пък случайно това не се получи, ще пусна всички служители на агенцията си да разузнаят до най-малките детайли жалкия ви живот, докато не открия нещо друго, което да съобщя на полицията. Ясно ли е?

Оукдън, който за момент бе изглеждал притеснен, бързо се окопити. Успя дори да произведе поредния смях.

– Не можете да ме спрете да пиша за каквото си пожелая. Това се нарича свобода на...

– Предупредих ви – повиши леко глас Страйк – какво ще се случи, ако се пречкате на разследването. А за шибания сандвич си платете сам.

Страйк се изправи и Робин, сварена неподготвена, побърза да грабне шлифера си и също стана.

– Корморан, да излезем отзад – каза, като си мислеше за двамата фотографи, мотаещи се пред главния вход на сградата, ала не бяха изминали повече от две крачки, когато чуха Оукдън да подвиква зад гърба им:

– Мислите си, че ме е страх от проклетата ви агенция? Големи детективи сте, няма що!

Главите на повечето хора в близост се извърнаха. Робин погледна назад и видя, че Оукдън също се е изправил. Приближи се и застана в средата на бара, очевидно твърдо решен да разиграе сцена.

– Страйк, моля те, нека просто да си вървим – подкани го Робин, вече с предчувствие за сериозни неприятности.

Оукдън очевидно бе решил да си тръгне от срещата с нещо продаваемо или най-малкото с разказ, в който той печели надмощие в ситуацията. Но Страйк вече се бе обърнал към техния интервюиран.

– Дори не знаеш, че проклетият ти баща е устроил парти зад ъгъла – изрече Оукдън високо, като посочи към „Спенсър Хаус“. – Няма ли да се отбиеш да му благодариш, задето е изчукал майка ти върху купчина чували, докато са ги гледали петдесет души?

Робин наблюдаваше да се случва онова, от което се бе опасявала, като на забавен каданс: Страйк скочи срещу Оукдън. Тя се опита да сграбчи ръката, с която Страйк бе замахнал за удар, но твърде късно, лакътят му се блъсна в челото на Робин и счупи очилата ѝ на две. Пред очите ѝ заиграха тъмни петна и докато се усети, вече беше паднала на пода.

Опитът на Робин да спре Страйк бе дал на измамника няколко секунди да се отклони и вместо да получи крошето, което би го пратило в нокаут, само ухото му бе леко засегнато. Междувременно побеснелият Страйк си даде сметка какво е направил чак като видя насядалите край бара да скачат с погледи, вперени в пода зад него. Като се обърна, видя Робин да лежи там, покрила лицето си с длани и стичаща се от носа ѝ струйка кръв.

– Мамка му! – ревна Страйк.

Младият барман бе изтичал иззад бара. Оукдън крещеше нещо за побой. Все още леко замаяна и с потекли сълзи от болка, унизената Робин бе изправена на крака от двама заможни на вид белокоси американци, които настояваха да се извика лекар.

– Съвсем добре съм – чу се Робин да казва.

Бе отнесла пълната сила на лакътя на Страйк между веждите си и си даде сметка, че носът ѝ кърви, чак когато случайно опръска с кръв бялата риза на притеклия се на помощ американец.

– Робин, по дяволите... – говореше Страйк.

– Господине, налага ми се...

– Да, да, разбира се, че си тръгваме – обърна се Робин към келнера с абсурдно любезен маниер, докато очите ѝ бяха влажни и тя се опитваше да спре кървенето от ноздрите си. – Само да си взема... о, много ви благодаря – каза тя на американката, която ѝ подаде шлифера.

– Повикайте полиция! – надигаше Оукдън. Благодарение на намесата на Робин бе останал невредим. – Някой да повика полиция, дявол го взел!

– Аз не се каня да повдигам обвинения – заяви Робин не към някого конкретно.

– Робин... адски много...

Робин сграбчи ръкава на Страйк и докато по брадичката ѝ още се стичаше топла кръв, промърмори:

– Хайде просто да си тръгнем.

Стъпи върху счупените стъкла на очилата си, когато се отправиха към вратата на смълчания бар, а клиентите му мълчаливо се взираха след тях.

58

Той с нежни думи уталожи всичките болки преживени.

Защото дълго трупана горчилка се заличава от лъжичка сладост.

Тъй тя забрави мъките, от него причинени,

за миналото вече не отвори дума...

Спечелила бе своя рицар след дълга и мъчителна борба.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

– Робин...

– Не ми казвай, че не биваше да се опитвам да те спра – изрече тя през стиснати зъби, докато бързаха през двора отпред. Зрението ѝ бе замъглено от сълзи заради болката. Пушачите се извърнаха и я зяпнаха любопитно, докато тя се опитваше да обърше кървящия си нос. – Ако този удар бе попаднал в целта, сега щяхме да сме вътре и да чакаме полицията.

За облекчение на Робин, не ги причакваха никакви папараци, когато тръгнаха по „Грийн Парк“, но тя се опасяваше, че няма да отнеме дълго след сцената, устроена от Страйк, те отново да ги погнат.

– Ще вземем такси – каза Страйк, обзет от смесени чувства на дълбок срам и ярост срещу Оукдън, баща си, медиите и самия себе си. – Чуй, права си да...

– Знам, че съм права, благодаря – малко невъздържано подвикна тя.

Не само че лицето ѝ пулсираше; сега се чудеше защо Страйк не я бе предупредил за партито на Рокъби; защо изобщо се бе оставил да бъде примамен там от второразреден използвач като Оукдън, без да вземе предвид последствията за случая им и за агенцията.

– Такси!!! – ревна Страйк толкова гръмко, че Робин подскочи.

Чу наблизо тропот от бягащи крака.

Спря черно такси и Страйк избута Робин в него.

– Денмарк Стрийт – викна той и Робин чу виковете на фотографи, когато таксито отново потегли с висока скорост.

– Няма страшно – каза Страйк, като се извъртя, за да погледне през задното стъкло, – те са пеша. Робин... адски много съжалявам.

Тя беше извадила огледалце от чантата си и се опитваше да почисти смъдящото я лице, като бършеше кръвта от горната си устна и от брадичката. Май щеше да се сдобие с две посинени очи, като гледаше как бързо се подуват.

– Искаш ли да те закарам у дома? – попита Страйк.

Както му бе ядосана и се бореше с импулса да ревне от болка, Робин си представи изненадата и любопитството на Макс, когато я видеше в това състояние, как щеше да ѝ се наложи отново да омаловажи нараняванията, понесени във връзка с работата ѝ в агенцията. Също така си припомни, че не бе ходила от дни на пазар за храна.

– Не, искам да ме нахраниш и да ми поръчаш силно питие.

– Имаш го – отвърна Страйк, доволен, че му бе даден шанс да се реваншира. – Задоволява ли те храна за вкъщи?

– Не – отвърна саркастично Робин и посочи двете си посиняващи очи. – Имам желание да ме заведеш в „Риц“, моля.

Страйк се опита да се засмее, но не успя, втрещен от вида на лицето ѝ.

– Може би трябва да идем в спешното отделение.

– Не ставай смешен.

– Робин...

– Съжаляваш. Знам. Каза го вече.

Телефонът на Страйк иззвъня. Той погледна екрана: реши, че Баркли можеше да почака, и изключи звука.

Четиресет и пет минути по-късно таксито ги свали в края на Денмарк Стрийт с къри за вкъщи и две дрънчащи бутилки. Щом се качиха, Робин влезе в тоалетната на площадката, където изми засъхналата кръв от ноздрите и брадичката си с топка навлажнена тоалетна хартия. Двете все по-подуващи се хълмчета, съдържащи очите ѝ, лъснаха пред нея от напуканото огледало. По челото ѝ се разпростираше синина.

Вътре, в офиса, Страйк, който обикновено би ял кърито директно от металното фолио, беше извадил различни по вид две чинии, ножове и вилици, а после, тъй като Робин беше пожелала силно питие, се качи до апартамента си, където имаше бутилка от любимото му уиски. В хладилника имаше малко отделение за фризер, където държеше плик с ледени кубчета за ампутирания си крак в добавка към съд с формички за лед. В него ледът бе от близо година, защото макар от време на време Страйк да обичаше да пийне твърд алкохол, обикновено предпочиташе бира. Тъкмо се канеше да излезе от апартамента със съдчето лед, размисли и се върна да вземе и едно от пликчетата с кубчета лед.

– Благодаря – промърмори Робин, когато пое предложеното пликче с лед при появата на Страйк. – Седеше на мястото на Пат, зад бюрото, където някога беше отговаряла на телефона и където Страйк бе сложил кърито и чиниите. – И най-добре преправи графика за следващата седмица – добави, като предпазливо положи пликчето с лед първо върху лявото си око, – защото няма грим на света, дето да прикрие тази ужасия. Нямам особено голям шанс да остана незабелязана при наблюдение с две насинени очи.

– Робин, толкова ужасно съжалявам – каза отново Страйк. – Държах се като леке, просто... Какво искаш, водка, уиски...

– Уиски – отвърна тя. – С лед.

Страйк наля и на двама им тройна доза.

– Съжалявам – изрече кой знае за кой път, а Робин отпи така нужната ѝ глътка скоч, след което си сипа от кърито. Страйк седна на канапето от изкуствена кожа срещу бюрото. – Да те нараня, е последното, което... няма извинение за мен... падна ми червена пелена пред очите, изгубих самообладание. Другите деца на баща ми ме преследваха от месеци да ида на проклетото парти – въздъхна Страйк и прокара ръка през гъстата си къдрава коса, която никога не изглеждаше разрошена. Чувстваше, че сега ѝ дължи цялата история, та да посочи причините и оправдание за неразумното си поведение. – Искаха да направим групова снимка като подарък. А после Ал ми съобщи, че Рокъби имал рак на простатата, което явно не го е спряло да покани четиристотин души на веселба... Скъсах поканата, без да обърна внимание на мястото на събитието. Трябваше да се досетя, че Оукдън е намислил нещо. Отклоних си вниманието и ето нà...

Гаврътна половината си питие на един дъх.

– Няма извинение, задето се опитах да го ударя, но всичко... тези последни месеци... Рокъби ми позвъни през февруари. За пръв път изобщо. Опита се да ме подкупи да се срещнем.

– Опитал се е да те подкупи? – изненада се Робин и притисна пликчето с лед върху другото си око.

Спомни си крясъка „Иди се шибай“, долетял от вътрешния кабинет в Деня на свети Валентин.

– Практически да – кимна Страйк. – Каза, че е открит за предложения как да ми окаже подкрепа. Само че е закъснял с четиресет години, по дяволите.

Страйк изпи останалото си уиски, пресегна се за бутилката и наля още толкова в чашата си.

– Кога си го виждал за последен път? – попита Робин.

– Като бях на осемнайсет. Срещал съм го общо два пъти. Първия път бях малък. Майка ми се опита да го причака заедно с мен пред звукозаписно студио.

Това го бе разказвал само на Шарлот. Нейното семейство бе също тъй сбъркано и чудато като собственото му, животът им бе изпъстрен със сцени, които за другите хора биха изглеждали епохални – „Случи се месец, преди татко да изгори портрета на мама във фоайето, при което ламперията се подпали и пристигна пожарната, та всички трябваше да бъдем евакуирани през прозорците на горния етаж“, – но за фамилията Камбъл те си бяха просто рутинни преживявания.

– Мислех, че той иска да ме види – продължи Страйк. Шокът от причиненото на Робин и уискито, парещо гърлото му, бяха освободили спомени, които обикновено пазеше дълбоко заключени у себе си. – Бях на седем години. Изгарях от вълнение. Исках да изглеждам добре, та той да се гордее с мен. Накарах мама да ми даде да сложа най-хубавите си дрехи. Застанахме пред студиото... Майка ми имаше контакти сред музикалната индустрия, някой я беше осведомил, че той ще е там... Само че не ни пуснаха да влезем. Помислих, че е станала някаква грешка. Онзи на вратата явно не беше наясно, че баща ми иска да ме види.

Страйк отново отпи. Кърито изстиваше помежду им.

– Майка ми вдигна скандал. Започнаха да я заплашват и тогава зад нас спря колата на мениджъра на групата. Той знаеше коя е мама и не искаше публична сцена. Заведе ни вътре в стая, далече от студиото. Мениджърът се опита да ѝ обясни колко глупаво е да цъфнем така изненадващо. Ако искала пари, трябвало да се обърне към адвокатите му. И тогава осъзнах, че баща ми изобщо не ни беше поканил. Че тя се опитва да му натрапи мен и себе си. Разплаках се – изрече Страйк с предрезгавял глас. – Исках просто да си тръгнем... И тогава, посред крясъците на мама и мениджъра, в стаята влезе Рокъби. Чул да се вика, докато се връщал от тоалетната. Вероятно се е отбил да шмръкне една линийка; това ми дойде на ума чак по-късно. Вече беше надрусан, като се появи. Опитах се да се усмихна, но целият бях омазан със сълзи и сополи. Не исках да ме помисли за ревльо. Бях си представял прегръдка, възклицание: „Ето те най-сетне!“. Но той ме погледна, сякаш бях никой, дете на фенка с окъсели панталони. Вечно носех окъсели панталони... израствах твърде бързо на височина... Едва тогава прехвърли поглед към майка ми и побесня. Избухна скандал. Не си спомням всичко, което си казаха, малък съм бил да схвана всичко. По същество той се възмущаваше как смеела да се изтърси така, имала връзка с адвокатите му, плащал достатъчно, проблемът ѝ бил, че е прахосница, а после каза: „Беше нещастна случайност, мамка му!“. Помислих, че има предвид, че случайно е дошъл в студиото или нещо такова. Но после ме погледна и разбрах, че има предвид мен. Аз бях нещастната случайност.

– О, господи, Корморан... – промълви Робин.

– Все пак е редно да му се отсъдят точки за откровеност – вдигна рамене Страйк. – Той си излезе. Ние си отидохме у дома. Известно време след това таях надеждата, че той се разкайва за казаното. Трудно ми бе да се откажа от идеята, че дълбоко в себе си иска да ме види. Но не последва нищо.

Макар да имаше още много време до залеза на слънцето, стаята постепенно притъмняваше. Високите сгради по Денмарк Стрийт хвърляха сенки във външния офис по това време на деня, но нито един от детективите не понечваше да включи осветлението.

– Втория път се срещнахме – продължи Страйк, – когато си бях уговорил час за посещение при хората, занимаващи се с делата му. Бях на осемнайсет, току-що постъпил в „Оксфорд“. От години не бяхме докосвали парите на Рокъби. Съдът бе наложил ограничения на майка ми как да ги харчи, защото тя беше кошмарна в това отношение, просто ги пропиляваше. И тъй, без мое знание леля и чичо бяха осведомили Рокъби, че съм приет в Оксфордския университет. Майка ми получи писмо, в което се твърдеше, че той вече няма задължения към мен, след като съм навършил осемнайсет, но ѝ се напомняше, че мога да използвам натрупалото се в банковата сметка. Уредих си среща с него в офиса на управителя му. Той беше там с дългогодишния си адвокат Питър Гилеспи. Този път получих усмивка от Рокъби. Е, вече му се бях махнал от главата във финансово отношение, затова пък бях достатъчно голям да говоря пред медиите. Приемането ми в „Оксфорд“ очевидно бе шок за него. Вероятно се бе надявал, че в моето положение тихо и кротко ще изчезна от полезрение за вечни времена. Поздрави ме с постъпването в университета и каза, че имам спестено добро състояние, след като майка ми не бе харчила нищо от него в продължение на шест-седем години. Отговорих му да си завре парите в задника и да ги подпали. После си излязох.

Бях самонадеян малък фукльо. Не ми хрумна, че ако не е Рокъби, Джоун и Тед трябва да ме финансират, което те и направиха... Дадох си сметка за това едва по-късно. Но не вземах дълго пари от тях. След като майка ми почина по средата на втората ми година в „Оксфорд“, напуснах университета и постъпих в армията.

– Той не се ли свърза с теб след смъртта на майка ти? – попита тихо Робин.

– Не – отвърна Страйк. – Или, ако ми е писал, не е стигнало до мен. Получих писмо от него, след като ми беше откъснат половината крак. Предполагам, че новината му е внушила боязън от Бог. Уплашил се е как ще реагират медиите на цялата история. След като ме изписаха от „Сели Оук“, отново се опита да ми даде парите. Научил беше, че се опитвам да открия агенция. Приятели на Шарлот се познаваха с някои от децата му, та така бе стигнало до него.

Робин усети как нещо се преобръща в стомаха ѝ при назоваването на Шарлот. Страйк толкова рядко я споменаваше.

– Отначало отказах. Не исках да взема парите, но никой друг не желаеше да отпусне на еднокрак бивш войник без къща и спестявания достатъчно голям заем, че да основе детективска агенция. Заявих на надутия му адвокат, че ще взема само сумата, нужна ми за старта, след което ще я върна на вноски. И точно това направих.

– Но тези пари открай време са си били твои! – смая се Робин, която си спомняше как Гилеспи бе притискал Страйк за плащанията на всеки няколко седмици, когато тя започна работа в агенцията.

– Да, но аз не ги исках. Беше ми крайно ненавистно дори част от тях да взема под формата на заем.

– Гилеспи се държеше, сякаш...

– Точно хора като Гилеспи заобикалят богатите и прочутите – посочи Страйк. – Цялото му его бе инвестирано в благосъстоянието на баща ми. Мръсникът беше едва ли не влюбен в него или по-скоро в славата му, не знам... Бях твърде откровен по телефона относно мнението си за Рокъби и Гилеспи не ми го прости. Настоях на договор за заем помежду ни и Гилеспи строго държеше на изпълнението му, та да ме накаже, задето бях заявил точно какво мисля за двама им.

Страйк се надигна от канапето, което издаде обичайните си пръдливи шумове, и се зае да сервира кърито. Когато чиниите и на двамата бяха пълни, той отиде да донесе две чаши вода. Вече бе пресушил една трета от уискито.

– Корморан – заговори Робин, след като той отново се настани на канапето и започна да се храни, – нали знаеш, че никога не бих се разприказвала за баща ти пред други хора? И пред теб няма да приказвам за него, ако не искаш, но... ние сме съдружници. Можеше на мен да споделиш как те преследва и така да си изпуснеш парата, вместо да удряш свидетел.

Страйк задъвка пилето си по бенгалски, преглътна и отвърна тихо:

– Да, знам.

Робин отхапа от плоската питка. Лицето вече я болеше по-малко, ледът и уискито бяха притъпили неприятните усещания, всяко по свой си начин. И все пак ѝ бе нужна цяла минута, та да събере куража да изрече:

– Видях, че Шарлот е приета в болница.

Страйк я погледна. Естествено, беше наясно, че Робин много добре знаеше коя е тя. Преди четири години се бе напил до степен да не може да ходи и ѝ разправи повече, отколкото бе възнамерявал. Споделил бе как ги бе разделила завинаги лъжата на Шарлот, че е била бременна от него.

– Да – кимна Страйк.

И взе, че разказа на Робин цялата история със съобщенията за сбогуване, как бе хукнал към телефонната кабина и бе чул откриването на Шарлот сред храстите в градината на скъпата ѝ клиника.

– Боже господи – ахна Робин и остави вилицата си в чинията. – Кога узна, че още е жива?

– Разбрах го със сигурност едва два дни по-късно, когато го съобщиха по вестниците – отвърна Страйк. Надигна се, допълни чашата с уиски на Робин, после наля и на себе си и отново седна. – Но още преди това знаех, че е жива. Лошите новини пътуват по-бързо от добрите.

Настана дълго мълчание, през което Робин се надяваше да чуе още за това как го бе накарало да се чувства ангажирането в опита за самоубийство на Шарлот и практически спасяването на живота ѝ, но Страйк не каза нищо, само ядеше кърито си.

– Ами може и в бъдеще да пробваме това с говоренето – каза накрая Робин, – преди да се гътнеш от инфаркт, предизвикан от стрес, или преди да убиеш човек, когото имаме нужда да разпитаме.

Страйк се усмихна тъжно.

– Да, бихме могли...

Отново ги обгърна тишина, която леко пияният Страйк усещаше да се сгъстява като мед, сладка и утешаваща, но и мъничко опасна, ако затънеш в нея. Както бе препълнен с уиски, разкаяние и едно друго мощно чувство, което внимаваше да не анализира, му се искаше да изрази гласно възхищението си от добротата и тактичността на Робин, но думите, които му хрумваха, му се струваха тромави и неизразителни: би желал да изкаже нещо от истината, само че истината бе опасна.

Как би могъл да ѝ заяви: виж, старая се с всички сили да не си падам по теб още откакто за пръв път свали палтото си в този офис. Опитвам се да не давам названия на нещата, които изпитвам към теб, защото вече знам, че са сериозни, а се стремя към покой от гадостите, които любовта влачи подире си. Искам да съм сам, необременен и свободен. Но пък не искам ти да бъдеш с никой друг. Не желая друг негодник да те убеди за втори брак. Държа да знам, че е отворена възможността за нас някога... може би...

Само дето и това ще се обърка, както всичко винаги се скапва, защото, ако бях от типа хора за постоянна връзка, вече щях да съм женен. А скапе ли се, ще те изгубя завинаги и онова, което изградихме заедно и е буквално единствената хубава част от живота ми, мое призвание, моя гордост, моето най-голямо постижение, ще е обречено на гибел, защото няма да намеря човек, с когото ще е същата радост да върша работата, и всичко ще бъде белязано от спомена за теб.

Да можеше някак тя да влезе в главата му и да види онова, дето бе там, мислеше си Страйк, щеше да разбере как заема уникално място в мислите и чувствата му. Чувстваше, че ѝ дължи тази информация, но се боеше, че изричането ѝ можеше да тласне този разговор в територия, от която трудно би се излязло.

Само че секунда след секунда, както седеше там, погълнал повече от половин бутилка чисто уиски, у него започна да се размърдва различен дух и той се запита за пръв път дали действително искаше навеки тази самоналожена самота.

Джоуни си е наумила, че накрая ще се хванеш със съдружничката си. Онова момиче Робин.

Всичко или нищо. Да видим какво ще стане. Само дето залогът беше най-високият в живота му, много по-висок, отколкото на онова студентско парти, когато се бе осмелил да заговори Шарлот Камбъл, защото въпреки всички страдания, понесъл заради нея по-късно, тогава бе рискувал само краткотрайно унижение, интересна за разправяне история.

Робин, която бе изяла колкото можеше да побере къри, вече се бе примирила, че няма да чуе какво изпитва Страйк към Шарлот. А горещо желаеше да узнае. Чистото уиски, което бе изпила, придаваше на вечерта известна мъглявост, като през завеса от ситен дъжд, и тя изпитваше лека тъга. Съзнаваше, че ако не беше алкохолът, щеше да се чувства откровено нещастна.

– Предполагам – заговори Страйк с фаталистичната дързост на акробат, люлеещ се в светлината на прожектора само с черен въздух под себе си, – Илза е обработвала и теб с нейното сватовничество.

Седнала в сянката насреща му, Робин се почувства сякаш пронизана от електричество. Това, че Страйк изобщо отваряше дума как трета страна ги вижда романтично обвързани, беше безпрецедентно. Не се ли бяха държали винаги, сякаш нищо не можеше да е по-далече от ума им? Не бяха ли се престрували неизменно, че опасните моменти изобщо не ги бе имало, както когато тя пробва пред него зелената рокля, когато го прегърна, облечена във венчалната си рокля, и усети как мисълта да избягат заедно минава през ума му, както и през нейния?

– Да – отвърна тя най-сетне. – Тревожех се... всъщност се чувствах сконфузена, защото не съм...

– Не – побърза да каже Страйк. – Никога не съм помислил, че си...

Тя го почака да каже още нещо и внезапно осъзна остро, както никога не ѝ се бе случвало преди, че точно над тях имаше легло, едва на две минути от мястото, където седяха сега. И също като Страйк тя си каза: всичко, за което съм работила и правила жертви, ще е изложено на риск, ако отведа този разговор в погрешна посока. Отношенията ни ще бъдат завинаги съсипани от неловкост и смущение.

Но най-лошото от всичко бе страхът ѝ да не се издаде. Чувствата, които бе отричала пред Матю, пред майка си, пред Илза и пред себе си, трябваше да си останат скрити.

– Ами... прощавай – каза Страйк.

Робин се зачуди какво ли означаваше това. Сърцето ѝ биеше лудешки и тя отпи още една глътка уиски, преди да каже:

– За какво се извиняваш. Ти не си...

– Тя е моя приятелка все пак.

– Но вече също и моя – посочи Робин. – Аз... мисля, че просто не може да се сдържи. Вижда как двама нейни приятели от различен пол се разбират добре...

Страйк цял се бе превърнал в многобройни антени: само това ли бяха? Приятели от различен пол? Като не искаше да оставя темата за мъже и жени, каза:

– Така и не ми разказа как мина сесията с медиаторството? Как така той прие споразумение, след като бави нещата толкова дълго време?

– Сара е бременна. Искат да се оженят, преди да роди... или преди да наедрее прекалено за дизайнерска рокля, като познавам Сара.

– По дяволите – промърмори тихо Страйк и се зачуди дали тя бе разстроена от това и колко. Не можеше да разчете тона ѝ, нито да я види ясно: офисът вече бе изпълнен със сенки, но той не искаше да включва осветлението. – А той дали... ти очакваше ли го?

– Би трябвало да го очаквам – отвърна тя с усмивка, която Страйк не можеше да види, но от която раненото ѝ лице го заболя. – Очевидно се е подразнила, задето той протака развода ни. Когато той се канеше да сложи край на връзката им, тя остави в леглото ни обицата си, та да я намеря. И сега, като се е тревожела, че няма да получи предложение, е забравила да си изпие хапчето. Това си е един начин жените да контролират мъжете, не мислиш ли? – каза тя, за миг забравила Шарлот и бебето, което бе твърдяла, че е изгубила. – Имам усещането, че му е съобщила, че е бременна, когато той отмени първата ни сесия за медиаторство. Матю каза, че станало случайно, може би не е искал дете, когато за пръв път е отворила дума...

– Ти искаш ли деца? – попита Страйк.

– Струваше ми се, че искам – отвърна бавно Робин. – По времето, когато си мислех, че с Матю ще сме... завинаги заедно.

Докато го казваше, ѝ нахлуха спомени за някогашни представи: за семейна група, каквато не се беше появила на бял свят, но някога бе много жива във фантазията ѝ. Вечерта, когато Матю ѝ направи предложението, в ума ѝ изникна много ясна картина на тях двамата с три деца (компромис между неговото семейство, където бяха две, и нейното с четири). Представяла си бе как Матю насърчава с възгласи малък син, учещ се да играе ръгби като него самия; как Матю се любува на дъщеричка на сцената, изпълняваща ролята на Дева Мария в училищна коледна пиеса. Сега я порази конвенционалният характер на фантазиите ѝ и в каква степен очакванията на Матю се бяха превърнали и в нейни.

Докато седеше в тъмното със Страйк, Робин си помисли как в действителност Матю би бил много добър баща за вида дете, което очакваше, с други думи момче, искащо да играе ръгби, и момиченце, желаещо да танцува с балетна рокличка. Щеше да носи техни снимки в портфейла си, щеше да се ангажира в училището им, щеше да ги прегръща, когато имаха нужда, да им помага с домашните. Той не беше лишен от доброта: чувстваше се виновен, когато постъпваше не както трябва. Но онова, което смяташе за редно, бе прекалено силно повлияно от примера на околните, от техните схващания кое е приемливо и желано.

– Но вече не знам – довърши Робин след кратка пауза. – Не се виждам да имам деца, докато върша тази работа. Мисля, че ще бъда разкъсвана... а повече не желая да бъда разкъсвана. Матю вечно ми насаждаше чувство за вина, с което да ме откаже от тази кариера: не съм печелела достатъчно, работела съм прекалено много часове, поемала съм огромни рискове... Но аз си обичам работата – донякъде яростно изрече Робин – и не искам повече да се извинявам за нея... Ами ти? – попита го. – Ти искаш ли деца?

– Не – отвърна Страйк.

Робин се засмя.

– Кое е смешното?

– Аз изнесох цяла прочувствена реч на темата, а ти просто: не.

– На мен и не ми е мястото тук – проговори Страйк от тъмнината. – Плод съм на нещастен случай, не съм склонен да давам ход нататък на грешката.

След пауза Робин изрече остро:

– Страйк, това прозвуча ужасно самомнително.

– Защо? – засмя се изненадан Страйк.

Когато беше казал същото на Шарлот, тя го бе разбрала и се бе съгласила с него. В началото на тийнейджърските ѝ години пияната ѝ майка бе казала на Шарлот, че обмисляла да я абортира.

– Защото... за бога, не можеш да допускаш целият ти живот да бъде определен от обстоятелствата около зачеването ти! Ако всеки случайно заченат се откажеше да има деца...

– Всички щяхме да сме по-добре, не мислиш ли? – упорито настоя Страйк. – Светът бездруго е пренаселен. А и никое от познатите ми деца не ме кара особено горещо да желая свои.

– Джак го харесваш.

– Него да, но това е едно дете сред куп други. Децата на Дейв Полуърт... знаеш ли кой е Полуърт?

– Най-добрият ти приятел – каза Робин.

– Той е най-старият ми приятел – поправи я Страйк. – Моят най-добър приятел... – За част от секундата се почуди ще го изрече ли, но уискито бе вдигнало бариерата, която обикновено спускаше пред себе си: защо да не го кажеше, защо да не си го позволеше? – ... си ти.

Робин бе толкова изумена, че не можеше да проговори. Никога за четири години Страйк не бе загатвал отдалеч дори какво е тя за него. Налагаше се да съди за привързаността му по косвени забележки, дребни добрини, неловки мълчания или жестове, правени от него насила под стрес. Само веднъж по-рано се бе чувствала като сега и неочакваният подарък, събудил чувството тогава, бе пръстен със сапфири и диамант, а тя го изостави, щом напусна мъжа, който ѝ го беше дал.

Искаше да предложи нещо в замяна, но за миг-два гърлото ѝ бе задавено.

– Аз... чувството е взаимно – отвърна, като се стараеше да не показва колко е щастлива.

Седналият на канапето Страйк смътно регистрира, че имаше някой на металното стълбище на долния етаж. Бяха се почувствали по-близо един до друг от всякога досега, с изключение на онзи момент преди две години, въздухът вибрираше от неизречени неща и той отново имаше усещането, че е застанал на тясна платформа, готов да се хвърли към неизвестността. Спри дотук, нареждаше онзи намусеният у него, дето обитаваше самотна мансарда и копнееше за свобода и спокойствие. Сега е мигът, нашепваше рядко мяркащият се демон, отвързан от уискито, и също като Робин преди малко, Страйк си даде сметка, че се намират на метри от двойно легло.

Стъпките стигнаха до площадката пред стъклената външна врата. Преди Робин или Страйк да успеят да реагират, тя се отвори.

– Токът ли е спрял? – попита Баркли и светна лампата. След миг, през който тримата мигаха насреща си, изненадани, Баркли каза: – Мамка му, ти си истински гений, Робин... Да му се не види, какво е станало с лицето ти?

59

И тази войнствена британка

на нож посрещна своя ухажор.

Той се оттегли бързешком,

изгубил сам влечение към нея.

Не му спести тя укори за глупостта,

урок му даде да внимава кого задиря.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Като примигваше на ярката светлина, Робин посегна отново към пакетчето с лед.

– Страйк ме удари. Без да иска.

– Леле боже – рече Баркли. – Не ща да виждам какво ще е, ако го направи нарочно. Как се случи?

– Лицето ми се изпречи пред лакътя му – отвърна Робин.

– Аха. – Баркли лакомо огледа почти празните кутии от къри. – И това какво е? Компенсация?

– Именно – кимна Робин.

– Затова ли никой от вас не си отговаря на телефона през последните три часа?

– По дяволите, извинявай, Сам.

Робин извади телефона си и го погледна. Имаше петнайсет неотговорени повиквания от Баркли, откакто беше изключила звука при обаждането на майка ѝ в Американския бар. Беше доволна да види, че е пропуснала две съобщения от Морис, към едното от които май имаше прикачена снимка.

– Имаш преувеличено чувство за дълг, за да дойдеш лично – подхвърли леко пияният Страйк.

Не беше много сигурен дали да се радва, или да се дразни, че Баркли ги бе прекъснал, но в крайна сметка реши, че раздразнението надделява.

– Жената ще нощува с хлапето у майка си – каза Баркли. – Та реших лично да донеса добрата новина.

Той си взе една от тънките питки и приседна на облегалката на канапето, в другия край на което седеше Страйк.

– Открих какво дири ШХ в Стоук Нюингтън. Изцяло благодарение на Робин. Готов ли си за това?

– Какво? – недоумяващо прехвърли поглед Страйк от Баркли към Робин. – Кога...?

– По-рано – отвърна Робин, – преди да се срещна с теб.

– Натиснах звънеца – подхвана Баркли – и обясних, че идвам с препоръка от ШХ и се чудя дали тя би ми помогнала. Тя не ми повярва. Трябваше да пъхна крак през прага, та да ѝ попреча да затръшне вратата. Тогава тя сподели как ШХ ѝ казал, че някакъв шотландец го отказал да скача от Тауър Бридж преди два дни. Прецених, че е време за съкращаване на загубите, и отвърнах, че съм бил аз. Че съм приятел, знам какво се върши там и че ще говори с мен, ако я е грижа за клиента ѝ. Тъй че тя ме пусна да вляза.

Баркли хапна от питката.

– Прощавайте, умирам от глад. Тя ме отведе в задната стая, където става всичко.

– Какво всичко?

– Имаше гигантска бебешка кошарка, изработена от пенополиуретан и плоскости – ухили се Баркли. – Огромен повивалник. Купчина памперси за възрастни. Бебешка пудра „Джонсън“.

За миг Страйк остана съвършено безмълвен. Робин се разсмя, но бързо спря, защото я заболя лицето.

– Горкият ШХ ходи там да се прави на бебе. Има само един друг такъв клиент, онзи от фитнеса. Не ѝ трябват повече, защото ШХ ѝ плаща пребогато. Облича ги, преобува ги, пудри им шибаните задници...

– Ти се майтапиш – промърмори Страйк, – няма как да е истина.

– Истина е – намеси се Робин с леда, притиснат към лицето ѝ. – Нарича се... чакай малко...

Тя извика на телефона си списъка с аномалии.

– Автоневрофилия. Възбуждаш се, като се мислиш за бебе.

– Но как ти хрумна, по дяволите?

– Наблюдавах как возят старците от дома – обясни Робин. – Морис каза, че били като деца, че някои от тях вероятно носели памперси и просто... нещата си дойдоха на място. Бях я видяла да купува огромно количество бебешка пудра и биберони в супермаркета, а никога не чух в къщата да има бебе. Освен това галеше големи мъже по главите, сякаш са дечица...

Страйк си припомни как беше последвал шефа на фитнеса и той бе държал ръка пред долната част на лицето си на излизане от къщата на Елинор Дийн, сякаш от устата му стърчеше нещо, което искаше да скрие.

– ... доставяха ѝ големи кашони, за които си личеше, че са леки – додаде Робин.

– Били са памперси за възрастни – каза Баркли. – Тя не е лоша жена обаче. Направи ми чай. Знае за изнудването, но ето нещо интересно: тя и ШХ не вярват Хитреца да знае какво действително става в къщата.

– Как така?

– Шефът на фитнеса се изпуснал пред Хитреца, че познавал големец в неговата компания. Споменал как с ШХ понякога ходят заедно да си играйкат... като на ясли.

Баркли внезапно избухна в смях и Страйк се присъедини към него. Робин с притиснатото към лицето пакетче лед също се включи. В продължение на цяла минута тримата се превиваха от смях при мисълта за двамата мъже с памперси, седнали в талашитената им кошарка.

– ... като в детски ясли – избъбри Баркли с фалцет, докато бършеше сълзите от очите си. – Ти да видиш какви неща имало по белия свят. И тъй, онзи безхаберник от фитнеса го изтресъл пред Хитреца. Той знаел, че дъртият му шеф никога не е стъпвал във фитнес през живота си и че живеел на другия край на Лондон, така че взел да любопитства и видял, че шефът на фитнеса започнал да се притеснява. Хитреца проследил своя началник и го видял да влиза в къщата на Елинор. Направил си очевидното заключение: че тя е проститутка. На другия ден Хитреца влязъл в офиса на началника си, затворил вратата, съобщил му адреса на Елинор и му казал, че знае какво става там. ШХ само дето не се посрал, но той не е глупак. Според него Хитреца смята, че става дума за обикновен секс, но се тревожи, че може да се разрови по-надълбоко. Самият ШХ открил Елинор онлайн в някакъв тъмен ъгъл на мрежата. ШХ се бои, че Хитреца ще разчопли какво действително върши тя, ако отрече, че правят секс, а разчуело ли се за неговите пристрастия, ШХ щял да се върне директно на Тауър Бридж. Та така, тази част не е толкова смешна – заключи Баркли на по-трезва нотка. – Шефът на фитнеса си признал на ШХ и Елинор как се е разприказвал пред Хитреца едва преди два месеца. Едва ли не е готов да се гръмне за това, което е направил. Елинор е свалила обявата си, но интернет никога не забравя, така че няма полза... Най-лошото по думите на Елинор е, че Хитреца е пълен гадняр. ШХ ѝ е разправил всичко за него. Шмъркал кокаин в службата, опипвал секретарката, а ШХ не може да направи нищо по въпроса, защото се бои от отмъщение. Е, какво ще правим сега? – попита Баркли. – Ще кажем на хората от борда, че панталонът на ШХ не му приляга добре, защото отдолу носи памперси?

Страйк не се усмихна. Количеството изпито уиски не подпомагаше особено мисловните му процеси. Робин бе тази, която заговори първа.

– Можем да кажем на борда всичко и да приемем, че това ще съсипе живота на няколко души... или можем да им позволим да прекратят договора ни, без да им казваме какво става, при което да оставим Хитреца да продължи да изнудва ШХ... Или...

– Да – изрече натъртено Страйк. – Там е въпросът, нали? Къде е третият вариант, при който Хитреца си получава заслуженото, а ШХ не свършва в Темза?

– Както ми описа Елинор – обърна се Робин към Баркли, – тя сигурно би подкрепила ШХ, че между тях е имало любовна връзка, макар че това няма да ощастливи особено съпругата.

– Да, Елинор би го подкрепила – кимна Баркли, – в неин интерес е.

– Аз искам да заковем Хитреца – отсече Страйк. – Клиентът би бил предоволен да се отърве от него, без името на компанията да се окаля в пресата... което неминуемо би се случило, ако се разчуе как шефът ѝ обича да му пудрят задника. Ако онази секретарка е подложена на сексуален тормоз и го е видяла как шмърка кокаин в службата, защо не се е оплакала? – попита Страйк.

– От страх, че няма да ѝ повярват? – предположи Робин. – Че ще си изгуби службата?

– Би ли позвънила на Морис? – обърна се Страйк към нея. – Сигурно още пази телефона и имейла ѝ. А ти, Баркли – добави, като успя да се изправи от канапето при третия опит, – ела с мен във вътрешния кабинет, трябва да променим графика за следващата седмица. Робин не може да следи хора в този ѝ вид, сякаш е изкарала три рунда на ринга с Тайсън Фюри.

Двамата мъже отидоха в кабинета на Страйк, а Робин остана за миг на бюрото на Пат, замислена не за разказаното от Баркли, а за минутите преди появата му, когато двамата със Страйк бяха седели в полумрака. Споменът за признанието на Страйк, че тя е най-добрият му приятел, накара сърцето ѝ да пропее, сякаш някаква тежест бе махната от него завинаги.

След като се наслади на това чувство, извади телефона си и отвори съобщенията, пратени ѝ по-рано от Морис. Първото с прикачената снимка, гласеше: „Иха!“. Снимката бе на табела с надпис: „Открадната е пратка с виагра. Полицията търси банда закоравели престъпници“. Второто съобщение беше въпрос: „Не е ли смешно?“.

– Не – промърмори Робин, – не е смешно.

Изправи се, избра номера на Морис и започна да разчиства кърито от бюрото с една ръка, като държеше телефона притиснат до ухото си.

– Добър вечер – отговори Морис след няколко позвънявания. – Обаждаш се да ми кажеш, че си открила корав престъпник ли?

– Шофираш ли? – попита го Робин, като игнорира тази духовитост.

– Пеша съм. Тръгнах си от старческия дом, след като го заключиха за през нощта. Всъщност съм близо до офиса, на път съм да сменя Хъчинс. Той следи приятеля на Госпожица Джоунс.

– Ще ни трябват детайлите за контакт със секретарката на Хитреца.

– Какво? Защо?

– Открихме за какво изнудва ШХ, но... – Тя се поколеба, като си представи шегичките за сметка на ШХ, които би чула, ако разкажеше на Морис какво точно върши Елинор Дийн. – Не е нещо незаконно и той на никого не вреди. Искаме отново да говорим със секретарката на Хитреца, тъй че ни трябва връзка с нея.

– Не мисля, че трябва да се обръщаме отново към секретарката – коментира Морис. – Идеята е лоша.

– Защо? – попита Робин, докато пускаше съдовете от фолио в кофата за смет с педал, и потисна намръщване, защото от него я болеше лицето.

– Защото... мамка му – изтърси Морис, който обикновено избягваше да ругае пред Робин, – ти беше тази, която каза да не я използваме.

Зад нея във вътрешния кабинет Баркли се разсмя на нещо, казано от Страйк. За трети път тази вечер Робин изпита чувство за надвиснали неприятности.

– Сол, да не би да продължаваш да се виждаш с нея?

Той не отговори веднага. Робин събра чиниите от бюрото и ги сложи в мивката, докато чакаше отговора му.

– Не, разбира се, че не – опита се да се засмее той. – Просто намирам, че не е добра идея. Ти беше тази, която каза тогава, че тя има твърде много да губи...

– Този път няма да искаме от нея да му поставя клопка...

– Ще трябва да помисля по въпроса – каза Морис.

– Сол, въпросът не подлежи на обсъждане. Трябват ни данните ѝ за контакт.

– Не знам дали ги пазя – отвърна Морис и Робин отгатна, че лъже. – Къде е Страйк сега?

– На Денмарк Стрийт.

Като не желаеше да чуе някое лукаво подмятане, че със Страйк са заедно в офиса по тъмно, умишлено премълча, че и тя е там.

– Добре, ще му позвъня – каза Морис и преди Робин да е успяла да каже още нещо, затвори.

Уискито, което беше изпила, все още имаше леко анестетичен ефект. Робин знаеше, че ако бе напълно трезва, щеше да е още по-гневна от поредния даден от Морис пример, че я третира не като съдружник във фирмата, а като секретарка на Страйк.

Пусна чешмата в тясното кухненско боксче и се залови да измие чиниите и приборите и докато сосът от къри се оттичаше в сифона, мислите ѝ отново я отнесоха към моментите преди пристигането на Баркли, когато със Страйк бяха седели в полумрака.

По „Чаринг Крос Роуд“ мина кола, от която се разнесе „Никога няма да те изоставя“ на Рита Ора, и Робин започна да припява полугласно:

Кажи ми ти, любими, какво ще правим.

Ще улесня нещата, имам да губя много...

Тя запуши сифона на мивката с тапата и започна да я пълни, пръсна препарат върху приборите. Докато си пееше, погледът ѝ падна върху неотворената бутилка водка, купена от Страйк и останала недокосната. Сети се за Оукдън, който бе откраднал водка на барбекюто на Марго...

Омръзна ти да ме гледаш такава,

забравила как да се весели...

... и как твърдеше, че не е сипвал от нея в пунша. Но Глория бе повръщала после... В мига, когато пое дъх в дробовете си, за да повика Страйк и да му сподели новата си идея, две ръце се сключиха на талията ѝ.

Два пъти в живота си Робин беше нападана от мъж изотзад: без съзнателна мисъл, силно заби високия ток на обувката си в стъпалото на онзи зад себе си, отметна рязко назад глава да удари лицето му, грабна нож от мивката и се извъртя, когато хватката на кръста ѝ изчезна.

– Мамка му! – ревна Морис.

Не го бе чула да идва по стълбите заради шума от течащата вода и собственото ѝ пеене. Морис се бе превил на две и притискаше с длани носа си.

– Мамка му! – извика отново, когато свали ръце и видя, че носът му кърви.

Подскочи назад и се тръшна на канапето, а на обувката му ясно личеше отпечатъкът от тока ѝ.

– Какво става? – попита Страйк, дотичал от вътрешния кабинет, и започна да мести очи между Морис на канапето и Робин, която още стискаше ножа.

Тя спря чешмата, като дишаше тежко.

– Той ме сграбчи – каза тя, когато Баркли също се появи от кабинета зад Страйк. – Не го чух да идва.

– Аз... беше шибана шега – промърмори Морис, като разглеждаше кръвта, размазана по дланите му. – Само исках да те стресна, да му се не види...

Но адреналинът и уискито внезапно отприщиха у Робин гняв, какъвто не бе изпитвала още от вечерта, когато напусна Матю.

– Би ли се промъкнал зад Страйк да го стиснеш за кръста? Ами зад Баркли? Пращал ли си на някого от двама им снимки на патката си?

Настана гробно мълчание.

– Кучка такава – процеди Морис с опакото на дланта, притисната към ноздрите му. – Каза, че няма да...

– Какво е направил? – попита Страйк.

– Прати ми снимка с члена си – тросна се бясната Робин и отново се обърна към Морис. – Не съм ти някое шестнайсетгодишно девойче, дето ще го е страх да ти каже да престанеш. Не искам да ме докосваш, ясно? Не искам да ме целуваш...

– Пратил ти е...? – подхвана Страйк.

– Не ти казах, защото беше под силен стрес – заяви Робин. – Джоун умираше, ти сновеше до Корнуол и обратно, само тези ядове ти липсваха, но търпението ми свърши. Няма повече да работя с него. Искам той да се махне.

– За бога – обади се Морис, като все тъй бършеше носа си, – беше шега...

– Трябва да се научиш да разчиташ правилно знаците, мой човек – подхвърли Баркли, очевидно развеселен, облегнат на стената със скръстени ръце.

– Не може да ме уволните заради...

– Ти си подизпълнител – посочи Страйк. – Просто не ти подновяваме договора. Споразумението за неразгласяване на информация си остава в сила. Една дума за каквото и да било, което си научил тук, и ще се погрижа никога да не помиришеш детективска работа. Сега се омитай от офиса.

Морис се изправи с див поглед, а от лявата му ноздра още течеше кръв.

– Добре, ясно, искаш да я задържиш, защото си падаш по нея. Хубаво.

Страйк направи крачка напред. Морис едва не се стовари върху канапето, като отстъпи.

– Хубаво – повтори отново.

Обърна се и излезе от офиса, като затръшна стъклената врата. Докато тя продължаваше да вибрира, а стъпките на Морис прокънтяха надолу по металното стълбище, Баркли се отлепи от стената, измъкна ножа от ръката на Робин и отиде да го пусне в мивката при мръсните съдове.

– Никога не съм го харесвал тоя нахал – заяви.

Страйк и Робин се спогледаха, после насочиха очи към изтъркания килим, по който още блестяха няколко капки кръв от Морис.

– Едно на едно сме – отбеляза Страйк. – Какво ще кажеш да обявим за победител онзи, дето пръв ще счупи носа на Баркли?

Шеста част

Изтекоха онез дванайсет месеца

и всичко по местата си дойде.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

60

Фортуна, враг на безразсъдна дързост,

рядко съдейства (тъй изказа се Гийон).

По-скоро забавлява се да пречи на храбреца,

свърнал от пътя, дето тя е отредила.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Какво би се случило, ако онази вечер Сам Баркли не беше отворил вратата и не бе светнал лампата, беше въпрос, който занимаваше и двамата детективи през уикенда, като всеки преповтаряше разговора в главата си и се чудеше какво бе мислил другият, дали не бе казано и издадено твърде много.

Вече трезвен, Страйк беше доволен, че не направи онова, към което го подтикваше уискито. Ако бе действал по роден от алкохола импулс, сега можеше да е жертва на горчиви угризения и със затворен път към приятелството, което бе тъй уникално в живота му. И все пак в свободните си мигове се питаше дали Робин бе осъзнала колко опасно близо бе той да тласне разговора към територия, дотогава оградена с бодлива тел, и как секунди, преди Баркли да светне лампата, се бе опитал да си спомни кога за последно си е сменял чаршафите.

Междувременно в неделя сутринта Робин се събуди с лице, което я болеше така, сякаш някой беше газил по него, с лек махмурлук и променлива смесица от удоволствие и тревожност. Отново се върна към всичко, което бе казала на Страйк, с надеждата да не бе издала чувствата, които ѝ бе станало навик да отрича дори пред себе си. Споменът как той ѝ каза, че е най-добрият му приятел, предизвикваше малък изблик на щастие всеки път, щом го извикаше, но с напредването на деня и влошаването на синините вече ѝ се щеше да бе набрала достатъчно кураж, та да го попита какво изпитва към Шарлот Камбъл.

Напоследък образът на Шарлот не напускаше съзнанието на Робин, подобно на мрачен портрет, който никога не би искала да закачи на стената си. Картината бе придобила форма през четирите години, откакто се бяха разминали на стълбите под офиса на Денмарк Стрийт, благодарение на многото подробности, съобщени ѝ от Илза, и на информацията, прочетена в пресата. Снощи обаче този образ бе станал ярък и фиксиран: мрачно романтично видение на изгубена и умираща любима с прошепнати последни думи в ухото на Страйк, докато бе лежала под дърветата.

Откъдето и да го погледнеше човек, това си бе извънредно могъщ образ. Веднъж, много пиян, Страйк бе казал на Робин, че Шарлот е най-красивата жена, която е виждал някога, и докато се бе намирала между живота и смъртта, тази красавица бе избрала да се обади тъкмо на Страйк, за да му каже, че още го обича. Какво можеше да предложи прозаичната Робин Елакот, което да се равнява на драма с такива високи залози, с такива екстремни емоции? Осъвременен график, обработени фактури и чаша силен чай? Несъмнено поради болката в лицето ѝ настроението на Робин се колебаеше между гаснеща бодрост и тенденция към униние. Накрая тя се смъмри строго: Страйк ѝ бе предложил безпрецедентно уверение в топлите си чувства; вече никога нямаше да види Сол Морис. Би трябвало да е възхитена и по двата параграфа.

Предсказуемо, Пат прие най-тежко новината за неочакваното уволнение на Морис. Страйк я съобщи в понеделник сутринта, когато със секретарката му за малко не се сблъскаха на входа на сградата им на Денмарк Стрийт – Страйк излизаше, а Пат влизаше. И двамата се готвеха за доза никотин, като Пат тъкмо бе извадила електронната цигара, която използваше в работно време, а Страйк вече бе приготвил пакета „Бенсън енд Хеджис“, от които много рядко запалваше в офиса.

Направил бе няколко стъпки, преди да се върне назад.

– ... и още, би ли изчислила заплащането на Морис до петък, за да му го преведеш незабавно в сметката? Той няма да идва повече.

Не изчака реакцията ѝ, тъй че Робин бе тази, която понесе изблика на разочарование на секретарката, щом пристигна в десет без десет. Пат си бе пуснала Радио Две, но го изключи, щом топката на бравата се завъртя.

– Добро утро. Ама... какво ти се е случило?

Два дни по-късно лицето на Робин изглеждаше по-зле, отколкото в събота. Отокът бе спаднал, затова пък двете ѝ очи бяха окръжени в тъмносиво, примесено с червено.

– Злополука. Ударих се в нещо. – Робин свали якето си и го остави на закачалката. – Тъй че тази седмица няма да участвам в наблюдения.

Извади книга от чантата си и отиде до чайника. Никак не ѝ бяха приятни погледите, хвърляни ѝ крадешком в метрото тази сутрин, но не се канеше да споменава лакътя на Страйк пред Пат, защото се опитваше, когато е възможно, да не подклажда антипатията на секретарката към съдружника ѝ.

– И защо Сол няма да се върне? – настоя да научи Пат.

– Не се получи с него – отвърна Робин с гръб към Пат, докато изваждаше две чаши.

– Как така? – възмути се Пат. – Той засече онзи, дето спеше с бавачката. Винаги е бил редовен с документацията си, което не може да се каже за оная откачалка, шотландеца.

– Знам – отвърна Робин. – Но не беше добър екипен играч, Пат.

Пат всмукна дълбоко никотинова пара и се намръщи.

– Той – кимна с глава към празния стол, на който обикновено седеше Страйк – би могъл да вземе един-два урока от Морис!

Робин много добре знаеше, че не Пат решава кого да назначават и уволняват съдружниците, но за разлика от Страйк бе на мнение, че в такъв малък екип Пат заслужаваше да знае истината.

– Не Корморан поиска той да си иде – обърна се с лице към секретарката. – Аз бях.

– Ти! – смая се Пат. – Мислех, че двамата се харесвате!

– Не. Аз не го харесвах. И извън всичко друго на Коледа ми прати снимка на пениса си в ерекция.

По силно сбръчканото лице на Пат се изписа почти комична покруса.

– По... пощата?

Робин се разсмя.

– Да не мислиш, че е била пъхната в коледна картичка? Не, в есемес.

– И ти не си...?

– Да съм си я поискала? Не – отговори Робин, като вече не се усмихваше. – Той е сбъркан, Пат.

Обърна се пак към чайника. Недокоснатата бутилка водка стоеше до мивката. Когато погледът на Робин падна върху нея, тя си припомни хрумналата ѝ в събота вечерта идея, малко преди ръцете на Морис да се сключат около кръста ѝ. След като даде на секретарката кафето ѝ, отнесе своето във вътрешния кабинет заедно с извадената от чантата книга. Пат извика зад нея:

– Аз ли да осъвременя графика, или ти ще го направиш?

– Аз ще се погрижа – отвърна Робин и затвори вратата, но вместо това позвъни на Страйк.

– Добро утро – отговори той след втория сигнал.

– Здрасти. Забравих да ти спомена идея, която ми дойде в събота вечерта.

– Казвай.

– Става дума за Глория Конти. Защо е повръщала в банята по време на барбекюто на Марго, щом Оукдън не е сипвал водка в пунша?

– Защото той е лъжец и го е направил? – предложи обяснение Страйк.

В момента беше на площадчето в Ислингтън, което Робин бе обикаляла в петък, но сега спря и извади цигарите си с поглед към централната градина, която днес беше безлюдна. Лехите, гъсто засадени с лилави теменужки, изглеждаха като кадифени пелерини, метнати върху лъсналата трева.

– Или пък е повръщала, защото е била бременна? – вметна Робин.

– Мислех си, че се случва само сутрин – възрази Страйк, но в същия момент си припомни за бременната съпруга на стар приятел от армията, която беше хоспитализирана заради денонощно повръщане.

– Братовчедка ми повръщаше по всяко време на деня, когато беше бременна – изтъкна Робин. – Миризмата на някои храни никак не ѝ понасяше. А Глория е била на барбекю.

– Така е – каза Страйк и внезапно си припомни странното си хрумване след разговора със сестрите Бейлис.

Теорията на Робин му се стори по-основателна от собствената му. Всъщност логиката на неговата отслабваше, ако тази на Робин бе вярна.

– И тъй, мислиш, че Глория е била тази, която...

– ... е направила аборт в клиниката „Брайд Стрийт“, да – потвърди Робин. – И Марго Бамбъро ѝ е помогнала да го уреди. Айрийн спомена, че Глория все стояла в кабинета на Марго, докато тя сама обслужвала рецепцията.

От лилавия килим в градината се разнасяше тъй тежка миризма, че Страйк я усещаше дори през дима на цигарата си.

– Струва ми се, че си напипала нещо... – изрече бавно той.

– Помислих си, че това би обяснило...

– Защо Глория отказва да говори с нас?

– Освен че споменът е травматичен, може мъжът ѝ да не знае нищо за случилото се – допусна Робин. – Къде си в момента?

– В Ислингтън – отвърна Страйк. – Каня се да се пробвам с Ричи Мръсника.

– Какво? – стъписа се Робин.

– Обмислях го през уикенда – каза Страйк, който за разлика от Робин не беше ползвал почивни дни, а бе провеждал наблюдение над Хитреца и гаджето на Госпожица Джоунс. – Вече изминаха почти десет месеца от едногодишния ни срок, а не разполагаме практически с нищо. Ако той страда от деменция, очевидно нищо няма да постигнем, но знае ли човек, току-виж съм успял да измъкна нещо от него. Нищо чудно да му стане драго да си спомни някогашните дни.

– Ами ако синовете му научат?

– Той не може да говори или поне не разбираемо. Залагам на вероятността, че няма да е в състояние да ме издаде пред тях. Слушай – подхвана Страйк, който никак не бързаше да приключи разговора, защото искаше да си допуши цигарата и предпочиташе да го направи в компанията на Робин. – Отгатвам как Бети Фулър мисли, че Ричи я е убил. Тюдор Аторн е бил на същото мнение, казал го е на племенника си, а тъкмо те са били в центъра на местните слухове и са били наясно за нелицеприятните обитатели на квартала. Все си припомням думите на Пищяла, когато му разправих как Марго е изчезнала безследно. „Професионална работа“. Като отстъпиш крачка назад и огледаш нещата – добави Страйк, вече стигнал до последния сантиметър от цигарата си, – изглежда практически невъзможно да не е останала съвсем никаква следа от нея, ако не го е извършил някой с много опит.

– Крийд е имал опит – каза тихо Робин.

– Знаеш ли какво направих снощи? – продължи Страйк, като игнорира забележката ѝ. – Потърсих онлайн свидетелството за раждане на Кара Улфсън.

– Защо? О... – леко се засмя Робин. – Заради зодията ѝ ли?

– Да. Знам, че това противоречи на правилото „средствата преди мотива“ – вметна той, преди Робин да е успяла да го изтъкне, – но ми хрумна, че някой може да е казал на Марго за убийството на Кара. Лекарите знаят разни неща, нали така? Ходят по къщите на хората, провеждат поверителни консултации. Те са като свещениците. Научават тайни.

– Проверявал си дали Кара е Скорпион – каза Робин.

Прозвуча повече като твърдение, отколкото като въпрос.

– Именно. И се чудех дали Ричи не е влязъл на партито, за да покаже на бандитите си коя жена да приберат.

– Е, и?

– Какво?

– Кара Скорпион ли е била?

– О. Не. Телец, родена е на седемнайсети май.

Страйк чу Робин да прелиства страници.

– Което значи, че според Шмит... – Робин направи кратка пауза. – ... е била в Кит.

– Аха – промърмори Страйк, вече допушил цигарата си. – Е, стискай ми палци. Влизам.

– Добре, аз...

– Корморан Страйк! – възкликна някой радостно зад него.

Страйк прекъсна разговора с Робин, когато до него застана стройна чернокожа жена в кремаво палто и със сияеща усмивка.

– Не ме помниш, нали? – каза тя. – От „Сели Оук“. Аз съм...

– Марджори! – спомни си внезапно Страйк. – Марджори, физиотерапевтката. Как си? Какво...?

– Работя по няколко часа в старческия дом насреща – каза тя. – А пък ти стана прочут...

По дяволите.

На Страйк му отне двайсет и пет минути да се отърве от нея.

– ... та така, дотам бях – разказваше той по-късно на Робин в офиса. – Престорих се, че съм бил в района за среща със счетоводителя си, но след като тя работи в „Сейнт Питър“, няма шанс да се доберем до Ричи.

– Няма шанс ти да влезеш там...

– Казах ти вече – изрече остро Страйк. Състоянието на лицето на Робин беше ясно предупреждение срещу безразсъдство, напомняше за рисковете да се пренебрегват последствията. – Няма да го доближаваш и точка по въпроса.

– Госпожица Джоунс е на телефона – подвикна Пат от външния офис.

– Свържи я с мен – каза Робин, а Страйк изрече само с устни „Благодаря“.

Робин разговаря с Госпожица Джоунс, докато продължи да пренарежда графика на компютъра си, а това, предвид временната ѝ неспособност за наблюдения и трайното отсъствие на Морис, си беше като да решаваш особено заплетено математическо уравнение. Прекара следващите четиресет минути да издава неопределени звуци на съгласие, когато Госпожица Джоунс спираше, за да си поеме дъх. На Робин ѝ беше ясно, че целта на клиентката им е да проточи разговора с надежда Страйк да се върне в офиса. Накрая Робин успя да я разкара, като се престори, че получава известие от Пат, че Страйк ще отсъства през целия ден.

Робин си каза, че това е единствената ѝ лъжа за деня, докато във външния офис Страйк и Пат обсъждаха разходите, представени от Баркли. Предвид колко опитен бе Страйк в избягването да дава обещания, би трябвало да е забелязал как тя не му даде изрично дума, че ще стои настрани от Ричи Мръсника.

61

Задаваше се вече смяната на стражите,

когато Бритомарт отвори тежката врата

и влезе храбро...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

През първата седмица на юни в „Метро“ се появи мъглява дописка, свързана с присъствието на Страйк в Американския бар във вечерта на партито на баща му.

Кой прочут син на прочут баща предпочете да прекара вечерта на честването на своя старец, като устрои бой в бар само на петстотин метра от празненството, вместо да се присъедини към семейството си? Наши съгледвачи ни съобщиха, че е имало тежък удар и вярната му помощничка не е успяла „да се задържи изправена“. Състезание за публичност между баща и син? Таткото безусловно печели първия рунд.

Тъй като „Да се задържиш изправен“ бе името на един от албумите на Джони Рокъби, у никого не оставаха съмнения кои баща и син бяха визирани. Няколко журналисти позвъниха в офиса на Страйк, но тъй като нито той, нито Рокъби бяха склонни да коментират, историята отмря поради липса на подробности.

– Можеше и по-зле да е – беше единствената забележка на Страйк. – Няма снимки, не се споменава Бамбъро. Явно Оукдън се е подплашил и не смее да продава сведения за нас.

Робин изпитваше леко чувство за вина, задето вече бе прегледала на телефона си снимки от партито на Джони Рокъби, докато наблюдаваше къщата на гаджето на Госпожица Джоунс. Гостите на Рокъби, сред които холивудски знаменитости и големи имена от света на рокендрола, до един бяха облечени в костюми от осемнайсети век. Сред всичките снимки на прочути хора имаше една на Рокъби, заобиколен с шест от седемте си пораснали деца. Робин разпозна Ал, усмихнат под кривната напудрена перука. Можеше да си представи Страйк там, издокаран в брокат, колкото да го види да прави овчарски скок.

При все че изпита облекчение, задето Оукдън май се бе отказал от идеята да обсъжда агенцията в пресата, Робин ставаше все по-тревожна с напредването на юни. Случаят „Бамбъро“, който бе по-важен за нея едва ли не от всичко друго, бе попаднал в пълен застой. Глория Конти бе посрещнала с мълчание молбата на Ана да сътрудничи, Стив Даутуейт си оставаше неоткриваем, Робин не бе чула новини относно възможността за интервю на Денис Крийд, Ричи Мръсника седеше затворен в старческия дом, който поради съкратения състав на агенцията вече никой не наблюдаваше.

Оказа се невъзможно да се намери дори временен заместник на Морис. Страйк се бе свързал с всички, които познаваше в Отдела за специални разследвания, Хъчинс се бе допитал до контактите си в Централното управление на полицията, а Робин разговаря с Ванеса, но никой не проявяваше интерес да се присъедини към агенцията.

– Ами лято е – каза Баркли на Робин, когато се засякоха в офиса един съботен следобед. – Хората не искат да започват нова работа, замислили са ваканция, разбирам ги.

И Баркли, и Хъчинс имаха планове за почивка с жените и децата си и ги бяха заявили месеци предварително, а никой от партньорите нямаше желание да им откаже това право. В резултат на това в средата на юли в агенцията работеха само Страйк и Робин.

Страйк се бе посветил да следи приятеля на Госпожица Джоунс, за да се опита да открие нещо, доказващо, че е неподходящ човек да получи опека над дъщеря си, а Робин се мъчеше да заформи познанство със секретарката на Хитреца, което никак не се получаваше лесно. Дотук, като бе слагала всеки път различна перука и цветни контактни лещи, се бе опитала да я заприказва в бар, умишлено се спъна в нея в нощен клуб и я последва в дамската тоалетна в „Харви Никълс“. И макар секретарката май да не бе разпознала, че една и съща жена се изпречва на пътя ѝ, не бе показала и най-малка склонност да бъбри, още по-малко да признае, че шефът ѝ е похотливец и смърка кокаин.

След като се опита и не успя да седне до секретарката в бар за сандвичи в Холбърн по обед, Робин, която този ден беше с тъмна коса и тъмнокафяви очи благодарение на пудра за коса и контактни лещи, реши, че е дошло време да изтръгне информация от старец, вместо от млада и хубава жена.

Не стигна лесно до това решение, нито подходи лековато към него. Робин изпитваше известна симпатия към Пищяла, стария приятел на Страйк, но не си правеше илюзии колко зъл трябва да е някой, та да уплаши човек, навлязъл в престъпния свят от деветгодишна възраст. Съответно изработи план, първата стъпка от който беше да постигне пълно и ефикасно преобразяване. Днешният ѝ вид изглеждаше особено подходящ; беше научила много за гримирането, откакто работеше при Страйк, и понякога със задоволство установяваше, че дори партньорът ѝ не я разпознаваше от пръв поглед. След като внимателно изучи отражението си в огледалото на тоалетна в „Макдоналдс“ и се увери, че изглежда съвсем не като Робин Елакот, и нещо повече, никой не би отгатнал как доскоро бе с две насинени очи, пое към метрото и след около двайсет минути пристигна на метростанция „Ейнджъл“.

Отмина градината, където понякога седяха обитателите на „Сейнт Питър“, сега тя бе пуста въпреки топлото време. Теменужките бяха прецъфтели и на тяхно място имаше розови астри. Широката слънчева улица, на която бе разположен старческият дом, беше почти безлюдна.

Цитатът на свети Петър блестеше със златните си букви на слънцето, когато Робин приближи към входната врата.

„Като знаете, че не с тленни неща – сребро и злато, сте изкупени от суетния живот, предаден вам от бащите, но с драгоценната кръв на непорочния и чист като агнец Христос.“

Робин натисна звънеца. След секунди отвори кръглолика чернокоса жена с познатата синя униформа.

– Добър ден – каза тя с испански акцент.

– Здравейте – изрече Робин с изкопиран от приятелката ѝ Ванеса изговор от Северен Лондон. – Идвам да посетя Инид. Аз съм нейна правнучка.

Запомнила бе единственото чуто малко име на някоя от стариците в дома. Големият ѝ страх бе да не би Инид междувременно да е умряла или да се окаже, че няма семейство.

– О, много мило – усмихна се сестрата и направи жест към книга за посетители, поставена в близост до входа. – Моля, разпишете се и не забравяйте да маркирате часа на напускане. Тя е в стаята си. Може да е заспала.

Робин се озова в тъмно фоайе с дървена ламперия. Умишлено не попита кой номер е стаята на Инид, защото възнамеряваше да се изгуби, докато я търси.

До стената бяха поставени помощни рамки за ходене и няколко сгъваеми инвалидни колички. Акцентът падаше върху огромно разпятие срещу вратата, на което висеше бледен гипсов Христос, чийто гръден кош бе изработен с учудваща прецизност, алени капки кръв течаха от ръцете, стъпалата и драскотините, оставени от трънения му венец. Наоколо миришеше по-добре, отколкото в старческия дом на Бети Фулър, и макар да се долавяха кухненски аромати, те се смесваха с мирис на полиращ препарат за мебели.

През овалния прозорец зад гърба на Робин струеше светлина, когато тя се наведе над книгата за посетители и вписа датата и часа на влизане в сградата, както и фалшивото име, което си беше избрала: Ванеса Джоунс. Над масичката, върху която бе поставена книгата, имаше табло с имената на обитателите. До всяко имаше подвижно прозорче, което можеше да бъде регулирано, за да се обозначава дали човекът е „вътре“ или „вън“. В момента, и най-вероятно постоянно, Николо Ричи беше „вътре“.

Имаше асансьор, но тя предпочете да се качи по стълбите, настлани с червен мокет и с дървени перила отстрани, като се размина с фелдшера от Тринидад, когото толкова често бе виждала при наблюденията си. Той ѝ се усмихна и поздрави, държеше в ръце пакети с превръзки против подмокряне.

На първата площадка имаше врата с малка табелка до нея, съобщаваща, че там са стаите от 1 до 10. Робин пое по коридора, като четеше имената на вратите. Уви, „Г-жа Инид Билингс“ живееше зад врата номер 2, а Ричи, както Робин бързо установи, не беше на нейния етаж. Като си даваше сметка, че това би направило всяко оправдание как се е заблудила в търсене на стаята на Инид крайно неправдоподобно, Робин забързано се върна до стълбите и се качи на втория етаж.

След като направи няколко стъпки по идентичен с долния коридор, чу гласа на жена със силен полски акцент в далечина и бързо се прислони в ниша с мивка и шкаф.

– Ходи ли ви се до тоалетната? Ходи ли – ви се – до – тоалетната, господин – Ричи?

В отговор се разнесе нисък стон.

– Да? – попита гласът. – Или не?

Чу се втори подобен стон.

– Не? Добре тогава...

Стъпките се усилиха, сестрата всеки момент щеше да мине покрай нишата, тъй че Робин дръзко излезе от нея с усмивка насреща ѝ.

– Имах нужда да си измия ръцете – осведоми тя русата сестра, която просто кимна, очевидно замислена за свои си неща.

След като сестрата изчезна, Робин избърза напред по коридора, докато стигна до вратата с номер 15, на която имаше табелка „Г-н Николо Ричи“.

Като несъзнателно задържа дъха си, Робин почука леко и бутна вратата. Нямаше топка от вътрешната ѝ страна и тя веднага се отвори. Бяха положени големи усилия стаята да бъде направена уютна: по стената висяха акварели, включително един с Неаполския залив. Полицата над камината бе отрупана със семейни снимки, на вратата на гардероба бяха лепнати няколко детски рисунки, сред които една с надпис „Дядо, аз и хвърчило“.

Възрастният обитател се бе превил почти одве в кресло до прозореца. През минутата, откакто сестрата си бе тръгнала, той вече се бе одрямал. Робин остави вратата тихо да се затвори зад нея, приближи тихичко до Ричи и приседна на ръба на единичното му легло с лице към някогашния сутеньор, порнограф и организатор на масови изнасилвания и убийства.

Нямаше съмнение, че персоналът се грижи добре за подопечните си. Тъмносивата коса и ноктите на Ричи бяха чисти, яката на ризата му – снежнобяла. Макар в стаята да бе топло, бяха го облекли в бледосин пуловер. На една от нашарените му с изпъкнали вени ръка, отпусната на облегалката на креслото, блестеше златният пръстен с лъвска глава. Пръстите му бяха болезнено сгърчени и Робин се почуди дали още може да ги използва. Може би беше претърпял инсулт, което би обяснило неспособността му да говори.

– Господин Ричи – изрече тихо Робин.

Той изсумтя леко и бавно повдигна глава със зейнала уста. Огромните му увиснали надолу очи, макар и не толкова замъглени като тези на Бети Фулър, изглеждаха безжизнени и също като ушите и носа му сякаш бяха пораснали едновременно със сгърчването на останалите му черти, едва различими сред увисналите гънки тъмна кожа.

– Дойдох да ви задам някои въпроси – продължи все така тихо Робин. – За жена, на име Марго Бамбъро.

Той се втренчи в нея с отворена уста. Дали я чуваше? В състояние ли бе да я разбере? На нито едно от големите му уши нямаше слухов апарат. Най-силният звук в стаята бе биенето на сърцето на Робин.

– Спомняте ли си Марго Бамбъро? – попита.

За нейна изненада, Ричи издаде глух стон. Дали това означаваше „да“, или „не“?

– Помните я?

Той измуча отново.

– Тя е изчезнала. Знаете ли...?

По коридора отвън прозвучаха стъпки. Робин се изправи забързано и приглади леглото, за да не личи, че е сядала там.

Моля те, Боже, нека не влиза тук.

Но Бог явно не слушаше Робин Елакот. Шумът от стъпките се засили, после вратата се отвори и на прага се появи много висок мъж с белязано от акне лице и череп, за който Баркли бе казал, че сякаш нещо тежко е пуснато отгоре му: Лука Ричи.

– Коя сте вие? – попита.

Гласът му, макар много по-мек и тънък, отколкото си бе представяла, накара косъмчетата по тила ѝ да щръкнат. За секунда или две ужасът на Робин заплашваше да срути грижливо изработения ѝ план за вероятни пречки. В най-лошия случай бе очаквала поява на медицинска сестра. Никой от семейство Ричи не биваше да е тук, не бе неделя. А от всичките роднини най-малко би желала да се сблъска с Лука.

– Вие негов роднина ли сте? – попита тя с акцента си от Северен Лондон. – О, слава богу! Той издаваше някакви странни стенания. Аз дойдох да посетя баба, реших, че може да му е зле.

Все още стоящ на прага, Лука измери Робин от глава до пети.

– Това при него нищо не означава – каза Лука, който леко фъфлеше. – Пъшка по малко, но нищо му няма, нали, татко? – обърна се на висок глас към стареца, а той само примигна срещу най-големия си син.

Лука се засмя.

– Как се казваш? – попита той Робин.

– Ванеса – мигом отвърна тя. – Ванеса Джоунс.

Направи крачка напред с надежда той да се отмести от вратата, но мъжът не помръдна, макар че усмивката му стана по-широка. Тя знаеше, че той е разбрал, че иска да си тръгне, но не можеше да разтълкува дали очевидното му намерение да я задържи вътре е продиктувано просто от желание да я блокира за малко, или не бе повярвал на обяснението ѝ защо се намира в стаята на баща му. Робин усети под мишниците и по скалпа ѝ да се стича пот и горещо се помоли пудрата за коса да не се разтече.

– Не съм ви виждал преди – подхвърли Лука.

– За пръв път идвам – поясни Робин. – Добре се грижат за тях, нали?

– Да, бива – отвърна Лука. – Аз обикновено идвам в неделя, но утре заминаваме за Флорида, та ще пропуснем рождения му ден. Не че той знае кога му е рожденият ден. Не знаеш, нали? – обърна се той към баща си, който все така бе насочил празен поглед към сина си.

Лука извади малко пакетче от вътрешния джоб на сакото си, наведе се и го остави на шкафа, без да помръдва и на сантиметър разкрачените си крака.

– О, много мило – избъбри Робин.

Вече усещаше потта по гръдната си кост, където Лука би забелязал избилите капчици. Стаята бе гореща като парник. Дори да не знаеше отпреди кой е Лука, би се досетила какъв е. Усещаше потенциала за насилие да струи от него. Личеше в алчната усмивка, отправена към нея, в начина, по който сега се бе облегнал на касата на вратата, в безмълвно внушаваното чувство за власт.

– Само шоколадови бонбони са – уточни Лука. – Коя е баба ти?

– Тя всъщност ми е прабаба, но аз я наричам „бабо“ – заприказва Робин в опит да печели време и да си припомни някое от имената, покрай които бе минала на път за стаята на Ричи. – Сейди.

– Къде е?

– През две стаи нататък – отговори Робин и посочи наляво. Надяваше се той да не чува колко пресъхнала е устата ѝ. – Обещах на мама да се отбия да я посетя, докато тя е на почивка.

– Тъй ли? – рече Лука. – Къде замина майка ти?

– Във Флоренция – изпробва шантаво хрумване Робин. – Отиде да види художествените галерии.

– Виж ти. Нашето семейство произхожда от Неапол. Нали, татко? – провикна се над главата на Робин към зейналата фигура, преди отново да я огледа от горе до долу. – Знаеш ли какъв беше моят старец?

– Не – отвърна Робин с усилие да задържи усмивката си.

– Имаше стриптийзьорски клуб. Едно време би ти смъкнал гащичките за миг.

Тя се помъчи да се засмее, но не можа и видя, че на Лука му стана приятно от неудобството ѝ.

– На момиче като теб веднага би предложил работа като салонна управителка. А такива добре печелеха, ще знаеш. Е, вярно, правеха му по някоя свирка също така, ха-ха-ха.

Смехът му бе писклив като на жена. Робин не успя да се присъедини към него. Припомни си Кара Улфсън.

– Е, аз трябва... – промълви с усещане за стичаща се по шията ѝ пот.

– Не се бой – ухили се Лука, все така без да помръдва от вратата, – аз не съм в тая игра.

– С какво се занимавате? – попита Робин, която беше на ръба да го помоли да се отмести, но не ѝ стигна куражът.

– Със застрахователно дело – ухили се широко Лука. – Ами ти?

– Гледачка съм в забавачка – отвърна Робин с идея, хрумнала ѝ от детските рисунки на гардероба.

– Аха, обичаш деца, значи?

– Обожавам ги – увери го Робин.

– Тъй ли? И аз. Имам шест.

– Леле, шест! – ахна Робин.

– Да, не съм като него. – Лука отново погледна над главата на Робин към баща си с отворената му уста. – Не проявяваше интерес към нас, докато не пораснахме. Аз обичам да се занимавам с малките.

– Също и аз – разпалено изрече Робин.

– Трябваше да ни бутне кола, като бяхме деца, та да ни обърне внимание – каза Лука. – И точно това се случи с брат ми Марко, като беше на дванайсет.

– Какъв ужас – промърмори любезно Робин.

Той си играеше с нея, изискваше подходящите отговори, като и двамата бяха еднакво наясно, че тя е твърде уплашена да го помоли да ѝ направи път да излезе. Сега той се усмихна на престорената ѝ загриженост за случката с брат му Марко преди толкова години.

– Да, баща ми седя в болницата с Марко цели три седмици, докато не беше вън от опасност – осведоми я Лука. – Поне аз си мисля, че заради Марко остана там. А може да е било и заради сестричките. – Едно време – той пак огледа многозначително Робин – носеха черни копринени чорапи.

Робин отново чу стъпки, но този път се помоли: боже, дано да влезе, и получи положителен отговор. Вратата зад Лука се отвори и го блъсна в гърба. Беше се върнала русата сестра.

– О, простете, господин Ричи – каза тя, когато Лука се отмести. – О – повтори, като регистрира присъствието на Робин.

– Той стенеше – обясни повторно Робин и посочи Мръсника в креслото му. – Съжалявам, не биваше... помислих, че нещо го боли...

И като по команда Ричи Мръсника простена, почти със сигурност, за да ѝ противоречи.

– Да, прави така, като иска нещо – отвърна сестрата. – Сигурно сте готов вече за тоалетна, нали, господин Ричи?

– Няма да седя да го гледам как дриска – изхили се леко Лука Ричи. – Дойдох само да му оставя подаръка за четвъртък.

Робин вече беше в коридора, когато за свой ужас осъзна, че Лука я следва с бърза крачка.

– Няма ли да се сбогуваш със Сейди? – попита я, като отминаха вратата с табелка „Г-жа Сейди О’Кийф“.

– О, тя милата заспа още докато бях при нея – увери го Робин.

Заслизаха по стълбите надолу, като Лука вървеше малко зад нея. Робин усещаше очите му като лазери в тила си, по краката си, по задника си.

След броени минути, които ѝ се сториха като цели десет, стигнаха до партера. Гипсовият Исус, почти в естествен ръст, гледаше тъжно надолу към убиеца и натрапницата, докато вървяха към вратата. Робин вече бе поставила ръка на дръжката, когато Лука се обади:

– Я почакай, Ванеса.

Робин се обърна с пулсираща на шията ѝ вена.

– Забрави да се разпишеш на излизане – припомни ѝ Лука и ѝ подаде писалка.

– О, наистина забравих – задъхано се изкиска Робин. – Нали ви казах, за пръв път съм тук.

Наведе се над книгата за посетители. Точно под нейния подпис, който бе поставила на влизане, беше този на Лука.

ЛуКа РИчи

В полето „Забележки“ беше написал:

Донесох му шоколадови бонбони за рождения ден в четвъртък. Моля, дайте му ги сутринта на 25 юли.

Робин надраска часа след подписа си и се насочи към вратата. Той я задържа отворена пред нея.

– Много благодаря – каза му тя задъхано и излезе нетърпеливо на чист въздух.

– Да те закарам донякъде? – предложи Лука, като спря на върха на стъпалата към улицата. – Колата ми е зад ъгъла. „Астън Мартин“ е.

– О, не, но много благодаря – отвърна Робин. – Имам среща с приятеля си.

– Бъди щастлива тогава – каза Лука Ричи. – Или ако не чак толкова, бъди жива и здрава, ха-ха.

– Благодаря – кимна Робин леко зашеметена. – О, приятно прекарване във Флорида!

Той вдигна ръка към нея и бързо се отдалечи, като си подсвиркваше. Замаяна от облекчение, Робин пое в обратната посока. Нужно ѝ бе да впрегне цялата си воля, за да не затича.

Щом стигна до площада, скри се зад люляковия храст и наблюдава входа на старческия дом в продължение на половин час. Чак като се увери, че Лука Ричи наистина си е тръгнал, хукна назад.

62

Често се случва душевни мъки да намират

случаен лек след дълго и безплодно дирене.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Скандалът, за който Робин се бе приготвила, бе един от най-лошите, които бе имала някога със Страйк. Гневът му, че бе отишла при Ричи Мръсника след изричното му предупреждение и инструкции да не помисля за това, не се смекчи след цял час разправия в офиса същата вечер. Стигна се дотам, че Робин си грабна чантата и напусна по средата на изречението на Страйк, като го остави да се взира в тресящата се стъклена врата и да му се иска да я бе счупила, та да ѝ я пише на сметката.

Нощният сън само много слабо уталожи яда на Страйк. Да, имаше основни различия между действията на Робин този път и онези, които бяха довели до уволнението ѝ преди три години: например не беше подплашила заподозрян, така че той да се скрие. Нито пък имаше индикации поне през първите двайсет и четири часа след посещението ѝ, че семейство Ричи или персоналът на старческия дом са заподозрели как Ванеса Джоунс не е тази, за която се представя. И най-вече (но този факт утежняваше, а не омаловажаваше нещата), сега Робин беше съдружник във фирмата, а не обикновен разследващ, нает от шефа. За пръв път Страйк бе изправен пред факта, че ако пътищата им се разделяха, щяха да последват правни и финансови усложнения, подобни на тези при развод.

Той не искаше да се разделя с Робин, но сега, като си даваше сметка колко трудно го бе направил, още повече се вбесяваше.

Атмосферата помежду им остана напрегната цели две седмици след посещението ѝ в „Сейнт Питър“, докато в първата сутрин на август Робин получи лаконично съобщение от Страйк да изостави поредния си опит да се сближи със секретарката на Хитреца и да се върне в офиса.

Когато влезе във вътрешния кабинет, тя завари Страйк седнал на партньорското бюро с разположени пред него материали от полицейското досие по случая „Бамбъро“. Той я погледна, отбеляза, че цветът на косата и очите ѝ си бяха нейните, после изрече отсечено:

– Клиентите по случая с Хитреца се обадиха току-що. Приключват поръчката поради липса на резултати.

– О, не – изпъшка Робин и се отпусна на стола срещу него. – Съжалявам, положих всички усилия със секретарката на Хитреца...

– Ана и Ким искат да говорят с нас. Назначих конферентен разговор в четири часа.

– Те да не би...?

– Да искат да сложат точка ли? – без емоция в гласа каза Страйк. – Вероятно, да. Получили са покана от приятел за ваканция в Тоскана. Искат да разговаряме, преди да са заминали, защото на петнайсети още няма да са се върнали.

Настана дълго мълчание. Страйк като че нямаше какво друго да каже и продължи да оглежда разни пунктове от полицейското досие.

– Корморан – обади се Робин.

– Какво?

– Моля те, може ли да поговорим за „Сейнт Питър“?

– Аз казах всичко, което имах да кажа – отсече Страйк, взе показанията на Руби Елиът за двете жени, боричкащи се под дъжда, и се престори, че отново ги чете.

– Нямам предвид за моето отиване там. Вече казах...

– Каза, че няма да се доближаваш до Ричи...

– „Съгласих се“ да не доближавам до Ричи – изписа Робин във въздуха кавички, – също както ти се „съгласи“ пред Грегъри Талбът да не казваш на полицията откъде си получил филма. – Робин остро осъзнаваше близостта на Пат, която чаткаше по клавиатурата във външния офис, затова говореше тихо. – Не го направих като предизвикателство към теб. Само че трябваше да бъде предприето, а ти не можеше да го направиш. Ако не си забелязал, много по-ефикасно от теб мога да си променям външността.

– По този въпрос няма спор – отвърна Страйк, като хвърли настрани показанията на Руби Елиът и вместо това взе описанието на Тео, дадено от Глория. – Ядоса ме това, както много добре знаеш, че не ми каза какво се каниш да предприемеш...

– Ти нима ми звъниш на всеки три секунди и ми докладваш какво си намислил да направиш? Не възразяваш да проявявам инициатива в работата, когато те устройва...

– Лука Ричи е лежал в затвора, защото е поставял електроди на гениталиите на хора, Робин! – заяви Страйк, изоставил преструвките, че вниманието му е насочено към описанието на Тео.

– Колко пъти ще го повтаряме? Да не мислиш, че на мен ми стана драго, когато той влезе в стаята? Никога не бих припарила там, ако знаех, че ще се появи изненадващо! Но си остава фактът...

– ... не е факт...

– ... че ако не бях...

– ... теория е...

– Никаква проклета теория не е, Страйк, а реалност, ти просто си се заинатил.

Робин извади телефона си от задния джоб и отвори снимката, която бе направила при второто си влизане в старческия дом, траяло само две минути. Там, без никой да я види, бе щракнала изписаното на ръка от Лука Ричи в книгата за посетители.

– Дай ми анонимната бележка – нареди тя на Страйк и протегна ръка за смачкания син лист, който бяха получили от сестрите Бейлис при срещата им. – Ето, виж.

Постави ги едно до друго пред Страйк. За Робин сходствата бяха несъмнени: същата странна смесица от главни и малки букви, всичките ясно изписани и отделени, но със странни и ненужни завъртулки, напомнящи нелепото леко фъфлене на високия и опасен на вид мъж с кожа, подобна на частично обелен портокал.

– Не можеш да докажеш от снимка, че е същият почерк – изтъкна Страйк. Знаеше, че е несправедливо скептичен, но гневът му още не се бе стопил. – При анализа си експертите разчитат и на степента на натиск.

– Добре, хубаво – отсече Робин с корава ядна бучка в гърлото си.

Стана и излезе, като остави вратата леко открехната. През пролуката Страйк я чу да говори на Пат, след което затракаха чаши. Макар и нервиран, надяваше се, че тя все пак и на него ще направи чай.

Леко смръщен придърпа телефона на Робин и анонимната бележка към себе си и отново ги сравни. Тя беше права и той го бе знаел още когато му показа снимката при връщането си от „Сейнт Питър“, макар да не го призна гласно. Без да съобщава на Робин, бе изпратил снимка на анонимната бележка и на посланието на Лука Ричи в книгата за гости на своя позната, графолог от полицията. Жената бе изразила предпазливост относно бърз и категоричен извод без наличието на оригинали пред себе си, но отвърна, че е налице седемдесет до осемдесет процента сигурност, че двете неща са писани от един и същ човек.

– Почеркът остава ли си същият четиресет години по-късно? – попита я Страйк.

– Невинаги – отвърна анализаторката. – В типичния случай се очакват промени. Най-често почеркът на хората се влошава с възрастта вследствие на физически фактори. Настроението също може да влияе. Проучванията ми показват, че най-малко почеркът се мени при хора, които пишат рядко в сравнение с пишещите често и много. Някои се придържат към почерка, усвоен още в училище. В случая с тези два образеца има отличителни белези, задържали се още от младостта.

– Мога да кажа, че заниманията на този конкретен човек не изискват много писане – осведоми я Страйк.

По сведенията на Пищяла последният престой в затвора на Лука бе за заповед и надзираване на извършване на посегателство с нож. Жертвата бе прободена в тестисите. Оживял бе по чудо, но както се изрази Пищяла в разговора им преди две вечери, „сиромахът няма да може повече да има деца, а при всяко надървяне ще изпитва кански болки. Май не си струва много да се живее така. Ножът е минал точно през дясната топка, както чух. Естествено, заковали са го за нея...“.

– Няма нужда от чак такива подробности – отвърнал му бе Страйк.

Самият той току-що бе изпитал неприятно усещане в тестисите си, което се вдигна към гърдите.

Страйк бе позвънил на Пищяла по някакъв маловажен претекст просто за да провери дали до стария му приятел е стигнал слух, че Лука Ричи е загрижен от появата на жена детектив в старческия дом, където е настанен баща му. И тъй като Пищяла не спомена нищо, Страйк трябваше да заключи, че не се шушука за подобно събитие.

За него бе облекчение, но не чак такава изненада. След като се поуспокои, Страйк трябваше да признае пред себе си, че Робин наистина бе успяла да се измъкне успешно. Всичко, което знаеше за Лука Ричи, не оставяше у него съмнения, че бандитът не би я оставил да си иде невредима, ако я бе заподозрял, че разследва член на семейството. За типа хора, които контролираха най-тъмните си импулси чрез своята съвест, съобразяваха се с върховенството на закона, социалните норми и здравия разум, би било трудно да повярват как някой би могъл да е тъй глупав, че да нападне Робин в стая на старчески дом или да я изведе от сградата с нож, опрян в гърба ѝ. Не би го сторил посред бял ден – така биха казали. – Не би посмял да ѝ посегне пред толкова свидетели. Ала страховитата репутация на Лука почиваше на непоколебимостта му да упражнява насилие по най-нагъл начин, без значение къде се намира и кой го гледа. Действаше по презумпция за безнаказаност и имаше сериозно оправдание за това. Вярно, беше лежал в затвора, но бе имало несравнимо повече случаи, когато би трябвало да иде зад решетките за действията си, а той бе успявал да се отърве чрез заплашване на свидетели и всявайки ужас в околните.

Робин се върна във вътрешния кабинет с каменно лице, но все пак с две чаши чай. Затвори вратата с крак, после постави по-тъмния от двата чая пред Страйк.

– Благодаря – смотолеви той.

– Моля – отвърна тя сухо и погледна часовника си, преди да седне отново.

Разполагаха с двайсет минути преди конферентния разговор с Ана и Ким.

– Не можем да кажем на Ана, че според нас Лука Ричи е написал анонимните писма.

Робин само го погледна.

– Не можем да допуснем две приятни жени от средната класа да обикалят и да разправят на хората, че Ричи е заплашвал Марго и евентуално я е убил – поясни Страйк. – Ще поставим в опасност и тях, и самите нас.

– Не може ли поне да покажем образците на експерт?

– Направих го вече.

Страйк ѝ предаде мнението на жената.

– Но защо не каза...?

– Ами защото още бях ядосан, мамка му – отвърна Страйк и отпи от чая си. Беше точно какъвто го обичаше – силен, сладък и тъмен. – Робин, истината е, че ако отнесем в полицията снимката и бележката, независимо дали нещо ще излезе от това, или не, ще имаш нарисувана на гърба си гигантска мишена. Ричи ще започне да рови кой е снимал почерка му в книгата за посетители. Няма да му отнеме дълго да стигне до нас.

– Бил е на двайсет и две, когато Марго е изчезнала – каза тихо Робин. – Достатъчно възрастен и едър, че да похити жена. Имал е контакти, които да му помогнат да се отърве от тялото. Според Бети Фулър авторът на писмата е и убиецът и тя още се бои да каже кой е той. Това би могло да сочи и към бащата, и към сина.

– Съгласен съм с всичко това – отговори Страйк, – но е време да се съобразим с реалността. Нямаме ресурси да се изправим срещу организирана престъпност. Отиването ти в „Сейнт Питър“ бе достатъчно безразсъдно...

– Би ли ми обяснил защо е безразсъдно, когато аз го направих, а не беше безразсъдно, когато ти кроеше планове да го изпълниш?

Страйк за момент остана лишен от дар слово.

– Защото съм по-неопитна ли? – настоя Робин. – Защото мислиш, че бих изпаднала в паника и оплела конците? Че не съм достатъчно съобразителна?

– Не си мисля никое от тези неща – отвърна Страйк, макар да не му бе лесно да го признае.

– Ами тогава...

– Защото моите шансове да оцелея, ако Лука Ричи ме погне с бейзболна бухалка, са по-добри от твоите, ясно?

– Но Лука не погва хората с бейзболни бухалки – логично оспори твърдението му Робин. – Той ги напада с ножове, електроди, киселина, а не виждам как би могъл да си по-издръжлив на тези неща от мен. Истината е, че ти си готов да поемаш рискове, които не позволяваш на мен. Не знам дали се дължи на липса на доверие у мен, на рицарско отношение или на някаква смесица от двете...

– Чуй...

– Не, ти ме чуй – не се даде Робин. – Ако теб те бяха разпознали там, цялата агенция щеше да плаща цената. Изчетох много за Ричи, не съм глупачка. Когато си нацели някого, погва също така семейството, съдружниците му, дори домашните любимци. Независимо дали ти харесва, или не, за мен е по-лесно, отколкото за теб да проникна на някои места. Нямам толкова отличителна външност, по-лесно мога да се преобразя, а и хората са по-доверчиви към жени, отколкото към мъже, особено в близост до малки деца и стари хора. Нямаше да знаем нищо от това, ако не бях влязла в „Сейнт Питър“...

– И по-добре за нас да не го знаехме – тросна се Страйк. – Пищяла ми го каза още преди месеци. „Ако Мръсника е отговорът, спри да задаваш въпроса.“ Това важи със същата сила и за Лука.

– Не го мислиш, знам – отсече Робин. – Ти никога не би избрал да останеш в неведение.

Тя беше права, но Страйк не искаше да го признае. Всъщност едно от нещата, подклаждали гнева му през тези две седмици, беше пълната липса на логика в позицията му. След като си струваше да се получи информация за семейство Ричи, значи, трябваше да предприемат стъпката, а както Робин изтъкна, тя беше най-подходящият човек да го изпълни. Той искаше тя да е открита и директна с него, но съзнаваше, че собствената му неизяснена позиция относно поемането на рискове от нейна страна я бе принудила да не изложи честно намеренията си. Дългият белег на ръката ѝ му действаше като обвинение всеки път, щом го погледнеше, та макар и грешката, довела до нападението, да бе изцяло нейна. Той знаеше много за миналото ѝ; отношенията им вече бяха станали твърде лични, не искаше отново да я посещава в болница. Изпитваше тъкмо онова дразнещо усещане за отговорност, което го тласкаше да остане необвързан, но без удоволствията за компенсация. Нищо от това не бе нейна вина, но му бяха трябвали цели две седмици, за да погледне ясно фактите.

– Добре – промърмори той накрая, – не бих избрал да остана в неведение. – И с върховно усилие се накара да изрече: – Ти се справи дяволски добре.

– Благодаря ти – отвърна Робин колкото стъписана, толкова и удовлетворена.

– Но моля те, можем ли да се споразумеем за в бъдеще да обсъждаме тези неща?

– Ако те бях попитала...

– Да, може би щях да кажа „не“ и щях да сбъркам, но ще го имам предвид за в бъдеще, става ли? Както не спираш да ми напомняш, партньори сме, тъй че ще бъда благодарен...

– Добре – отвърна Робин. – Да. Ще го обсъждаме. Съжалявам, че не го направих.

В този момент Пат почука на вратата и я открехна на няколко сантиметра.

– Госпожа Фипс и госпожа Съливан ви очакват на линия.

– Свържи ни, ако обичаш – поръча Страйк.

С чувството, че присъства на съобщаването на лоша новина от медицинско естество, Робин остави Страйк да води разговора с Ана и Ким. Той систематично запозна двойката с всяко интервю, което агенцията бе провела през последните единайсет месеца и половина, разправи им тайните, които бяха изровили с Робин, сподели предварителните изводи, които бяха направили.

Разкри как Айрийн Хиксън е имала кратка връзка с бившия приятел на Марго и как двамата са лъгали във връзка с това, обясни как Сачуел може да е бил разтревожен, че Марго ще уведоми властите за начина, по който е умряла сестра му; че Уилма, чистачката, никога не е стъпвала в Брум Хаус и че историята как Рой се е разхождал из градината като нищо е изцяло невярна; че заплашителните писма реално са съществували, но (с поглед към Робин) не са успели да идентифицират автора им; че Джоузеф Бренър се е оказал още по-противна личност, отколкото околните са подозирали, но че нищо не го свързва с изчезването на Марго; че Глория Конти, последният човек, видял Марго жива, живее във Франция и не желае да разговаря с тях; че Стив Даутуейт, подозрителният пациент на Марго, е изчезнал без следа. Накрая им каза как вярват, че са идентифицирали вана, движещ се с бърза скорост откъм „Клъркънуел Грийн“ във вечерта на изчезването на Марго, и са уверени, че не е бил този на Денис Крийд.

Единственият звук, нарушаващ тишината, когато Страйк спря да говори, бе лекото жужене от високоговорителя на бюрото му, което доказваше, че линията не е прекъсната. Докато чакаше Ана да заговори, Робин внезапно осъзна, че очите ѝ са пълни със сълзи. Толкова много бе искала да разбере какво се е случило с Марго Бамбъро.

– Е... ние знаехме, че ще е трудно – продума най-сетне Ана, – ако не и невъзможно.

Робин отгатна, че Ана също плаче. Почувства се ужасно зле.

– Съжалявам – заяви официално Страйк. – Искрено съжалявам, че нямам по-добри новини за вас. Но Даутуейт си остава от голям интерес и...

– Не.

Робин разпозна категоричния тон на Ким в това отрицание.

– Не, съжалявам – каза психоложката. – Разбрахме се за една година.

– Остават още две седмици от нея – припомни Страйк – и ако...

– Имате ли причини да вярвате, че ще откриете Стив Даутуейт през следващите две седмици?

Кървясалите очи на Страйк срещнаха насълзените на Робин.

– Не – призна той.

– Както съобщих в имейла си, каним се да заминем на почивка – каза Ким. – При положение че тялото на Марго не е действително открито, винаги ще е налице друг ъгъл, който може да изпробвате, още някой човек, който би могъл да знае нещо, а както заявих в самото начало, не разполагаме с толкова пари, честно казано, и с психическа издръжливост, та да проточим това до безкрайност. Според мен е по-добре... по-чисто... да приемем, че сте дали най-доброто от себе си, и да ви благодарим, че се нагърбихте с нещо, за което очевидно сте хвърлили много труд. Струваше си да се предприеме този опит все пак, защото Ана и Рой са в по-добри отношения, отколкото от години насам, благодарение на вашето посещение. Той ще се радва да научи как чистачката е признала, че не е бил в състояние да се разхожда в онзи ден.

– Е, това е добре – каза Страйк. – Съжалявам само...

– Аз очаквах, че ще е почти невъзможно – обади се Ана с треперещ глас. – Поне ще знам, че съм опитала.

След като Ана затвори, в стаята се възцари мълчание. Накрая Страйк каза:

– Трябва да се изпикая.

И излезе от стаята.

Робин също се изправи и започна да събира фотокопираните страници от полицейското досие. Не можеше да повярва, че всичко е приключило. Строи документите в спретната купчинка, седна и ги запрелиства още веднъж, като знаеше, че се надява да зърне нещо – каквото и да е, – останало недогледано.

Из показанията на Глория Конти пред Лоусън:

Тя беше ниска, тъмна, набита жена, приличаше на циганка. Видя ми се в тийнейджърска възраст. Влезе сама и се оплака, че изпитва силни болки. Каза, че името ѝ е Тео. Не разбрах фамилията ѝ и не я помолих да я повтори, защото реших, че има нужда от спешно внимание. Притискаше корема си. Заръчах ѝ да почака и попитах доктор Бренър дали ще я приеме, защото доктор Бамбъро още беше с пациенти.

Из показанията на Руби Елиът пред Талбът:

Видях две жени до телефонна кабина, които май се боричкаха. Високата с шлифера се беше навела към ниската с полиетиленова качулка против дъжд. Приличаха на жени, но не им видях лицата. Като че едната се опитваше да накара другата да върви по-бързо.

Из показанията на Джанис Бийти пред Лоусън:

С господин Даутуейт вече си приказвахме след нападението над него в жилищната сграда, но не бих го нарекла приятел. Сподели колко бил разстроен, че приятелката му се е самоубила. Каза, че страдал от главоболие. Помислих, че е от напрежението. Знам, че е израснал в приемни семейства, но никога не ми е казвал имената на някоя от приемните си майки. Никога не ми е говорил за доктор Бамбъро, освен за да спомене, че я е посетил заради главоболието си. Не ми каза, че се кани да напусне Пърсивал Хаус. Не знам къде е отишъл.

Из вторите показания на Айрийн Хиксън пред Лоусън:

Приложената касова бележка доказва, че във въпросния следобед бях на Оксфорд Стрийт. Силно се разкайвам, че не бях откровена за местонахождението си, но се срамувах, че излъгах, за да си издействам свободен следобед.

Под показанията имаше фотокопие на касовата бележка на Айрийн: „Маркс енд Спенсър“, три артикула на обща цена 4,73 лири.

Из показанията на Джоузеф Бренър пред Талбът:

Тръгнах си от медицинската служба в обичайния час, защото бях обещал на сестра ми да си бъда у дома за вечеря. Доктор Бамбъро любезно се съгласи да приеме дошъл по спешност пациент, тъй като по-късно имаше среща с приятелка в района. Нямам представа дали доктор Бамбъро е имала лични неприятности. Отношенията ни бяха чисто професионални. Не познавам никого, който би искал да ѝ причини зло. Спомням си, че един от пациентите ѝ беше изпратил за нея малка кутия шоколадови бонбони, но не мога да твърдя със сигурност, че бяха от Стив Даутуейт. Не познавам господин Даутуейт. Доктор Бамбъро изглеждаше недоволна, когато Дороти ѝ даде шоколадовите бонбони, и накара Глория, рецепционистката, да ги хвърли право в кошчето за смет, макар че по-късно ги извади от там. Много обичаше сладко.

Страйк влезе в кабинета и постави банкнота от пет лири на бюрото пред Робин.

– За какво е това?

– Имахме облог дали ще удължат едногодишния срок, ако сме открили съществени следи – припомни той. – Аз казах, че ще го направят, а ти, че няма.

– Не искам да взема парите – отвърна Робин и остави петачката където си беше. – Има още две седмици.

– Но те току-що...

– Платили са до края на месеца. Аз няма да спра.

– Не бях ли достатъчно ясен преди малко? – намръщи се Страйк. – Не се занимаваме повече с Ричи.

– Да, знам – отвърна Робин и отново погледна часовника си. – След час трябва да сменя Анди. Най-добре да тръгвам.

След като Робин излезе, Страйк върна фотокопираните документи в кашоните от полицейското досие, които още седяха под бюрото, после излезе в офиса отпред при Пат, захапала електронна цигара между зъбите си.

– Изгубихме двама клиенти – съобщи ѝ той. – Кой е следващият в списъка с чакащи?

– Онзи футболист – отвърна Пат и отвори на монитора си файл, за да покаже на Страйк известно име. – Ако искаш да заместиш и двамата, чака още онази изискана дама с чихуахуато.

Страйк се поколеба.

– Засега ще поемем само футболиста. Би ли позвънила на секретаря му да кажеш, че съм свободен утре по всяко време, за да получа подробностите?

– Събота е – припомни Пат.

– Знам – вдигна рамене Страйк. – Аз работя в уикендите, а се съмнявам, че той би искал някой да го забележи, че влиза тук. Предай, че не възразявам да отида у тях.

Той се върна във вътрешния кабинет и отвори прозореца, за да пусне вътре следобедния въздух, натежал от изгорели газове, и типичната лондонска миризма на топли тухли и сажди, днес примесена с лъх на листа, дървета и трева. Беше изкушен да запали цигара, но се въздържа от уважение към Пат, тъй като я бе помолил да не пуши в офиса. Напоследък почти всички клиенти бяха непушачи и той се опасяваше, че офис, вонящ на пълен пепелник, би създал лошо впечатление. Наведе се над перваза и се загледа в минувачите по Денмарк Стрийт, отправили се да напазаруват или да пийнат, като с половин ухо слушаше разговора на Пат със секретаря на футболиста от Висшата лига, но най-вече мислеше за Марго Бамбъро.

През цялото време бе знаел, че съществува много слаб шанс да се открие какво се е случило с нея, но къде бяха изчезнали петдесет седмици? Припомни си всичкото време, прекарано при Джоун в Корнуол, поредицата от други клиенти и се запита дали биха разгадали мистерията с Марго Бамбъро, ако на пътя им не се бяха изправяли тези пречки. Но колкото и изкушаващо да беше да хвърли вината върху разсейващите събития, вярваше, че изходът щеше да е същият. Може би Лука Ричи бе отговорът, който никога не биха могли да признаят. Правдоподобен отговор в много отношения: професионално убийство, извършено по някакви неизвестни мотиви на подземния свят, тъй като Марго твърде много се бе доближила до тайна или се бе набъркала в гангстерските дела. Остави момичето ми на мира... Тя бе точно типът жена, която би давала съвети на стриптийзьорка, проститутка, порноактриса или наркоманка да избере друг начин на живот, да свидетелства срещу мъже, упражнили ѝ тормоз...

– Утре в единайсет – изграчи Пат зад гърба на Страйк. – У тях. Оставила съм ти адреса на бюрото.

– Много ти благодаря – обърна се той към нея и видя, че вече си бе сложила сакото.

Беше пет часът. Тя леко се изненада да чуе благодарност от устата му, но откакто Робин му се бе развикала, че е груб към Пат, Страйк съзнателно се опитваше да бъде по-любезен със секретарката. За момент тя се поколеба, махна електронната цигара, захапана между пожълтелите ѝ зъби, и заяви:

– Робин ми каза какво е направил Морис. Какво ѝ е изпратил.

– Да – промърмори Страйк. – Долен негодник.

– Така е. – Тя се взираше в него, сякаш открила неочаквани неща. – Ужасна постъпка. А винаги ми е напомнял за младия Мел Гибсън – изтърси изненадващо.

– Нима? – учуди се Страйк.

– Странно нещо е външността, кара те да допускаш разни неща за човека.

– Не е лъжа – кимна Страйк.

– Ето, ти например страшно приличаш на първия ми съпруг – каза му Пат.

– Стига бе – ахна, стъписан, Страйк.

– Ами да... Е, аз ще тръгвам. Приятен уикенд.

– И на теб – отвърна Страйк.

Той изчака, докато стъпките ѝ заглъхнаха по металното стълбище, преди да извади цигарите си, да запали една и да се върне във вътрешния офис, където прозорецът още беше отворен. Тук извади стар пепелник от едно чекмедже на бюрото, както и старата тетрадка на Талбът с кожена подвързия от кантонерката, след което се настани на стола си, за да я прелисти още веднъж, и спря на последната страница.

Страйк никога не бе отделял на финалните драсканици на Талбът повече от бегъл поглед, отчасти защото търпението му се бе изчерпвало към края и отчасти защото там бележките бяха най-налудничави и неразгадаеми. Ала днес имаше меланхолична причина да се спре на последната страница от записките на Талбът, защото той самият бе стигнал до финала на случая. И тъй, разгледа рисунката на демона, направена от Талбът вероятно точно преди да пристигне линейката и да го откара: духът на Марго Бамбъро се бе завърнал от някакво астрално ниво, за да го преследва под формата на Бабалон, Майката на безсрамието.

Вече не бе притиснат от необходимостта да разбира. Страйк освободи от фокус съзнанието си, както би дал отмора на очите си, та по-добре да забележат триизмерните образи в на пръв поглед плосък модел. Погледът му се плъзгаше по фразите и откъслечните думи, които Талбът бе запомнил донякъде от писанията на Кроули и картите таро „Тот“. Докато разглеждаше рисунката на едрогърдата демонка, върху чийто корем покаялият се Талбът бе изрисувал християнски кръст, спомни си думите на Робин преди месеци при посещението им на Хамптън Корт Палас за притегателната сила на митовете и символите и идеята за колективно съзнание, където се задържаха архетипите. Този демон и откъслечните фрази, които бяха изглеждали важни за Талбът в психотичното му състояние, бяха изникнали от собственото подсъзнание на полицая: твърде лесно и опростенческо би било да се винят Кроули и Леви за онова, което съзнанието на Талбът бе решило да запази. И ето това бе генерирало то в последен спазъм на лудост, в последен опит за разрешаване на загадката. Седем воала, седем глави, седем потока. Похот и странни опиати. Седмица около шията ѝ. Отровеният мрак на ЧЕРНАТА ЛУНА. Кръв и грях. Тя язди змиелъв.

Страйк приближи лампата към страницата, та да може по-добре да разгледа рисунката. Дали бе самозаблуда, или някои от тези налудничави драсканици показваха, че Талбът е забелязал същите странни съвпадения като самия Страйк след разговора със сестрите Бейлис? Докато очите му се местеха от един към друг мистичен фрагмент, на Страйк му се стори, че вижда не просто покаял се вярващ, който се опитва да изкупи прибягването си до магьосничество, а последно отчаяно усилие на един добър детектив, опитващ се да извлече следи от хаоса, смисъл от лудостта.

63

Накрая те решиха да продължат напред

и или да успеят, или провал да срещнат.

Поеха по пътека мрачна, пуста,

но може би тя беше изходът от лабиринта.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

През следващите две седмици Робин забеляза, че „Астрология 14“ от Стивън Шмит, книгата, която бе купила на втора ръка и оставила в офиса, постоянно менеше позицията си. Една сутрин беше върху кантонерката, където тя я беше сложила, после се озова на бюрото откъм половината на Страйк, а на следващата вечер лежеше до чайника. Също така периодически се появяваха документи от досието на Марго Бамбъро и после пак изчезваха, а подвързаната с кожа тетрадка на Бил Талбът вече въобще я нямаше в кантонерката и Робин подозираше, че е отнесена горе, в мансардата на Страйк.

Агенцията отново бе много натоварена. Новият клиент, футболист от Висшата лига, бе потопил два милиона лири в уж перспективен нощен клуб, който така и не се беше материализирал. Партньорът му в начинанието беше изчезнал заедно с парите. Футболистът, на който Баркли бе отредил неласкателния прякор Ахмака, се боеше от изобличение в медиите също толкова, колкото и че няма вече да види парите си.

Междувременно приятелят на Госпожица Джоунс продължаваше да води отчайващо безукорен живот, но тя на драго сърце бе готова да плаща таксите на агенцията, стига Страйк да изтърпяваше телефонни разговори с нея два пъти седмично. Бяха уж предназначени да я въвеждат в курса на разследването, но в действителност по време на тях тя споделяше с детектива всичките си проблеми и дебело намекваше, че покана за вечеря би била приета с радост.

В допълнение към тези клиенти и прескочил мнозина в списъка на чакащите налице беше Шефа на Хитреца, когото бордът бе принудил да се пенсионира преждевременно. Една сутрин влезе в офиса на Денмарк Стрийт и потърси Баркли, тъй като той бе оставил на Елинор Дийн детайли за контакт. За изненада на Страйк преждевременното пенсиониране съвсем не бе потопило ШХ в отчаяние, а му бе донесло освобождение.

– Ако щете, вярвайте, сериозно мислех за самоубийство преди няколко месеца – сподели той със Страйк. – Но вече се измъкнах изпод натиска на онзи негодник. Разказах на съпругата си за Елинор...

– Нима го направихте? – смая се Страйк.

– Да, и тя прояви голямо разбиране – отвърна ШХ. – При предишния ми брак бившата ми жена се грижеше за моите... ъъ... потребности, но тъй като се разделихме... Така или иначе, с Порша го обсъдихме откровено и тя не възразява уговорката ми с Елинор да продължи, стига да не бъде намесена изневяра.

Страйк скри изражението си зад чашата с чай. Разбираше отлично как Порша с нейния двусантиметров маникюр, редовно поддържаната ѝ от професионалист прическа, почивките ѝ три пъти годишно, черната ѝ карта „Американ Експрес“ и къщата ѝ с шест спални и плувен басейн в Западен Бромптън би предпочела някой друг да сменя памперсите на ШХ.

– Сега искам единствено онзи коварен тип да си получи заслуженото – заяви ШХ, при когото доволната усмивка бе изместена от суров и гневен поглед. – Готов съм да платя колкото е нужно.

Така че агенцията възобнови наблюдението над Хитреца и секретарката му.

Нагърбването с три поглъщащи време случая означаваше, че комуникацията между съдружниците се осъществяваше по телефона през остатъка от месеца. Пътищата им най-сетне се пресякоха, когато един четвъртък следобед в края на август Страйк влезе в офиса тъкмо когато Робин се канеше да си тръгне от там.

Пат слушаше радио и се занимаваше с плащане на сметки и при появата на Страйк предложи да го изключи, но неговото внимание бе привлечено от синята, прилепнала по тялото рокля на Робин.

– Не, остави го, музиката е приятна – отвърна той.

– Корморан, може ли да разменим набързо няколко думи, преди да тръгна – обърна се към него Робин и му направи знак да влезе във вътрешния кабинет.

– ... и следващата песен в нашия Топ сто от седемдесетте години е старият, но много обичан сингъл на групата „Мидъл ъв дъ Роуд“: „Чърпи-чърпи, чийп-чийп“...

– Къде ще ходиш? – попита Страйк, като затвори междинната врата.

Бе прекарал на крак по-голямата част от предишната нощ да наблюдава как Хитреца се налива и надрусва в нощен клуб, а днес бе шофирал между няколкото адреса, използвани от съдружника на Ахмака през последните две години. Небръснат и с болки в цялото тяло, той изпъшка с облекчение, когато се отпусна на стола си.

– Във „Винтри“. Това е винен бар в Сити – поясни Робин. – Джема ще е там по-късно, Анди я чул да се уговаря. Силно се надявам да е с приятелки. Ще се опитам някак да се инфилтрирам в групата.

Джема беше секретарката на Хитреца. През затворената врата чуваха веселите звуци на песента с нейния нелеп текст: Къде отиде майка ти?

– Още работиш по случая „Бамбъро“, нали? – попита Робин.

– Просто преглеждах някои неща – призна Страйк.

– И?

– И нищо. Същински лабиринт е. Тъкмо си мисля, че стигам до нещо, а като завия зад ъгъл, отново се озовавам в задънена улица. Или пък отново съм там, откъдето съм тръгнал. А ти защо изглеждаш толкова доволна?

– Просто се радвам, че не си се отказал – отвърна Робин.

– Няма да говориш така, когато ме подкарат към същата лудница, в която е лежал Бил Талбът. Вече да не чуя за зодии... И къде, по дяволите, е Даутуейт? Какво му се е случило?

– Мислиш, че...?

– Мисля, че е адски подозрителен. От самото начало съм на това мнение. Алибито му никакво го няма. После си променя името. И ето че, както ти откри, друга млада жена от обкръжението му умира – удавилата се екскурзоводка. А той отново изчезва. Ако можех само да разговарям с Даутуейт – забарабани Страйк по бюрото, – бих се отказал от случая.

– Наистина ли? – повдигна вежди Робин.

Той я погледна, после се смръщи и отклони поглед. Тя изглеждаше особено секси в тази синя рокля, която не бе виждал преди.

– Да, ако можех да поговоря с него, бих мирясал.

Снощи чух мама да пее песен...

– И може би с Глория Конти – добави Страйк.

Сутринта се събудих и мама я нямаше...

– И с Крийд. Много ми се ще да поприказвам с Денис Крийд.

Робин усети лек прилив на вълнение. По-рано беше получила имейл, че до края на деня може да очаква решението дали би могло да се проведе повторно интервю с Крийд.

– Ще тръгвам – каза тя. – Джема ще е там в шест часа. Много мило от твоя страна – добави, като постави ръка върху бравата, – че позволи на Пат да остави радиото да свири.

Страйк повдигна рамене.

– Опитвам се да съм дружелюбен.

Докато Робин обличаше сакото си във външния офис, Пат отбеляза:

– Този цвят много ти отива.

– Благодаря. Стара рокля е. Цяло чудо е, че още ми става, при всичкия шоколад, дето ям напоследък.

– Той дали би искал чаша чай, как мислиш?

– Със сигурност – отвърна Робин, изненадана.

Очевидно не само Страйк полагаше усилия да бъде дружелюбен.

– О, тази много я обичах – възкликна Пат, когато прозвуча „Пусни ми фънки музика“.

Робин заслиза надолу по стълбите, сподиряна от припяването на Пат с нейния дрезгав баритон:

Някога бях фънки певец

в рокендрол група...

След двайсет минути Робин стигна до „Винтри“, близо до метростанция „Канън Стрийт“ в сърцето на финансовия район. Оказа се точно типът заведение, каквито бившият ѝ съпруг най-много харесваше. С модерния си конвенционален стил, който включваше плавно съчетание на стоманени греди, големи прозорци и дървени подове, създаваше усещането за офис с отворен план въпреки дългия бар с тапицирани столчета. Тук-там имаше закачливи акценти като два плюшени заека върху широк перваз, държащи пушки и с ловни каскети на главите, но общо взето, клиентелата, състояща се предимно от мъже в костюми, беше приютена в кротка и белязана с вкус бежова атмосфера. Посетителите, току-що приключили работния си ден, стояха на групички, пийваха, смееха се заедно, четяха вестници или нещо на телефоните си, оглеждаха малкото присъстващи жени. На Робин ѝ се струваше, че излъчват не просто увереност, а самодоволство. Получи няколко одобрителни погледа, докато си пробиваше път към бара през борсови брокери, банкери и търговци.

След като внимателно огледа откритото пространство, Робин прецени, че Джема още не е пристигнала, така че седна на едно от столчетата пред бара, поръча си тоник и се престори, че чете новините от деня на телефона си, за да избегне откритото зяпане на двама млади мъже вдясно от нея, единият от които явно бе твърдо решен да накара Робин да го погледне, та макар и само за да види кой се хили така нагло и шумно. Вляво от нея двама по-възрастни обсъждаха референдума за независимост на Шотландия.

– Анкетите са колебливи – каза единият. – Дано Камерън знае какво върши.

– Направо ще са луди, ако направят това. Луди.

– Лудостта отваря възможности, за малцина поне – отбеляза първият. – Помня как, като бях в Хонконг... О, ето, нашата маса се освободи...

Двамата се отправиха за вечерята си. Робин отново се огледа, като внимателно избягваше погледа на младежа с нахалния смях, и зърна в далечния край на бара алено петно. Джема беше пристигнала и стоеше сама, като се опитваше да улови погледа на бармана. Робин стана от столчето си и отнесе питието си при Джема, чиято дълга тъмна коса се спускаше на цигански къдрици до средата на гърба ѝ.

– Здравей... Линда, нали?

– Какво? – попита стресната Джема. – Не, съжалявам.

– О – промърмори Робин и изобрази съкрушена физиономия. – Може да съм объркала бара. Той част от верига ли е, има ли други заведения?

– Нямам представа, съжалявам – каза Джема и вдигна ръка, за да привлече вниманието на бармана.

– Тя каза, че ще е с червена рокля – промълви Робин и огледа морето от костюми.

Джема погледна към Робин с пробуден интерес.

– Среща с непозната?

– Де да беше така – извъртя очи нагоре Робин. – Не, приятелка на приятелка, според която може да се отвори вакантно място в „Уинфри и Хюз“. Жената обеща да се срещне с мен тук за по питие.

– „Уинфри и Хюз“ ли? Аз работя там.

– Шегувате се! – възкликна с лек смях Робин. – Хей, да не би всъщност да сте Линда, а да не искате да си признаете, защото не сте ме харесали?

– Не – усмихна се жената, – аз съм Джема.

– О... Имате среща с някого ли?

– Да – кимна Джема.

– Имате ли нещо против да поседя при вас, докато компанията ви пристигне? На предишното място ме притесняваха с похотливи погледи.

– На мен ли го казвате – въздъхна Джема, когато Робин се настани на столчето до нея.

Барманът доближи до сивокос мъж с костюм на тънко райе, който току-що беше пристигнал.

– Ехей – подвикна Робин и половин дузина бизнесмени, както и самият барман, извърнаха глави към нея. – Тя първа беше тук – и посочи към Джема, която отново се разсмя.

– Не си поплювате, а?

– Да си плах не върши работа, нали? – подхвърли Робин и отпи от тоника си. Леко наблягаше на йоркшърския си акцент, както правеше често, когато изобразяваше по-дръзка и по-самоуверена от себе си жена. – Не поемеш ли юздите в ръцете си, всички си мислят, че могат да те тъпчат.

– Много сте права – въздъхна Джема.

– В „Уинфри и Хюз“ не са такива, нали? Не е пълно с разни натрапници?

– Ами...

В този момент барманът дойде да вземе поръчката на Джема. Когато секретарката получи своята голяма чаша червено вино, отпи от него и каза:

– Не е зле, зависи на каква позиция си. Аз съм секретарка на една от големите клечки. Работата е интересна.

– А той симпатяга ли е? – небрежно попита Робин.

Джема пийна още няколко глътки вино, преди да отговори:

– Става. Но знае ли човек? Аз харесвам службата и компанията. Имам чудесна заплата и куп приятели там... О, по дяволите...

Чантата ѝ се беше изплъзнала от столчето на земята. Джема се наведе да я вдигне и Робин, чиито очи обходиха кремаво-сиво-бежовата тълпа пред нея, внезапно зърна Сол Морис.

Тъкмо беше влязъл в бара, облечен в костюм, с разкопчана на врата риза и забележително самодоволна усмивка. Огледа се, бързо нацели Джема и Робин заради ярките цветове на роклите им и замръзна. Секунда или две с Робин се гледаха, след което Морис рязко се извърна и напусна бара.

Джема се изправи и се намести на столчето, като постави чантата си в скута. Мобилния телефон, който бе оставила на плота на бара, светна.

– Анди? – мигом отговори Джема. – Да... не, тук съм вече.

Настана дълго мълчание. Робин успяваше да чуе гласа на Морис. Използваше същия подмилкващ тон, с който се бе опитвал да вкара нея в леглото, със същите плоски шеги и тъпи въпроси „Да не те притесних?“.

– Добре – каза Джема и изражението ѝ стана сурово. – Добре. Сега ще изтрия номера ти от телефона си и бих искала... О, я просто върви по дяволите!

Тя затвори, беше зачервена и с разтреперани устни.

– Защо, да му се не види – промърмори, – държат да бъдат уверявани, че са свестни, след като са се държали напълно отвратително?

– И аз често съм се чудила – отвърна с йоркшърския си акцент Робин. – Гадже ли?

– Да – отвърна разстроената Джема. – В продължение на шест месеца. После една вечер ми върза тенекия и зачезна без никакво обяснение. После пак се появи, идва, когато го довее вятърът. – Тя отпи нова голяма глътка вино. – Вчера му пратих съобщение, че настоявам да се видим, за да получа обяснение...

– На голям безобразник ми прилича – отсъди Робин, а сърцето ѝ препускаше в очакване жената да си излее душата. – Хей – подвикна тя на бармана, – може ли още две чаши вино и менюто, моля?

Оттам нататък да разприказва Джема на интимни теми се оказа фасулска работа за Робин. Секретарката вече беше обърнала три големи чаши вино, а новата ѝ приятелка от Йоркшър бе тъй забавна, отзивчива и проявяваща разбиране, че след порцията пиле с полента и още една бутилка вино („Защо не, по дяволите?“), тя мина плавно от безобразията на Анди към неуместните и нежелани опипвания от страна на шефа ѝ, които я бяха довели на ръба да напусне.

– Не можеш ли да се оплачеш в „Човешки ресурси“? – попита Робин.

– Той каза, че никой няма да ми повярва заради случилото се, като бяхме на курс миналата година... макар че... Да ти кажа право, самата аз не знам какво наистина се случи. – Отклони поглед от Робин и измънка смутено: – Вярно, правихме секс... но дотолкова не бях на себе си... бях пияна... Не че беше точно изнасилване... не казвам това...

– Беше ли в състояние да изразиш съгласие? – попита Робин, изоставила шеговития тон.

Тя самата беше изпила само половин чаша вино.

– Ами не... но... не, не бих се подложила на това – поклати глава Джема, цялата зачервена и готова да се разплаче. – Не бих могла да мина през полицията и всичко останало. Господи, не... Той е голям шеф, може да си позволи мастити адвокати... а ако не спечеля, как ще мога да си намеря друга работа в Сити?... След съдебно дело и разнищване в пресата... Тъй или иначе, вече е твърде късно... Видяха ме хора... да излизам от стаята му. Престорих се, че всичко е наред. Принудена бях, умирах от срам... оттогава клюката върви с пълна сила. И двамата отрекохме, че е имало нещо, как би изглеждало, ако сега аз... Анди ми каза, че не бива да повдигам въпроса пред някого – каза Джема и наля последното вино в чашата си.

– Така ли ти каза?

– Да... Разправих му за това първия път, като правихме секс... За пръв път лягах с някого след... онова... и той каза: „Най-добре да си мълчиш, само ще си спечелиш куп неприятности, а оня вероятно ще се измъкне сух от водата“. Анди е работил в полицията преди, знае ги тези неща.

Ти си абсолютна гадина, Морис.

– Не, ако ще го издавам за нещо – изрече Джема замаяно, – то ще е за търговията с вътрешна информация... О, да... Това никой не го знае освен мен...

Един час по-късно Робин и Джема излязоха на притъмняващата улица и Робин почти крепеше Джема изправена, защото тя проявяваше тенденция да се свлича надолу, като останеше без опора. След десетминутно чакане Робин успя да спре такси и натовари в него много пияната Джема.

– Хайде да излезем в събота! – извика Джема на Робин, като се опита да я спре да затвори вратата.

– Чудесна идея! – възкликна Робин, която бе дала на секретарката фалшив телефонен номер. – Обади ми се!

– Да, непременно... много благодаря за вечерята!

– Няма проблем – отвърна Робин, като най-сетне успя да затръшне вратата на Джема, а тя ѝ махаше, докато таксито не зави зад ъгъла.

Робин се обърна и закрачи бързо назад покрай „Винтри“. Млад мъж в костюм ѝ подсвирна закачливо.

– Я чупката – сряза го Робин и извади телефона си, за да се обади на Страйк.

За своя изненада видя, че има седем неотговорени повиквания от него. Също така беше получила имейл с тема „Крийд“.

– О, боже мой – изрече на глас Робин.

Забърза, за да се отдалечи от групите мъже в костюми, все още изпълващи улиците, за да остане сама и да е в състояние да се съсредоточи. Накрая се скри в тъмния вход на административна сграда от сив камък и отвори имейла. Прочете го три пъти, за да е абсолютно сигурна, че очите не я лъжат, и се обади на Страйк.

– Ето те! – каза той, като вдигна още на първото позвъняване. – Познай какво.

– Какво?

– Открих Даутуейт!

– Какво направи?! – ахна Робин, с което привлече вниманието на трезвен на вид служител от Сити, който мина покрай нея, стиснал в ръка сгънат чадър. – Но как?

– С имена – отвърна Страйк, който звучеше въодушевен. – И покрай това, че Пат слушаше музика от седемдесетте.

– Не разбирам...

– Първия път се е нарекъл Джакс, нали? Тери Джакс е бил много нашумял с песента си „Сезони под слънцето“ от седемдесет и четвърта година. Пуснаха я днес следобед. Знаем, че Даутуейт се е ласкаел, че го бива като певец, та си помислих, че сигурно оттам му е дошла идеята за Джакс...

Робин чуваше как Страйк крачи из стаята. Вероятно бе също тъй развълнуван като нея.

– И тъй, върнах се към книгата на Оукдън. Той пише, че „Серенадата на Лонгфелоу“, изпълнявана от Даутуейт, е била голям хит сред дамите. Издирих я. Това е песен на Нийл Даймънд. И тогава започнах да търся в Гугъл Стив Даймънд... Ще ти пратя снимка – каза Страйк. – Момент.

Робин свали телефона от ухото си и зачака. След секунди съобщението пристигна и тя отвори прикачената снимка.

Потен и с червено лице оплешивяващ мъж на над шейсет години пееше пред микрофон. Носеше тюркоазена тениска, опъната над доста обемисто шкембе. Все така на шията му висеше дебела верижка, но единствената друга прилика със снимката на нахакания млад мъж с остра щръкнала коса бяха очите – също тъй тъмни и блестящи като преди.

– Той е – потвърди Робин.

– Тази снимка е от уебсайт на пъб в Скегнес – поясни Страйк. – Той е все така кралят на караокето и е съсобственик и управител на пансион там заедно с жена си Дона. Питам се – добави Страйк – дали тя е наясно, че фамилията му невинаги е била Даймънд.

– Невероятно! – изрече Робин тъй тържествуваща, че отново завървя по улицата просто за да изразходва бликналата в нея енергия. – Ти си гениален!

– Знам – отвърна Страйк с бегла следа от самодоволство. – Тъй че отиваме в Скегнес. Още утре.

– Но аз трябва да съм...

– Промених графика – уведоми я Страйк. – Можеш ли да ме вземеш утре рано? Да кажем, в осем часа? Ще те чакам на „Ърлс Корт“.

– Твърдо съм там – отвърна Робин.

– Ами, значи, ще се видим...

– Чакай – спря го Робин.

– О, да, мамка му – сети се да е любезен Страйк. – Трябваше да те попитам. Как мина с Джема?

– Чудесно – отвърна с Робин. – Хитреца търгува с вътрешна информация, но остави това сега.

– Нима той...

– Страйк, не че се опитвам да те надцакам – подхвана Робин, като не успяваше да скрие тържествуването в гласа си, – защото откриването на Даутуейт е невероятно постижение, но мисля, че трябва да знаеш... Ще ти разрешат да проведеш интервю с Денис Крийд в „Бродмур“ на деветнайсети септември.

64

... ръката му тресеше се

като листо от трепетлика.

Кръвта бушуваше зад бледото лице,

прииждаща като тревожен пратеник

на хвърленото в смут сърце.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

– Е – продума Страйк, като се качи в ландроувъра на следващата сутрин.

Сияеха един срещу друг: за миг на Робин ѝ се стори, че на Страйк му мина през ума да я прегърне, но вместо това протегна ръка и стисна нейната.

– Боже мой, чака цяла година, че да направиш пробив.

Робин се разсмя, включи на скорост и изведе колата на пътя. Денят бе необичайно горещ: тя шофираше със слънчеви очила, но Страйк видя от чантата зад седалката ѝ да се подава шал.

– Няма да имаш нужда от него, съвсем истинско лято е – каза той и погледна към чистото небе.

– Ще видим – отвърна скептично Робин. – Като бях малка, ходехме понякога в Скегнес. Сестрата на майка ми живееше в Бостън, който е наблизо. Често духа леден вятър откъм Северно море.

– И тъй, прочетох имейла – каза Страйк.

Говореше за онзи, който Робин му бе препратила и в който се уточняваха условията за интервюто и се излагаха основанията на властите да позволят на Страйк да го проведе.

– Как ти се стори? – поинтересува се Робин.

– Освен дето бях стъписан, че си го организирала...

– Отне ми цяла вечност.

– Не съм изненадан. Извън това, няма да те лъжа... усещам напрежението на огромната отговорност.

– Имаш предвид заради семейство Тъкър?

– Да – отвърна Страйк и отвори прозореца, за да запали цигара. – Ана не знае, че предприемам този опит, така че надеждите ѝ няма да се събудят, но горкият нещастник Тъкър...

Властите бяха изискали безусловно пълна секретност за интервюто, включваща подписана от Страйк декларация, че никога няма да говори за него пред медиите.

– Тъкър много държи именно ти да го проведеш – каза Робин. – Твърди, че заради огромното си его Крийд ще иска да се срещне тъкмо с теб. А и психиатрите трябва да се съгласят, иначе няма как да стане. Според Брайън Тъкър Крийд винаги се е възприемал като човек с голяма важност, заслужаващ да общува с прочути и успели личности.

– Не е работа на психиатър да реши дали ще успея да измъкна нещо от него – заяви Страйк. – Предполагам, че са загрижени единствено да не го хвърля в буйна лудост. Поначало в „Бродмур“ не попадат пациенти, дето са само леко ексцентрични.

Страйк дълго мълча, загледан през прозореца, и Робин не наруши мълчанието, за да не прекъсва мисълта му. Когато най-сетне Страйк заговори отново, подхвана темата за практическия им подход в Скегнес.

– Издирих пансиона в туристическия справочник. Казва се „Алардис“, което е моминската фамилия на жена му. Няма да влизаме там неподготвени, защото, ако в момента го няма и съпругата надуши нещо гнило, може да му се обади и да го предупреди да не се връща. Затова ще паркираме, ще заемем удобна позиция за наблюдение на сградата и ще му позвъним. Ако е там, влизаме направо, преди да е имал възможност да избяга... или пък ще го спипаме при опит да се измъкне... както се случи. Ако пък отсъства, ще чакаме.

– Колко дълго? – осведоми се Робин.

– Бих отвърнал „колкото се наложи“ – каза Страйк, – но всъщност не ни се плаща за това, тъй че се налага в понеделник да сме обратно в Лондон.

– Аз мога да остана – предложи Робин.

– Не го намирам приемливо – поклати глава Страйк.

– Прощавай. – Робин мигом съжали за идеята си, като се боеше Страйк да не помисли, че иска да се уреди за уикенд в хотел. – Знам, че сме в намален състав...

– Въпросът не е в това. Тъкмо ти беше тази, която изтъкна, че жените имат навик да изчезват в близост до Стив Даутуейт. Може да е просто лош късмет, но от друга страна... три различни фамилии са малко в повече за човек, който няма какво да крие. Аз поемам водещата роля в този случай.

Пристигнаха в малкия крайморски град в единайсет часа и оставиха ландроувъра на паркинг пред огромна боулинг зала с червени тухли край брега. Още със слизането си от колата Страйк усети мириса и вкуса на морето и инстинктивно се обърна към него, но океанът бе невидим от мястото, на което стоеше. Вместо това пред погледа му беше изкуствен канал с мътнозелена вода, по който смееща се млада жена и гаджето ѝ плаваха в малка гребна лодка. Шофьорската врата се затръшна и като се обърна, Страйк видя Робин все още със слънчевите ѝ очила да загръща шала около шията си.

– Казах ти – подхвърли тя към озадачения Страйк, за който денят си оставаше несъмнено горещ.

Не за пръв път се почуди каква бе тази странна черта у жените да долавят несъществуващ студен полъх и течение. Запали цигара и остана да чака край ландроувъра, докато Робин плати разрешителното за паркиране, после тръгна редом с нея по „Гранд Парейд“, широка улица по протежение на морския бряг.

– „Савой“ – подсмихна се Страйк, докато четеше имената на по-големите хотели, от чиито високи етажи се виждаше далечното море. – „Куорн“, „Чатсуърт“.

– Не се подигравай – смъмри го Робин. – Много обичах да летуваме в Скегнес в детството ми.

– „Алардис“ трябва да е там, нагоре – каза Страйк, като пресякоха улицата, и посочи към широкото Скарбро Авеню. – Да, онзи е, със синята тента.

Спряха на ъгъла до огромен хотел в имитация на стил „Тюдор“, на първия етаж на който бе разположен кафе-аперитив „Джубилий“. Подранили пиячи на бира и кафе бяха насядали на външните маси и се наслаждаваха на слънцето.

– Идеално място да държим пансиона под око – заяви Страйк и посочи към една от масите. – Пък и добре ще ми дойде чаша чай.

– Добре, аз ще поръчам – каза Робин. – Бездруго трябва да отскоча до тоалетната. Ти ли ще му се обадиш, или искаш аз да го направя?

– Аз ще му звънна – отвърна Страйк, седна на стол и извади телефона си.

Робин влезе в бара, а Страйк запали цигара и избра номера на „Алардис“ с поглед, прикован към фасадата на пансиона. Стоеше сред редица от осем високи червени сгради, някои от които бяха преустроени в малки пансиони с подобни извити в дъга тенти над входовете. Почти на всеки прозорец имаше безупречно бели тюлени завеси.

– Добро утро! „Алардис“ – отговори шотландка, чийто делови тон граничеше с раздразнение.

– Стив там ли е? – с небрежна увереност попита Страйк.

– Бари, ти ли си, сладурче?

– Да – отговори Страйк.

– Вече тръгна към теб – осведоми го тя. – Имахме само от малките, съжалявам. Само че ми направи услуга, Бари, не го задържай. Чакат го четири легла, на които да се сменят завивките, и го чакам да ми донесе прясно мляко.

– Дадено – отсече Страйк и тъй като не искаше да произнесе нито сричка повече, за да не би да издаде, че не е Бари, затвори.

– Там ли е той? – попита нетърпеливо Робин, когато седна на стол срещу Страйк.

Беше измила ръцете си в тоалетната, но още бяха влажни заради бързането ѝ да се върне.

– Не – отвърна Страйк и тръсна пепелта от цигарата си в розова метална кофичка, поставена на масата с това предназначение. – Доставя нещо на някого си наблизо и скоро ще се върне с мляко.

– Аха – промълви Робин и се обърна да погледне през рамо към тъмносинята тента на „Алардис“, на която името бе изписано със закръглени бели букви.

Барманът донесе два метални чайника и порцеланови чаши. Детективите пиеха чая си в мълчание; Страйк бе приковал очи към „Алардис“, а Робин към улицата „Гранд Парейд“. Изгледът към морето бе блокиран от широката пъстра фасада на входа към пристанището на Скегнес, която освен много други забележителности рекламираше оптимистично кръстено „Холивуд Бар енд Дайнър“ заведение. По „Гранд Парейд“ се движеха възрастни хора с инвалидни скутери. Разхождаха се семейства, ядящи сладолед. Болонки с рошави опашки, дебели мопсове и задъхани чихуахуа припкаха край стопаните си по топлите тротоари.

– Корморан – внезапно промърмори Робин.

Един мъж току-що бе завил откъм ъгъла по Скарбро Авеню с тежка пазарска чанта в ръка. Побелялата му коса беше късо подстригана над ушите, но над потното чело бяха заресани няколко по-дълги кичура. Отпуснатите обли рамене и гузното изражение му придаваха вид на човек, чийто живот бе сведен до неохотно подчинение. Същата тюркоазена фланелка, която бе носил на снимката с караокето, бе опъната над биреното му шкембе. Даутуейт прекоси улицата, изкачи трите стъпала към главния вход на „Алардис“ и след проблясък на слънцето върху стъкло, изчезна от поглед.

– Плати ли за това? – попита Страйк, изгълта остатъка от чая си и остави празната чаша върху чинийката.

– Да.

– Да тръгваме тогава – каза Страйк, пусна угарката си в металната кофичка и се надигна от стола, – преди да е хукнал на горния етаж да сменя чаршафи.

Прекосиха улицата толкова бързо, колкото Страйк можеше да върви, и се качиха по предните стълби, боядисани в бледосиньо. Кошници с лилави петунии висяха под прозорците на партерния етаж, а по стъклата на входната врата бяха налепени стикери, един от които осведомяваше, че това е резиденция с три звезди, а друг молеше гостите да си изтрият краката.

Звънтяща камбанка оповести пристигането им. Пустото преддверие бе тясно и стълбите, водещи от него, бяха покрити с мокет на тъмносиньо и зелено каре. Изчакаха край маса, отрупана с брошури за местни атракции, и вдишаха съчетание от пържена храна и силен освежител за въздух с аромат на рози.

– ... а Пола постави нови напоителни тръби в лехите си – изрече глас с шотландски изговор и от врата вдясно се появи жена с къса, боядисана в яркожълто коса. По средата на челото ѝ бе вдълбана отчетлива отвесна бръчка. Беше със сандали на „Доктор Шол“ на бос крак и с престилка с картинка на шотландска планинска крава върху тениска и дънкова пола.

– Нямаме свободни места, съжалявам – съобщи.

– Вие Дона ли сте? – попита Страйк. – Искаме да се видим със Стив.

– За какво?

– Частни детективи сме – отговори Страйк и извади от портфейла служебната си визитка. – Разследваме...

В този момент на стълбищната площадка до тях се показа ужасно дебела възрастна жена. Беше с розов клин и тениска с надпис „Колкото повече хора срещам, толкова повече заобичвам кучето си“. С шумно дишане тя заслиза странично по стълбите, уловила се с две ръце за парапета.

– ... случай с безследно изчезнал човек – довърши тихо Страйк и подаде визитката си на Дона.

Стив Даутуейт се показа зад жена си, натоварен с хавлиени кърпи. Отблизо тъмните му очи бяха кървясали и подпухнали. Чертите му бяха загрубели с възрастта и вероятно от алкохола. Поведението на жена му, картичката в ръцете ѝ и присъствието на двама непознати, които сега гледаха него, го накараха да спре на място, а тъмните му очи над купчината кърпи гледаха уплашено.

– Корморан Страйк? – промърмори Дона, като четеше картичката. – Вие не сте ли онзи...?

Затрудненото дишане на старата жена, стигнала едва до средата на стълбите, вече се чуваше съвсем ясно.

– Влезте тук – нареди полугласно Дона, като показа на Страйк и Робин стаята, от която бе излязла преди малко. – Ти също – тросна се на мъжа си.

Влязоха в малка обща стая с поставен на стената телевизор, рехаво заредена библиотека и нещастно на вид зеленолистно растение в керамична саксия. Вход с арка водеше към салон за закуска с пет нагъсто подредени маси, бърсани в момента от недоволна на вид млада жена с очила, която при вида на Дона мигом се разпъргави. Робин предположи, че са майка и дъщеря. Макар младата жена да бе тъмнокоса, а не руса, животът бе изрязал идентична бръчка на неудовлетвореност върху челото ѝ.

– Остави това, Кърсти – поръча рязко Дона. – Отнеси тези кърпи горе. И затвори вратата.

Кърсти безмълвно освободи Даутуейт от товара му и излезе от стаята, като шумно шляпаше с джапанките си. Вратата се хлопна зад гърба ѝ.

– Седнете – изкомандва Дона и Страйк и Робин послушно се настаниха на малко канапе.

Даутуейт остана прав със скръстени ръце и с гръб към телевизора. Лицето му бе леко смръщено, а очите му прескачаха от Страйк и Робин обратно към жена му. На слънчевата светлина, процеждаща се през дантелените завеси, косата му приличаше на снопчета тънка стоманена тел.

– Той е човекът, дето хвана Шакълуелския изкормвач – каза Дона на мъжа си, като кимна по посока на Страйк. – Защо си му ти? – Гласът ѝ стана едновременно по-висок и по-писклив. – Пак ли си хойкал с неподходящата жена, а?

– Какво? – рече Даутуейт, но беше повече от ясно, че прилагаше маневра за бавене и че я бе разбрал много добре.

На дясната ръка под лакътя Даутуейт имаше татуиран пясъчен часовник с обвита около него панделка с надпис „Никога не стига“.

– Господин Даутуейт – подхвана Страйк, но Даутуейт побърза да каже:

– Даймънд! Казвам се Даймънд!

– Защо го нарекохте Даутуейт? – поиска да узнае Дона.

– Съжалявам – извини се неискрено Страйк. – Грешката е моя. Рожденото име на съпруга ви е Стивън Даутуейт, както вие несъмнено...

Само че Дона очевидно не го бе знаела. Тя се обърна, смаяна, от Страйк към Даутуейт, който беше замръзнал с леко отворена уста.

– Даутуейт? – повтори Дона. – Ти ми каза, че фамилията ти е била Джакс!

– Аз...

– Кога си бил Даутуейт?

– ... отдавна...

– Защо не ми каза?

– Аз... какво значение има?

Камбанката отново издрънча и се чу как в преддверието влязоха група хора. Все още шокирана и гневна, Дона излезе навън да провери какво искат, а сандалите ѝ с дървени подметки чаткаха по плочките. В мига, когато тя излезе, Даутуейт се обърна към Страйк.

– Какво искате?

– Наети сме от дъщерята на доктор Марго Бамбъро да разследваме нейното изчезване.

Онези места от лицето на Даутуейт, които не бяха зачервени от спукани капиляри, побеляха.

Огромната възрастна жена, която бе слизала по стълбите, сега влезе в стаята и широкото ѝ невинно лице демонстрираше пълен имунитет към атмосферата вътре.

– Накъде е аквариумът с тюлените?

– В края на улицата – дрезгаво отвърна Даутуейт. – Завийте вляво.

Тя отново излезе от стаята. Камбанката отвън издрънча.

– Чуйте – бързо заговори Даутуейт, когато шумът от стъпките на жена му отново се усили. – Губите си времето. Не знам нищо за Марго Бамбъро.

– Поне не бихте ли прочели някогашните си показания пред полицията? – помоли Страйк и извади копие от вътрешния си джоб.

– Какво? – попита появилата се отново в стаята Дона. – Какви показания пред полицията? О, за бога! – изпъшка, когато камбанката издрънка отново и тя зачатка навън от стаята, като викна към стълбите нагоре: – Кърсти? Кърсти!

– Онова с лекарката – погледна Даутуейт към Страйк с кървясалите си очи – се случи преди повече от четиресет години. Никога не съм имал представа какво е станало.

Дона пак се появи забързана.

– Кърсти ще обслужва външната врата – съобщи тя и изгледа гневно съпруга си. – Ще се качим горе. Апартаментът „Лохнагар“ е празен. Не можем да идем в нашия – добави тя по посока на Страйк и Робин и посочи към сутеренния етаж. – Внуците ми са долу, играят на компютърни игри.

Даутуейт подръпна крачолите на панталона си и хвърли отчаян поглед навън през дантелените завеси, като че обмисляше бягство.

– Хайде – изкомандва яростно Дона, а той възвърна покорното си изражение и последва жена си през прага.

Докато се качваха по стълбите, застлани с кариран мокет, се разминаха с Кърсти, насочила се към партерния етаж. Страйк се придвижваше с мъка, като силно се облягаше на парапета. Горещо се надяваше апартаментът „Лохнагар“ да е на първия етаж, но остана разочарован. Явно бе кръстен на планината в Шотландия и както подсказваше името, бе на върха на пансиона с гледка към задната част на сградата.

Мебелировката вътре беше от евтин чам. Кърсти бе подредила кърпите под формата на целуващи се лебеди върху кафявата покривка на леглото, която бе в тон с тапетите в кафяво и тъмнолилаво. От монтирания на стената телевизор висяха кабели. В ъгъла на ниска масичка имаше пластмасов чайник, а до него – преса за гладене на панталони. През прозореца Страйк най-сетне зърна морето: ярка златиста ивица ниско между сградите, пречупвана през мъглата, създавана от тюлените завеси.

Дона прекоси стаята и седна на единствения стол. Ръцете ѝ тъй силно стиснаха подръчниците, че кокалчетата ѝ побеляха.

– Можете да седнете – каза тя на Страйк и Робин.

Като нямаше къде другаде, и двамата приседнаха върху хлъзгавата кафява покривка на двойното легло. Даутуейт остана прав, облегнат на вратата със скръстени ръце, изложил на показ татуировката си пясъчен часовник.

– Даутуейт, Джакс, Даймънд – изрецитира Дона. – Колко още имена си имал?

– Николко – опита се да се засмее Даутуейт, но не му се получи.

– Защо си сменил името си от Даутуейт на Джакс? – настоя да узнае тя. – За какво те е търсила полицията?

– Не търсеха мен – дрезгаво отвърна Даутуейт. – Това беше преди цяла вечност. Просто исках ново начало, това е всичко.

– Колко нови начала му трябват на един човек? – повдигна вежди Дона. – Какво си направил? Защо си давал показания пред полицията?

– Една лекарка изчезна – отвърна Даутуейт с поглед към Страйк.

– Каква лекарка? Кога?

– Името ѝ беше Марго Бамбъро.

– Бамбъро? – повтори Дона с раздвоено от дълбоката бръчка чело. – Но това... съобщаваха го дни наред по новините...

– Разпитаха всички пациенти, които бе преглеждала преди изчезването си – побърза да каже Даутуейт. – Рутинна проверка. Нямаха нищо срещу мен.

– Ти за вчерашна ли ме мислиш? – озъби му се Дона. – Те – посочи към Страйк и Робин – не са си направили труда да те открият, защото е било рутинна проверка! Чукал си я, нали?

– Въобще не съм я чукал, по дяволите! – викна Даутуейт, като даде пръв признак за борбеност.

– Господин Даутуейт... – започна Страйк.

– Даймънд! – поправи го мъжът, но повече с отчаяние, отколкото с гняв.

– Ще ви бъда благодарен, ако прочетете показанията си и ми кажете дали имате да добавите нещо.

Даутуейт изглеждаше, сякаш му се щеше да откаже, но след леко колебание взе листовете и започна да чете. Показанията му бяха дълги, тъй като покриваха и самоубийството на Джоана Хамънд, женената му бивша приятелка, пребиването му от страна на съпруга ѝ, появилите се у него тревожност и депресия, довели до толкова много посещения в медицинската служба „Сейнт Джон“, твърденията му, че не е изпитвал нищо повече към Марго Бамбъро от благодарност за професионалния ѝ опит, отричането му, че ѝ е носил или пращал подаръци, и паянтовото му алиби за времето на нейното изчезване.

– Да, нямам какво да добавя към това – каза най-после Даутуейт и върна листовете на Страйк.

– Искам и аз да ги прочета – мигом се обади Дона.

– Няма нищо общо с... беше преди четиресет години, нищо не е – възрази Даутуейт.

– Рожденото ти име е Даутуейт, а аз не го знаех допреди пет минути! Имам право да съм наясно кой си – изрече разпалено. – Имам право, за да мога да реша струва ли си да оставам с теб след последното...

– Хубаво, чети, давай – изрече Даутуейт с неубедителна дързост и Страйк подаде показанията на Дона.

Тя чете едва минута и избухна.

– Спал си с омъжена жена... и тя се е самоубила!

– Не съм... не бяхме... само веднъж се случи, веднъж! Никой не се самоубива заради такова нещо!

– А защо го е направила тогава? Защо?

– Мъжът ѝ беше негодник.

– Моят мъж е негодник. Ама не съм си посегнала на живота!

– За бога, Дона...

– Какво се случи?

– Нищо не беше! – увери я Даутуейт. – Събирахме се понякога с колеги от работата и жените им, а една вечер бях с други момчета и срещнах Джоана, която беше със свои приятелки. Някаква мърла изтърсила на мъжа си, че сме си тръгнали заедно от пъба, и...

– И после онази лекарка изчезна, а полицията дойде да ти тропа на вратата?

Дона се изправи, а смачканите показания на Даутуейт потрепваха в ръката ѝ. Все още седнала на хлъзгавата кафява кувертюра, Робин си припомни деня, в който откри диамантената обица на Сара Шадлок в съпружеското легло, и си помисли, че поназнайва малко, много малко за изпитваното от Дона.

– Знаех, че си проклет измамник и лъжец, но да имаш три мъртви приятелки? Една е трагедия – изрече с ярост Дона и Страйк се почуди дали няма да чуят епиграма в стил Оскар Уайлд: „Но три? Колко лишен от късмет може да е човек?“.

– Никога не съм имал нищо с онази лекарка!

– Ти с всяка би се пробвал! – писна Дона и добави към Робин. – По-миналата година го спипах в стаята за гости с една от най-добрите ми приятелки...

– За бога, Дона! – изскимтя Даутуейт.

– Преди шест месеца...

– Дона...

– ... го сварих да се увърта около една от редовните ни гостенки... а сега... – Дона направи стъпка към Даутуейт със стиснатите в юмрука си показания. – Ти, подла гадино! Какво стана с всички тези жени?

– Нямах нищо общо със смъртта на никоя от тях! – викна Даутуейт и се помъчи да се изсмее невярващо, но просто изглеждаше ужасèн. – Дона, стига де... да не ме мислиш за някой убиец?

– Очакваш да ти повярвам...

За изненада на Страйк, Робин внезапно скочи на крака. Хвана Дона за раменете и я поведе обратно към стола ѝ.

– Наведи си главата – поръча ѝ, – главата ниско долу.

Когато Робин се отмести, за да развърже и свали стегнатата престилка на Дона, Страйк забеляза, че челото на жената, доколкото можеше да го види под дланите, скрили лицето ѝ, беше бяло като тюлената завеса зад гърба ѝ.

– Дона? – немощно изрече Даутуейт, но жена му прошепна.

– Стой далече от мен, мръснико.

– Дишай – говореше Робин, приклекнала до стола на Дона. – Донеси ѝ вода – поръча тя на Страйк, който се изправи, влезе в малката баня и взе от полицата пластмасова чашка, поставена в стойка.

Даутуейт, почти тъй блед като жена си, наблюдаваше как Робин я увещаваше да пие.

– Седи сега – каза тя на стопанката на пансиона с ръка, положена върху рамото ѝ. – Не ставай.

– Той има ли нещо общо със смъртта им? – прошепна тя към Робин, отправила към нея очи с огромни от шока зеници.

– Точно това се опитваме да разберем – отговори ѝ тихо Робин.

Тя се обърна и погледна многозначително Страйк, който безмълвно се съгласи, че най-доброто за поразената Дона бе той да измъкне информация от Даутуейт.

– Имаме няколко въпроса, които бихме искали да ви зададем – каза му Страйк. – Очевидно не сте длъжен да отговаряте, но ви уверявам, че е в интерес на всички, включително на вас самия, да сътрудничите.

– Какви въпроси? – попита Даутуейт, все още залепен за вратата. После изля поток от думи: – Никога на никого не съм навредил. Не съм човек, склонен към насилие. Дона ще ви каже, с пръст не съм я докосвал, дори като съм бил ядосан, не съм такъв.

Но след като Страйк продължи да го гледа мълчаливо, Даутуейт заговори умолително:

– Вижте, казах ви, това с Джоана беше еднократен секс. Бях хлапе още. – И като ехо на казаното от Айрийн Хиксън добави: – Човек върши такива неща, като е млад, нали?

– А ти и като стар – прошепна Дона. – И през годините помежду...

– Къде бяхте, когато Джоана се е самоубила? – попита Страйк.

– В Брент – отговори Даутуейт. – На километри разстояние! Имах и свидетели да го докажат. Работехме по двойки при продажбите, всеки поемаше едната страна на улицата. Бях с един, на име Таджер. – Пак се опита да се засмее. Никой не се усмихна. – Таджер, можете да си представите какво ми беше... Тъй или иначе, той беше с мен през целия ден... Върнахме се в офиса късно следобед, а там имаше група колеги и те ни казаха, че Хамънд току-що получил съобщение, че жена му се е самоубила. Ужасно – избъбри бледият и потящ се Даутуейт, – но с изключение на една нощ заедно нямам нищо общо с това. Ама мъжът ѝ... Е, то се знае, по-лесно му бе да обвини мен, отколкото да се замисли за собственото си поведение. Няколко вечери по-късно, като се връщах у дома, той ме причака. Устрои ми засада. Преби ме жестоко.

– Браво! – изрече Дона с изхлипване.

– И съседката ви Джанис, медицинската сестра, се е погрижила...

– Веднага се прехвърли на съседката, а, Стиви? – засмя се глухо Дона. – Намери кой да те дундурка?

– Не беше така! – възрази Даутуейт с изненадващо негодувание.

– Това му е номерът в живота – обърна се пребледнялата Дона към Робин, все още коленичила до стола ѝ. – Винаги има в запас някоя сълзлива история. И аз така му се вързах. Сърцето му било разбито, след като любовта на живота му се удавила... о, боже мой. – Дона поклати глава. – А тя е била третата. – С истеричен смях добави: – Доколкото ние знаем. Може и други да е имало.

– За бога, Дона! – отново възкликна Даутуейт. Под мишниците по тюркоазената му фланелка бяха избили петна пот. Страйк буквално можеше да подуши страха му. – Стига, познаваш ме, знаеш, че не бих наранил никого!

– Джанис каза, че ви е посъветвала да идете при лекарката заради симптомите ви...

– Не ми е казвала да ходя при лекарката! – тросна се Даутуейт, като с едно око поглеждаше жена си. – Нямаше нужда да ми се казва, сам отидох, защото се тревожех заради главоболието и... главно за главоболието. Чувствах се зле.

– В разстояние на две седмици сте посетили Марго шест пъти – посочи Страйк.

– Не бях добре, болеше ме стомахът и какво ли не още... Естествено, отрази ми се това, че Джоана умря, че хората приказваха за мен...

– О, горкичкият той – промърмори Дона. – Прероденият Исус Христос. Ти мразиш да ходиш на лекар. Шест пъти за две седмици?

– Стига бе, Дона – умолително измънка Даутуейт. – Чувствах се зле! Отгоре на всичко от полицията изкараха, че съм я бил преследвал. Просто не бях добре със здравето!

– Купували ли сте ѝ... – започна Страйк.

– ... шоколадови бонбони? Не! – вече силно възбуден, отсече Даутуейт. – Ако някой ѝ е пращал бонбони, вървете него да издирите! Не бях аз! Обясних на полицията, че никога не съм ѝ купувал нищо, нещата не стояха така...

– Свидетели твърдят, че сте били разстроен и вероятно ядосан при последното си посещение при доктор Бамбъро, когато сте излезли от кабинета ѝ – отбеляза Страйк. – Какво се случи тогава?

Дишането на Даутуейт се беше ускорило. Внезапно той впери очи в тези на Страйк почти агресивно.

Страйк имаше опит с езика на тялото на заподозрени, които копнеят да се разтоварят от бремето си без значение от последиците, и внезапно усети, че Даутуейт е на ръба да направи разкритие. Би дал всичко да можеше да го вкара в тиха стая за разпит, но както се опасяваше, скъпоценният момент бе съсипан от Дона.

– Отхвърлила ти е авансите, нали? Какво си въобразяваше, Стив? Че неуспял търговски пътник като теб ще има шанс с лекарка?

– Изобщо не съм я свалял! – извърна се Даутуейт към жена си. – Отидох там по здравословни причини, не бях на себе си!

– Като разгонен котарак е – каза Дона на Робин. – Пред нищо не би се спрял, че да си получи своето. Приятелката му се самоубила, а той го е използвал, за да си бъбри със сестри и лекарки...

– Не съм, болен бях!

– Онова последно посещение... – подхвана отново Страйк.

– Не знам за какво приказвате, нямаше нищо. – Сега Даутуейт избягваше да поглежда Страйк в лицето. – Докторката просто ме посъветва да си гледам живота.

– Сякаш имаш нужда от съвет за това, мързеливецо – процеди Дона.

– Може би, след като не се чувствате добре, госпожо Даймънд – направи опит Страйк, – ще е по-добре да говорим насаме със Стив...

– А, не! – заяви Дона. – Никакви такива! Искам...

Тя избухна в сълзи, захлупи лице в дланите си, раменете ѝ се разтресоха.

– Ще чуя всичко сега... последен шанс...

– Дона – промълви умолително Даутуейт.

– Недей – изхлипа тя помежду пръстите си. – Да не си посмял.

– Нека сега – обади се Страйк с надеждата да се върнат по-късно на последното посещение при Марго – поговорим за алибито ви при изчезването на доктор Бамбъро.

Дона хлипаше, по лицето ѝ обилно се лееха сълзи и сополи. Робин грабна салфетка от подноса до чайника и ѝ я подаде.

Смирен от страданието на жена си, Даутуейт се остави Страйк да го поведе през несигурното му алиби за въпросната вечер. Все така се придържаше към версията си, че седял незабелязан от никого в кафе и оглеждал във вестника обяви за жилище под наем.

– Исках да се махна от всичките клюки по повод Джоана.

– Значи, желанието да се преместите не е било породено от нещо, случило се между вас и доктор Бамбъро при последното ви посещение? – попита Страйк.

– Не, откъде накъде? – отвърна Даутуейт, като все така избягваше да поглежда детектива.

– Отказа се от нея, а? – попита Дона иззад мократа салфетка, с която бършеше очите си. – Разбрал е, че се е изложил като последен глупак. Като с онова девойче от Лийдс, нали, Стив?

– Дона, по дяволите...

– Забравя, че не е оня нахакан младок от едно време – обърна се Дона към Робин. – Заблуден тъпчо такъв – изхлипа отново.

– Дона...

– И тъй, преместили сте се в Уолтъм Форест... – подсказа Страйк.

– Да. Полицията. Репортерите. Беше ад – кимна. – Да ви кажа право, минаваше ми през ума да сложа край на всичко...

– Жалко, че не си го направил – злостно изрече Дона. – Щеше да спестиш на всички ни много време и ядове.

Сякаш не бе чул това и като игнорира възмутеното изражение на Даутуейт, Страйк попита:

– Кое ви накара да заминете за Клактън он Сий? Роднини ли имате там?

– Нямам роднини, израснах в приемно семейство...

– О, някой да му даде цигулка, че да ни разплаче – вметна Дона.

– Ама е истина, нали? – избухна Даутуейт за пръв път с неподправен гняв. – Позволено ми е да кажа истината за собствения си живот, нали? Просто исках да работя в курортното селище, защото умея малко да пея и изглеждаше като забавен начин да си печеля прехраната...

– Забавен – промърмори Дона. – На теб ти дай да се забавляваш, Стив...

– И щях да се махна от хората, които се държаха, сякаш съм убил някого...

– И не щеш ли, още една замина... в басейна... – отново се намеси Дона.

– Много добре знаеш, че нямах нищо общо с удавянето на Джули!

– Че откъде да знам? Не съм била там! Случило се е, преди да се познаваме.

– Показах ти статията във вестника! – разпалено заяви Даутуейт. Обърна се към Страйк. – Няколко приятели бяхме седнали да пийнем в нашето бунгало. Аз и няколко момчета играехме покер. Джули беше уморена. Тръгна си, преди да сме довършили играта. На път към бунгалото си минала покрай басейна, подхлъзнала се в тъмното, ударила си главата и...

За пръв път пролича, че Даутуейт е истински разстроен.

– ... удавила се. Никога няма да го забравя. Никога. На другата сутрин, като чух виковете, изтичах навън по долни гащи. Видях тялото ѝ, като я извадиха от басейна. Такова нещо не се забравя. Беше съвсем млада, на двайсет и две... Родителите ѝ дойдоха и... ужасно беше. Ужасно. Не съм си и помислял, че някой може да си иде така. Подхлъзване, препъване и... Кандидатствах за работа в Инголдмелс Бътлинс, недалече от тук. И така се запознах с Дона – каза той и хвърли тревожен поглед към жена си.

– Значи, това, че сте напуснали Клактън он Сий и отново сте си променили името, няма нищо общо с факта, че е дошъл мъж, на име Оукдън, да ви разпитва за Марго Бамбъро? – попита Страйк.

Дона рязко вдигна глава.

– О, боже мой, и това с Джули ли е било лъжа?

– Не е лъжа! – повиши глас Даутуейт. – Казах ти, че с Джули се бяхме скарали няколко дни преди да умре, казах ти го, защото се чувствах ужасно виновен след това! Този човек... как казахте, че му е името? Оукдън? Той се появи и каза, че пише книга за изчезването на доктор Бамбъро. Обиколил всичките ми колеги, говорил им за мен, разправял, че съм бил заподозрян и че съм си сменил името, което ме изкарваше някакъв пълен мошеник и престъпник. Джули ми беше сърдита, защото не ѝ бях казал...

– Няма що, този урок си го научил, нали, Стив? – тросна се Дона. – Тичаш и се криеш, само това знаеш ти, а като бъдеш разкрит, изнизваш се и намираш друга жена, пред която да хленчиш, докато и тя не те разбере колко пари струваш...

– Господин Даутуейт – намеси се Страйк и прекъсна Дона, – искам да ви благодаря, че ми отделихте време. Знам, че съживяването на тези събития е било шок за вас.

Робин, смаяна, погледна Страйк. Не беше възможно той да изоставяше интервюто сега. Семейство Даутуейт (или Даймънд, както се приемаха) изглеждаха също така изненадани. Страйк извади втора визитка от джоба си и я подаде на Даутуейт.

– Ако си припомните нещо – каза детективът, – знаете къде да ме намерите. Никога не е прекалено късно.

Татуировката на ръката на Даутуейт се раздвижи, когато се протегна да вземе картичката.

– С кого още сте говорили? – попита Даутуейт.

Сега, когато изпитанието му бе приключило, той като че не желаеше края му. Може би, предположи Робин, се боеше да остане насаме с жена си.

– Със съпруга на Марго и семейството – отвърна Страйк, като следеше за реакцията на Даутуейт. – С колегите ѝ, които още са живи. Доктор Гупта. Една от рецепционистките, Айрийн Хиксън. Сестрата, Джанис Бийти...

– Колко хубаво – обади се Дона. – Сестрата още е на линия, Стив...

– ... с бившето гадже на Марго, с най-добрата ѝ приятелка и с няколко други хора.

Даутуейт, който бе пламнал при забележката на жена си, попита:

– А с Денис Крийд не ли?

– Още не – отговори Страйк. После премести поглед между съпрузите. – Благодарим, че ни отделихте време. Оценяваме го.

Робин се изправи.

– Съжалявам – каза тихо тя на Дона. – Надявам се да се почувствате по-добре.

– Благодаря – промълви Дона.

Когато Страйк и Робин излязоха на площадката, чуха възобновените крясъци зад вратата на апартамента „Лохнагар“.

– Дона, душичко...

– Не ми казвай душичко, мръснико проклет!

– Нямаше смисъл да продължаваме – тихо поясни Страйк, като слизаше по настланите с кариран мокет стълби също тъй бавно като дебелата старица преди малко. – Той няма да го каже в нейно присъствие.

– Какво да каже?

– Ами тъкмо това е въпросът, нали? – подхвърли Страйк под съпровода на виковете на съпрузите.

65

Както кораб, плаващ из широкия океан,

насочил своя курс към бряг далечен,

бива препятстван от насрещни ветрове

и губи скорост по вълните бурни,

така и аз мъчително се движа по този дълъг път

и от посоката се отклонявам, но нивга не я губя.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

– Гладен съм – обяви Страйк, когато излязоха на слънчевия тротоар пред „Алардис“.

– Хайде да си вземем риба с пържени картофки – предложи Робин.

– Ей това е приказка – ентусиазира се Страйк и двамата се отправиха към края на Скарбро Авеню.

– Корморан, кое те кара да мислиш, че Даутуейт знае нещо?

– Не видя ли как ме погледна, когато го попитах за последното му посещение при Марго?

– Сигурно съм гледала към Дона. Сериозно се уплаших, че ще припадне.

– Ще ми се да беше.

– Страйк!

– Той определено обмисляше да ми каже нещо, а тя провали възможността. – Като стигнаха до края на улицата, добави: – Той е уплашен и според мен се бои не само от жена си... Сега наляво или надясно?

– Надясно – отвърна Робин и тръгнаха по „Гранд Парейд“, като минаха покрай дълга сграда с открита фасада, откъдето бибиткаха и просветваха електронни игри, игрални автомати и задействани с монети механични кончета, които децата да яздят. – Да не твърдиш, че Даутуейт е виновен?

– Мисля, че се чувства такъв – отговори Страйк, докато заобикаляха по пътя си весели семейства и двойки. – Гледаше ме, сякаш се пръскаше вътрешно да ми признае нещо, което му тежи.

– Ако е имал реални доказателства, защо не ги е казал пред полицията? Така би се разтоварил.

– Сещам се за една причина.

– Боял се е от човека, който според него я е убил?

– Именно.

– Значи... Лука Ричи? – попита Робин.

– Възможно е – отвърна Страйк, но не звучеше напълно убеден. – Даутуейт и Ричи са живеели в един и същ район по онова време. Може да са посещавали едни и същи пъбове. Нищо чудно да е чул слух, че Ричи се кани да ѝ посегне. Но пък това не се връзва с показанията на очевидците. Ако Даутуейт е отправил предупреждението, тогава Марго би изглеждала разстроена след посещението му, а знаем, че той е изтичал навън от кабинета ѝ уплашен и тревожен. Вътрешното чувство ми подсказва, че според Даутуейт случилото се между тях при последното му отиване в медицинската служба има отношение към изчезването ѝ.

Входът към добре поддържания парк вдясно от тях грееше от петунии. Насреща им посред островче за пешеходци се издигаше двайсетметрова часовникова кула от тухли и камък с бегло готически вид и часовник, наподобяващ умален Биг Бен.

– Колко точно заведения за риба и картофки има в Скегнес? – попита Страйк, когато спряха на оживеното кръстовище край часовниковата кула.

Стояха точно до две такива закусвални с маси и столове на тротоара, а по диагонал на кръстовището се виждаха още две.

– Не съм ги броила – отвърна Робин. – Далеч повече ме интересуваха магаретата. Да се пробваме ли тук? – посочи тя най-близката свободна маса от заведението „При Тони“ („При нас важно е качеството, не цената“).

– Магарета ли? – ухили се Страйк и седна на пейката.

– Точно така – потвърди Робин. – Треска или пикша?

– Пикша – отвърна Страйк и Робин влезе в закусвалнята да поръча.

След около минута в предвкусване на храната и наслаждаващ се на слънцето, топлещо гърба му, Страйк осъзна, че все още наблюдава Робин, и отклони поглед към пърхащите над главата му птици. Макар че на върха на жълтия парапет, разделящ „При Тони“ със съседното заведение „Хари Рансботъм“, имаше тънки остриета, та птиците да не кацат по тях, няколко петнисти скореца правеха точно това, стъпили помежду шиповете, и чакаха шанса си да отмъкнат някое изоставено картофче.

Загледан в птиците, Страйк се чудеше какви са изгледите Даутуейт да позвъни на номера върху визитката му. Беше човек с дълга история на укриване в миналото, но Страйк определено бе разчел по лицето му отчаяние, каквото бе виждал само у хора, неспособни да издържат повече на напрежението да пазят у себе си ужасна тайна. Потърка разсеяно брадичката си и реши да даде на Даутуейт кратък гратисен период, след което или да му позвъни сам, или дори да се върне без предупреждение в Скегнес, където би могъл да причака Даутуейт на улицата или в някой пъб, та Дона да не им пречи.

Страйк все още наблюдаваше скорците, когато Робин постави на масата два пластмасови подноса, две малки дървени вилички и две кутийки кока-кола.

– Грахово пюре – отбеляза Страйк, като погледна към подноса на Робин, където до рибата и картофките имаше голяма купчина с вид на зелена овесена каша.

– Йоркшърски хайвер – уточни Робин. – Не очаквах да искаш от него.

– Права си била – каза Страйк и взе пликче с доматен сос, като гледаше с известно отвращение как Робин топна картофче в зелената смес и го изяде.

– Мекушав южняк си ти – подхвърли Робин и Страйк се засмя.

– Гледай Полуърт да не те чуе да го казваш – каза и разчупи парче риба с пръсти, като го потопи в кетчупа и го лапна. После най-неочаквано подхвана песен:

Добър меч в надеждната десница!

Сърцето весело е и лоялно!

Поданиците на крал Джеймс ще видят

какво умеят корнуолските момци.

– Това пък какво беше? – разсмя се Робин.

– Първият куплет от „Песен на мъжете от Запада“ – обяви Страйк. – Същността ѝ е, че корнуолците са тъкмо обратното на мекушави. Ама това е адски вкусно!

– Така си е. Такава риба и такива картофки не можеш да ядеш в Лондон – кимна Робин.

Няколко минути се храниха в мълчание. Импрегнираната хартия, с която бяха увити подносите, беше щампована със стари страници от вестник „Мирър“: Пол напуска „Бийтълс“. Имаше и карикатури в духа на старовремските леко нецензурни картички: гърдеста блондинка в легло със застаряващия си шеф казваше: „Бизнесът явно цъфти. Никога не си ми възлагал толкова допълнителни часове“. Това напомни на Робин за секретарката Джема, която вероятно вече бе звъняла на дадения ѝ от новата приятелка фалшив номер и бе осъзнала, че не само Анди не е този, за когото се представя. Но Робин имаше записано на телефона си всичко, което Джема знаеше за търговията с вътрешна информация на Хитреца, и в този момент Пат транскрибираше документа, като спестяваше от него информацията, сочеща към личността на информатора. Робин се надяваше Хитреца скоро да е безработен, а с малко късмет, и подсъдим.

Голям увеселителен парк с атракции отвъд улицата скриваше морето от погледа им. Кабинките на виенското колело бяха с формата на пастелни балони, пълни с горещ въздух.

Наблизо на трийсет метра височина се издигаше гигантска стойка за катерене за възрастни с въжета и люлеещи се автомобилни гуми. Робин гледаше как хора с обезопасителни жилетки преодоляват препятствията и бе обзета от странна смесица на задоволство и меланхолия: вероятността за развитие в случая „Бамбъро“, вкусната риба с картофки и грах, близостта на Страйк и слънцето ѝ действаха ободряващо, но в същото време си припомняше как бе тичала по невидимия бряг като малко дете в опит да надбяга брат си Стивън до магаретата и първа да може да си избере някое. Защо споменът за невинност бе толкова парещ с напредването на годините? Защо образът на детето, което се бе смятало за неуязвимо, което никога не бе познало жестокост, ѝ носеше повече болка, отколкото удоволствие?

Имала бе щастливо детство за разлика от Страйк; не би трябвало да я боли. През летните уикенди в годините Робин и братята ѝ се бяха състезавали да яздят черното магаре, на име Ноди, което несъмнено отдавна си бе отишло от света. Смъртността ли тогава придаваше горчиво-сладък вкус на веселите спомени? Робин си помисли, че може би щеше да доведе тук Анабел, когато пораснеше достатъчно, и щеше да я възнагради с първото ѝ яздене на магаре. Беше хубава идея, но се съмняваше, че Стивън и Джени биха приели Скегнес като желана дестинация за уикенд. Пралелята на Анабел се бе преместила от Бостън, вече не съществуваше семейна връзка с района. Времената се променяха, а също и самото детство.

– Добре ли си? – попита Страйк, загледан в лицето на Робин.

– Да, просто си мислех... След няколко седмици ще навърша трийсет.

Страйк изсумтя.

– Е, от мен съчувствие няма да получиш. Аз ставам на четиресет през следващия месец.

Отвори кутийката си кока-кола и пи от нея. Робин се загледа в минаващо семейство – и четиримата ядяха сладолед, покрай тях подтичваше дакел и душеше торбичката с националния флаг върху нея, висяща от ръката на бащата.

– Мислиш ли, че Шотландия ще се отдели?

– Дали ще изберат независимост? Може би – отвърна Страйк. – Анкетите не дават категоричен отговор. Според Баркли може да се случи. Разправяше ми за свои стари приятели у дома. Звучат досущ като Полуърт. Същите надежди, че всичко ще е от прекрасно по-прекрасно, щом веднъж се откачат от Лондон. Всеки, който изтъква евентуални трудности и недостатъци, е набеждаван като паникьор. Експертите нищо не разбирали. Фактите лъжели. „Нещата не могат да станат по-лоши, отколкото са.“

Страйк лапна няколко картофчета, сдъвка ги, преглътна и добави:

– Само че животът ме е научил, че нещата могат да станат по-лоши, отколкото са. Мислех, че съм фатален случай, докато в отделението не докараха човек, на когото бяха отнесени двата крака и гениталиите.

Никога преди не бе говорил с Робин за времето след променилата живота му травма. Всъщност почти не споменаваше осакатения си крак. Определено след вечерта им в притъмнелия офис, полята с уиски, бе паднала бариера, мислеше си Робин.

– Всеки иска еднозначно и просто решение – обобщи той и дояде последните няколко картофчета. – „Един магически номер за сваляне на мазнината от корема.“ Никога не съм щраквал на тази обява, но мога да разбера притегателната ѝ сила.

– Преоткриването е много примамлива идея, не мислиш ли? – коментира Робин с поглед към подобните на балони кабини на виенското колело. – Виж Даутуейт с неговата промяна на имена и хващането с нова жена през няколко години. А преоткриването на цяла една страна сигурно би донесло удивително усещане... да си част от такова събитие.

– Да – каза Страйк, – ако хората се причислят към нещо по-голямо и то се промени, те също се променят.

– Няма нищо лошо в желанието да си по-добър или различен, не е ли така? – попита Робин.

– Няма – съгласи се Страйк, – но според моите наблюдения хора, които се променят фундаментално, се срещат много рядко, защото това е дяволски по-трудно, отколкото да излезеш на митинг и да развяваш знаме. Нима срещнахме един човек в този случай, който да е коренно различен от онова, което е бил преди четиресет години?

– Не знам... мисля, че аз съм се променила – отрони Робин, а после се сконфузи, че го е изрекла на глас.

Страйк я погледна без усмивка, направи пауза, колкото да сдъвче и глътне последното си картофче, после заяви:

– Така е. Но ти си изключителна.

И преди Робин да е имала време за друго, освен да се изчерви леко, Страйк попита:

– Тези картофки ще ги доядеш ли?

– Заповядай, вземи си – бутна Робин подноса си към него. После извади телефона си от джоба. – Ще го погледна този магически номер за стопяването на коремната мазнина.

Страйк се подсмихна. Робин си изтри ръцете в салфетка и се зае да си проверява имейлите.

– Видя ли този от Ванеса Екуензи? Пратила е копие и на теб.

– За какво е?

– Има позната, която би могла да замести Морис... жена, на име Мишел Грийнстрийт, иска да напусне полицията. Работила е там осем години – съобщи Робин и бавно превъртя надолу имейла. – В Манчестър е и иска да се премести в Лондон, харесва детективския аспект на работата...

– Звучи обещаващо – каза Страйк. – Да ѝ назначим интервю. Така или иначе, вече успешно е преодоляла първото препятствие.

– Какво препятствие? – вдигна очи Робин.

– Надали ще ти изпрати снимка на патката си.

Потупа джобовете си, извади пакет „Бенсън енд Хеджис“, но той се оказа почти празен.

– Трябва да си купя цигари, хайде да...

– Чакай – каза Робин, която още гледаше в телефона си. – О, боже мой, Корморан... Глория Конти ми е пратила имейл.

– Шегуваш се – ахна Страйк и както се бе надигнал, отново се отпусна на пейката.

– „Драга госпожице Елакот – зачете на глас Робин, – съжалявам, че не отговорих на имейлите ви. Нямах представа, че се мъчите да се свържете с мен, установих го едва сега. Ако е удобно, готова съм да разговарям с вас утре вечер в седем часа. Искрено ваша...“ и е посочила телефонния си номер. – Робин вдигна очи към Страйк напълно изумена. – Как може чак сега да е научила? Месеци наред ѝ пращам съобщения и нямам отговор... освен ако Ана не ѝ е подсказала?

– Възможно е – отвърна Страйк, – а това предполага човек, който няма желание разследването да се прекратява.

– Естествено, че няма желание – каза Робин, – но все някъде трябва да се постави чертата.

– В такъв случай какви ни прави нас това?

Робин се усмихна и поклати глава.

– Посветени?

Страйк запали нова цигара.

– Конти: последният човек, видял Марго жива. Най-близката с Марго от медицинската служба...

– Благодаря ѝ – осведоми го Робин, която пишеше бързо на мобилния си телефон – и се съгласявам с разговора утре.

– Може да го направим от офиса, заедно – предложи Страйк. – Евентуално по фейстайм, ако е склонна.

– Ще я попитам – отвърна Робин и продължи да пише.

След минути поеха да търсят цигари, а Робин се замисли с каква лекота бе приела да иде на работа в събота вечер, за да проведат със Страйк интервюто на Глория. Вече го нямаше сърдития Матю с упреците му заради продължителното ѝ работно време и подозренията му какво биха правили Робин и Страйк сами в офиса вечерта. Замисли се за нежеланието на Матю да я погледне в очите през масата по време на медиаторската сесия. Сменил бе партньорката и фирмата си; скоро щеше да е баща. Животът му се бе променил, но беше ли се променил той?

Завиха зад ъгъла и се озоваха пред пространство, което Страйк категоризира наум като „района на кича“. Додето поглед стигаше, по тротоарите бяха изложени рафтове със стоки: плажни топки, ключодържатели, евтини бижута, слънчеви очила, захарен памук, фъдж и плюшени играчки.

– Погледни това – внезапно се обади Робин и посочи вдясно.

На яркожълта табела пишеше: „Животът ви според вашите ръце“. Върху тъмното стъкло на вратата под нея се мъдреше друг надпис: „Гледачка на ръце. Ясновидка“, заедно с изрисуваните в кръг знаци на зодиака, заобикалящи слънце в центъра.

– Какво? – попита Страйк.

– Ами на теб ти е правен хороскоп. Може пък и аз да искам.

– О, да му се не види – промърмори Страйк и продължиха по пътя си, а Робин се усмихна на себе си.

Тя изчака отвън и разглеждаше картичките, докато Страйк влезе в магазинче да си купи цигари.

Докато чакаше да бъде обслужен, Страйк бе обзет от внезапен донкихотовски импулс (без съмнение стимулиран от ярките цветове наоколо му, от ласкавото слънце, шумовете, носещи се от залите за игри, и стомаха, пълен с най-вкусните риба и пържени картофи, които беше ял някога) да купи на Робин играчка магаре. Осъзна се още преди мисълта да се е оформила напълно. Какво, той да не беше хлапак на дневна среща с първото си гадже? Като излезе от магазина обратно под слънцето, забеляза, че дори да бе искал, не би могъл да купи магаре. Въобще не се мяркаше такова: кошовете с плюшени играчки бяха пълни само с еднорози.

– Обратно към колата ли? – попита Робин.

– Да – отвърна Страйк, докато късаше целофана на пакета цигари, но после добави: – Да идем до морето, преди да поемем обратно, искаш ли?

– Добре – отвърна Робин изненадана. – Ъъ... защо?

– Просто ми се прииска. Грехота е да си край морето и въобще да не го зърнеш.

– Това да не е нещо типично за корнуолците? – попита Робин, когато тръгнаха обратно към „Гранд Парейд“.

– Може би – отвърна Страйк с цигара между зъбите. Дръпна от нея, издиша дима и запя:

А стигнем ли до стените на Лондон,

такава радост за нашите очи,

ще викнем: „Хей, бъзльовци, покажете се!

Дошли са мъже не по-лоши от вас!“.

– „Песен на мъжете от Запада“ ли?

– Същата.

– Защо според теб чувстват потребност да кажат на лондончани, че не са по-лоши от тях? Това не се ли подразбира?

– Просто Лондон вбесява всички – отвърна Страйк, докато пресичаха улицата.

– Аз пък обичам Лондон.

– И аз. Само че разбирам защо вбесява всички.

Отминаха фонтан със статуя на Веселия рибар, онзи кръглолик и брадат моряк, плаващ сред бурното море, който от близо век се появяваше на рекламите за Скегнес, после поеха по равна павирана площ към брега.

Накрая зърнаха онова, което Страйк бе изпитал потребност да види: ширналия се океан с халцедонов цвят под бледовиолетовото небе. Далече навътре в морето, пречкащи се на хоризонта, се издигаха армия от високи бели ветрени турбини и макар на Страйк да му бе приятен хладният бриз, идещ откъм морската шир, разбра защо Робин си бе взела шал.

Страйк пушеше мълчаливо, а къдравата му коса изобщо не помръдваше под студения полъх. Мислеше си за Джоун. За пръв път осъзнаваше, че нейният план за приютяване на останките ѝ предоставяше на всички им гроб, който да посещават всеки път, щом се озоват на британския бряг. Родената и отрасла в Корнуол Джоун бе знаела, че тази нужда да търсят връзка с морето живееше у всички тях. И сега всеки път, щом отидеха на бряг, щяха да ѝ отдават почит.

– Розовите рози бяха любимите на Джоун – каза той след малко. – Онези, които ти изпрати.

– О, наистина ли? – промълви Робин. – Аз... ами просто в главата ми се появи образ на Джоун на базата на нещата, които си ми разправял, и ми се стори... че розови рози ѝ подхождат.

– Ако някога агенцията се провали – подхвърли Страйк, когато двамата тръгнаха да се отдалечават от морето, – можеш да се върнеш в Скегнес и да подхванеш бизнес като ясновидка.

– Специалността ми е твърде тясна – посочи Робин, докато крачеха към паркинга. – Отгатвам любимите цветя на мъртви хора.

– Няма магарета – отбеляза Страйк, като хвърли поглед назад към брега.

– Няма значение – отвърна любезно Робин. – Бездруго си твърде тежък за тях.

66

Говори, крехка жено, не бой се, приказвай уверено.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

На следващата вечер Страйк и Робин седнаха един до друг от една и съща страна на партньорското бюро. Бяха сами в офиса за пръв път от вечерта, когато Страйк бе насинил двете ѝ очи. Този път лампите светеха, в ръцете им нямаше чаши с уиски, но всеки от тях остро усещаше спомена за изживяното при предишния случай, тъй че и двамата изпитваха известно смущение, което при Страйк се прояви с малко по-рязък тон, щом нагласиха монитора на компютъра, така че и двамата да го виждат добре, а при Робин – в съсредоточаване върху въпросите, които искаше да зададе на Глория.

В шест часа – което бе седем по времето на Глория – Страйк избра номера ѝ и след миг на напрежение чуха звъненето и на екрана се появи жена, малко нервна на вид, седнала в кабинет, чиито стени бяха покрити с библиотечни рафтове. Зад нея на стената имаше семейна снимка в рамка: самата Глория, изискан на вид съпруг и три пораснали деца, всичките с бели ризи и подчертано привлекателни.

Робин си помисли, че от всички хора, които бяха интервюирали по случая с Марго Бамбъро, Глория най-много бе запазила приликата със себе си като млада, макар да не бе правила очевидни усилия да прикрие процеса на остаряване. Косата ѝ беше съвсем бяла, подстригана на късо каре, което много ѝ отиваше. Макар да личаха фини бръчици по челото и около очите, светлата ѝ кожа явно никога не бе излагана много на слънце. Лицето ѝ беше слабо, с високи скули, запазило структурата си от младите ѝ години, а тъмносиньото поло, малките златни обици и очилата с квадратни рамки бяха семпли и стилни. Робин си каза, че Глория много повече приличаше на преподавателка в колеж, отколкото на издънка на престъпно семейство, но може би ѝ оказваха влияние редиците книги по рафтовете зад нея.

– Добър вечер – изрече Глория притеснено.

– Добър вечер – отвърнаха в един глас Страйк и Робин.

– Много любезно, че се съгласихте да говорите с нас, госпожо Жобер – каза Страйк. – Благодарни сме ви.

– О, моля, няма защо – отговори учтиво тя.

Робин не бе очаквала подобен изговор от момиче с произхода, описан от Айрийн Хиксън, но то се знае, също като в случая с Пол Сачуел, Глория бе прекарала по-дълго време извън родната си страна, отколкото в нея.

– Отдавна се надявахме да говорим с вас – обади се Робин.

– Да, много съжалявам за това – отвърна Глория. – Мъжът ми, Юго, не ме бе уведомил за съобщенията ви. Случайно открих последния ви имейл изхвърлен в кошчето. Така и научих, че сте се опитвали да се свържете с мен. Юго... ами той е мислел, че постъпва правилно.

Робин си припомни случай, в който Матю беше изтрил имейл на Страйк от телефона на Робин в опит да я спре да се върне на работа в агенцията. Изненадана бе да види, че Глория не се гневеше на мъжа си за намесата му. Сякаш прочела мислите ѝ, жената каза:

– Юго е приел, че няма да искам да разговарям за случилото се с непознати. Не си е дал сметка, че вие сте единствените хора, с които бих искала да говоря, защото се опитвате да разберете какво наистина се е случило, и ако успеете, ще бъда... ами това ще вдигне огромен товар от мен.

– Ще възразите ли да си водя бележки? – попита я Страйк.

– Не, ни най-малко – любезно отвърна Глория.

Страйк щракна химикалката си в готовност, а Глория посегна извън полезрението им и взе голяма чаша червено вино, от която отпи глътка, въоръжи се с кураж и изрече бързо:

– Ако може, нека първо обясня някои неща. Още от вчера ги прехвърлям в главата си и мисля, че ако ви разправя моята история, това ще ви спести много време. Важно е да разберете моите отношения с Марго и защо се държах... както се държах.

– Това много ще ни помогне – увери я Страйк. – Моля, слушаме ви.

Глория отново отпи от виното, остави чашата на място, където не я виждаха, пое дълбоко дъх и заговори:

– И двамата ми родители загинаха при домашен пожар, когато бях на пет години.

– Какъв ужас – стъписана, промълви Робин. В гражданския регистър от 1961 година се упоменаваше пълно четиричленно семейство. – Много съжалявам.

Страйк на свой ред изсумтя съчувствено.

– Благодаря ви – кимна Глория. – Казвам го само за да обясня... оцелях единствено защото баща ми ме хвърли от прозореца върху одеяло, опънато от съседите. Майка ми и баща ми не скочиха, защото се опитваха да се доберат до по-големия ми брат, който бе в невъзможност да се измъкне. И тримата загинаха, така че бях отгледана от родителите на майка ми. Бяха чудесни хора. Душите си биха продали за мен, а това прави още по-лошо последвалото по-нататък... Бях срамежлива. Завиждах на момичетата в училище, които си имаха родители и те бяха, така да се каже, в крак с нещата. Горката ми баба не разбираше духа на шейсетте и седемдесетте – поясни Глория с тъжна усмивка. – Дрехите ми винаги бяха леко старомодни. Никакви миниполи и грим по очите. Като реакция си създадох измислен живот с всичките му подробности. Знам, че повечето тийнейджъри са фантазьори, но аз... стигах до крайности. И всичко просто излезе от контрол, когато бях на шестнайсет и отидох да гледам филма „Кръстникът“... Знам, че е нелепо, но това е истината. Бях напълно обсебена от този филм. Не знам колко пъти го гледах, поне двайсет сигурно. Бях английска ученичка от Ислингтън през седемдесетте години, но исках да съм Аполония от Сицилия през четиресетте, да срещна красив американски мафиот и не да загина при взрив на бомба, поставена в кола, а да заживея с Майкъл Корлеоне в Ню Йорк, да съм красива и впечатляваща, докато мъжът ми напредва в бляскавата си престъпна кариера, която, забележете, е ръководена от строги морални принципи.

Страйк и Робин дружно се разсмяха, но Глория не се усмихна. Тъкмо обратното – изглеждаше тъжна и засрамена.

– Някак си реших, че всичко това е постижимо – продължи тя, – защото имах италианска фамилия. Никога не бях обръщала внимание на това преди „Кръстникът“. Не щеш ли, накарах баба и дядо да ме заведат на служба в италианската църква на „Клъркънуел Роуд“ вместо в обичайната им църква и Бог да ги благослови, те изпълниха желанието ми. Ще ми се да не го бяха правили. Де да ми бяха казали, че проявявам егоизъм, защото тяхната църква им даваше голяма подкрепа, беше центърът на социалния им живот. Винаги се бях чувствала изцяло англичанка, каквато и бях от страна на майка ми, но сега се опитвах да изнамеря всичко възможно за семейството на баща ми. Надявах се да открия, че произхождам от мафиотска фамилия. Тогава щях да убедя баба и дядо да ми дадат пари да замина за Сицилия да се запозная с роднините си и евентуално да се омъжа за далечен братовчед. Но установих само как италианският ми дядо е емигрирал в Лондон и е започнал работа в кафене. Вече знаех, че баща ми е работил към фирмата „Лондонски транспорт“. Колкото и назад да отивах в родословието си, всички се оказваха напълно почтени и спазващи закона граждани. Беше голямо разочарование за мен – въздъхна Глория. – И тогава една неделя в „Сейнт Питър“ някой посочи човек, на име Николо Ричи, седнал в дъното на италианската църква. Казаха, че бил един от най-страховитите гангстери от Малката Италия.

Глория поспря, за да отпие още глътка вино, остави отново чашата встрани, после продължи:

– Та така... Ричи имаше синове.

Страйк за пръв път започна да си записва.

– Всъщност нямаше особена физическа прилика между Лука Ричи и Ал Пачино, но аз съумях да открия такава – изрече сухо Глория. – Беше с четири години по-голям от мен и всички, които разпитвах за него, казваха, че бил голям разбойник, а аз това и исках да чуя. Започна се с усмивки на разминаване... Излязохме на първа среща няколко месеца преди да дойде време да уча за матурата. Казвах на баба и дядо, че преговаряме с една приятелка у тях. И тъй като дотогава бях много послушно момиче, те нямаха причина да се усъмнят, че ги лъжа. Отчаяно исках да харесам Лука, защото чрез него можех да попадна в моята фантазия. Той имаше кола и определено се занимаваше с криминални дела. Не ми разправяше нищо обаче за срещите между босовете на престъпните фамилии... говореше предимно за фиата си, за наркотици и за пребиване на хора. След няколко срещи стана ясно, че Лука си пада по мен... или не... – продължи Глория без усмивка. – Не точно си падаше, защото това би означавало някаква симпатия и сърдечност, докато той просто искаше да ме заплюе за негова. Бях толкова глупава и затънала в моята фантазия, та намирах това за твърде вълнуващо, защото напомняше отношение на истински мафиот. Всъщност най-много харесвах Лука, когато не беше край мен, когато си го представях като Майкъл Корлеоне в ума си, в леглото си нощем. Спрях да уча. Напълно се предадох на живота си от фантазията. На кукличките на гангстерите не им трябваше завършено висше гимназиално ниво. И Лука не смяташе, че ми трябва висше гимназиално ниво. Провалих се на всички изпити. Дядо и баба бяха силно разочаровани, но проявиха голяма доброта към мен – каза Глория. За пръв път гласът ѝ леко затрепери. – И после... май беше следващата седмица... узнаха за мен и Лука. Ужасно се разстроиха и разтревожиха, но на този етап мен вече не ме беше грижа. Обявих, че съм се отказала от колеж. Исках да постъпя на работа. Кандидатствах за мястото в медицинската служба „Сейнт Джон“ единствено защото се намираше в сърцето на Малката Италия, макар че на практика Малката Италия не съществуваше вече. Бащата на Лука бе една от последните реликви. Но пък всичко това съставляваше част от фантазията ми: аз бях Конти, мястото ми беше там, защото някога го бяха обитавали предците ми. Така беше и по-лесно да се виждам с Лука, той живееше там. Изобщо не биваше да получа онази работа на рецепционистка. Бях прекалено млада и нямах никакъв опит. Марго бе тази, която пожела да я имам.

Глория замълча за малко и Робин беше сигурна, че го направи, защото за пръв път изрече името на Марго. После отново пое дълбоко дъх и каза:

– И ето че прекарвах по цял ден на бюрото на рецепцията редом с Айрийн. Дядо и баба не бяха регистрирани в „Сейнт Джон“, защото живееха в Ислингтън, тъй че безопасно можех да надрънкам куп лъжи на Айрийн за произхода си. Вече си бях изградила цяла измислена самоличност. Казах ѝ, че Конти са стара сицилианска фамилия, разправих ѝ, че дядо ми и баща ми са били част от престъпен клан, и не помня какви още глупости. Понякога използвах откъслечни подробности, които Лука ми бе казвал за семейство Ричи. Други идеха директно от „Кръстникът“. По една ирония – Глория направи лека гримаса – не ѝ казах единствения истински криминален факт. Държах си устата затворена по повод приятеля си. Лука ми бе заръчал никога да не приказвам за него и семейството му пред други хора и аз не го правех. Приемах думите му сериозно.

Помня как няколко месеца след като постъпих на работа, из квартала тръгна слух, че са открили труп, засипан с бетон, на един от строителните обекти по-нагоре по улицата. Казах на Айрийн как знам от сигурно място, че трупът е на член на бандата „Сабини“. Голяма глупачка бях – продума тихо Глория. – Малка идиотка... Но винаги имах чувството, че Марго прозира зад глупостите ми. Още в началото ми каза, че е „видяла нещо“ у мен на интервюто. Това не ми се хареса, приех го като снизходително отношение. Тя никога не се държеше с мен, както аз исках да се държат околните – като с отракано момиче от мафията, пълно с мрачни тайни, – а сякаш бях мило и добро девойче. Айрийн също не харесваше Марго и постоянно раздвоявахме езици срещу нея на рецепцията. Марго отдаваше голямо значение на образованието и кариерата и все си подхвърляхме каква лицемерка е, защото се беше оженила за много богат лекар консултант. Когато живееш в лъжа, нищо не ти се вижда по-застрашително от хора, които говорят истината... Съжалявам. – Глория нетърпеливо поклати глава. – Това може би не ви се вижда съществено, но е такова, просто трябва да следите мисълта ми...

– Разказвайте спокойно – насърчи я Страйк.

– И тъй... в деня след осемнайсетия ми рожден ден с Лука се скарахме. Не си спомням за какво, но той стисна с ръка шията ми и ме притисна към стената, докато не можех да дишам. Бях ужасена. Пусна ме, но изражението в очите му беше страховито. Каза ми: „Сама си виновна. Започна да дрънкаш като оная докторка“. Аз много му разправях за Марго. Бях му я описала като голяма сухарка и командаджийка. Повтарях нещата, които беше изричала, за да ги принизя, да убедя сама себе си, че нищо не означават. Веднъж на събрание на персонала тя цитира Симон дьо Бовоар. Беше изругала, като си изпусна писалката, и доктор Бренър каза: „Хората все ме питат какво е да имаш дама за колега. Може би като срещна такава, ще мога да им отговоря“. Дороти се разсмя, а такова нещо почти никога не ѝ се случваше, и тогава Марго му се тросна в отговор – сега знам цитата наизуст, при това на френски: „Мъжът е дефиниран като човешко същество, а жената като създание от женски пол. Когато тя се държи като човешко същество, казват, че имитира мъжа“.

С Айрийн обсъждахме това после. Нарекохме я фукла, задето цитира някаква си французойка, но такива неща се загнездваха в главата ми и вече не можех да ги прогоня от там. Въобразявах си, че искам да съм домакиня в мафиотско семейство от петдесетте години, но понякога Марго беше истински забавна, наблюдавах я как никога не се предаде пред Бренър и неволно ѝ се възхищавах за това...

Глория отново пийна от виното си.

– И тъй, във вечерта, когато Лука едва не ме удуши, си отидох у дома и плаках цяла нощ, без да мигна. На следващата сутрин си облякох поло за работа, за да скрия белезите, а в пет часа следобед, като приключих работа, отидох право в телефонна кабина, позвъних на Лука и приключих с него. Казах му, че ме плаши и че не желая повече да го виждам.

Той го прие твърде кротко. Бях изненадана, но и безкрайно облекчена. В продължение на три-четири дни си мислех, че всичко е приключило, и се чувствах фантастично. Беше като пробуждане или като поемане на въздух, когато си бил под вода. Все така исках да бъда гадже на гангстер, но ме устройваше само да си го фантазирам. Контактът с реалността ми беше дошъл в повече.

И ето че в края на служебното ни коледно празненство се появи Лука с баща си и един от братовчедите си. Ужасих се, като ги видях там. Лука ми каза: „Татко просто искаше да се запознае с приятелката ми“. А аз, не по друга причина, а защото примирах от страх да не стане публичен скандал, отвърнах само: „Добре, добре“. Грабнах си палтото и си тръгнах с тях тримата, преди някой да е успял да ги заговори.

Изпратиха ме до автобусната ми спирка. По път Нико каза: „Добро момиче си ти. Лука беше много натъжен заради онова, дето си му казала по телефона. Той е много привързан към теб, да знаеш. Не искаш да го направиш нещастен, нали?“. И после двамата с братовчеда си тръгнаха. Лука ме попита: „Онова, дето го изтърси, не го мислеше, нали?“. А аз... бях толкова уплашена. Че отгоре на всичко беше довел баща си и братовчед си. Казах си, че не бива да го ядосвам за момента, а после всичко ще оправя. Затова отвърнах: „Не, не го мислех. Но ти повече няма да правиш така, нали?“. „Как?“, попита ме той. Сякаш никога не ми бе стискал трахеята и не ме бе оставил без дъх. Сякаш си го бях въобразила.

И така, продължихме да се виждаме – въздъхна Глория. – Лука започна да говори за женитба. Аз все повтарях, че съм твърде млада още. Всеки път, като се опитвах да отворя дума за скъсване, той ме обвиняваше, че съм му изневерила, което бе най-тежкото от всички престъпления, а нямаше как да докажа, че не съм, освен да продължавам с него.

Сега Глория отклони поглед от тях и го прикова към нещо извън екрана.

– По това време вече спяхме заедно. Аз не го исках. Не казвам, че ме е насилвал физически... не беше така – поклати глава Глория и Робин си помисли в този момент за Джема, секретарката на Хитреца. – Но нямах избор, освен да му угаждам. Иначе ме чакаше плесница или по-лошо. Веднъж подхвърли, че ако не съм се държала добре, баба ми щяла да пострада. Разкрещях му се като луда, а той се засмя и отвърна, че очевидно било шега. Тъй или иначе, бе искал да насади тази мисъл в съзнанието ми и успя. Той не признаваше никакви предпазни средства. Предполагаше се, че трябва да се съобразяваме... сещате се, с датите на цикъла ми. – Глория отново посегна към виното си. – Само че той... да кажем, че беше нехаен, а аз бях сигурна, че умишлено цели да забременея, защото тогава щях да съм притисната в ъгъла и щях да склоня на брак. Баба и дядо сигурно биха го подкрепили, бяха набожни хора. И тъй, без да казвам на Лука, поисках от Марго противозачатъчни. Тя отвърна, че ще ми даде на драго сърце, но не знаела дори че имам приятел, никога не съм го била споменавала... И макар че в действителност не я харесвах – каза Глория, – поразправих ѝ нещичко. Кабинетът ѝ се оказа единственото място, където можех да изоставя преструвките. Знаех, че тя не може да изнесе навън нищо, изречено в него. Марго се опита да ме вразуми. Помъчи се да ми покаже, че има начини за изход от ситуацията, вместо постоянно да се подчинявам на Лука. А аз си мислех: лесно ѝ е на нея с всичките ѝ пари, с тази голяма и защитена къща... Все пак може да се каже, че тя ми вдъхна известна надежда. Веднъж, след като той ме удари и заяви, че сама съм си го изпросила, че трябвало да съм благодарна, задето някой ми предлага да ме измъкне от съжителство с двама старци, аз му отговорих: „Има и други места, където мога да ида“. Според мен тогава се уплаши, че някой ми предлага помощ да избягам. По това време вече бях престанала да подигравам Марго пред него, а Лука не беше глупав... Тогава той ѝ написа онези заплашителни бележки. Бяха анонимни, но аз знаех, че са от него – каза Глория. – Познавах почерка му. Един ден Дороти отсъстваше, защото на сина ѝ му вадеха сливиците, тъй че Айрийн отвори пощата и разгъна една от бележките върху бюрото, точно до мен. Силно иззлорадства по този повод и аз трябваше да се престоря, че наистина я намирам странна, но не разпознавам почерка. Поставих въпроса ребром пред Лука. Той ми отвърна да не ставам глупава, разбира се, че не бил писал никакви бележки, но аз си останах убедена. И тогава... мисля, че беше точно след втората бележка... установих, че онова, от което се бях ужасявала, се е случило. Бях бременна. Нямах представа, че противозачатъчните не действат, ако имаш разстройство, а аз бях боледувала от стомашен грип месец преди това. Съзнавах, че нямам изход, че е твърде късно и съм принудена да се омъжа за Лука. Семейство Ричи биха го искали, а дядо и баба не биха желали да съм неомъжена майка. И тогава за пръв път го признах пред себе си. – Глория погледна право към Робин и Страйк. – От дъното на душата си мразех Лука Ричи.

– Глория – обади се тихо Робин, – прощавайте, че ви прекъсвам, но може ли да ви попитам дали има връзка с прилошаването ви на барбекюто на Марго?

– Чули сте го, значи? Да, точно тогава страдах от стомашния вирус. Говореха, че някое от децата сипало нещо в пунша, но едва ли това беше причината. На никого не му призля като на мен.

С крайчеца на окото си Робин видя, че Страйк пише нещо в бележника си.

– Пак отидох при Марго, за да разбера със сигурност дали съм бременна – продължи Глория. – Знаех, че мога да ѝ се доверя. Отново нахълтах в кабинета ѝ, а после си изплаках очите, когато го потвърди. Тя беше повече от добра с мен. Държа ми ръката, говори ми дълго. Бях убедена, че абортът е грях, така бях възпитана. Но Марго не го смяташе за грях. Описа ми какъв живот бих имала с Лука, ако родях детето. Обсъдихме и варианта да го задържа и да го гледам сама, но Лука не би го допуснал и никога не би излязъл от живота ми. А и по онова време беше много тежко за сама жена с дете. Имах пред себе си примера на Джанис, медицинската сестра. Вечно жонглираше помежду сина си и работата. Естествено, не казах на Лука – добави Глория. – Знаех, че ако ще... предприема нещо, трябва да стане бързо, преди да е забелязал промени в тялото ми и най-вече преди да започна да усещам бебето, иначе...

Внезапно Глория сведе глава и покри лице с ръцете си.

– Много съжалявам – обади се Робин. – Сигурно е било ужасно за теб...

– Не... вижте... – Глория се изправи и отметна назад бялата си коса, а лицето ѝ беше мокро от сълзи. – Оставете това. Разказвам ви го само за да разберете... Марго уреди прием за мен. Съобщи името си и своите данни в клиниката и купи и за двете ни перуки, защото, ако тя бъдеше разпозната, по асоциация можеха да познаят и мен. Дойде с мен... беше събота... до онова място... „Брайд Стрийт“. В клиниката използваха името на Марго като насочилия ме лекар и според мен някъде бе станало объркване, защото те мислеха, че Марго Бамбъро е жената, на която ще бъде извършена процедурата. „Няма значение – каза ми Марго, – никой никога няма да узнае, тези архиви са поверителни.“ Добави също, че в известен смисъл дори е удобно така, защото, ако се наложи обратна връзка, ще потърсят нея и тя ще уреди нещата.

Държа ръката ми на влизане, а като се събудих, тя беше там – промълви Глория и от тъмните ѝ очи бликнаха сълзи, а тя бързо ги изтри с длан. – Като бях готова да си ида у дома, отведе ме с такси до края на улицата на баба и дядо. Даде ми заръки как да се погрижа за себе си... Аз не бях като Марго – с пресекващ глас продължи Глория. – Не смятах постъпката си за нещо редно. Четиринайсети септември: надали и година е минала оттогава, в която на тази дата да не си мисля за онова бебе.

Когато след няколко дни се върнах отново на работа, тя ме повика в кабинета си, попита ме как се чувствам, после каза: „Глория, сега трябва да бъдеш смела. Останеш ли с Лука, това ще се случи отново. Трябва да ти намерим работа някъде далече от Лондон и да се погрижим той да не узнае къде си заминала“. Каза още нещо, което запомних завинаги: „Ние не сме определяни от грешките си, а от начина, по който ги поправяме“.

Само че аз не бях като Марго – повтори пак Глория. – Не бях смела, не можех да си представя да оставя баба и дядо. Престорих се, че се съгласявам, но десет дни след аборта отново спях с Лука, не защото исках, а защото не виждах друг избор. И тогава – пророни Глория, – около месец след посещението ни в клиниката, се случи. Марго изчезна.

В близост до Глория се чу приглушен мъжки глас. Тя се обърна към вратата зад себе си и каза:

– Non, c’est toujours en cours![4]

После се обърна към компютъра и избъбри:

– Pardon. Тоест извинете.

– Госпожо Жобер... Глория – заговори Страйк. – Може ли да ви върнем към деня, в който Марго изчезна?

– Целия ден ли?

Страйк кимна. Глория бавно си пое дъх като човек, който се кани да скочи в дълбока вода, после подхвана разказа си.

– Сутринта беше съвсем нормална. Всички бяха там освен Уилма, чистачката. Тя не идваше в петък. Помня две неща от предобеда: с Джанис се засякохме в бокса при чайника и тя заговори как скоро на екран ще излезе продължение на „Кръстникът“. Престорих се на развълнувана, но си мислех как по-скоро ще пробягам два километра, отколкото да отида да го гледам... Айрийн излъчваше силно самодоволство, защото Джанис тъкмо бе ходила на среща с мъж, с когото Айрийн отдавна се опитваше да я събере. Айрийн беше странна по отношение на Джанис – отбеляза Глория. – Уж бяха големи приятелки, а зад гърба ѝ говореше, че била мъжемелачка. Все подмяташе как Джанис трябвало да си знае мястото и не да чака някой като Джеймс Каан да дойде, че да се залюби с него, защото като самотна майка не била много желана партия. Айрийн бе на мнение, че най-доброто, на което можела да се надява Джанис, бил онзи мъж, дето работел при нейния Еди, а от това, което се чуваше за него, изглеждаше доста простоват. Айрийн му се присмиваше как все нещо не бил доразбрал. Спомням си, че бяхме натоварени и тримата лекари ту влизаха в кабинетите си, ту се показваха да викат нови пациенти. Не помня нещо необичайно от следобеда с изключение на това, че Айрийн си тръгна по-рано. Твърдеше, че имала зъбобол, но на мен ми се видя като кръшкане. Нямаше вид като да изпитва болка, докато злословеше за любовния живот на Джанис. Знаех, че Марго има среща с приятелката си в пъба по-късно. Каза ми го, защото си беше оставила в хладилника увита във фолио поничка, и ме помоли да ѝ я занеса, преди да приеме последния си пациент, че да я зареди със сили. Много обичаше сладко. В пет часа все бъркаше в кутията с бисквити. Но метаболизмът ѝ бе такъв, че никога не качваше килограми, беше пълна с нервна енергия. Спомням си поничката, защото, когато ѝ я занесох, я попитах: „Защо просто не изяде онези шоколадови бонбони?“. Имаше една кутия, която бе извадила от кошчето за боклук май предишния ден. Още бяха в целофана си, не бяха мръсни. Някой ѝ ги беше пратил...

– Някой? – повтори Страйк.

– Предполагахме, че са били от онзи пациент, от когото полицията толкова се интересуваше, Стив Даутуейт – отвърна Глория. – Дороти във всеки случай мислеше така.

– Нямаше ли прикрепена бележка?

– Имаше картичка с текст „Благодаря“ и Дороти мигом реши, че са от Стив Даутуейт, защото той идваше често. Но нямам спомен картичката да беше подписана.

– Значи, Марго е изхвърлила бонбоните в кошчето за боклук и после пак ги е извадила?

– Да, подиграх ѝ се за това – призна Глория. – Казах ѝ: „Знаех си, че няма да им устоиш“, а тя също се разсмя. На следващия ден я попитах: „Защо не ги изядеш?“. Отвърна ми: „Направих го, видях им сметката“.

– Но е запазила кутията, така ли?

– Да, беше на полицата при книгите ѝ. Върнах се на рецепцията. Пациентът на доктор Бренър си беше тръгнал, но не и Бренър, довършваше документацията.

– Може ли да ви попитам дали знаехте за пристрастеността на доктор Бренър към барбитурати?

– Кое? – учуди се Глория.

– Никой ли не ви е казвал за това?

– Не, нямах представа.

– Не бяхте ли чули за случката, когато Джанис открила капсула амитал на дъното на чаша чай?

– Не... о... Затова ли Марго настояваше сама да си приготвя чая? Обясни, че Айрийн прекалено го разреждала с мляко.

– Да се върнем на реда, по който всички си тръгнаха.

– Добре. Следващият беше пациентът на доктор Гупта и той излезе веднага след него. Имаше семейна вечеря, на която трябваше да присъства. И тогава, когато вече си мислех, че сме приключили за деня, влезе онова момиче, Тео.

– Разкажете ни за Тео – помоли Страйк.

– Дълга черна коса... тъмна кожа. Приличаше на румънка или на туркиня. С натрапващи се обици, цигански тип. Всъщност си помислих, че може да е циганка. Не я бях виждала преди, затова знаех, че не е регистрирана при нас. Изглеждаше, сякаш много я боли коремът. Дойде до бюрото ми и помоли веднага да я прегледа лекар. Поисках името ѝ и тя каза, че е Тео... някоя си. Не настоях да го повтори, защото очевидно страдаше, тъй че ѝ казах да почака и отидох да проверя дали някой от лекарите е свободен. Вратата на Марго още беше затворена, затова се обърнах към доктор Бренър. Той не искаше да я приеме. Винаги беше такъв, мъчен човек. Никога не съм го харесвала. Тогава вратата на Марго се отвори и отвътре излязоха майката с детето, които бе приела последно. Каза, че ще прегледа момичето, което чакаше.

– И Тео твърдо беше жена, така ли? – попита Страйк.

– Извън всяко съмнение – отсече Глория убедено. – Беше с широки рамене, забелязах го, като идваше към бюрото на рецепцията, но категорично беше жена. Може би заради раменете впоследствие доктор Бренър каза, че е приличала на мъж, но... Снощи си мислех за него, като знаех, че ще разговарям с вас. Бренър беше може би най-големият женомразец, когото съм срещала. Плюеше по жените, които не изглеждали женствени и не говорели „като дами“, но също така презираше Айрийн, която все се кискаше, беше блондинка и напълно женствена. Предполагам, искал е всичките да сме като Дороти с нейното безпрекословно подчинение и почтителност, високи яки, достатъчно дълги поли. Дороти беше като някоя кисела монахиня.

Робин си помисли за Бети Фулър, която бе лежала на леглото си и се бе преструвала, че е в безсъзнание, докато Бренър бе изричал мръсни думи в ухото ѝ.

– Жените пациентки никак не харесваха Бренър. Вечно молеха да бъдат прехвърлени при Марго, но на повечето се налагаше да отказваме, защото списъкът ѝ с пациенти беше препълнен. Наближаваше време все пак Бренър да се пенсионира и се надявахме да го замести някой по-свестен. И така, той си тръгна, а Тео влезе, за да бъде прегледана от Марго. Все поглеждах колко е часът, защото имах среща с Лука, а накарах ли го да чака, винаги си патех. Но прегледът на Тео се проточи твърде дълго. Чак в шест и петнайсет Тео най-накрая излезе от кабинета и си отиде.

Марго се появи няколко минути по-късно. Изглеждаше напълно изтощена. Беше плътно запълнен ден. Каза: „Утре ще ѝ попълня картона, трябва да тръгвам, Уна ме чака. Заключи с резервния ключ“. Дори не ѝ отговорих, толкова бях притеснена, че Лука ще ми се ядоса. Така че не ѝ казах довиждане, нито ѝ пожелах приятна вечер... на тази жена, която ми спаси живота... Защото тя точно това направи. Никога не ѝ го казах, но това беше истината.

По бузата ѝ се стече сълза. Глория замълча, за да я избърше, после каза:

– Помня как, докато си отваряше чадъра, се подхлъзна. Валеше, тротоарът беше мокър. Залитна, но се закрепи, пое напред и се скри от поглед.

Забързах се, заех се да гася лампите, заключих картоните в кантонерките. После проверих дали задната врата е заключена – заключена беше, от полицията ме попитаха за това. Затворих и заключих предната врата и хукнах по „Пасинг Али“, уличката зад медицинската служба, за да се видя с Лука на Сейнт Джонс Стрийт.

– И това беше последният път, когато видяхте Марго?

Глория посегна към почти празната чаша с вино и я пресуши.

– Имахте ли подозрения какво може да се е случило с нея?

– Разбира се – тихо отвърна Глория. – Бях ужасена, че Лука е пратил някого да я нарани или да я отвлече. Тя се бе превърнала в голям дразнител за него. Всеки път, когато се опитвах да си защитя правата, той изтърсваше гадни неща за Марго, как тя ми влияела зле. Убеден беше, че ми внушава да го напусна, а тя, естествено, точно така постъпваше. Най-големият ми страх беше да не открие какво ми е помогнала да направя. В „Брайд Стрийт“.

Знам, че няма как лично да я е похитил, защото се срещнах с него на Сейнт Джонс Стрийт няма и пет минути, след като напуснах медицинската служба. Не е бил и баща му, по това време беше денонощно в болницата с брат му Марко. Но Лука имаше приятели и братовчеди.

Нямаше как да го кажа пред полицията. Лука беше престанал да се преструва, че се шегува, когато заплашваше баба и дядо. Все пак го попитах дали той стои зад всичко това. Тревогата ме съсипваше, трябваше да му задам въпроса. Той много се ядоса, нарече ме с обидни имена… тъпа кучка, неща от този род. Разбира се, отвърна, че не е той. Но ми беше разправял истории как баща му е „накарвал хора да изчезват“, тъй че нямаше как да съм сигурна...

– Вие имахте ли причина да подозирате, че той е знаел за... – Робин се поколеба. – За случилото се в „Брайд Стрийт“?

– Напълно сигурна съм, че той никога не узна – отвърна Глория. – Марго беше твърде съобразителна, че да му го позволи. Набави перуки, използва своето име, снабди ме с убедително обяснение защо не мога да правя секс с него известно време... Благодарение на нея ми се размина. Не, не вярвам някога да е разбрал. Затова в най-добрите си моменти си мислех, че той не е имал достатъчно силни основания...

Вратата зад Глория се отвори и влезе хубав мъж с орлов нос и побеляла коса, с раирана риза и джинси, понесъл бутилка червено вино. В стаята го последва едра германска овчарка, размахала опашка.

– Простете, че ви... – усмихна се той към Страйк и Робин на екрана. – Comment dit-on ‘interrompre’?[5] – попита жена си.

– Прекъсвам – каза тя.

– Oui. Простете, че ви прекъсвам.

Той напълни чашата на жена си, подаде ѝ я, потупа я по рамото и отново излезе, като повика и кучето.

– Viens, Obelix![6]

Когато мъжът и кучето излязоха, Глория се засмя леко и обясни:

– Това беше Юго.

– Колко дълго останахте в медицинската служба „Сейнт Джон“ след изчезването на Марго? – попита Страйк, макар да знаеше отговора.

– Шест-седем месеца, струва ми се – отговори Глория. – Достатъчно дълго, че да видя новия полицай, който пое случая. Всички бяхме доволни, защото първият... Талбът беше, нали?... се държеше твърде странно. Буквално изтормози Уилма и Джанис. Уилма физически се поболя. И без това не ѝ беше лек животът.

– Значи, според вас не е пиела? – попита Робин.

– Да е пиела? Това Дороти го дрънкаше от злоба – поклати глава Глория. – Дороти се опитваше да припише кражбите на Уилма. Чухте ли за тях?

Страйк и Робин кимнаха.

– Когато не можа да докаже, че Уилма взема пари от чантите на хората, пусна слух, че пие, и горката жена напусна. Вероятно се е радвала да се махне, но все пак губеше заплата, нали така? Аз самата исках да напусна – сподели Глория, – но бях като парализирана. Имах странното усещане, че ако остана там, светът ще си дойде на мястото. Марго щеше да се върне. Чак след изчезването ѝ осъзнах... какво беше тя за мен...

И тъй – въздъхна Глория, – една вечер, месеци след изчезването на Марго, Лука беше много агресивен към мен. Бях се усмихнала на мъж, който отвори пред мен вратата, когато си тръгвахме от пъба с Лука, и оттам се започна. Преби ме като никога преди в жилището си... имаше малък апартамент. Помня, че повтарях: „Съжалявам, съжалявам, не биваше да му се усмихвам“. И през цялото време, докато го изричах, виждах... тук, вътре – Глория почука главата си – как Марго ме наблюдава. Умолявах Лука да спре, съгласявах се, че съм се държала като малка уличница, че не е бивало да се усмихвам на непознат, а в същото време си мислех: Махам се, Марго. Ще замина някъде, където няма да може да ме намери.

Защото най-сетне ми бе просветнало в ума. Тя ми беше казала, че трябва да съм храбра. Нямаше смисъл да чакам някой да дойде да ме спаси. Сама трябваше да се спася.

Като се поуспокои, пусна ме да се прибера в дома на баба и дядо, но по-късно искаше да се видим пак. Винаги ставаше така след изблик на насилие. Искаше повече контакт.

Не ме беше удрял по лицето. Никога не губеше контрол чак до такава степен, тъй че отидох и се престорих пред баба и дядо, че всичко е наред. Същата вечер излязох с Лука, той ме заведе на вечеря и тогава ми направи предложение с пръстена и всичко останало. Отговорих му с „да“ – продължи да разказва Глория, като леко повдигна рамене и се поусмихна. – Сложих си пръстена, погледнах го и дори не беше нужно да имитирам щастие, чувствах го. Помислих си: „С това ще си платя поне част от самолетния билет“. Никога не бях летяла в живота си, самата мисъл ме плашеше. Но през цялото време виждах Марго в съзнанието си. Трябва да бъдеш храбра, Глория.

Налагаше се да кажа на баба и дядо, че съм сгодена. Нямаше как да им призная какво съм замислила, защото се боях, че не биха съумели да се преструват или че ще обвинят Лука, или още по-лошо, ще идат в полицията. Лука дойде у дома да им се представи, правеше се на добряк и беше ужасно, защото бях принудена да изглеждам много щастлива.

Всеки ден след това започнах да купувам всички вестници и да ограждам в кръгче работа в чужбина, която бих имала шанс да получа. И се налагаше да върша всичко това тайно. Напечатах си автобиографията в службата и хванах автобус до Уест Енд да пратя молбите по пощата, защото се боях да не би някой познат на Лука да ме види как пускам много пликове в пощенска кутия.

След няколко седмици имах интервю с французойка, която търсеше англичанка за домашна помощничка, та да учи децата ѝ на английски. Получих мястото главно защото имах опит с пишеща машина. Жената ръководеше свой бизнес от вкъщи и можех да ѝ помагам с административната работа, докато децата бяха на забавачка. Работното място вървеше със стая и храна, а работодателката щеше да ми прати самолетен билет, така че не се налагаше да продам пръстена на Лука и да се преструвам, че съм го изгубила...

В деня, когато отидох в „Сейнт Джон“ и им съобщих, че напускам, се случи нещо странно. Никой не бе споменавал Марго от седмици. Непосредствено след изчезването ѝ всички само за това говорехме, а после темата някак си стана табу. Имахме нов лекар по заместване в кабинета ѝ. Не му помня името. Също и нова чистачка. Но този ден Дороти пристигна силно шокирана, а тя никога не показваше емоции, обикновено беше...

Един местен... как беше думата? – Глория щракна с пръсти, за пръв път срещнала трудност да се изрази на родния си език. – Тук бихме го нарекли un dengue... сещате се, побъркан човек, лунатик... безобиден, но чудат. С дълга брада, мръсен, срещахме го да броди нагоре-надолу по „Клъркънуел Роуд“ със сина си. Та той преградил пътя на Дороти насред улицата и ѝ казал, че е убил Марго Бамбъро.

Това силно бе разтърсило Дороти, но у мен по странен начин... Моля ви, не ме мислете за ужасна... У мен събуди надежда да е истина. Защото, макар да бих дала всичко, за да науча, че Марго е жива, бях сигурна, че е мъртва. Тя не беше човек, който би избягал. А най-страшният ми кошмар беше, че Лука е отговорен, защото така би означавало, че всичко е по моя вина.

Робин поклати глава, но Глория я игнорира.

– Казах истината на дядо и баба чак вечерта преди заминаването си за Франция. Не им бях позволявала да харчат никакви пари за предстоящата сватба и все пак новината им дойде като голям шок. Разправих им всичко от край до край, премълчах само за аборта. То се знае, те бяха ужасени. Отначало не искаха да ме пуснат да замина, настояваха да се обърна към полицията. Трябваше да им обясня защо това е крайно неподходяща идея, да им кажа за заплахите, отправяни от Лука. Но те бяха толкова облекчени, че няма да се омъжа за него, та накрая приеха ситуацията. Обещах им, че всичко ще замре и скоро ще се върна...

Рано на следващия ден дядо ме откара на летището. Бяхме измислили история, която да поднесат на Лука, когато отидеше да ме потърси. Щяха да му кажат, че съм се разколебала заради неговата агресивност и съм заминала в Италия, за да отседна при роднини на баща ми и да обмисля нещата на спокойствие. Спретнахме дори фалшив адрес, който да му дадат. Не знам писал ли е до него. И това беше всичко – заключи Глория и се облегна на работния стол зад бюрото. – Останах при първата ми работодателка седем години и накрая получих длъжност на младши сътрудник във фирмата ѝ. Не стъпих в Лондон, докато не научих, че Лука вече е женен. – Тя отпи от виното, което мъжът ѝ бе налял. – Първата му жена се пропила и умряла на трийсет и девет годишна възраст. Пребивал я редовно. Това го научих по-късно.

– Никога повече не изрекох лъжа за себе си – заяви след кратка пауза Глория и повдигна брадичка. – Никога не преувеличих, не се преструвах, казвах само абсолютната истина освен по един въпрос. До тази вечер единственият, който знаеше за аборта, беше Юго, но сега го научихте и вие двамата. Дори да откриете, че Лука стои зад случилото се с Марго и да се наложи завинаги да го нося на съвестта си, дължа ѝ истината. Тази жена ме спаси и аз никога, никога не я забравих. Тя беше един от най-смелите и добри хора, които съм срещала.

67

И там, под бледото сияние на нощното небе,

под трепкащия свещен огън на звездите

получи той тъй милостиво спуснато прозрение.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Благодариха на Глория за отделеното време и за откровеността ѝ. След като се сбогуваха с нея, Страйк и Робин останаха да седят на партньорското бюро, всеки потънал в мислите си, докато Страйк не предложи на Робин от сухите нудъли, които държеше за похапване в офиса. Тя отказа и вместо това без ентусиазъм извади от чантата си пликче със смесени ядки и го отвори. След като Страйк сипа гореща вода в съдчето с нудълите, върна се на бюрото си и ги разбърка с вилица.

– Умелото и безследно укриване е това, което ме тормози – каза той, като отново седна на мястото си. – Извършителят е или изключително умен, или човек с голям късмет. Крийд най-добре приляга в картинката, а Лука Ричи плътно го следва на второ място.

– Само дето няма как да е бил Лука. Той има алиби: Глория.

– Но както отбеляза тя, обкръжението му е имало опит в това да накара хора да изчезнат. При това, ако Марго е отвлечена от улицата, какви са шансовете да е свършено от сам човек? Дори Крийд е имал неволни съучастници. Успаната хазайка, която му е предоставила безопасен сутерен, ателието за химическо чистене, снабдило го с ван в онзи ден, и...

– Недей – прекъсна го рязко Робин.

– За какво говориш?

– Не обвинявай тях.

– Аз не ги обвинявам, само...

– С Макс говорихме на тази тема – каза Робин. – За начина, по който хората, обикновено жените, биват обвинявани, че не са разбрали, че не са видели... При такава презумпция всеки е виновен. Хората го правят до един.

– Мислиш ли? – попита Страйк с пълна уста.

– Да – отсече Робин. – Всички проявяваме тенденция да правим обобщения на базата на предишен опит. Ето, виж Вайълет Купър. Мислела си е, че добре познава Крийд, защото е срещала няколко мъже, които са се държали като него, по времето на работата ѝ в театъра.

– Мъже, които не са пускали никого в сутеренните си апартаменти, защото са варели черепи там?

– Знаеш какво имам предвид, Страйк – отказа да приеме шегата Робин. – Кротки, наглед добродушни, леко женствени. Крийд е обичал да се замята с нейната боа от пера, преструвал се е, че харесва кабаретна музика, и тя го е възприела като гей. Но ако единственият гей, срещан от нея, беше Макс, моят съквартирант...

– Той е гей, така ли? – попита Страйк, чиито спомени за Макс бяха твърде мъгляви.

– Да, но няма никаква склонност към женски дрехи и мрази мюзикъли. От друга страна, ако бе общувала с някои от хетеросексуалните приятели на Матю от ръгби клуба, дето умираха да си пъхнат портокали под фланелките и да се фръцкат, като нищо можеше да си извади други изводи, нали така?

– Няма спор – отвърна Страйк, докато дъвчеше нудълите. – А и честно казано, повечето хора не познават серийни убийци.

– Именно. Така че дори някой да има необичайни навици, прекият ни опит подсказва, че той е просто ексцентричен. Вайълет никога не е срещала мъж с фетиш към женски дрехи или... прощавай, отегчавам те – добави Робин, като видя, че очите на Страйк станаха някак оцъклени.

– Не, не ме отегчаваш – промърмори той. – Всъщност ме накара да се замисля... Хрумна ми идея. Стори ми се, че забелязвам някои съвпадения, и взех да се чудя...

Той остави купичката с нудъли, пресегна се под бюрото и издърпа един от кашоните с полицейското досие, върху който лежаха последно преглежданите от него страници. Сега ги извади, разположи ги пред себе си и продължи да яде нудълите.

– Ще ми кажеш ли за тези съвпадения? – попита го Робин с долавящо се нетърпение.

– Почакай малко – каза Страйк, като вдигна поглед към нея. – Защо Тео е стояла отвън пред телефонната кабина?

– Какво? – объркана, продума Робин.

– Мисля, че не можем да се съмняваме как Руби Елиът е видяла Тео до онази телефонна кабина край „Албемарл Уей“, нали? Описанието ѝ и това на Глория напълно съвпадат... Та защо Тео е стояла навън пред телефонната кабина?

– Чакала е вана да я прибере.

– Добре, но нека изтъкна очевидното: едновремешните червени телефонни кабини са със стъкла отстрани. Валяло е като из ведро. Тео не е имала чадър, а Руби казва, че косата ѝ е била прилепнала към главата. Защо не е влязла в телефонната кабина и оттам да наблюдава за колата, дето ще я вземе? „Клъркънуел Роуд“ е дълга и права улица. Би имала чудесен поглед от телефонната кабина и достатъчно време да излезе и да се покаже на шофьора на вана. Защо – за трети път попита Страйк – е стояла отвън пред телефонната кабина?

– Защото... е имало някой в нея?

– Това би изглеждало очевидното обяснение. И тази телефонна кабина в края на „Албемарл Уей“ дава видимост към началото на „Сейнт Джонс Лейн“.

– Мислиш, че някой е причаквал Марго? Че е наблюдавал за нея от онази телефонна кабина?

Страйк се поколеба.

– Направи ми услуга, издири синдрома на Чупливата Х хромозома.

– Добре... защо?

Робин остави настрани бадемите си и започна да пише на клавиатурата.

– Тази телефонна кабина е в края на улицата на семейство Аторн.

Докато Робин извикваше появилите се от търсенето резултати, Страйк придърпа към себе си копието от касовата бележка на Айрийн Хиксън. Отбелязаният на нея час беше 3,10 следобед. Докато Страйк похапваше нудъли, все още загледан в бележката, Робин зачете от екрана.

– „Първоначално е наричан синдром на Мартин-Бел... генът на Чупливата Х хромозома е изолиран през хиляда деветстотин деветдесет и първа година...“ Прощавай, какво точно ти е нужно?

– Какви конкретни проявления има?

– „Социална тревожност – започна да чете отново Робин, – липса на контакт с очи... проблеми при създаване на близки отношения... притеснение от непознати ситуации и хора... лоша способност за запомняне на лица, вече виждани преди“, но пък „добра дългосрочна памет, добри умения за имитиране, добро визуално усвояване. Мъжете са по-тежко поразявани от жените... обикновено имат добро чувство за хумор... могат да бъдат креативни, особено визуално...“ – Тя погледна към него иззад монитора. – Защо ти трябва да знаеш всичко това?

– Просто си мислех.

– За Гуилерм ли?

– Да – отвърна Страйк. – Всъщност за цялото семейство.

– Но той няма синдром на Чупливата Х хромозома, нали?

– Не. Всъщност не знам какъв точно е проблемът на Гуилерм.

– Страйк, какви съвпадения забеляза?

Вместо да отговори, Страйк извади няколко листа от полицейското досие, придърпа ги към себе си и отново ги прочете. По силата на навика Робин взе тетрадката на Талбът и я отвори на първата страница. В продължение на няколко минути в офиса цареше тишина и никой от съдружниците не забелязваше шумовете, които им бяха познати като собственото им дишане: трафика по „Чаринг Крос Роуд“, музика от време на време откъм Денмарк Стрийт долу.

Първата страница от тетрадката на Бил Талбът започваше с неспретнати драсканици на нещо, за което Робин знаеше, че са реални факти и наблюдения. Беше най-смислената част от съдържанието, но в дъното на страницата се появяваха първите пентаграми, както и първата астрологическа бележка.

Робин препрочете два пъти този финален абзац и леко се намръщи. После отмести пакетчето с бадеми, за да се разрови в най-близкия кашон с полицейски документи. Отне ѝ пет минути да открие оригиналния запис от показанията на Руби Елиът и докато търсеше, Страйк оставаше дълбоко погълнат в неговата част от документите.

Видях ги до телефонна кабина, две жени като че се боричкаха една с друга. Високата с шлифера се облягаше на ниската, която имаше на главата полиетиленова шапка против дъжд. И двете ми изглеждаха като жени, но не им видях лицата. Стори ми се, че едната се опитваше да накара другата да върви по-бързо.

С вече ускорен пулс Робин отмести този лист, отново се отпусна на колене и затърси записа на показанията на Руби пред Лоусън, за което ѝ отидоха още пет минути.

Видях ги до двете телефонни кабини на „Клъркънуел Грийн“, две жени, които се бореха една с друга. Високата с шлифера се опитваше да накара по-дребната с шапка против дъжд да върви по-бързо.

– Корморан – изрече напрегнато Робин.

Страйк вдигна глава.

– Ръстовете са разменени.

– Какво?

– В първите показания на Руби пред Талбът – подхвана Робин – тя е казала: „Видях ги до телефонна кабина, две жени като че се боричкаха една с друга. Високата с шлифера се облягаше на ниската, която имаше на главата полиетиленова шапка против дъжд. И двете ми изглеждаха като жени, но не им видях лицата. Стори ми се, че едната се опитваше да накара другата да върви по-бързо.“

– Точно така – смръщи се леко Страйк.

– Талбът така го е и записал в бележките си с хороскопите – каза Робин. – Но не е било редно да е така, ако тези две жени са били семейство Фльори. Къде беше онази снимка?

– В кашон номер едно – отвърна Страйк и го побутна към Робин със здравия си крак.

Тя се приведе под бюрото и затърси фотокопираните листове, докато намери наръча от вестникарски изрезки, които Страйк ѝ бе показал месеци по-рано в „Тримата крале“.

– Ето – посочи Робин. – Погледни.

Беше старата снимка на двете жени, които се бяха явили да кажат, че те са били боричкащите се, видени от Руби: високата и плътна по-млада жена с весело лице и възрастната ѝ майка, която бе дребна и прегърбена.

– Тъкмо обратното е – повтори Робин. – Ако Фиона Фльори се е била облегнала на майка си, направо би я сплескала... – Погледът на Робин пробяга по няколкото реда под снимката. – Корморан, не се връзва. Фиона казва, че тя е носела шапката, а Руби твърди, че ниската жена е била с шапката против дъжд.

– Руби дава доста смътни показания – отбеляза Страйк, но Робин видя как интересът му се изостри, когато посегна към фотокопията на вестникарските изрезки. – Може да се е объркала...

– Талбът никога не е мислел, че майката и дъщерята Фльори са хората, видени от Руби, и това е причината! – заяви Робин. – Ръстът им е обърнат наопаки. Руби е забелязала, че по-високата жена е нестабилна, не по-ниската...

– Защо тогава не е казала на Лоусън, че Фльори не може да са хората, които е видяла?

– По същата причина, по която не е казала на никого, че е видяла Тео. Защото е била притеснена от опитите на Талбът да я принуди да промени историята си така, че да пасва на неговите теории. Защото е изгубила доверие към самата себе си и не е знаела какво всъщност е видяла. Валяло е дъжд, тя е била изгубена, изпаднала е в паника... По времето, когато случаят е стигнал до Лоусън, може би просто е искала да се съгласи, че е видяла майката и дъщерята Фльори, и да бъде оставена на мира.

– Достоверно звучи – призна Страйк.

– Колко е била висока Марго?

– Метър и седемдесет и пет – отвърна Страйк.

– Ами Крийд?

– Метър и седемдесет.

– О, господи – промълви тихо Робин.

Настана ново мълчание в продължение на минута, докато Страйк разсъждаваше, а Робин препрочиташе показанията пред себе си.

– Телефонните кабини – продума най-сетне Страйк. – Тези проклети телефонни кабини...

– Какво за тях?

– Талбът е искал Руби да е видяла двете боричкащи се жени край двете кабини на „Клъркънуел Грийн“, нали така? За да може да ги свърже с вана, движещ се с висока скорост по Ейлсбъри Стрийт, в който би трябвало да е Крийд.

– Точно така – кимна Робин.

– Но след като майката и дъщерята Фльори се явяват с обяснението си, Талбът се опитва да придума Руби да се съгласи, че е видяла двете боричкащи се жени край първата телефонна кабина, онази в края на „Албемарл Уей“.

– Само че тя не е пожелала да промени версията си – уточни Робин, – тъй като е видяла Тео там.

– Именно – кимна Страйк. – Само че в това няма логика.

– Не разбирам...

– Тя се движи по широк кръг под дъжда, докато търси къщата, която не успява да намери, нали така?

– Да...

– Това, че Руби е видяла Тео да влиза във ван до телефонна кабина при една от обиколките си, не означава, че не може да е видяла две боричкащи се жени при втората или третата си обиколка. Знаем, че е била зле с ориентацията, незапозната с района и доста отвеяна относно окръжаващата обстановка, дъщеря ѝ ни го каза. Но пък е имала ярка визуална памет, тя е от хората, дето забелязват дрехи и прически...

Страйк отново погледна към бюрото и за втори път взе касовата бележка на Айрийн Хиксън и я разгледа. И тогава, тъй внезапно и рязко, че Робин поскочи, Страйк остави бележката да падне и се изправи, като преплете длани на тила си.

– По дяволите – промърмори. – По дяволите! Никога не се доверявай на телефонно обаждане с непроверен произход!

– Какво телефонно обаждане – нервно попита Робин и се опита да си припомни разговорите по телефона, които бе водила във връзка със случая.

– Да му се не види – изрече Страйк, излезе от кабинета във външния офис, после отново се върна, стиснал тила си, очевидно изпитващ потребност да се движи, също както Робин бе обладана от нужда да върви, когато узна, че Страйк може да интервюира Крийд. – Как можах да не го забележа?

– Корморан, какво...?

– Защо Марго би държала празна кутия от шоколадови бонбони? – попита Страйк.

– Нямам представа – объркана, отвърна Робин.

– Знаеш ли какво? – бавно изрече Страйк. – Аз пък мисля, че имам.

68

Хиената хищна

се храни с женска плът, тъй както други твари пасат трева.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Строго охраняваната болница за душевноболни „Бродмур“ е разположена на разстояние малко над час извън Лондон в графство Бъркшър. Думата „бродмур“ отдавна бе изгубила пасторалната си асоциация в колективното съзнание на британците и в това отношение Страйк не съставляваше изключение от правилото. Вместо да извиква представа за ширнала се поляна или обрасло с бурени поле, названието пораждаше у Страйк единствено мисли за насилие, за гнусни престъпления, за двеста от най-опасните престъпници в страната, които таблоидите наричаха чудовища. И макар Страйк да бе наясно, че посещава болница, а не затвор, взе всички предпазни мерки, които би приложил за строго охранявана изправителна институция: не носеше вратовръзка, погрижи се нито у себе си, нито в колата да има нещо, което би могло да предизвика продължителна проверка, взе си два фотокопирани документа за самоличност и копие от писмото, пратено до него от Министерството на правосъдието, тръгна рано, като очакваше, макар никога преди да не бе ходил там, че допускането в сградата ще отнеме немалко време.

Беше златиста септемврийска сутрин. Слънчева светлина обливаше пътя напред сред пухкави бели облаци и докато Страйк шофираше през Бъркшър с беемвето си, слушаше новините по радиото, водеща сред които бе, че Шотландия е гласувала с петдесет и пет срещу четиресет и пет процента за оставане в Обединеното кралство. Питаше се как бяха приели резултата Дейв Полуърт и Сам Баркли, когато телефонът му зазвъня.

– Обажда се Брайън, Брайън Тъкър – съобщи дрезгавият глас. – Надявам се да не прекъсвам нещо. Исках да ви пожелая успех.

– Благодаря, Брайън – отвърна Страйк.

Най-сетне се бяха срещнали три дни по-рано в офиса на Страйк. Тъкър беше показал на Страйк старото писмо от Крийд, описващо медальона с пеперуда, иззет от сутерена на убиеца, за който старецът вярваше, че е на дъщеря му, споделил бе теориите си, треперещ от емоции и нерви при мисълта, че Страйк ще се срещне лице в лице с човека, за когото вярваше, че е убил най-голямата му дъщеря.

– Няма да ви задържам – каза Тъкър. – Но нали ще ми позвъните, когато приключи?

– Да, разбира се – обеща Страйк.

Вече му бе трудно да се съсредоточи върху новината, след като бе усетил тревожното вълнение на Тъкър. Страйк изключи радиото и насочи мислите си към предстоящото.

Колкото и ласкателно би било да мисли, че той, Корморан Страйк, би могъл да изиграе или убеди Крийд да признае, при положение че всички преди него се бяха провалили в опитите си, егото му не беше чак толкова огромно. През кариерата си беше интервюирал много заподозрени; изкуството бе да улесниш човека пред себе си да каже истината, вместо да продължи да лъже. Някои накрая се изтощаваха от търпеливо разпитване, други даваха отпор на всичко и се огъваха само при тежък натиск, трети копнееха да се разтоварят от бремето и съответно с това методите на разпитващия трябваше да се менят.

В разговора с Крийд обаче половината от арсенала, използван от Страйк при разпит, ставаше непотребен. Като начало той бе там според угодата на Крийд, защото се бе наложило пациентът да даде съгласието си за интервюто. Освен това бе трудно за Страйк да обрисува плашеща картина за последиците от мълчание, като се има предвид, че интервюираният вече излежаваше доживотната си присъда в „Бродмур“. Тайните на Крийд бяха единствената останала му власт и Страйк съзнаваше, че убеждаването да се раздели с някоя от тях можеше да се окаже непосилна за човешките сили задача. Обичайният зов към съвест или към желанието да се покаже по-добър човек пред себе си и околните също беше безполезен в този случай. Както демонстрираше целият живот на Крийд, основен източник на наслада за него беше да причинява болка и да установява надмощие, затова бе съмнително, че нещо друго би го насърчило да направи разкрития.

Първият поглед на Страйк към болницата разкри картина на крепост върху хълм. Беше построена от викторианците насред гори и пасища – сграда от червени тухли с часовникова кула, издигаща се над всичко. Стените на оградата бяха около седем метра високи и когато Страйк влезе с колата през портата, видя циклопските очи на стотици охранителни камери върху стълбове. При отварянето на портите изпита експлозия на адреналин и за момент пред него като че заплуваха призрачните черно-бели образи на седемте мъртви жени, както и тревожното лице на Брайън Тъкър.

Беше изпратил предварително регистрационния номер на колата си. След като влезе през първата двойна порта, пред него се изпречи вътрешна телена ограда, също тъй висока като първата. Мъж с бяла риза и черен панталон и с военна стойка отключи втората порта, щом първата се затвори зад беемвето, и насочи Страйк към място за паркиране. Преди да слезе от колата, за да спести време при преминаването през охраната, детективът прибра в жабката телефона, ключовете, колана си, цигарите, запалката и монетите си, след което ги заключи.

– Господин Страйк, нали? – осведоми се учтиво мъж с бяла риза, чийто акцент беше от Уелс, а профилът му напомняше този на боксьор. – Документът ви за самоличност, моля.

Страйк му показа шофьорското си свидетелство и бе поведен вътре, където го очакваше скенер от типа на онези по летищата. Последваха добродушните и неизбежни весели възклицания, когато скенерът шумно обяви неодобрението си на металния пищял на Страйк и крачолите му трябваше да бъдат навити нагоре, за да докаже, че не носи оръжие. След като го претърсиха с опипване, беше свободен да отиде при психиатъра доктор Ранбир Бижрал, който го очакваше от другата страна на скенерите. Беше слаб мъж с брада, чиято жълта, отворена на врата риза представляваше весел акцент на фона на подовете, настлани със сиво-зелени плочки, белите стени и типичния за всички медицински институции несвеж въздух със смесена миризма на дезинфектант, пържена храна и лишени от свобода хора.

– Разполагаме с двайсет минути, преди Денис да бъде готов за вас – каза доктор Бижрал, като поведе Страйк по дълъг и пуст коридор през много летящи врати, боядисани в тюркоазено. – Координираме внимателно движенията на пациентите, а специално с него придвижването му винаги е равносилно на подвиг. Трябва да внимаваме никога да не влиза в контакт с пациенти, които изпитват особена неприязън към него. Никак не е популярен. Ще чакаме в моя кабинет.

Страйк имаше опит с болници, но никога не беше влизал в такава, където нямаше шум и върволица от пациенти по коридорите. Празнотата бе леко изнервяща. Минаха покрай много заключени врати. Насреща им вървеше ниска сестра в тъмносиня униформа. Усмихна се на Страйк и той ѝ отвърна със същото.

– Нима и жени работят при вас? – попита, изненадан.

– Разбира се – отвърна доктор Бижрал.

Страйк си беше представял персонал изцяло от мъже, макар да знаеше, че в мъжките затвори има жени надзирателки. Доктор Бижрал отвори врата към малък кабинет, който приличаше на преустроена манипулационна с обелената боя по стените и решетки на прозорците.

– Седнете, моля – покани го доктор Бижрал и направи жест към стол срещу бюрото, после попита с леко насилена любезност: – Добре ли пътувахте? От Лондон ли идвате?

– Да, пътят беше приятен – отвърна Страйк.

– И така, ще имате четиресет и пет минути на разположение с Крийд.

– Четиресет и пет минути – повтори Страйк.

– Ако Денис иска да признае и друго убийство, това ще е предостатъчно време – отбеляза доктор Бижрал, – но... мога ли да бъда откровен с вас, господин Страйк?

– Разбира се.

– Ако зависеше от лекуващия екип на Денис, вероятно не бихме позволили това посещение. Знам, в министерството смятат, че на семействата Бамбъро и Тъкър се дължи един последен шанс да попитат Денис за своите близки, но... – Доктор Бижрал се облегна на стола си и въздъхна. – ... той е класически социопат, абсолютно изчистен образец на типа. Дава много високи резултати за черната триада: нарцисизъм, макиавелизъм и психопатия. Той е коварен, садистичен, лишен от покаяние и с извънредно раздуто его.

– Не сте му фен, значи? – подхвърли Страйк и лекарят си позволи кратка усмивка.

– Проблемът е, че ако при вашия разпит признае за друго убийство, от това печелите престиж вие. А Денис не желае да допусне някой друг да се издигне над него. Естествено, наложи се той да даде съгласието си за среща с вас и според мен прие, защото егото му се подхранва от един разпит, особено от човек като вас, чието име се е появявало в медиите. Според мен се кани да ви манипулира да му адвокатствате по някакъв начин. Вече отдавна лобира да излезе от „Бродмур“ и да бъде върнат в затвора.

– Мислех, че отчаяно е желаел да попадне тук.

– Някога беше така – отвърна Бижрал. – Добилите известност сексуални престъпници обикновено са изложени на риск в затворническата система, както вероятно знаете. Сигурно сте чели по вестниците как един едва не му извадил окото с наточена дръжка на лъжица. Денис искаше да дойде в „Бродмур“ непосредствено след присъдата си, но тогава нямаше основания за приемането му в болница. Психопатията сама по себе си не се поддава на лечение.

– Какво се промени?

– Беше много мъчно управляем в затворническата система. Успя да убеди млад нарушител със синдром на Аспергер да се самоубие. Заради това бе изолиран в единична килия. Държаха го там близо година. Нощем започна да прави възстановки на случвалото се в сутерена на „Ливърпул Роуд“, да пищи, като си преправяше гласа ту като на жените, ту пак като своя. Надзирателите не можеха да го изтърпяват, да не говорим за затворниците.

След единайсет месеца в единична килия го обзе склонност към самоубийство. Първо предприе гладна стачка. После започна да раздира китките си със зъби и да си блъска главата в стената. Беше подложен на психиатрична оценка, резултатът от която бе, че страда от психоза, и го преместиха тук.

След като преседя при нас два-три месеца, обяви, че е симулирал душевно заболяване, което е много типично за Денис. Никой друг не може да е по-умен от него. Но в действителност душевното му здраве беше много лошо, като дойде, и бяха нужни месеци терапия и лекарства, за да го спрем да се наранява и да се опитва да се самоубие.

– И сега иска да се махне от тук?

– След като се съвзе достатъчно да оцени разликата между затвора и болницата, мисля, че беше разочарован. В „Белмарш“ беше разполагал с повече свобода. Преди да се разболее, много се бе занимавал с писане и рисуване. Когато го приехме тук, прочетох автобиографията, върху която беше работил. Беше полезна за оценката му. Той пише много добре като за човек почти без образование, но... – Доктор Бижрал преплете пръсти и Страйк си припомни за друг лекар, говорил за екипната работа, докато ядеше кифлички със смокини. – Убеждаването на пациентите да обсъждат престъпленията си обикновено е важна част от процеса на лечение. Опитваш се да откриеш пътека към чувството за отговорност и разкаяние, но Денис не изпитва никакво разкаяние. Все още се възбужда при мисълта какво е причинил на онези жени, носи му удоволствие да говори и да пише за това. Също така е рисувал епизоди от сутерена; на практика е произвеждал своя собствена порнография. Така че, като дойде тук, конфискувахме всички материали за писане и рисуване.

Денис обвинява нас за влошените си умствени способности, макар че всъщност като за седемдесет и седем годишен човек е забележително съобразителен. Всеки пациент е различен, а към Денис прилагаме строга система на награди и наказания. Наградите, които си избира, са необичайни. Обича да играе шах, научил се е в „Белмарш“, така че понякога му позволявам по някоя игра. Също така харесва кръстословици и логически загадки. Даваме му достъп до такива, когато се държи прилично. Но не бива да си мислите, че той е типичен за нашите пациенти – добави доктор Бижрал. – Голямото мнозинство душевноболни хора не са склонни към насилие и не представляват никакъв риск, както сигурно сте наясно. От „Бродмур“ изписваме хора, някои от пациентите ни се подобряват. Поведението на човек може да се промени, ако е мотивиран и получава правилната помощ. Нашата цел винаги е оздравяването. Дори да мразиш престъплението, можеш да изпиташ съчувствие към извършителя. Много от хората тук са понасяли тежък тормоз в детството си. Детството на Денис е било истински ад, но пък и други са понасяли страдания като неговите, а не са вършили подобни деяния. Всъщност един от предишните ни пациенти...

На вратата се почука и весела блондинка провря глава вътре.

– Денис е готов в стаята, Ранбир – каза тя и се оттегли.

– Да вървим ли? – предложи доктор Бижрал и се изправи на крака. – Ще присъствам на интервюто, както също и основната сестра на Денис.

Жената, която бе съобщила за пристигането на Денис в стаята за срещи, тръгна заедно със Страйк и психиатъра по други коридори. Сега имаше врати, които трябваше да бъдат отключвани и заключвани при всяко преминаване. През третата поред заключена врата Страйк видя затлъстял мъж с долнище от анцуг „Найк“ да се тътри, съпровождан от две сестри, всяка от които държеше по една от вдървените му ръце зад гърба му. Пациентът погледна към Страйк с оцъклен поглед и тримата продължиха по пътя си.

Накрая Страйк и придружителите му стигнаха до празно помещение с открит план с кресла и изключен телевизор. Страйк бе предположил, че русата жена е основната медицинска сестра на Крийд, но бе сгрешил: оказа се намръщен мъж с татуировки по двете ръце и издадена квадратна челюст, когото представиха като Марвин. Русата жена се усмихна на Страйк, пожела му успех и си отиде.

– Е, да влизаме ли? – каза доктор Бижрал, а Марвин отвори вратата към спартанска стая за срещи с един прозорец и бяла дъска на стената.

Единственият присъстващ – нисък, дебел мъж с очила, беше с джинси и черна тениска. Имаше тройна брадичка, а шкембето му го държеше на половин метър разстояние от масата с бял гетинаксов плот, до която седеше. Ако се намираше на автобусна спирка, Денис Крийд би изглеждал съвършено незабележителен стар човек, малко запуснат, с орасла светлосива коса.

(Бе притискал горещи ютии към голите гърди на секретарката Джаки Айлет. Беше изтръгнал пръст на ръката, както и ноктите на краката на фризьорката Сюзан Майър. Извадил бе очните ябълки на агентката по недвижими имоти Норийн Стърок, докато тя бе още жива и прикована към радиатор.)

– Денис, това е Корморан Страйк – каза доктор Бижрал и седна на стол до стената.

Марвин застана до него със скръстени татуирани ръце.

– Здравей, Денис – каза Страйк и седна насреща му.

– Здравей, Корморан – отвърна Крийд с равен глас, запазил акцента на работническата класа от Източен Лондон.

Слънчева светлина падаше върху масата помежду им и излагаше на показ петната по стъклата на очилата на Крийд с метални рамки, както и прашинките във въздуха. Зад мръсните очила Страйк видя тъй бледосиви ириси, че почти се сливаха със склерата, и огромните зеници изглеждаха заобиколени с белота. Отблизо Страйк забеляза назъбения белег от слепоочието до носа, придърпващ долния ляв клепач – реликва от нападението, което за малко не бе отнело половината зрение на Крийд. Пълните бели ръце върху масата леко се тресяха, а отпуснатата уста потреперваше: Страйк се досети, че това са странични ефекти от лекарствата, които Крийд пиеше.

– За кого работиш? – поинтересува се Крийд.

– Предполагам, че сам ще го разбереш от въпросите ми – отвърна Страйк.

– Защо не го кажеш тогава? – попита Крийд и когато Страйк не отговори, той каза: – Признак на нарцисизъм е да се задържа информация, та да се почувстваш властен.

Страйк се усмихна.

– Въпросът не опира до опит да се чувствам властен. Просто съм запознат с царския гамбит.

Крийд побутна очилата си нагоре по носа.

– Казали са ти, че играя шах, така ли?

– Да.

– Ти играеш ли?

– Зле.

– И как се връзва царският гамбит с тази ситуация?

– Началният ти ход на пръв поглед отваря лесен достъп до царя ти. Предлагаш да минем директно на темата за изчезналата жена, която разследвам.

– Но смяташ, че това е уловка?

– Може би.

Настана кратка пауза. После Крийд каза:

– Тогава ще ти кажа кой според мен те е пратил, искаш ли?

– Давай.

– Дъщерята на Марго Бамбъро – заяви Крийд, като внимателно следеше за реакцията на Страйк. – Съпругът отдавна се отказа от издирването ѝ, но дъщеря ѝ вече трябва да е прехвърлила четиресет и вероятно е достатъчно заможна. Който те наема, трябва да има пари. Услугите ти надали струват евтино. Четох всичко за теб по вестниците. Втората възможност – добави Крийд, когато Страйк не отговори – е старият Брайън Тъкър. Изниква на всеки няколко години, прави се за посмешище. Но Брайън е бедняк... или пък е протегнал просешката купичка в интернет? Сядаш пред компютъра и докарваш някоя сърцераздирателна история, а лапнишараните пращат пари. Но мисля, че ако беше предприел нещо такова, щеше да го пише в пресата.

– Често ли влизаш онлайн? – попита Страйк.

– Тук не ни позволяват – отвърна Крийд. – Защо губиш време? Имаме само четиресет и пет минути. Задай въпрос.

– Току-що ти зададох въпрос.

– Защо не ми кажеш от коя тъй наречена жертва се интересуваш?

– „Тъй наречена“ жертва?

– Това са произволни етикети – поясни Крийд. – „Жертва“. „Пациент“. Тази заслужава жалост... този отива зад решетките. Може би жените, които убих, бяха истинските пациенти, а аз съм реалната жертва.

– Твърде новаторска гледна точка – посочи Страйк.

– На хората им е полезно да чуват новаторски гледни точки – каза Крийд и отново бутна очилата нагоре по носа си. – Така се посъбуждат, стига да им е по силите.

– От какво би казал, че си лекувал онези жени?

– От инфекцията на живота. Диагноза: живот. Терминална. „Не жалете падналите! Никога не съм ги познавал. Не са ми грижа. Аз не утешавам: мразя утешаваните и утешителя...“

(Срязал беше ъглите на устата на ученичката Джералдин Кристи и я беше снимал как крещи и плаче, преди, както бе съобщил на родителите ѝ от свидетелската скамейка, да пререже гърлото ѝ, защото вдигала твърде много шум.)

– „... аз съм уникален и съм завоевател. Не съм от робите, които загиват.“ Знаеш ли кой е казал това?

– Алистър Кроули – отвърна Страйк.

– Необичайно четиво за награждаван войник от Британската армия – коментира Крийд.

– О, ние всичките сме прикрити сатанисти – подхвърли Страйк.

– Мислиш, че се шегуваш – изрече с напрегнато изражение Крийд, – но вие убивате, за което ви дават медали и ви наричат герои. А когато аз убия, съм обявен за зъл и съм заключен навеки. Произволни категории. Знаете ли какво има тук, наблизо?

– „Сандхърст“ – отговори Страйк.

– „Сандхърст“ – повтори Крийд, сякаш Страйк не се беше обаждал. – Институции за убийци, издигнати редом. Едната ги създава, другата ги руши. Обясни ми защо е по-морално да убиваш кафяви дечица по команда на Тони Блеър, отколкото да извършиш моите деяния. Такъв съм, какъвто съм. Мозъчните скенери ще ти го покажат, изучавали са хора като мен. Защо да е по-голямо зло да убиваш хора, защото ти се налага, защото ти е в природата, отколкото да взривяваш нещастници с кафява кожа, защото им искаме нефта. Погледнато по правилния начин, аз съм невинният, но съм угояван и тъпкан като затворено в кочина прасе, докато ти получаваш държавна пенсия.

– Интересен аргумент – подхвърли Страйк. – Значи, не си имал контрол над онова, което си вършил?

– Контрол – изсумтя Крийд и поклати глава. – Това само показва колко си далече от нещата... Не мога да го обясня така, че някой като теб да го разбере. „Вие си имате вашия начин, аз си имам моя. Колкото до правилния, точния, единствения начин, той не съществува.“ Знаеш ли кой го е казал?

– Звучи ми като Ницше.

– Ницше – изрече Крийд едновременно с него. – Очевидно, да. Четох много в „Белмарш“, преди да ме натъпчат с толкова лекарства, че да не мога да си събера ума за две изречения наведнъж. Имам диабет, това знаеше ли го? – продължи Крийд. – Да. Болнично придобит диабет. Взеха слаб мъж в добра физическа форма и ме нашишкаха с лекарства, от които нямам нужда, и със свинската кльопачка, която ни принуждават да ядем. Осемстотин така наречени лечители ни смучат като пиявици, за да си изкарват прехраната. Имат нужда да сме болни, защото от нас си печелят хляба. Морлоки. Разбираш ли тази дума?

– Измислени недоразвити създания – отвърна Страйк. – „Машината на...“

– Да, очевидно – прекъсна го Крийд, подразнен, че Страйк бе наясно с всичките му препратки. – Х. Г. Уелс. Примитивни същества, преследващи високоеволюиралите видове, които не осъзнават, че са отглеждани във ферма за храна. Само дето аз го осъзнавам. Наясно съм какво става.

– Възприемаш се като един от елоите, така ли? – попита Страйк.

– Интересното при елоите – заговори Крийд – е пълната им липса на съвест. По-висшата раса е интелектуална, изтънчена, без така наречените угризения... Изследвах всичко това в моята книга, книгата, която пишех, преди да ми я отнемат. Романът на Уелс е само повърхностна алегория, но той е напипвал посоката към истината... Онова, което аз пишех, беше отчасти автобиография, отчасти научен трактат. Само че ми го отнеха, конфискуваха ми ръкописа. Бих могъл да съм безценен източник, но не, след като е мое, трябва да бъде унищожено. Имам коефициент на интелигентност сто и четиресет, но те искат мозъка ми обезсилен като тялото.

– Изглеждаш ми съвсем в час. Какви лекарства ти дават?

– Изобщо не бива да съм на лекарства. Нужна ми е активна рехабилитация, но те искат да ме държат в тежка зависимост. Пускат разните дребни шизофреници да боравят с ножове в работилниците, а на мен и молив не дават. Като дойдох тук, мислех си, че ще срещна интелигентни хора... Всяко дете, дето може да запамети таблицата за умножение, може да бъде лекар, това е просто усвояване на роля и догма. Очаква се пациентът да бъде партньор в този терапевтичен процес, пък аз казвам, че съм достатъчно добре, за да се върна в затвора.

– На мен ми изглеждаш съвсем трезвомислещ – посочи Страйк.

– Благодаря ти – каза Крийд, който се бе зачервил. – Благодаря. Ти си интелигентен човек, личи си. Такъв и очаквах да бъдеш. Затова се съгласих на това.

– Но все още си на лекарствено лечение...

– Знам всичко за техните лекарства и те ми дават прекалено много. Сам бих могъл да си предпиша много по-добри медикаменти.

– Откъде си толкова наясно за тези неща? – попита Страйк.

– Просто е, очевидно – направи Крийд величествен жест. – Използвах сам себе си като опитно свинче, разработих своя собствена серия от стандартизирани тестове. Колко добре можех да ходя и да говоря с двайсет милиграма, после с трийсет... Водех си бележки за дезориентация, сънливост, различия в страничните ефекти...

– Що за медикаменти бяха това? – поинтересува се Страйк.

– Амобарбитал, пентобарбитал, фенобарбитал – изреди Крийд имената на барбитурати от седемдесетте години, повечето от които вече бяха заменени с други лекарства.

– Лесно ли беше да се купуват на улицата?

– От улицата рядко купувах, имах си други канали, които не бяха широкоизвестни...

И Крийд се впусна във витиевата реч, която не можеше да се нарече разказ в истинския смисъл на думата, тъй като повествованието беше разкъсано и пълно със загадъчни намеци и неясни алюзии, но същността очевидно бе, че Крийд е общувал с немалко неназовани, но влиятелни хора през шейсетте и седемдесетте и че е разполагал с постоянна доставка на лекарства с рецепти като възнаграждение или защото е работил за гангстери, или защото ги е шпионирал за властите. Намекна, че е бил вербуван от Службите за охрана, говореше за полети до Америка, за каквито нямаше никакви свидетелства да е осъществявал, за пристрастени към барбитурати политици и знаменитости, за опасното желание на хора от всякакви социални кръгове да се дрогират, та да се справят с жестоката реалност, тенденция и изкушение, които самият Денис Крийд презирал и на които винаги бил устоявал.

Страйк заключи, че тези фалшиви спомени служеха да подхранват неудържимия копнеж на Крийд за позиции в обществото. Без съмнение десетилетията, прекарани в строго охранявани затвори и болници за душевноболни, го бяха научили, че изнасилването и мъченията са също толкова презирани зад решетките, колкото и в света навън. Може и да продължаваше да извлича сексуално удоволствие при възстановяване на престъпленията си в своето съзнание, но у другите те извикваха единствено погнуса от него. Без тази фантазирана кариера, в която той беше отчасти шпионин, отчасти гангстер, мъжът с коефициент на интелигентност 140 си беше просто разносвач от ателие за химическо чистене, сексуално увреден човек, купувал дрога от улични търговци, които го бяха експлоатирали и после предали.

– ... нали си наясно колко много охрана имаше около мен на процеса? В играта бяха намесени други задкулисни сили, само това ще кажа...

А беше имало плътен полицейски кордон около Крийд при влизането и излизането му от съдебната зала, защото тълпата искаше да го разкъса на парчета. Бяха изтекли подробности относно неговата камера на мъченията: полицията бе открила ютиите, клещите, камшиците, топките за запушване на уста, снимките, които Крийд бе правил на жертвите си, живи и мъртви, а също разлагащите се в мивката на банята глава и длани на Андреа Хутън. Ала образът, който Крийд сега представяше пред Страйк, превръщаше убийствата в случайности, съпътствали далеч по-престижен криминален живот, нещо като хоби, за което обществото, кой знае защо, продължаваше да говори, когато имаше толкова повече славни случки за разправяне.

– ... защото дай им на хората да точат лиги за дреболии, дето ги възбуждат. Просто си търсят отдушник за собствените си неприемливи подтици – заяви Крийд. – Аз можех да бъда лекар и вероятно точно такъв трябваше да стана...

(Изсипвал бе вряло олио върху главата на кухненската работничка Вира Кени, после бе запалил косата ѝ и я беше снимал, докато гори, а устата ѝ беше запушена с гумена топка. Беше отрязал езика на безработната Гейл Райтман. Убил бе фризьорката Сюзан Майър с ритници в главата.)

– Не си убивал никого чрез свръхдоза, така ли? – попита Страйк.

– Изисква се много повече умение да ги дезориентираш, но да ги държиш на крака. Всеки глупак може да натика свръхдоза в нечие гърло. Другите неща изискват познания и опит. Ето как знам, че ми дават прекомерни количества тук, защото страничните ефекти са ми ясни.

– Ти какво даваше на жените в сутерена?

– Никога не упоявах жена веднъж след като вече я приберях у дома. Вътре си имах други начини да ги държа кротки.

Устата на Андреа Хутън беше зашита от Крийд, докато тя още е била жива: имало останали следи от конец върху разлагащата ѝ се глава.

Психиатърът погледна часовника си.

– Ами ако жената вече е била пияна? – поинтересува се Страйк. – Прибрал си Гейл Райтман от бар, нали? Нямаше ли опасност от свръхдоза, след като си поставил дрога в питието ѝ, а тя вече е била погълнала алкохол?

– Интелигентен въпрос – одобри Крийд, втренчил в Страйк огромните си зеници. – Обикновено точно преценявам колко е нужно на жената. Гейл беше сама и с увесен нос. Някакъв мъж ѝ беше вързал тенекия...

Крийд нищо не издаваше: това не бяха тайни. Вече си го бе признал на свидетелската скамейка в съда, където с наслада бе излагал фактите и бе следил реакцията на близките на жертвите. Откритите под дъските на пода снимки на Гейл и Андреа, Сюзан и Вира, Норийн, Джаки и Джералдин – вързани, горени, мушкани с нож, живи и обезобразени, с осакатените им и понякога лишени от глава трупове, нагласени в поза за фотографиране, вече го бяха обрекли, преди изобщо да е отворил уста, но той бе настоял на пълен съдебен процес, като бе пледирал виновен по причина на невменяемост.

– ... нахлупена перука, малко червило... Вземат те за безобиден, малко сбъркан, педал може би... Говориш с нея минута-две в тъмен ъгъл. Проявяваш загриженост... Слагаш ѝ нембутал в питието... мъничко количество – показа Крийд с разделени на милиметри треперещи пръсти. – Нембуталът е потенциално опасен в съчетание с алкохол, ако не знаеш какво правиш, но аз очевидно знаех... Казвах: „Аз трябва да тръгвам вече, миличка, а ти да се пазиш!“. Винаги действаше. Крийд имитира пискливо гласа на Гейл: „О, не си тръгвай, пий едно!“. „Не, драга, нужен ми е моят сън за красота.“ И ето как вече си доказал, че не представляваш заплаха. Правиш се, че искаш да си тръгнеш, или наистина си тръгваш. После, като те повикат обратно или се натъкнат на теб десет минути по-късно, започнали вече да се чувстват зле, изпитват облекчение, защото ти си добрият и безопасен човек... Всичко това го имаше в книгата ми, различните начини, по които успях да ги прибера. Много поучително четиво за жени, дето не искат да си докарат беля на главата, само дето властите не дават да бъде публикувана. Човек започва да се пита дали не са доволни, когато разните мърли са прибирани от улиците. Нищо чудно да са.

Защо изобщо съществуват хора като мен, Корморан? Защо еволюцията го е допуснала? Защото вече човеците са тъй високоразвити, че можем да разреждаме населението единствено с помощта на хищници, представляващи смесица между биологични видове. Отстраняват се слабите, лишените от морални ценности. Хубаво е, че морално изпадналите и пропилите се жени не могат да създават потомство. Това си е факт – обобщи Денис Крийд. – Свалих стъклото на прозореца си. „Искаш ли да те откарам някъде, миличка?“ А тя беше предоволна да ме види. Побърза да влезе във вана, облекчена, че може да седне... Като отведох Гейл в сутерена си, казах ѝ: „Да беше отишла просто в тоалетната, гадна малка кучко. Ама на такива като теб им дай да пикаят на улицата. Мръсно създание си ти“... А ти защо толкова се интересуваш от дрогирането?

Словоохотливостта му изведнъж секна. Оцъклените очи на Крийд напрегнато се взираха в тези на Страйк.

– Мислиш си, че доктор Бамбъро би била твърде умна, та да се остави да бъде упоена от такъв като мен ли?

– И лекарите допускат грешки като всеки друг – отбеляза Страйк. – Норийн Стърок си я срещнал в автобус, нали?

Крийд продължи да наблюдава Страйк няколко секунди, сякаш се опитваше да си обясни нещо.

– Сега се прехвърляме на автобуси, а? Колко често Марго Бамбъро е ползвала автобус?

– Вероятно често – отвърна Страйк.

– Дали би приела кутийка кока-кола от непознат?

– Това си предложил на Норийн, така ли? А кока-колата е била пълна с фенобарбитал?

– Да. Тя беше почти заспала, докато стигнахме до моята спирка. Казах ѝ: „Ти си изпусна твоята, миличка. Хайде, ще те отведа до стоянка на таксита“. Подхванах я през кръста и я свалих от автобуса. Норийн беше дребно момиче, една от най-лесните.

– Регулираше ли дозата спрямо теглото?

Настана още една кратка пауза.

– Автобуси, кутийки безалкохолно, регулиране на дрогата според теглото?... Знаеш ли какво, Корморан. Мисля, че втората ми догадка беше вярна. Тук си заради малката Луиз Тъкър.

– Не – отвърна с въздишка Страйк и се облегна на стола си. – Всъщност ти улучи още от първия път. Нает съм от дъщерята на Марго Бамбъро.

Сега вече последва дълго мълчание и психиатърът отново погледна часовника си. Страйк знаеше, че времето му е почти изтекло, а подозираше, че и Крийд е наясно.

– Искам да се върна в „Белмарш“, Корморан – каза Крийд и се наведе напред сега, след като Страйк се бе облегнал назад. – Искам да си довърша книгата. С ума си съм, ти също го знаеш, сам го каза. Не съм болен. Струвам на данъкоплатците пет пъти повече, като ме държат тук, отколкото ако бях в затвора. Къде би избрала британската общественост да бъда, а?

– О, те биха те искали обратно в затвора – отсече Страйк.

– Е, аз съм съгласен с тях – каза Крийд. – Съгласен съм.

Хвърли кос поглед към доктор Бижрал, който имаше вид на човек, готов да сложи край на интервюто.

– Вменяем съм и ако бъда третиран като такъв, ще се държа като такъв – заяви Крийд. Наведе се още повече напред. – Аз убих Луиз Тъкър – изрече с мек тон и Страйк забеляза с периферното си зрение как и лекарят, и медицинският работник замръзнаха, смаяни, на местата си. – Забърсах я от уличен ъгъл във вана си през ноември седемдесет и втора година. Адски студ беше в онази вечер. Тя искаше да се прибере у дома, а нямаше пари. Не можах да устоя, Корморан – изрече Крийд, забил черните си зеници като свредели в очите на Страйк. – Момиченце в училищна униформа. Никой мъж не би устоял. Направих го по импулс, без планиране... без перука, без дрогирана кока-кола, нищо...

– А защо не е имало следи от нея в сутерена? – попита Страйк.

– Имаше. Задържах медальона ѝ. Само че нея никога не съм я водил в сутерена. Искаш доказателство ли? Ще ти дам доказателство: тя наричаше мащехата си „Ноктестата“. Предай на Тъкър, че ми го е казала, чу ли? Да, проведохме петминутен разговор за това колко гадно се чувства у дома, преди да осъзнае, че се движим в погрешна посока. После започна да крещи и да блъска по стъклата. Свих в тъмен паркинг – продължи тихо Крийд. – Запуших ѝ устата с длан, потътрих я отзад във вана, изчуках я и я удуших. Бих желал да я задържа по-дълго, но тя беше шумна, твърде шумна. Беше тъпа постъпка, но просто не устоях, Корморан. Не бях го планирал, но тази училищна униформа...! На следващия ден бях на работа, ванът ми трябваше празен. Исках да отнеса трупа в сутерена, но дъртата Вайълет Купър още беше будна, като пристигнах на „Ливърпул Роуд“. Погледна към мен от прозореца на горния етаж, така че не спрях, продължих напред. После ѝ казах, че ме е сбъркала с някого. Кучката не си лягаше, та да разбере кога се прибирам. Обикновено я упоявах, ако отивах да дебна, но това бе непланирана акция...

– Какво направи с тялото? – попита Страйк.

– Аха... – Крийд отново се облегна на стола си, размърда влажните си устни и ококори очи. – Ще ми е нужно да бъда върнат обратно в „Белмарш“, за да разкрия това пред някого. Иди и кажи на пресата, че съм решил да призная убийството на Луиз, че съм вменяем и мястото ми е в „Белмарш“. Бъда ли преместен, ще кажа на дъртия Брайън Тъкър къде сложих дъщеричката му. Иди предай на властите, че това е моето предложение... Пък знае ли човек, току-виж съм решил да се разприказвам и за Марго Бамбъро, щом изляза от тук. Веднъж щом организмът ми се очисти от лекарствата, ще си припомня по-добре.

– Дрънкаш само глупости – изправи се Страйк на крака със сърдит вид. – Нищо от това няма да предам.

– Хайде, не бъди такъв, не заради нея дойде тук – усмихна се Крийд. – Ама ти вярно си бил същински нарцисист, Корморан.

– Готов съм да си тръгна – обяви Страйк към доктор Бижрал.

– Недей така де! – подвикна Крийд към него.

Страйк се обърна.

– Добре, ще ти подскажа мъничко къде сложих тялото на Луиз, пък да видим дали си толкова умен, колкото се мислиш, става ли? Да видим ти ли ще се сетиш пръв, или полицията. Ако те открият трупа, ще знаят, че съм с ума си и че съм готов да заприказвам за Марго Бамбъро, стига да ме преместят където искам. Ако пък никой не разгадае подсказването, все някой ще трябва да се върне и пак да говори с мен, нали така? Може би дори ти самият. Може да поиграем шах за още подсказки, Корморан.

Страйк се досещаше как Крийд си представя себе си седмици наред по първите страници на вестниците, като дава следа за подновено разследване. Психологическото мъчение за семейство Тъкър, манипулирането на общественото мнение и може би на самия Страйк, когото да разиграва, ето това бяха мокрите сънища на садиста.

– Е, добре, казвай – отвърна Страйк. – Да чуя твоя намек.

– Ще откриете трупа на Луиз Тъкър, където ще намерите М54 – обяви Крийд и на Страйк му беше ясно, че е измислил предварително тази реплика, както и не се съмняваше, че тя щеше да е подсказка за Марго, ако Страйк бе казал, че е нает от семейство Тъкър.

На Крийд му бе нужно да вярва, че е дал на Страйк желаното, че го е надиграл.

– Ясно – отвърна Страйк и се обърна към доктор Бижрал. – Да тръгваме.

– М54, чу ли, Корморан? – извика Крийд.

– Чух те – отговори Страйк.

– Съжалявам, че не можах да помогна с доктор Бамбъро! – добави с висок глас Крийд и Страйк долавяше удоволствието му как е залъгал детектива.

Страйк се обърна за последен път и сега, когато вече беше спрял да се преструва на ядосан, се усмихна широко.

– Бях тук заради Луиз, глупако. Наясно съм, че никога не си виждал Марго Бамбъро. Тя е ликвидирана от далеч по-опитен убиец, отколкото ти някога си бил. И за твое сведение – добави Страйк, когато ключовете на медицинския работник задрънкаха, а по отпуснатото тлъсто лице на Крийд се изписа шок, – смятам те за пълен лунатик и ако някой ме попита, ще му кажа, че мястото ти е в „Бродмур“, докато изгниеш.

69

Носиш ли в себе си лика на тази дама?

Подобието пълно е, макар и телом тя да е мъртва.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

След почти едночасовия разговор, последвал с доктор Бижрал, по време на който потресеният психиатър телефонира в Скотланд Ярд, детективът си тръгна от болницата с усещането, че е прекарал там двойно повече време от реалното. Селото Кроуторн не беше по маршрута му на връщане към Лондон, но той беше гладен, искаше да позвъни на Робин и изпитваше силна потребност да се озове сред обикновени хора, занимаващи се със своите си житейски дела, за да изхвърли спомена за онези празни отекващи коридори, дрънкането на ключове и силно разширените зеници на Денис Крийд.

Паркира пред пъб, запали цигарата, за която жадуваше от два часа и половина, и включи телефона си. Вече имаше две пропуснати обаждания от Брайън Тъкър, но вместо да позвъни на стареца, натисна номера на Робин. Тя отговори след второто позвъняване.

– Какво стана.

Страйк ѝ разправи. Когато приключи, настана кратко мълчание.

– Я пак повтори подсказката – помоли напрегнато Робин.

– „Ще я откриете, където ще намерите М54“.

– Да не би магистралата М54?

– Може и нея да е имал предвид, но изпусна определителния член.

– Магистрала М54 е към трийсет и пет километра дълга.

– Знам.

Реакцията вече влизаше в сила: Страйк би трябвало да изпитва триумф, а всъщност бе уморен и напрегнат. Телефонът му издаде сигнал и той погледна екрана.

– Отново Брайън Тъкър се опитва да се свърже с мен – каза той на Робин.

– Какво ще му кажеш?

– Истината – изрече мрачно Страйк и издуха дим през отворения си прозорец. – Доктор Бижрал вече позвъни в Скотланд Ярд. Бедата е, че ако тази следа е безпредметна или неразгадаема, Тъкър ще знае, че Крийд е убил дъщеря му, но никога няма да получи тялото ѝ. Нищо чудно това да е представата на Крийд за върховно мъчение.

– И все пак не е малко да получиш признание, нали? – продума Робин.

– Тъкър от десетилетия е убеден, че Крийд я е убил. Признание без тяло просто държи раната отворена. Крийд все така последен ще се смее, ще знае къде е тя и няма да каже... При теб как мина в Британската библиотека?

– О, добре – отвърна Робин. – Открих Джоана Хамънд преди два часа.

– И? – попита Страйк, заинтересуван.

– Имала е голяма бенка на лицето. На лявата буза. Вижда се на сватбената ѝ снимка, публикувана в местния вестник. Ей сега ще ти я пратя.

Прозвуча бипване и Страйк видя, че Робин му е пратила снимка.

Отвори я и видя двойка на сватбения им ден през 1969 година: размазан черно-бял образ на сияеща брюнетка с големи зъби, накъдрена на пръстенчета коса, дантелена рокля с висока яка, цилиндрична шапка върху воала и голяма бенка на лявата буза. Русият младоженец бе изправен зад рамото ѝ, не се усмихваше. Дори след минути брачен живот изглеждаше готов да размаха бейзболна бухалка.

– Не е била Стрелец според Шмит – каза Робин, когато Страйк отново долепи телефона до ухото си, – била е Скорпион...

– Което според Талбът би ѝ прилягало по-добре предвид бенката – въздъхна Страйк. – Трябваше да прегледам всички отлики, след като ти откри това за Шмит. Можеше по-скоро да стигнем до извода.

– Какво ще правим с Даутуейт?

– Ще му се обадя – отвърна Страйк след миг пауза. – Още сега. После ще ти позвъня пак.

Стомахът му се преобръщаше, когато избра номера на пансиона „Алардис“ в Скегнес и чу познатия сърдит глас с шотландски акцент на Дона, съпругата на Даутуейт.

– О, господи – отрони тя, когато Страйк се представи. – Сега пък какво?

– Нищо тревожно – излъга Страйк, който чуваше музика от радио на фона. – Просто исках да проверя повторно няколко пункта.

– Стив! – чу я той да вика встрани от слушалката. – Той е!... Как така „кой“? Ти кой си мислиш, че може да е, по дяволите?

Страйк чу стъпки и после се обади Даутуейт, който звучеше едновременно ядосан и уплашен.

– Какво искате?

– Да ви кажа какво мисля, че се е случило при последното ви посещение в кабинета на Марго Бамбъро – каза Страйк.

Говори две минути, през които Даутуейт не го прекъсна, макар Страйк да знаеше, че още е на линия заради далечните звуци от пансиона, които достигаха до него по линията. Когато Страйк завърши реконструкцията на последната консултация на Даутуейт, настана пълна тишина, нарушавана само от далечното радио, от което звучеше „Вина“ на Калвин Харис.

Вината на нощта е... не я хвърляй върху мен.

– Е? – подкани Страйк.

Наясно бе, че Даутуейт не иска да го потвърди. Даутуейт беше страхливец, слаб човек, който бягаше от проблемите. Би могъл да предотврати умирането на още хора, ако бе събрал куража да каже каквото знае, но той бе обезумял от страх, че ще бъде видян като съучастник, ще бъде показан като глупав мизерник пред читателите на вестниците. Така че беше избягал, но така само беше влошил нещата и се бе стигнало до кошмарни последици, а той и от тях беше побегнал, без да признае напълно пред себе си от какво се страхува, беше се разсейвал с пиене, караоке и жени. И ето че сега Страйк му представяше ужасен избор, който в действителност не беше никакъв избор. Също като с Вайълет Купър, и на Стив Даутуейт му предстоеше до края на живота да търпи хули от лишената от съчувствие общественост, а колко по-добре би било, ако си бе казал всичко пред Талбът преди четиресет години, когато тялото на Марго Бамбъро би било открито бързо, а убиецът – изправен пред съда, преди да умрат други.

– Прав ли съм? – попита Страйк.

– Да – каза най-сетне Даутуейт.

– Добре, ако желаеш да послушаш съвета ми, иди право при жена си и ѝ кажи, преди пресата да го направи. От това няма да има начин да се скриеш.

– По дяволите – изпъшка тихо Даутуейт.

– Ще се видим в съда тогава – гласяха резките прощални думи на Страйк.

Прекъсна разговора и веднага позвъни на Робин.

– Той потвърди.

– Корморан.

– Посъветвах го да каже на Дона...

– Корморан – изрече отново Робин.

– Какво?

– Мисля, че знам какво е М54.

– Не е ли...

– Не е магистралата. М54 е кълбовиден звезден куп.

– Какво?

– Сферично струпване на звезди.

– Звезди – продума Страйк със свито сърце. – Я чакай...

– Слушай – заговори Робин. – Крийд се е мислел за много умен, но е достатъчно търсене в Гугъл...

– Там нямат интернет – отбеляза Страйк. – Той мрънкаше по този повод...

– М54 е кълбовиден куп от звезди в съзвездието Стрелец – поясни Робин.

– Стига вече с тази астрология – изпъшка Страйк и затвори очи. – Робин...

– Чуй ме. Той е казал „Ще я откриете, където ще намерите М54“, нали?

– Да...

– Името на съзвездието Стрелец е „Арчър“ на английски.

– И какво от това?

– Брайън ни показа картата, Страйк! Денис Крийд редовно е посещавал хотел „Арчър“ в Ислингтън в началото на седемдесетте, когато им е доставял прането. В задния двор на имота е имало кладенец. Окован с дъски, а сега покрит с оранжерия.

Двама весели мъже с еднакви бирени шкембета влязоха в пъба насреща. Страйк почти не ги регистрира. Забравил бе дори да всмуква от цигарата, горяща между пръстите му.

– Помисли само – каза Робин в ухото му. – Крийд има във вана си неочакван труп, но не може да го откара до Епинг Форест, защото там все още има активен район на местопрестъпление, току-що са открили останките на Вира Кени. Не знам защо просто не е откарал тялото в сутерена си...

– Аз знам – отвърна Страйк. – Той току-що ми каза. Минал е с вана покрай къщата, но Вайълет Купър още е била будна и е стояла до прозореца.

– Добре, ясно. Налагало му се е да опразни вана преди работа. Добре ориентиран е в градината на „Арчър“ и знае, че има задна портичка. Държи инструменти отзад във вана, с които лесно може да разкове дъските. Корморан, сигурна съм, че тя е в стария кладенец на „Арчър“.

Настана кратка пауза, после в скута на Страйк падна гореща пепел от забравената му цигара.

Той метна угарката през прозореца, като си спечели неодобрителен поглед от минаваща възрастна жена, теглеща карирана пазарска количка.

– Добре, ето какво ще направим – каза на Робин. – Ще се обадя на Тъкър и ще му кажа какво се случи току-що, включително твоето заключение. Ти позвъни на Джордж Лейборн и му съобщи за кладенеца в хотел „Арчър“. Колкото по-бързо полицията го претърси, толкова по-добре за семейство Тъкър, особено ако изтече новината, че Крийд е признал.

– Добре, веднага се заемам...

– Чакай, не съм довършил – спря я Страйк. Беше затворил очи и разтриваше слепоочията си, като обмисляше всичко, което агенцията трябваше да изпълни, и то спешно. – След като говориш с Лейборн, обади се на Баркли и му кажи, че утре сутринта трябва да те придружи по задача. Да забрави за гаджето на Госпожица Джоунс за няколко часа. Или най-вероятно за цял ден, ако стане това, което си мисля, че ще стане.

– Каква задача ще имаме с Баркли? – поинтересува се Робин.

– Не е ли очевидно? – попита Страйк, като отново отвори очи. – Надбягваме се с времето, ако Даутуейт проговори пред някого.

– Значи, Баркли и аз...

– Ще намерите тялото на Марго, да – каза Страйк.

Настъпи дълго мълчание. Стомахът на Страйк отново се разбушува. Сега в пъба влязоха две млади жени, кискащи се на нещо, което едната показа на другата на телефона си.

– Наистина ли мислиш, че тя е там? – попита Робин леко разтърсена.

– Сигурен съм – заяви Страйк.

– Ами ти?

– Аз ще се обадя на Брайън Тъкър, ще хапна пържени картофи, ще проведа разговор с чужбина. Мисля, че те са с три часа напред спрямо нашето време, така че се получава идеално. После ще шофирам до офиса. Ще се върна в късния следобед и тогава ще обсъдим всичко както трябва.

– Добре тогава – отвърна Робин. – Успех.

Тя затвори. Страйк се поколеба за миг, преди да се обади на Брайън Тъкър: щеше му се да го направи с чаша бира в ръка, но все още му предстоеше да шофира до Лондон, а да бъде арестуван, задето кара пил, в навечерието на залавянето на убиеца на Марго Бамбъро, беше усложнение, с каквото той не искаше да рискува. Вместо това си запали втора цигара и се приготви да съобщи на скърбящия баща, че след четиресет и две години чакане скоро може да се озове в позицията да погребе дъщеря си.

70

... и накрая Смъртта;

Смъртта със своя най-мрачен и отблъскващ лик...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Сутринта бе тъй мека, сякаш бе лято, но листата на платановите дървета край телефонната кабина в началото на „Албемарл Уей“ бяха започнали да пожълтяват. Ивица синьо и бяло небе поглъщаше топлина от плъзналото се иззад облаците слънце и Робин потръпна въпреки пуловера, който носеше под шлифера си, сякаш по „Албемарл Уей“ бе духнал студен вятър, тъй като страничната улица с редове от високи сгради неизменно беше потънала в сянка.

Тя стоеше до телефонната кабина, където някога, почти четиресет години по-рано, убиецът на Марго Бамбъро бе чакал и наблюдавал с усещане, както Робин си представяше, много подобно на нейното сега. Със сигурност бе имало страх и нервност, съмнение дали планът ще проработи и ужас от последствията при провал. Но такъв тип родство никак не караше Робин да изпита съчувствие към убиеца. Погледна през пътя към древната арка на „Сейнт Джонс Гейт“ и си представи как Марго Бамбъро минава под нея в дъждовната вечер четиресет години по-рано. Възможно бе вече да се е чувствала странно отпаднала, без да знае защо... или пък си го е обяснила? Възможно беше. Марго е била умна жена, тъкмо затова е трябвало да умре.

„Клъркънуел Роуд“ бе натоварен с автомобилно движение и пешеходци. Робин се чувстваше напълно изолирана от всички тях. Никой минаващ покрай нея не би могъл да има и най-бегла идея какво се опитваше да направи тя. Колко чудати биха им се видели сутрешните ѝ планове, колко зловещи... По гръбнака ѝ пробяга лека тръпка на паника.

Мисли за нещо друго.

Тази сутрин в „Метро“ се бе появила снимка на Шарлот Рос със слънчеви очила и дълго тъмно палто, вървяща по улицата със сестра си Амилия. Нямаше следа от съпруга на Шарлот или от малките близнаци и краткият текст под снимката не казваше на Робин нищо, което би искала да знае.

Шарлот Камбъл бе забелязана вчера на сутрешна разходка из Лондон със сестра си Амилия Крайтън. Шарлот, която е омъжена за Джаго, наследник на титлата „Виконт на Крой“, неотдавна бе изписана след продължителен престой в „Симъндс Хаус“, клиника за наркомани и хора с душевни заболявания, много популярна сред богатите и прочутите.

Шарлот, някога оглавявала списъка на „Татлър“ със стоте най-красиви жители на Лондон, е любимка на клюкарските рубрики още от бягството ѝ от училище на четиринайсетгодишна възраст. Дъщеря на...

Мисли за нещо друго, нареди си Робин и съзнателно подири различна тема.

Беше двайсети септември. Човек, роден днес, би бил зодия Дева. Робин се почуди колко ли време трябваше да мине, за да освободи съзнанието си да не свързва датите със зодии. Замисли се за Матю, представителя на зодия Дева, когото познаваше най-добре. Предполагаше се, че родените под този знак са умни, организирани и нервни. Той със сигурност бе организиран и умен, в смисъл начетен. Припомни си думите на Уна Кенеди: „Понякога си мисля, че колкото по-умни са хората, толкова по-глупави и наивни са, като опре до секса“. Запита се дали беше доволен от бременността, за която бе казал, че е дошла случайно...

Мисли за нещо друго.

Погледна часовника си. Къде беше Баркли? Вярно, Робин беше силно подранила и формално Баркли не беше закъснял, но не ѝ беше приятно да стърчи тук сама и да се опитва да се откъсне от мисли за онова, което се канеха да направят.

Тео някога бе стояла на същото място, където сега беше Робин, и бе наблюдавала движението нагоре и надолу по „Клъркънуел Роуд“, тъмнокосата Тео с обиците и болезнения стомах, очакваща сребристия ван, който да я отведе от тук. Защо Тео никога не се бе обявила впоследствие, защо не бе чувствала достатъчно благодарност към жената, която я бе приела за преглед без предварително записан час, поне за да се изключи от подозрение и да спре Талбът да се увлича в своята заблуда, оставаше загадка, макар и маловажна. Но така или иначе, никой не знаеше какво се бе случило между лекар и пациент; медицинският кабинет е подобен на изповедалня. Мислите ѝ се бяха прехвърлили към Даутуейт, когато най-сетне зърна Баркли, който се приближаваше към нея със сак в ръка. Когато наближи достатъчно, тя чу инструментите в него да дрънчат.

– Получих един вид дежавю – каза той, като спря до нея. – Не копахме ли веднъж и преди да търсим труп?

– Не мисля, че това сега се квалифицира като копаене – уточни Робин.

– Какво ново?

– Той излезе. Страйк каза да чакаме, докато се върне.

– Какво има там? – кимна Баркли към пликчето, което Робин държеше в ръка.

– Шоколадови бисквити – отвърна Робин.

– Подкуп, а?

– В общи линии, да.

– А Страйк дали...?

– Още не. На позиция е. Иска ние да...

Робин изчака група студенти да се отдалечат, за да не я чуят.

– ... да свършим първо нашата част. Ами ти – продължи тя, като все още отлагаше да мисли за предстоящото им, докато вече не стане абсолютно наложително – остана ли доволен от резултата на референдума?

– Да, само че не се залъгвай – отвърна мрачно Баркли, – не се е свършило. Този глупав Камерън буквално играе по свирката на националистите. „Английски гласове за английски закони“ в деня, след като Шотландия решава да остане? Не се бориш с крайния национализъм чрез още проклет национализъм. Налага му се да си извади главата от задника на Фарадж. Това не е ли нашият човек там?

Робин се огледа. В края на „Албемарл Уей“ видя мъж със странна походка, който носеше два пълни пазарски плика. Спря пред врата, остави долу покупките си, пъхна ключ в бравата, вдигна отново пликовете, прекрачи през прага и изчезна от поглед.

– Той е – каза Робин с подскачащи вътрешности. – Да вървим.

Тръгнаха редом надолу по улицата към тъмносинята външна врата.

– Оставил е ключа в ключалката – посочи Баркли.

Робин тъкмо се канеше да натисне звънеца, когато вратата се отвори и се появи Самхайн Аторн. Блед, с големи уши и тънка коса, той държеше устата си леко отворена. Носеше фланела с Батман отпред. Притеснен, че заварва двама души пред прага, той замига, после изрече по посока на лявото рамо на Робин:

– Оставих ключа.

Пресегна се и го извади от ключалката. Когато понечи да затвори вратата, Баркли умело пъхна крака си, за да му попречи.

– Ти си Самхайн, нали? – усмихна му се Робин, а той все така стоеше със зяпнала уста. – Приятели сме на Корморан Страйк. Много си му помогнал преди няколко месеца.

– Трябва да прибера покупките – каза Самхайн.

Опита се да затвори вратата, но кракът на Баркли му пречеше.

– Може ли да влезем? – попита Робин. – Само за малко. Искаме да поговорим с теб и с майка ти. Много си бил отзивчив към Корморан миналия път. Разправил си му за чичо ти Тюдор...

– Чичо ми Тюдор умря – съобщи Самхайн.

– Знам. Съжалявам.

– Умря в болницата – допълни Самхайн.

– Наистина ли?

– Татко ми Гуилерм умря под моста – каза още Самхайн.

– Много лошо – отвърна Робин. – Моля те, може ли да влезем само за момент? Корморан ме накара да ти донеса това – добави тя и извади кутията с шоколадови бисквити от плика си. – Като благодарност.

– Какво е туй? – попита Самхайн, като поглеждаше към кутията с крайчеца на окото си.

– Шоколадови бисквити.

Той взе кутията от ръката ѝ.

– Да. Може да влезете – каза, обърна гръб и се заизкачва по тъмните вътрешни стълби.

С поглед към Баркли Робин пое навътре. Чу придружителя си да затваря вратата зад нея и потракването на инструментите в сака му. Стълбището беше стръмно, тясно и тъмно след дневната светлина навън, а крушката на тавана не светеше. Когато Робин стигна до площадката, видя през отворената врата белокоса жена с големи уши като на Самхайн да бърше повърхностите в облицованата с кафяви плочки кухня, докато Самхайн, с гръб към нея, сваляше тънката обвивка на кутията с бисквити.

Дебора се обърна и спретнатата ѝ плитка се плъзна през рамо. Тя прикова очи в двамата непознати.

– Здравейте, госпожо Аторн – каза Робин и спря в коридора.

– От Социалната служба ли сте? – попита бавно Дебора. – Обадих се по телефона на Клеър...

– Ние можем да сме в услуга за онова, което искате от Клеър – отвърна Баркли, преди Робин да е успяла да отвори уста. – Какъв е проблемът?

– Съседът долу е негодник – заяви Самхайн, който сега оживено ровеше из кутията с шоколадови бисквити и отбираше онези, увити в златисто фолио. – Тези са най-хубавите, по лъскавата хартия се познават.

– Човекът от железарията пак ли се оплаква? – поинтересува се Робин с внезапно вълнение, граничещо с паника.

– Може ли да погледнем какъв е проблемът? – попита Баркли. – Къде според него му се напуква таванът?

Дебора посочи към дневната.

– Не ги изяждай всичките, Сами – поръча Дебора, като се върна към методичното си бърсане в кухнята.

– Те ми ги дадоха, глупава жено – отвърна Самхайн с пълна с шоколад уста.

Робин го последва, обзета от усещане за пълна нереалност. Възможно ли бе подозрението на Страйк да се окаже истина?

Папагалчетата цвърчаха в клетка в ъгъла на малката дневна, която като коридора беше застлана с мокет в кафяво и оранжево. На гърба на канапето беше преметнато плетено на една кука одеяло. Баркли гледаше почти завършения пъзел от еднорози, скачащи през дъга. Робин се озърна. Помещението бе оскъдно мебелирано. Освен дивана имаше само малко кресло, телевизор с поставена върху него урна и свързани полици с наредени по тях няколко вехти книги с меки корици и евтини украшения. Очите ѝ се спряха на египетския символ за вечен живот, изрисуван върху зелената стена.

Тя лежи в свято място.

– Дъските на пода? – промърмори Робин на Баркли.

Той поклати глава, показа ѝ с многозначителен поглед пъзела с еднорозите, после посочи с крак голямата отоманка, върху която бе разположен.

– О, господи, не – прошепна Робин, преди да е успяла да се спре. – Мислиш ли?

– Иначе е трябвало да се маха мокетът – полугласно отвърна Баркли. – Да се местят мебели, да се разковават дъски... и това би причинило напукване на тавана долу. Ами миризмата?

Самхайн влезе в стаята, като вече ядеше втората си увита във фолио бисквита.

– Искате ли горещо какао, или не? – попита, вперил поглед в коленете на Робин.

– Не, благодаря, приятел – отвърна Баркли. – Може ли да преместим този пъзел? Трябва да погледнем отдолу.

– Дебора не обича да ѝ пипат пъзела – заяви строго Самхайн.

– Но нали трябва да докажем, че човекът отдолу лъже как таванът му се напуква – посочи Робин.

– Дебора – извика Самхайн. – Искат да ти преместят пъзела.

Той излезе от стаята с подскачащата си походка и вместо него на вратата се появи майка му, която каза, отправила поглед към обувките на Робин:

– Не може да ми разбърквате еднорозите.

– Трябва да погледнем под тях – обясни Робин. – Обещавам, че ще сме много внимателни и няма да развалим картината. Може да я преместим...

Тя се огледа наоколо, но нямаше толкова голямо пространство на пода, че да я побере.

– Може да я сложите в моята стая – обади се отново появилият се Самхайн. – Ще я поставят на леглото ми, Дебора.

– Отлична идея – похвали го Баркли и се наведе да вдигне пъзела.

– Първо да го затворим – побърза да предупреди Робин и прихлупи крилата на килимчето, без да размества фигурките.

– Добре се справи – рече Бъркли и го понесе внимателно през вратата на дневната, следван от Дебора, която изглеждаше напрегната и тревожна, и от самодоволния Самхайн, горд, че планът му бе приет от този нов мъж в апартамента.

За няколко секунди Робин остана сама в дневната, загледана в отоманката, която бе твърде голяма за тази малка стая. Покрита бе с тъкан, за която тя подозираше, че датира от шейсетте години – тънък и избелял лилав памучен плат с десен на геометрични фигури. Ако висока жена се сгушеше, би могла да се побере в отоманката, стига да беше слаба, разбира се.

Не искам да поглеждам – помисли си внезапно Робин и паниката ѝ отново се надигна. – Не искам да видя...

Но се налагаше да погледне. Трябваше да види. Тъкмо затова беше тук.

Баркли се върна, следван от заинтригувания Самхайн и угрижената Дебора.

– Това не се отваря – каза Дебора и посочи към оголената отоманка. – Не може да я отваряте. Не я пипайте.

– Там ми седяха играчките – обади се Самхайн. – Нали, Дебора? Някога там ги държах. Но татко ми Гуилерм не искаше повече да ги държа там.

– Не може да я отваряте – повтори Дебора, вече силно разстроена. – Махнете се от нея, не я пипайте.

– Дебора – заговори тихо Робин, като се приближи до възрастната жена, – трябва да разберем защо таванът долу се пропуква. Знаеш, че съседът ви постоянно се оплаква, казва, че иска със Самхайн да се махнете от тук.

– Не искам да си ходя – мигом отвърна Дебора и тъмните ѝ очи почти срещнаха тези на Робин за част от секундата, преди отново да се стрелнат към мокета. – Не искам да се местя от апартамента. Ще се обадя на Клеър.

– Не – каза Робин и бързо препречи пътя на Дебора към кухнята, където старовремският телефон бе прикрепен към стената до хладилника. Надяваше се Дебора да не е чула паниката в гласа ѝ. – Ние сме тук вместо Клеър, разбираш ли? Да помогнем за ядовете ви със съседа долу. Но ние мислим... Сам и аз...

– Татко ми Гуилерм ми викаше Сам – съобщи Самхайн. – Нали, Дебора?

– Колко интересно – отвърна Робин и посочи Баркли. – Този човек също се казва Сам.

– Значи, името му е Сам, така ли? – развесели се Самхайн и дръзко вдигна очи към лицето на Баркли, преди отново да погледне встрани. – Двама Сам! Дебора! Двама Сам!

Робин отново се обърна към озадачената Дебора, която сега пристъпваше от крак на крак в подобие на подскачащата походка на сина си.

– Със Сам трябва да оправим това, Дебора, та да си нямате повече разправии с човека долу.

– Гуилерм не даваше това да се отваря – възрази Дебора и започна нервно да подръпва края на плитката си. – Не позволяваше да се пипа, искаше да си остане затворено.

– Но Гуилерм би искал ти и Самхайн да останете да живеете в апартамента, нали?

Дебора пъхна крайчеца на плитката в устата си и я засмука, сякаш беше ледена близалка. Тъмните ѝ очи се стрелкаха, като че диреше отнякъде помощ.

– Аз мисля – кротко заговори Робин, – че за теб и Самхайн ще е най-добре да почакате в неговата стая, докато ние погледнем отоманката. Хайде – преметна тя ръка през кръста на Дебора. – Идете със Самхайн да поседите в стаята му. Не сте направили нищо лошо, ние го знаем. Всичко ще е наред.

И тя бавно поведе Дебора през стълбищната площадка, а зад гърба ѝ Самхайн весело заяви:

– Само че аз оставам тук.

– Не, приятел – отвърна Баркли, когато Робин и Дебора влязоха в малката спалня на Самхайн.

Всеки сантиметър от стената беше покрит с рисунки на супергерои и такива от разни игри. Гигантският пъзел на Дебора заемаше повечето от леглото. Подът около плейстейшъна бе осеян с обвивки от бонбони.

– Погрижи се за майка си, а после ще те науча на един фокус – обеща Баркли.

– Татко ми Гуилерм умееше да прави магии!

– Да, чух за това. Значи, ще ти е лесно да усвоиш магически номер, след като баща ти го е бивало в това.

– Няма да се бавим – убеждаваше Робин уплашената майка. – Само остани тук засега. Моля те, Дебора.

Дебора примигна насреща ѝ. Робин особено силно се опасяваше жената да не стигне до телефона на стената в кухнята, защото тогава щеше да се наложи да ѝ приложи физическа сила. Върна се в дневната, където Баркли още се пазареше със Самхайн.

– Направи го сега – настоя Самхайн, ухилен, като местеше поглед между ръцете, брадичката и ухото на Баркли. – Хайде, покажи ми го.

– Сам може да прави фокуси само като си свърши работата – каза Робин. – Моля те, Самхайн, трябва да изчакаш при майка си в твоята стая.

– Върви, приятел – подкани го Баркли. – Само за малко. После ще те науча на фокуса.

Усмивката на лицето на Самхайн помръкна.

– Глупава жена – тросна се той на Робин. – Тъпа жена.

Излезе от дневната, но вместо да иде в стаята си, се насочи към кухнята.

– По дяволите – изруга Робин. – Не прави нищо още, Сам...

Самхайн се появи, стиснал кутията с шоколадови бисквити, влезе в стаята си и затръшна вратата зад себе си.

– Давай сега – каза Робин.

– Застани до вратата и ги наглеждай – поръча Баркли.

Робин притвори вратата на дневната и остави само малък процеп, през който да надзърта към стаята на Самхайн, после даде на Баркли знак с вдигнат палец.

Той дръпна лилавата тъкан върху отоманката, наведе се, стисна ръба на капака и дръпна. Капакът не поддаваше. От стаята на Самхайн се чуха повишени гласове. Дебора настояваше Самхайн да спре да яде шоколадови бисквити.

– Сякаш е заключен отвътре – каза задъхан Баркли и пусна капака.

Дръпна ципа на сака си и след като порови в него, извади железен лост, който провря в една от цепнатините помежду капака и корпуса на отоманката.

– Хайде, проклетия такава – изпъшка, а отсрещният край на лоста се изплъзна и за малко не го фрасна в лицето. – Нещо се е запречило и го притиска надолу.

Робин надникна към стаята на Самхайн. Вратата си оставаше затворена. Майката и синът все така водеха спор за шоколадовите бисквити. Папагалчетата цвърчаха. През прозореца Робин виждаше бяла следа от самолет в небето. Всекидневни неща ти се виждат тъй странни, когато чакаш да се случи нещо ужасно. Сърцето ѝ биеше учестено.

– Помогни ми – процеди Баркли през стиснати зъби. Успял бе да провре края на лоста по-дълбоко в процепа на отоманката. – Нужни са двама души.

След още един поглед към вратата на Самхайн Робин бързо отиде при Баркли и натисна заедно с него лоста. Като използваха цялата си тежест и сила, притиснаха отсамния край на лоста към пода.

– Господи – простена Робин. – Какво е това, дето го държи?

– Къде е Страйк, като ти трябва...

Раздаде се силен пукот. Лостът се плъзна встрани и отоманката се отвори, при което във въздуха се надигна облак прах. Баркли вдигна капака.

Отоманката бе напълнена с бетон, който бе запечатал капака ѝ. Сивата материя бе на буци и изглеждаше недобре размесена. На две места нещо гладко пробиваше през неравната пепелява на цвят повърхност: едното наподобяваше няколко сантиметра от бивна на морж, а другото бе заоблена повърхност на нещо като топка от слонова кост. И тогава Робин видя сред бетона, залепнал за капака на отоманката, няколко руси косъма.

Чуха стъпки на площадката. Баркли затръшна капака на отоманката и в този момент Самхайн отвори вратата. Беше следван от Дебора.

– Сега ще те науча на онзи фокус – каза Баркли, като се приближи към Самхайн. – Ела в кухнята, там ще го направим.

Двамата мъже излязоха. Дебора се потътри в стаята и вдигна лилавия плат, който Баркли бе захвърлил настрани.

– Отворихте ли я? – измънка тя с очи, насочени към стария мокет.

– Да – отвърна Робин с повече спокойствие, отколкото чувстваше. Седна върху отоманката, макар да го усещаше като светотатство. Съжалявам, Марго. Толкова съжалявам. – Сега трябва да се обадя по телефона, Дебора. И мисля, че после всички можем да пийнем горещо какао.

71

На двуличието лика въплъщава Дуеса

и щом падне фалшивият блясък,

злата същност в миг лъсва отдолу.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

По Югоизточната линия с грохот и рев приближаваше влак. Страйк, застанал на отсрещната страна на улицата, усети вибрирането на телефона в джоба си и го извади, но за няколко секунди не успяваше да чуе Робин поради силния шум.

– ... намерихме я.

– Я повтори – викна той, когато влакът се отдалечи.

– Ние... я намерихме. Вътре в отоманката в дневната. Наоколо ѝ е изсипан бетон, но се вижда част от черепа и може би бедрена кост.

– По дяволите.

Страйк бе очаквал наличието на трупа в апартамента на семейство Аторн, но никога нямаше нищо рутинно в откриването на мъртво човешко тяло.

– Бетон? – повтори той.

– Да. Не изглежда добре разбъркан. Дело на аматьор. Но е свършил работа. Вероятно той е поел повечето от миризмата.

– Бива си я носещата греда.

– Не ще и дума. Къде си?

– Отпред, каня се да вляза. Позвъни на 999, после се обади на Лейборн да му обясниш къде съм и защо. Това ще ускори нещата.

– Добре. Успех.

Разговорът приключи. Безличната улица с редови къщи бе тиха след отминаването на влака и грохотът му бе заместен с птичи песни. Страйк, изчаквал досега на място, където да не бъде виждан, тръгна по улицата, отмина три малки къщи и при четвъртата сви вляво по късата пътека в двора, после почука по тъмночервената външна врата.

Дантелените завеси потрепнаха и се появи сърдитото лице на Джанис Бийти. Страйк вдигна ръка за поздрав. Завесата отново се спусна.

След като почака по-дълго, отколкото можеше да се очаква предвид малкото разстояние от дневната до антрето, Джанис отвори вратата. Днес беше облечена изцяло в черно и носеше чехли от овча кожа. Бистрите ѝ сини очи зад очилата в метални рамки изглеждаха както винаги добри и невинни. Среброкосата и с румени бузи жена се намръщи към детектива, но не каза нищо.

– Може ли да вляза? – попита Страйк.

Последва дълга пауза. Птиците чуруликаха и на Страйк му се мярна мимолетната мисъл за папагалчетата в апартамента на Аторн, последвана от образа на череп и фемур, стърчащи от бетона.

– Щом трябва – бавно изрече Джанис.

Той я последва в червената дневна с евтиния ален турски килим, изображенията на изсушени цветя и избелели снимки. Стъклената карета на Пепеляшка с шестте ѝ коня върху полицата над камината проблясваше на слънцето, а отдолу Джанис бе запалила огън, макар да бе топъл септемврийски ден.

– Желаете ли чай? – попита Джанис.

– Би било чудесно – прие Страйк с изострени сетива за нереалността на ситуацията.

Чу стъпките ѝ, приглушени от кожените чехли, да се отдалечават и да се отваря вратата на кухнята. Той извади мобилния си телефон, превключи го на записване и го остави на подръчника на креслото, на което беше седял предишния път. После си постави латексови ръкавици и тихо последва Джанис, като износеният килим поглъщаше шума от стъпките му.

На вратата на кухнята се спря и се ослуша към мекото бълбукане на завиращата вода, тракането на лъжички и отварянето на шкаф. С върха на пръста си побутна кухненската врата.

Джанис се извъртя рязко с разширени очи. Като го видя, грабна една от порцелановите чаши на подноса и бързешком я вдигна към устата си, но Страйк вече беше направил крачка към нея. Сграбчи тънката ѝ китка с облечената си в латексова ръкавица ръка и дръпна чашата от устата ѝ, като почувства в хватката си костта под меката старческа плът и пергаментовата кожа. Със свободната си ръка издърпа чашата и я погледна. Близо два пръста мътна бяла течност покриваше дъното. Все още стиснал китката на Джанис, надникна в каната за чай, където имаше още от същото, после отвори шкафа над чайника.

Натъпкан беше с шишенца с таблетки, препарати против бурени, белина и буркани от сладко, пълни с домашно сушени растения, листа и гъби: запасите на отровителка, свидетелство за цял един живот грижливи проучвания на средства, чрез които да бъде причинявана смърт под маската на лекуване.

– Мисля, че ще прескоча чая – каза Страйк. – Предлагам да си побъбрим.

Тя не оказа съпротива, когато той я поведе за китката обратно към дневната и я бутна на канапето.

– Убийство и самоубийство би било забележителен финал – подхвърли Страйк, надвесен над нея, – но не ми допада да стана жертва номер... Колко са общо?

Джанис не каза нищо. В кръглите ѝ сини очи се четеше единствено шок.

Страйк огледа стената със стари снимки. На една от тях бе сияеща брюнетка със ситно накъдрена коса и големи зъби, с дантелена рокля с висока яка и цилиндрична шапка върху воала, с отличителна голяма бенка на лявата буза. Точно над нея бе поставена снимка на млада блондинка с коса, фризирана по модата на осемдесетте години. Беше облечена в червено палто. Не я беше забелязал, не бе имал очи за нея, защото бе влязъл в стаята с известни очаквания, с предварителни допускания като тези на Талбът, който бе запазил своята увереност, че Раците са интуитивни, благи и чувствителни. Медицинските сестри бяха ангели, обгрижващи уязвимите: беше се провинил в предубеденост също като Вайълет Купър, като бе виждал Джанис през призмата на своята благодарност към сестрите в „Сели Оук“, помогнали му да се справи с болката и депресията, към Керенза в Корнуол, носеща утеха и доброта във всеки ден. И като връх на всичко това се бе оставил да бъде приспан от един гениално пригоден за лъжи и заблуди ум.

– Реших – заговори Страйк – да дойда лично да съобщя на социалната работничка на семейство Аторн, че в апартамента им е открит труп. Отлично имитираш акцента на средната класа, Джанис. Предполагам, че телефонът, използван от Клеър, е тук някъде.

Той се огледа. Тя вероятно го бе скрила, като беше видяла кой е пред вратата. Внезапно зърна сешоара, тикнат зад канапето, но с подаващ се шнур. Провря се зад масичката, наведе се и го измъкна заедно с ролка целофан, малка ампула с отлепен етикет, спринцовка и шоколадови бонбони.

– Оставете ги – внезапно изрече ядосаната Джанис, но вместо това той ги сложи върху масичката.

– Колко болен бих се почувствал, ако бях хапнал от фурмите, които обработваше при предишното ми идване? – попита той. – Използваш сешоара да фиксираш обратно целофана към тях, нали? – Когато тя не отговори, той добави: – Не съм ти благодарил за онези бонбони, които изпрати на мен и Робин за Коледа. Бях болен от грип. Успях да изям само няколко, преди да си изповръщам червата. Останалите ги изхвърлих заради лоши асоциации. Какъв късмет за мен, а?

Страйк седна на креслото до мобилния си телефон, който все още работеше на запис.

– Ти ли уби всички тези хора? – попита Страйк, като направи жест към стената със снимки. – Или някои от тях просто са страдали от непрестанни стомашни проблеми около теб? Не – отсече, като огледа стената. – Айрийн я няма там, нали?

Тя примигна насреща му зад стъклата на кръглите си сребристи очила, които бяха далеч по-чисти от тези на Денис Крийд.

Покрай прозореца с шум мина автомобил. Джанис го гледаше как отминава и Страйк си помисли, че тя отчасти бе очаквала да види полицейска кола. Нищо чудно изобщо да не проговореше. Понякога хората така постъпваха. Предпочитаха да оставят всичко на адвокатите.

– Снощи говорих по телефона със сина ти – осведоми я Страйк.

– Не е възможно! – възкликна тя в пълен шок.

– Направих го – кимна Страйк. – Кевин остана много изненадан да чуе, че си го посетила в Дубай, тъй като не те е виждал от близо седем години. Защо се престори, че си му гостувала? За да си починеш от Айрийн ли?

Тя стисна устни. Едната ѝ ръка си играеше с износената брачна халка на другата.

– Кевин ми каза, че почти не е поддържал контакт с теб, откакто си е тръгнал от дома. Сподели, че никога не сте били близки. Все пак преди седем години ти платил билета, за да пътуваш до там, защото сметнал, че е редно да ти даде „още един шанс“, както се изрази. Но не щеш ли малката му дъщеря успяла да погълне доста много белина, докато била под твоите грижи. Едва оживяла и от тогава той напълно те е отрязал. Разговаряхме близо два часа – каза Страйк и гледаше как цветът на лицето на Джанис се променя. – За Кевин бе трудно да изрече на глас онова, което е подозирал през всички тези години. Кой би искал да повярва, че родната му майка трови хора? Предпочел е да мисли, че проявява параноя относно онези „специални напитки“, които си му давала. И очевидно първият ти съпруг...

– Той не ми беше съпруг – промърмори Джанис. – Никога не сме се женили.

– ... те е напуснал, защото и неговата храна си тровела. Кевин си мислел, че баща му си измисля. Но след разговора ни снощи видя нещата в съвсем различна светлина. Готов е да пристигне и да свидетелства срещу теб.

Джанис потрепна конвулсивно. В продължание на почти минута цареше мълчание.

– Записвате това – прошепна тя най-накрая, приковала поглед към мобилния телефон върху подръчника на креслото на Страйк.

– Да, записвам – потвърди той.

– Ако го изключите, ще говоря с вас.

– Все така ще мога да свидетелствам за всичко, което ми кажеш.

– Сигурна съм, че адвокат би ме посъветвал да не приемам да бъда записвана.

– Вероятно – съгласи се Страйк.

Взе телефона, обърна го към нея и изключи записването, след което го остави на масичката до шоколадовите бонбони, празната ампула, спринцовката, целофана и сешоара.

– Защо го правиш, Джанис?

Тя още поглаждаше брачната си халка.

– Не знам защо – отвърна. – Просто... харесва ми.

Очите ѝ пробягаха по стената със снимки.

– Обичам да виждам какво се случва с тях, ако поемат отрова или твърде много лекарства. Понякога ми се нрави да им помагам и да получавам благодарността им, друг път обичам да ги гледам как страдат, а понякога ми се иска да ги виждам как умират... – По тила на Страйк полазиха студени тръпки. – Не знам защо – повтори отново. – Понякога си мисля, че е, защото си ударих главата, като бях на десет години. Баща ми ме блъсна надолу по стълбите. Петнайсет минути съм била в безсъзнание. Оттогава все имам главоболие... Черепната травма ти причинява разни неща. Така че може би вината не е моя... не знам... Колкото до внучката ми – леко се намръщи Джанис, – искрено казано, исках да си иде... разглезена, все мрънкаше... Не обичам децата – заяви тя и погледна Страйк право в лицето. – Никога не съм ги обичала. Никога не съм ги искала, не исках да имам Кев, но си мислех, че ако го родя, баща му може да се ожени за мен... Само че той така и не пожела да го направи. Майка ми умря при раждане – продължи Джанис. – Бях на осем години. Раждаше у дома. Беше случай на плацента превия. Навред имаше кръв, опитвах се да помогна, нямаше лекар, баща ми беше пиян, крещеше по всички... Свалих това – промълви тихо Джанис, като показа на Страйк венчалната халка на пръста си – от ръката на мъртвата си майка. Знаех, че баща ми ще я продаде за пиене. Свалих я и я скрих, та той да не се докопа до нея. Само това ми остана от мама. А аз много я обичах.

Джанис Бийти сведе глава към венчалния пръстен и Страйк се зачуди дали тази история беше вярна, дали наистина черепната травма и тормозът в детството бяха направили Джанис такава, дали тя изобщо имаше способността да обича.

– Това наистина ли е сестра ти Клеър? – попита Страйк и посочи към двойната рамка до Джанис със снимките на дебелия мъж с успани очи и зъби на пушач и на пълничката, но хубава блондинка.

– Не – отвърна Джанис и погледна снимката. След кратка пауза добави: – Беше любовница на Лари. Убих ги и двамата. Не съжалявам. Те си го заслужаваха. Той беше с мен, не че беше кой знае каква партия, но беше с мен, а кръшкаше с нея зад гърба ми. Кучка – изрече тихо Джанис, загледана в снимката на пълната блондинка.

– Предполагам, че си запазила некролозите.

Тя бавно стана от канапето и Страйк чу коленете ѝ да пукат, докато вървеше към шкафа за порцеланови съдове в ъгъла, на който бяха изложени повечето от евтините ѝ стъклени украшения, и коленичи, като пак така хвана за опора полицата над камината. Но сега вместо една папка извади две от чекмеджето в основата на шкафа. Страйк си припомни как бе премествала разни неща из него последния път, като явно бе отделяла настрани онези, които не бе желала той да види.

– В тази – повдигна едната към него тя – са всички материали, излезли за Марго. Изрязах каквото успях да открия. Трябваше ми втора папка за всичките ѝ изрезки...

Тя отвори по-тънката папка, онази, която Страйк вече беше виждал, и извади старо циркулярно фирмено писмо на бланка с надпис „Хиксън и Ко.“. Над текста беше цветната снимка на блондинката.

– Клеър Мартин – каза Джанис. – Много пиеше. „Случайна свръхдоза“ и блокирал черен дроб. Знаех, че пие много парацетамол заради нейната ендометриоза, виждала съм я да го прави. С Лари поканихме гости у дома. Мислеха ме за глупава. През цялата вечер имаше контакт с очи между тях. Аз приготвях питиетата. Във всеки коктейл, който ѝ подавах половината съдържание беше течен парацетамол. Тя умря осем дни по-късно.

Това тук е за Лари – изрече безразлично, взела друго циркулярно писмо на бланка на „Хиксън и Ко.“. – Изчаках шест-седем месеца. С него беше лесно. Лари си беше ходеща бомба със закъснител. Лекарят го беше предупредил, че сърцето му е увредено. При него беше псевдоефедрин. Така и не провериха за медикаменти в организма му. Знаеха каква е причината: пушеше и се тъпчеше като прасе. Никой не погледна по-далече от скапаното му сърце...

Страйк не долови и най-бегла следа от угризения, докато тя прелистваше некролозите на своите жертви, сякаш бяха модели за плетива. Пръстите ѝ трепереха, но Страйк си мислеше, че това е признак за шок, не за срам. Само преди минути тя бе мислила за самоубийство. Нищо чудно хладният и умен мозък да работеше усилено под фасадата на откровеност и при тази мисъл Страйк дръпна дрогираните бонбони от масичката до Джанис и ги сложи на пода до креслото си. Тя ги проследи с поглед и той разбра, че е бил прав да подозира как е възнамерявала да ги изяде. Страйк отново се наведе напред и взе старата пожълтяла изрезка с Джони Маркс от „Бетнал Грийн“, която бе разглеждал миналия път.

– Той ти беше първият, нали?

Джанис пое дълбоко дъх и после го изпусна. Няколко от изрезките се разпърхаха.

– Да – отвърна тя. – Пестицид. В онези дни бяха на свободна продажба. Органофосфати. Много си падах по Джони Маркс, но той се подиграваше с мен. Взеха болестта му за перитонит и той умря. Но е вярно това, че не дойде лекар. Хората не ги бе грижа за децата от бедните квартали... Лоша смърт беше неговата. Позволиха ми да вляза и да го погледна, след като умря. Целунах го леко по бузата – каза Джанис. – Вече нямаше как да ме спре, нали? Не биваше да ми се подиграва.

– И Маркс ти е дал идеята за Спенсър, нали? – каза Страйк. – Името беше това, заради което я свързах с теб, но трябваше да се досетя още когато Клеър ми върна обаждането толкова бързо. Социалните работници никога не го правят. Прекалено претрупани са със задължения.

– Да – потвърди Джанис и почти се усмихна. – Точно оттам сглобих името: Клеър Мартин и Джони Маркс.

– Не си запазила некролога на Бренър, нали?

– Не – отвърна Джанис.

– Защото него не си го убила?

– Не съм. Той умря от старост нейде в Девън. Дори не съм му чела некролога, но трябваше да измисля нещо, когато попитахте за него. Затова казах, че Оукдън го е взел.

Тя бе може би най-изпеченият лъжец, когото Страйк бе срещал. Способността ѝ да сътворява измислици за миг, начинът, по който преплиташе звучащи достоверно лъжи с истината, без да се старае прекалено и поднасяйки всичко с вид на автентичност и честност, я поставяха в нейна собствена класа.

– Бренър наистина ли беше пристрастен към барбитурати?

– Не – отговори Джанис.

Вече прибираше некролозите обратно в папката им и Страйк зърна изрезката за свещения босилек, на гърба на която бе некрологът на Джоана Хамънд.

– Не – повтори тя, като върна некролозите в най-долното чекмедже, сякаш бе важно да са надлежно прибрани на мястото си, сякаш нямаше съвсем скоро да бъдат използвани като доказателства срещу нея. С пукащи колене отново се изправи бавно на крака и се върна на канапето.

– Карах Бренър да ми изписва хапчета – каза тя. – Той си мислеше, че търгувам с тях на улицата, глупакът нещастен.

– Как го убеди да изписва лекарства в повече? Чрез шантаж ли?

– Ами и така може да го наречете. Открих, че посещава местна проститутка. Едно от децата ѝ ми каза, че Бренър ходи при нея всяка седмица. Тогава си казах: ще те науча аз теб, дърт мръснико. Предстоеше му пенсиониране. Знаех, че няма да иска да приключи кариерата си опозорен. Един ден отидох при него в кабинета и му казах, че съм наясно какви ги върши. Едва не получи инфаркт – подхвърли Джанис със злобна усмивка. – Уверих го, че умея да си държа устата затворена, после му поисках лекарства. Подписа кротко като агънце. После с години използвах медикаменти, дадени ми от Бренър.

– Проститутката беше Бети Фулър, нали?

– Да – отвърна Джанис. – Предположих, че ще го откриете.

– Доктор Бренър действително ли е блудствал с Дебора Аторн?

– Не, просто ѝ е проверявал шевовете след раждането на Самхайн.

– А защо Клеър Спенсър ми разправи тази история? Просто за да спусне димна завеса ли?

Джанис вдигна рамене.

– Не знам. Казах си, че ще помислите Бренър за сексуален хищник и евентуално ще направите заключение, че Марго е научила как мърсува с пациентите.

– Имаше ли наистина капсула амитал в чашата на Бренър?

– Не – отвърна Джанис. – Беше в чашата на Айрийн... това беше глупаво. – Розово-бялата кожа на челото ѝ се сбърчи. Кръглите сини очи отново се насочиха към стената със снимки, после към прозореца и се върнаха обратно на Страйк. – Не биваше да го правя. Понякога поемах необмислени рискове. Веднъж Айрийн ме беше ядосала на рецепцията, като флиртуваше с... просто флиртуваше. Затова ѝ занесох чаша чай с две капсули вътре. Бъбреше като някоя латерна, та просто исках да ѝ затворя устата за малко. Но тя остави чая да изстине... Дори се зарадвах, че стана така, след като се успокоих. Взех чашата и я занесох отзад да я измия, само че Марго се промъкна неусетно за мен с нейните обувки на равни подметки. Опитах се да я скрия, но тя видя. Опасявах се, че ще се раздрънка, затова я изпреварих. Отидох право при доктор Гупта и казах, че съм открила капсула в чая на доктор Бренър, и още, че според мен той поръчва лекарства в повече и е пристрастен. Гупта беше добър човек, но страхливец. Малко се боеше от Бренър. Помислих си, че надали ще му постави въпроса ребром, и той наистина не го направи, но честно казано, дори да го беше направил, Бренър по-скоро би се престорил на наркоман, отколкото да рискува аз да разглася за мръсните му похождения при Бети Фулър.

– Марго тревожеше ли се наистина за начина, по който бе умряла майката на Дороти Оукдън?

– Не – отново каза Джанис. – Но все нещо трябваше да ви разправя, нали?

– Истински гений си да насочваш хората в погрешната посока – отбеляза Страйк и Джанис леко поруменя.

– Винаги съм била умна – избъбри тя, – но това не помага на една жена. По-добре е да си хубава. За миловидните животът е по-лесен. Мъжете винаги са си падали по Айрийн. Тя все глупости им дрънкаше, но заради това още повече я харесваха. А аз не че бях грозна, просто нямах онова, което търсят мъжете.

– Когато за пръв път се срещнахме с двете ви – каза Страйк, като игнорира последната ѝ забележка, – помислих, че Айрийн има причина да иска да бъдете интервюирани заедно, за да не издадете тайните ѝ, а е било точно обратното. Ти си държала да бъдеш там, та да контролираш приказките ѝ.

– Е, не се справих кой знае колко добре – пак въздъхна Джанис. – Тя всичко си изпя.

– Кажи ми, Чарли Рамидж наистина ли е видял изчезнала жена в Лемингтън Спа?

– Не. Трябваше да ви дам нещо, над което да мислите, и да ви отклоня от това, че Марго прегледа корема на Кевин. Чарли Рамидж ми каза, че видял Мери Фланагън в двора на селска църква... май някъде в Устършър. Знаех, че няма кой да обори казаното от мен, наясно бях, че е покойник, а той бездруго все глупости ръсеше, никой наоколо му не би запомнил още една измишльотина.

– Като спомена Лемингтън Спа, целеше ли да ме насочиш към Айрийн и Сачуел?

– Да – отвърна Джанис.

– Ти ли поставяше хапчета в термоса на Уилма Бейлис? Затова ли е изглеждала пийнала на колегите ти в медицинската служба?

– Аз, да.

– Защо?

– Казах ви вече – отвърна нервно Джанис, – не знам защо върша каквото върша... Исках да видя какво ще стане с нея. Просто ми е интересно защо се случват нещата... Вие как разбрахте всичко това? Нито Талбът, нито Лоусън някога се усетиха.

– Лоусън може би не – отвърна Страйк, – но според мен Талбът е имал своите подозрения.

– Нищо подобно – мигом възрази Джанис. – Баламосвах го както си искам.

– Не съм толкова сигурен – отвърна Страйк. – Оставил е странни записки и в тях през цялото време кръжи около смъртта на Скорпион, или Юнона – така е назовавал Джоана Хамънд. Седем интервюта, Джанис. Според мен подсъзнателно е усещал, че у теб има нещо не наред. Често споменава отрова, което вероятно е заседнало в съзнанието му поради начина, по който е умряла Джоана. В един момент – снощи препрочитах бележките – е преписал дълго описание на карта от таро, дама от чаши. Думи в смисъл, че тя насочва наблюдателя обратно към него самия. „Да се разбере истината за нея, е почти невъзможно.“ А вечерта, преди да го откарат в болница, е получил халюцинация за жена демон с чаша в ръката ѝ и седмѝца, висяща на врата ѝ. Бил е твърде болен да свърже подозренията си, но подсъзнанието му е подсказвало, че не си каквато изглеждаш. На даден етап пише: „Дали Кет е права?“. Наричал е Айрийн Кет и в крайна сметка се запитах какво ли е онова, за което е можела да бъде права. После си спомних срещата ни с вас и как тя ни каза, че си примирала по Даутуейт.

При споменаването на Даутуейт Джанис леко трепна.

– Оукдън също спомена, че винаги си се кикотела около Даутуейт – продължи Страйк, без да сваля очи от нея. – А Дороти те е приравнявала с Айрийн и Глория като един вид разпусната жена, което подсказва, че си флиртувала в нейно присъствие.

– Това ли ви бяха основанията, че съм флиртувала веднъж и че отговарям на дама от чаши в картите таро? – подхвърли Джанис и успя да вкара нотка на присмех, макар той да виждаше, че определено е разтърсена.

– Не – отвърна Страйк, – имаше много други неща. Странни аномалии и съвпадения. Хората все ми казваха, че Марго не харесвала сестрата, но често те бъркаха с Айрийн, така че ми отне известно време да схвана как действително теб са имали предвид. А стои и въпросът с Чупливата Х хромозома. Като те видях първия път, ти твърдеше, че си посетила семейство Аторн само веднъж, но при втората ни среща установих, че знаеш страшно много за тях. В началото на седемдесетте са наричали Чупливата Х хромозома синдром на Мартин-Бел. Ако ги бе виждала само веднъж, би било странно, че знаеш какво точно не им е наред и използваш съвременния термин. После ми направи впечатление колко много хора са страдали от разстроен стомах и са се държали като дрогирани. Ти ли сипа нещо в пунша на барбекюто в къщата на Марго и Рой?

– Аз, да – отвърна тя. – Беше сироп от ипекак. Мислех, че ще е забавно всички да си помислят, че са получили хранително отравяне на барбекюто, но тогава Карл счупи купата и всъщност се зарадвах... Просто исках да ги видя всички болни и може би да се погрижа за тях, само и само партито да бъде съсипано, но това си беше чиста глупост, нали така? Както казах, понякога поемах твърде големи рискове. Та те бяха лекари, като нищо можеха да разберат... Единствена Глория успя да изпие голяма чаша и веднага взе да повръща. На съпруга на Марго никак не му се понрави... елегантният им дом беше осквернен.

И Страйк видя почти безразборното желание за разруха зад кротката фасада.

– Повръщането на Глория – заизрежда Страйк, – нервният стомах на Айрийн, Кевин и постоянните му стомашни болки, Уилма, която е залитала и е повръщала по време на работата си в „Сейнт Джон“, аз, дето си избълвах вътрешностите след коледните бонбони... и разбира се, Стив Даутуейт с неговите проблеми със зрението, главоболие и киселини в стомаха... Предполагам, че Айрийн е флиртувала тъкмо с Даутуейт, когато си сложила капсулите амитал в чая ѝ?

Джанис стисна устни и присви очи.

– Сигурно си ѝ казала, че е гей, та да я отклониш от него?

– Еди вече ѝ намекваше, че иска да се оженят – избухна Джанис. – В пъба куп мъже флиртуваха с нея. Ако ѝ бях признала колко много харесвах Стив, би ми го откраднала ей така, за веселба, такава беше тя. Затова, да, казах ѝ, че е гей.

– С какво я дрогираш напоследък?

– Както дойде – отвърна тихо Джанис. – Зависи колко ме е ядосала.

– Е, разкажи ми за Стив Даутуейт.

Внезапно Джанис задиша дълбоко. Лицето ѝ отново се зачерви; изглеждаше подвластна на емоции.

– Той беше... много хубав мъж.

Страстта, прозвучала в гласа ѝ, стъписа Страйк едва ли не повече от отровите, които старицата държеше в кухнята си. Помисли си за нахакания младеж с дръзка вратовръзка, превърнал се в подпухнал и с кървясали очи собственик на „Алардис“ в Скегнес, с кичурите му посивяла коса, прилепнали над потното му чело, и не за пръв път Страйк имаше повод да се замисли за извънредно непредсказуемото естество на човешката любов.

– Винаги съм била от тези, дето се влюбват до уши – каза Джанис и в съзнанието на Страйк изскочи образът на Джони Маркс, умиращ в агония, картината как Джанис целува студената му мъртва буза. – О, Стив умееше да разсмее човека. Обожавам мъж, който те кара да се смееш. А какъв хубавец беше. По десет пъти на ден минавах покрай апартамента му само за да имам шанс за едно „здравей“... Сприятелихме се... Той започна да се отбива у дома, разправяше ми за проблемите си и сподели как бил луд по омъжена жена. Влюбил се в съпругата на колега. Все описваше колко бил тежък животът ѝ, а аз седях там, една самотна майка. Защо не кажеше нещо за моя тежък живот? Тя си имаше съпруг, нали така? Но разбирах, че доникъде няма да стигна с него, ако не я разкарам от пътя си, затова реших, че тя трябва да си иде... Изобщо не беше по-хубава от мен – промърмори Джанис, като посочи към снимката на Джоана Хамънд на стената. – С тая нейна грамадна бенка... Издирих я в телефонния указател и отидох у тях, когато знаех, че мъжът ѝ е на работа. Имах перука, която слагах за партита. Нахлупих я, облякох си униформата, сложих очила, които имах у дома, но не ми бяха нужни. Позвъних на вратата и казах, че съм била известена за ситуация на домашен тормоз. Хората винаги ще пуснат медицинска сестра у дома си – посочи Джанис. – Тя отчаяно искаше да поговори с някого. Хубавичко я размекнах, тя започна да лее сълзи. Разправи ми как спяла със Стив и как си мислела, че е влюбена в него. Приготвих ѝ напитка с латексови ръкавици на ръцете. Половината беше препарат против бурени. Тя разбра в мига, щом я вкуси, но аз сграбчих косата ѝ изотзад. – Джанис показа движението във въздуха. – Дръпнах ѝ главата и излях течността в гърлото ѝ. О, да. Веднъж щом рухна на пода и взе да се дави, сипах още от препарата, чист. Наложи се да поседя там, та да съм сигурна, че няма да телефонира на някого. Щом ми стана ясно, че вече няма да се съвземе, свалих си униформата и си тръгнах. Иска се смелост – сподели Джанис Бийти, вече силно поруменяла и с блеснали очи, – но трябва да се държиш нормално, та хората да не забележат нищо странно... Налага се да си сдържаш нервите. Може и да не съм била голяма хубавица като млада, но това ми беше от помощ. Не бях с външност, която хората запомнят... И ето нà, че на другия ден Стив седеше у дома и си изплакваше очите. Всичко вървеше чудесно – заяви жената, сипала хербицид в гърлото на съперницата си. – След това го виждах много често, той постоянно седеше у дома. Имаше нещо между нас, чувствах го. Никога не съм го дрогирала много – поясни Джанис, сякаш това бе истински знак за обич. – Само колкото да го спирам да излиза, да го накарам да почувства потребност от мен. Много добре се грижех за него. Веднъж остана да спи на дивана ми, бърсах му лицето, докато спеше – каза тя и Страйк отново си помисли как бе целунала мъртвия Джони Маркс.

– Но понякога – изрече Джанис с горчивина – мъжете ме приемаха като майчински тип жена и не ме виждаха като нищо друго. Виждах, че Стив ме харесва, но че може би не ме възприема по правилния начин, при положение че бях медицинска сестра, а и Кев все се мотаеше около мен. Една вечер Стив дойде, а Кев беше кисел и се размрънка. Стив каза, че ще си иде и ще ме остави да се погрижа за Кев... Тогава си казах, че той никога не би ме пожелал, обременена с дете. Затова реших, че Кев трябва да си иде.

Тя го каза, сякаш споменаваше, че ще изхвърли боклука.

– Когато опира до твоето дете обаче, трябва да си предпазлив – посочи Джанис. – Трябваше да създам история на заболяване. Не можеше да умре ей така, след като си е бил съвсем здрав. Започнах да експериментирам с разни неща, хрумна ми за предозиране със сол, после можех да обясня, че го е направил, за да се покаже герой. Сипвах му по нещичко в храната, та започна да се оплаква на учителите от стомашни болки, после въздишах пред тях: „О, знам, ходенето на училище го стресира малко...“.

– Но после Марго го е прегледала – подсказа Страйк.

– Но после – повтори бавно Джанис – онази самонадеяна кучка го вкара в кабинета си да го прегледа. Знаех, че храни подозрения. След това ме попита какво пие той и какво съм му давала, защото малкият негодник си изпял как мама му давала „специални напитки“... Не мина и седмица – продължи Джанис, като все така въртеше на пръста си старата венчална халка – и научих, че Стив се кани да отиде при нея заради влошеното си здраве, вместо да се обърне към мен. И докато се усетя, Марго вече ме разпитваше за смъртта на Джоана в бокса при чайника, докато Дороти и Глория ни слушаха. „Откъде мога да знам какво се е случило?“, отвърнах, но се разтревожих. Чудех се какво ѝ е казал Стив. Дали е споменал, че намира нещо нередно във всичко това. Дали някой не е забелязал медицинска сестра да излиза от къщата. Започнах силно да се притеснявам. Пратих ѝ бонбони, пълни с фенобарбитал. Айрийн ми бе споменала, че Марго е получила заплашителни писма, и никак не се учудих, защото тя навсякъде си вреше носа, тази кучка... Прецених как ще си помислят, че който е написал бележките, е изпратил и бонбоните... Само че тя така и не хапна от тях. Пред мен ги хвърли в кошчето за боклук, но после чух, че ги е извадила и ги е запазила.

– И тогава най-сетне се съгласи да излезеш на среща с простоватия Лари – вметна Страйк.

– Кой е казал, че е простоват? – наежи се Джанис.

– Айрийн – отвърна Страйк. – Нужен ти е бил достъп до бетон, нали така? Не си искала да те видят, че го купуваш, това ми е ясно. Какво направи, накара Лари да ти донесе малко, без да споменава пред никого ли?

Тя само го погледна с кръглите си сини очи, към които никой, неприсъствал на този разговор, не би изпитал недоверие.

– Как ти хрумна идеята за бетона? – попита Страйк. – От слуховете за труп в основите ли?

– Да – отговори накрая Джанис. – Изглеждаше ми като начин да предотвратя миризмата от трупа. Имах нужда тя да изчезне. Видях, че много се е доближила до тайните ми, след като прегледа Кев и взе да ме разпитва за Джоана, и особено при положение че запази шоколадовите бонбони. Исках хората да си мислят, че я е спипал Касапина от Есекс или онзи, който ѝ е пращал заплашителните бележки.

– Колко пъти посети семейство Аторн, преди да убиеш Марго?

– Няколко пъти.

– Защото им е била нужна медицинска сестра? Или по друга причина?

Настана най-дългата досега пауза, достатъчно дълга, та слънцето да се покаже иззад облак и да накара каретата на Пепеляшка да заискри като бял огън, а после отново да се превърне в кичозния боклук, какъвто всъщност беше.

– Обмислях да ги убия – заговори бавно Джанис. – И сама не знам защо. Още от първия път, щом ги видях... бяха странни и никой не ходеше там. Онези техни братовчеди ги посещаваха веднъж на десет години. Видях се с въпросните братовчеди през януари, когато апартаментът имаше нужда от почистване, та съседът отдолу да не ги даде под съд... Останаха около час и оставиха Клеър да свърши останалото... Да, мислех си, че може да убия семейство Аторн един ден – сви небрежно рамене тя. – Затова продължих да ги посещавам. Харесваше ми идеята да гледам как цялото семейство умира заедно, да чакам да видя кога щяха да се усетят хората и кога новината щеше да се появи по медиите. Проведох някои експерименти с тях. Обясних им, че им правя инжекции с витамини. Специално лечение. Стисках им носовете, докато спяха. Дърпах им клепачите нагоре и им гледах очите, докато бяха в безсъзнание. Сестрите никога не прилагат упойка, но доктор Бренър ме бе снабдил с всякакви видове, а семейство Аторн ме пускаха да им върша какво ли не, дори Гуилерм. Той обичаше да ги посещавам. Прекарваше дни наред на бензедрин, а после му давах седативи. Беше станал истински наркоман. Поръчвах му на никого да не казва какво правим, защото това е много скъпо лечение и го прилагам само защото харесвам семейството му. В някои дни си мислех да убия малкия и после да представя доказателства срещу Гуилерм. Такава беше една от идеите ми. Представях си как ще попадна във вестниците много издокарана и даваща показания срещу него. Снимката ми щеше да е на първа страница... Щеше да е интересна тема, която да обсъждаме със Стив. Мъжете харесват медицински сестри. Само това ми беше плюсът, като излизах с Айрийн, а после кучката недна взе да се преструва, че и тя е сестра... Но слава богу, не осъществих нищо от това и спасих семейство Аторн, защото иначе какво щях да я правя Марго, ако не разполагах с тях подръка? Дотогава вече бях отмъкнала резервния им ключ. Те така и не забелязаха.

– Изобщо не вярвах, че ще се получи – каза Джанис, – защото ми се наложи да сглобя плана за пет минути. Знаех, че тя е по следите ми, когато видях, че е запазила бонбоните. Не мигнах цяла нощ, мислех, безпокоях се.... И на следващия или може би на по-следващия ден Стив изхвърча като ужилен от кабинета ѝ онзи последен път. Уплаших се, че тя го е предупредила за мен, защото, като се отбих при него вечерта, той измисли някакво извинение да не ме пусне да вляза. Той така и не отиде в полицията, затова сега знам, че съм проявила параноя, но по времето...

– Не си проявила параноя – осведоми я Страйк. – Вчера говорих с него. Марго му е казала да престане да яде всичко, приготвено от теб. Само толкова. Но той е разбрал мисълта ѝ.

Лицето на Джанис стана по-червено.

– Тази кучка – процеди със злоба. – И защо го е направила? Имаше си богат мъж, че и любовник в резерв, нужно ли ѝ беше да ми отнема Стив?

– Продължавай – подкани я Страйк. – Кажи как го направи.

У Джанис се забеляза едва доловима промяна. Преди това бе говорила за деянията си като за нещо обикновено, на моменти дори бе показвала срам заради импулсивността си. Сега за пръв път като че изпитваше наслада от разправяното, сякаш отново убиваше Марго Бамбъро, като преразказваше събитията.

– Излязох с Лари. Надрънках му някакви глупости за семейство, на което му трябва бетон за ремонт на покривната тераса. Казах му, че са крайно бедни. А той толкова се стараеше да ме впечатли, глупакът, че беше готов да им поеме строителните работи.

Тя извъртя очи в гримаса.

– Наложи се да го баламосвам как бащата ще се почувства некадърник... Убедих го, че е достатъчно да отмъкне няколко торби бетонна смес от строежа. Лари ги откара до „Албемарл Уей“ и ги качи до площадката им. Не го пуснах да иде по-натам, обясних му, че ще е неетично да вижда пациентите ми. Лари си беше един наивник, човек можеше всичко да му каже... Но не искаше да се ожени за мен – заяви неочаквано Джанис. – Защо така? Защо никой не искаше да се ожени за мен? Какво ми липсва, дето другите жени го имат? – попита медицинската сестра, която беше дърпала нагоре клепачите на упоените си жертви, та да се взира в невиждащите им очи. – Никой никога не пожела да се ожени за мен... никога... Исках и мен да ме има във вестника със сватбена рокля. Исках мой ден в църквата, а никога не го получих. Никога...

– Било ти е нужно и алиби освен бетон – отбеляза Страйк, като игнорира въпроса ѝ. – Предполагам, че си избрала дементната старица на Гопсал Стрийт, защото не е могла да каже дали си била с нея, или не по времето, когато е изчезнала Марго.

– Да – потвърди Джанис, като се върна към историята си. – Посетих я в късната сутрин, като оставих лекарства и бележка, за да докажа, че съм била там. Знаех, че ще се съгласи как съм била при нея привечер. Тя нямаше семейство, би потвърдила всичко, което ѝ кажех... От нейната къща отидох да купя билет за късната прожекция в киното, обадих се на детегледачката и ѝ съобщих, че ще закъснея повече от очакваното. Знаех, че Айрийн няма да иска да дойде с мен. Цяла сутрин пъшкаше, че не се чувствала добре. Ясно ми беше, че не страда от зъбобол, но се преструвах, че ѝ вярвам. Айрийн никога не искаше да ходи някъде, където нямаше да се срещнем с мъже.

– Значи, все пак си се върнала в медицинската служба онзи следобед. През задната врата ли влезе?

– Да – кимна Джанис с вече леко разфокусиран поглед. – Никой не ме видя. Знаех, че Марго държи поничка в хладилника, защото я бях видяла сутринта, като се отбих, но тогава около мен имаше хора и не можех да направя нищо. Инжектирах я с натриев разтвор на нембутал през целофана.

– Трябва да си била вече много опитна дотогава. Знаела си точно колко да ѝ сложиш, та все пак да може да върви по улицата.

– Никога няма сигурност – заяви сестрата. За разлика от Крийд тя не се правеше на всесилна, но все пак по онова време се бе занимавала не само с убиване, а и с лекуване, макар и неохотно. – Имах добър усет за дозировката, но човек няма как да е сто процента уверен. Чух, че щяла да се срещне с приятелка в пъб недалече от медицинската служба. Обикновено хапваше нещо, преди да тръгне, но не бях сигурна, че ще изяде поничката и дали още би била в състояние да ходи след това, нито пък кога щеше да ѝ подейства...

По времето, докато го правех, докато набавях бетона и дрогирах поничката, си мислех: това няма да се получи, няма как да се получи. Ще идеш в затвора, Джанис... И знаете ли какво? – Тя вече бе с порозовели бузи и яростна. – В онзи момент вече не ме беше грижа. Не и ако беше казала на Стив за мен. Мислех си как ще се изправя пред съда и ще им разправя как той ме третираше като майка и бавачка, как се възползваше от мен и идваше в жилището ми по всяко време. Тогава вече щеше да му се наложи да ме забележи и да ме чуе. Все едно ми беше. Едничката ми мисъл бе: искам те мъртва, госпожо. Искам те мъртва, ти, дето имаш и съпруг, и приятел, а моят човек идва да ме посети три пъти седмично... Казвах си, че или тя ще умре и на мен ще ми се размине, или щях да стана прочута, по вестниците щеше да пише за мен... Тогава тази идея ми се нравеше.

Тя огледа малката си дневна и Страйк беше сигурен, че се чуди какво ли щеше да представлява килията ѝ.

– Излязох от медицинската служба и тръгнах към дома на Аторн по заобиколен път, но когато си отворих, Гуилерм го нямаше там. Казах си, че това е проблем. Къде ли беше той? Тогава Дебора и Самхайн взеха да мрънкат, че не искат инжекциите си с витамини. Наложи се да стана строга с тях. Обясних на Дебора, че инжекциите са онова, което я поддържа да е добре. Ако не дава да ѝ ги правя, ще се наложи да я откарат с линейка в болницата, където да ѝ направят обстоен преглед. С всичко можеше да я сплаши човек, ако ѝ кажеше, че трябва да излезе навън. Направих на Дебора и Самхайн „инжекциите им с витамини“, както лежаха един до друг на двойното легло в спалнята. Завъртях ги настрани. За нула време изпаднаха в безсъзнание.

Излязох отвън да чакам в телефонната кабина, като се преструвах, че говоря по телефона, за да наблюдавам улицата.

Нищо от случващото се не ми изглеждаше реално. Не вярвах, че ще се получи. Може би щях да ида на работа на другия ден и да чуя, че Марго е припаднала на улицата, а после ще оврещи света, че е била дрогирана, и знаех, че мен ще посочи с пръст.

Тя все не идваше и не идваше. Мислех, че се е свършило. Беше изяла поничката в службата и там беше припаднала. Извикала беше линейка. Сетила се бе какво е станало и беше повърнала. Някакво момиче беше застанало пред телефонната кабина и аз се опитвах да наблюдавам покрай нея. После Марго се зададе по улицата. Казах си: е, това е. Валеше като из ведро. Хората не поглеждаха встрани. Наоколо имаше само чадъри и плискащи вода коли. Тя пресече улицата и видях, че не е добре. Клатушкаше се и залиташе. Като дойде на моя тротоар, се облегна на стената. Краката ѝ бяха готови да поддадат. Излязох от телефонната кабина и казах: „Хайде, миличка, трябва да поседнеш“. Държах лицето си наведено. Тя тръгна с мен, направи няколко стъпки, после осъзна, че съм аз. Посборичкахме се малко. Потътрих я на още няколко крачки и влязохме по „Албемарл Уей“, но тя беше високо момиче... Рекох си, че дотам ще е всичко...

И тогава видях Гуилерм да идва насреща. Беше единственият ми шанс. Повиках го да ми съдейства. Той си мислеше, че ѝ помагам. Двамата я потътрихме нагоре по стълбите. Не ѝ бе останала вече сила да се бори. Издрънках някаква глупост пред Гуилерм, за да му попреча да повика линейка. Отвърнах, че сама мога да я лекувам, че не е нужно да идва полиция и да оглежда апартамента му... Той изпитваше силна параноя по отношение на властите, така че това подейства.

Пратих го да иде да види дали Дебора и Самхайн още спят. Обясних, че са били разтревожени, задето още го няма, и е трябвало да им дам успокоително.

Докато го нямаше в стаята, я задуших. Не отне много усилия. Стиснах ѝ носа и ѝ затулих устата с длан. Сторих на Марго онова, което бях замислила за семейство Аторн.

– Като видях, че е мъртва – продължи Джанис, – я оставих седнала на канапето и влязох в банята. Седнах на тоалетната чиния, загледана във фламингите по тапетите, и се почудих: а сега какво? Гуилерм беше там. Беше я видял... Измислих единствено да го накарам да повярва, че той го е направил. Беше достатъчно чалнат. Вероятно щеше да се наложи и него да убия, но за това щях да му мисля после. Тъй че изчаках в банята и оставих той да иде в стаята и да я намери. Дадох му пет минути с трупа и се върнах там. Заговорих на Марго, сякаш още беше жива: „Вече по-добре ли си, Марго, миличка?“. После ахнах: „Гуилерм, какво си направил? Какво си направил?“. А той отвърна: „Нищо. Нищо не съм направил“. Тогава му рекох: „Можеш да убиваш хора със силата си. Май трябва да повикаме полиция“. Той започна да ме умолява да не го правя, не искал, било грешка. Накрая отстъпих: „Добре, няма да те издавам. Ще накарам трупа да изчезне. Аз ще се погрижа за това“.

Той се разплака като бебе и ме помоли за един от моите седативи. Сам ме накара да го просна в несвяст, представяте ли си? Дадох му успокоителни. Оставих го сгушен и заспал на леглото на Самхайн.

Много ми беше трудно да я натикам сама в онзи голям сандък. Наложи се да извадя всички боклуци, които държаха там. Щом я напъхах вътре, отидох да проверя и тримата. Уверих се, че дихателните им пътища не са запушени. После изтичах навън до телефонната кабина. Звъннах на Айрийн да я попитам остава ли уговорката за кино. Тя отвърна, че не, и аз си казах: слава богу.

Върнах се вътре. Останах там почти до полунощ. Трябваше да смесвам бетона малко по малко, в кофа. Марго беше изпълнила повечето от пространството, но ми отне много време да насипя бетона наоколо ѝ. После затворих капака. Той прилепна към бетона. Не можах да го вдигна отново, тъй че останах удовлетворена.

Когато всички се събудиха, казах на Гуилерм, че съм се погрижила за проблема. Обясних му тихо, че капакът на онзи сандък е залепнал и трябва да намери друго място за играчките на Самхайн.

Той се сети, естествено. Направи се, че не разбира, но му стана ясно. После ходех там три пъти седмично. При едно отиване видях, че е изрисувал онези символи на стената, сякаш беше някакъв езически храм.

Продължих да се притеснявам седмици по-късно, месеци по-късно. Знаех как той разправя на хората, че я е убил. За щастие, всички го имаха за местния побъркан. Но към края взе да става лошо. Той трябваше да си иде. Още не мога да повярвам, че чаках цяла година, за да се отърва от него.

– И горе-долу по времето, когато си го убила, си се обадила по телефона на Синтия Фипс и си се престорила на Марго, нали? За да подадеш на полицията нова следа и да ги разсееш от Гуилерм, в случай че някой го е приемал сериозно.

– Да, точно така – промърмори Джанис, като продължаваше да върти старата халка.

– И си продължила да посещаваш Дебора и Самхайн като Клеър Спенсър?

– Ами да, налагаше се. Имаха нужда от наглеждане. Последното, което ми трябваше, беше социални работници да се разтършуват там.

– А Дебора и Самхайн никога ли не осъзнаха, че Клеър е същата жена като Джанис, медицинската сестра?

– Хора с Чуплива Х хромозома не разпознават лесно лица – поясни Джанис. – Промених си цвета на косата и вече слагах очила. Сторих много, за да ги поддържам в добро здраве. Витамин Д за Дебора, тъй като тя никога не излиза навън. Тя е по-млада от мен... Мислех си, че като нищо ще съм умряла вече, преди някой да открие трупа. Колкото повече време минаваше, ставаше по-малко вероятно някой да узнае някога какво съм направила с него.

– Ами Даутуейт?

– Той духна – отвърна Джанис и усмивката ѝ помръкна. – Това за малко не ми разби сърцето. Налагаше ми се да излизам с Айрийн и да попълвам четворката с Еди и Лари, като се правех на щастлива с Лари, когато любовта на живота ми изчезна без следа. Разпитвах всички къде е отишъл Стив, но никой не знаеше.

– А защо тогава Джули Уилкс е на стената ти? – попита Страйк.

– Коя? – попита Джанис още в унеса на самосъжалението си.

– Екскурзоводката от Клактън он Сий – уточни Страйк и посочи към младата блондинка с накъдрена коса, поставена в рамка на стената на Джанис.

– О... ами... – Джанис въздъхна. – Срещнах познат, чийто познат бе срещнал Стив в курортното селище „Бътлинс“ няколко години по-късно. Много се развълнувах. Лари вече ми бе омръзнал донемайкъде. Много исках да видя Стив отново. Умирам си за мъж, дето го бива да ме разсмее – повтори жената, планирала убийството на цяло семейство единствено заради удоволствието да ги гледа как умират. – Знаех, че има нещо между нас, знаех, че можехме да бъдем двойка. Така че резервирах почивка за мен и Лари в „Бътлинс“. Кев не пожела да дойде и това ме устройваше. Накъдрих си косата и минах на диета. Нямах търпение да стигнем там. Човек се самонавива и си фантазира какво ли не, нали?

– Отидохме на клубната вечер и ето ти го него там – промълви тихо Джанис. – О, беше прекрасен. Изпълни „Серенада за Лонгфелоу“. Всички момичета полудяха по него, когато свърши да пее. А Лари до мен се наливаше с алкохол. След като Лари си легна в бунгалото, аз отново излязох. Не можах да го намеря. Отне ми три дни да успея да разменя няколко думи с него. „Стив, това съм аз – казах му, – Джанис, твоята съседка. Медицинската сестра!“

Бавно лицето ѝ се наля с червенина и стана по-алено, отколкото през цялото интервю. Чак очите ѝ се насълзиха.

– А той само подхвърли: „О, да. Как си, Джанис?“, и се отдалечи. После го видях – добави Джанис и брадичката ѝ се разтрепери – да целува онова момиче, онази Джули, и да поглежда назад към мен, сякаш ми правеше демонстрация.

А, не, казах си. След всичко, което бях сторила за Стив... Не.

Направих го в предпоследната нощ на престоя ни. Лари хъркаше гръмко, както обикновено. Дори не забеляза, че не съм в леглото.

След работа всички се събираха в бунгалото на Стив, бях го научила вече, защото ги следях. Тя излезе сама. Пийнала. В два през нощта. Не беше трудно. Не се мяркаше никой наоколо. Тогава нямаше камери като в наши дни. Блъснах я, скочих след нея и я задържах под водата. Тази беше единствената, дето я ликвидирах без медикаменти, но бях много ядосана, нали разбирате...

Излязох от басейна, избърсах се, изтрих стъпките, но беше топла вечер, та на сутринта нищо не се виждаше.

На следващия ден го срещнах и му казах: „Голяма трагедия е това с момичето, Стив. Изглеждаш ужасно. Искаш ли да ти взема нещо за пиене?“. Той пребледня като платно, но си казах: ти ме използва, Стив, а после ме заряза.

Някъде в далечината прозвуча полицейска сирена и като си погледна часовника, Страйк прецени, че идваха насам, на „Найтингейл Гроув“.

– Ти се възползваше от съчувствието и добротата ми, ядеше сготвената от мен храна – продължаваше да говори Джанис на въображаемия Стив Даутуейт. – Бях готова дори детето си да убия заради теб. А ти хукна подир други жени. Не. Действията си носят последствия – заяви Джанис все така с пламнали бузи. – Мъжете трябва да го научат и да поемат отговорност. И жените също – добави тя, а сирената вече звучеше по-силно. – Е, ще го видя отново в съда, нали? Всъщност, сега като си мисля за това, очаквам го с нетърпение – сподели Джанис. – Никак не е забавно да живея тук сама. Интересно ще ми е да видя физиономията на Айрийн. Ще ме има по всички вестници, нали? И може би, когато някои мъже прочетат защо съм го направила, ще станат по-предпазливи с кого си играят. Полезен урок за всички от мъжки пол, ако питате мен. Действията – повтори натъртено Джанис Бийти, когато полицейската кола спря пред външната ѝ врата, а тя изправи рамене, готова да посрещне съдбата си – си носят последствия.

Седма част

И ето че дойде октомври, изпълнен с ведра радост...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

72

... за нищо на света от работата си не биха се

откъснали...

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Успехът, както Корморан Страйк отдавна бе научил, беше нещо много по-сложно, отколкото го мислеха повечето хора.

Не за пръв път медиите насочваха фокуса си към детективската агенция и докато възторжените отзиви без съмнение ласкаеха самочувствието и представляваха добра реклама за бизнеса, както винаги носеха със себе си и затруднения пред съдружниците да поддържат темпото на работата си. Робин, чийто домашен адрес бързо бе разкрит от представителите на пресата, потърси убежище в дома на Ванеса Екуензи и с помощта на няколко различни перуки и умело положен грим успяваше да посвърши някаква работа, та да не се налага на Баркли и Хъчинс да поемат всичко сами. Страйк от своя страна отново прибегна до стаята за гости на Ник и Илза, където си пусна брада и не се показваше много навън, а ръководеше служителите на агенцията по телефона. Пат Чонси остана сама на Денмарк Стрийт да се грижи за административните дела, като надлежно отваряше офиса сутрин и го затваряше вечер.

Изригналата публичност след двете сензационни открития: едното на женско тяло, скрито в бетон в тих апартамент в Клъркънуел, а другото – скелет на тийнейджърка, заровен под боклуци в кладенец в Ислингтън, – не показваше изгледи да стихне скоро. Имаше твърде много вълнуващи аспекти в тази история: положителната идентификация на костите на Марго Бамбъро и Луиз Тъкър, коментарите от двете опечалени семейства, които не знаеха кое надделява у тях, облекчението или скръбта, профилите на двама много различни убийци и то се знае, частните детективи, прославяни като несъмнено най-талантливите в столицата.

Колкото и да бяха хвалени, Страйк ни най-малко не беше доволен как пресата нападаше Грегъри Талбът („Как бихте отговорили на хората, които твърдят, че ръцете на баща ви са окървавени?“) и Динеш Гупта („Съжалявате ли, че дадохте такива блестящи отзиви за Джанис Бийти, докторе?“), нито пък да види двамата Аторн извеждани от истински социални работници от апартамента им, уплашени, дезориентирани и неразбиращи. Карл Оукдън имаше кратка поява в „Дейли Мейл“, където се опита да се представи като експерт по темите „Страйк“ и „Марго Бамбъро“, но тъй като статията започваше с думите: „Осъжданият за измама Карл Брайс, син на Дороти, някогашната секретарка на медицинската служба...“, надали бе изненадващо, че Оукдън много скоро отново потъна в сенките. Бащата на Страйк, от друга страна, на драго сърце гледаше да свързва името си с това на Страйк, като пусна изявление през рекламната си агенция колко е горд с най-големия си син. Като кипеше вътрешно, Страйк отклони всякакви запитвания за коментар.

На Денис Крийд, тъй дълго къпал се в светлината на прожекторите във всяка новина, свързана с него, този път бе отредено мястото на бележка под линия. Джанис Бийти напълно го бе засенчила, и то не само с броя на предполагаемите ѝ жертви, а и с това, че десетилетия по-дълго бе останала напълно неразкрита. Към медиите изтекоха снимки от дневната ѝ на „Найтингейл Гроув“, сред които се открояваха поставените в рамки фотографии на жертвите по стените, на папката с некролози, държана в шкафа за порцеланови съдове, и на спринцовката, ролката целофан и сешоара, намерени от Страйк зад канапето. Запасите от лекарства и отрови в кухнята ѝ бяха изнесени от полицейски експерти, а розовобузата и среброкоса бивша медицинска сестра, получила прозвището Бабата отровителка, примигваше невъзмутимо към новинарските камери, докато бе отвеждана в съда и поставена под арест.

Междувременно Страйк не можеше да отвори вестник или да пусне телевизор, без да види Брайън Тъкър, даващ интервюта на всеки пожелал да говори с него. С дрезгавия си глас той плачеше, ликуваше, хвалеше Страйк и Робин, твърдеше пред света, че двамата заслужават рицарско звание („Или онази титла за жените, как ѝ викаха?“ – „Дейм“, услужливо подсказа русата водеща, която съчувствено стискаше ръката на развълнувания Тъкър), ридаеше при спомените за дъщеря си, описваше подготовката за погребението ѝ, критикуваше полицията и информираше света как през цялото време е бил сигурен, че тялото на Луиз е в кладенеца. Страйк се радваше за стареца, но все пак му се искаше за негово добро и за това на самия Тъкър той да иде тихо да скърби другаде, а не да търка диваните в безкрайна поредица от интервюта пред водещите на дневни телевизионни предавания.

Върволицата от роднини, изпитващи подозрения за това как близките им са умрели, след като са били поверени на грижите на Джанис, скоро се превърна в приливна вълна. Издавани бяха заповеди за ексхумация, а Айрийн Хиксън, в чийто дом полицията бе влязла, за да изземе съдържанието на кухненските ѝ шкафове, се появи като обект на статия в „Дейли Мейл“, седнала в натруфената си дневна с двете си твърде едри дъщери, много приличащи на нея.

„Джан винаги си е била малко нещо мъжемелачка, но чак такова нещо никога не съм подозирала. Бях я нарекла най-добрата си приятелка. Не знам как съм могла да бъда такава глупачка! Тя предлагаше да ми пазарува храна, преди да се върна от гостуване при дъщеря ми. Изяждах нещо, поставено от нея в хладилника, и веднага ми призляваше, при което я молех да дойде. Моята къща е с много повече удобства от нейната и тя обичаше да седи у дома, а понякога също така ѝ давах пари, та това е единствената причина, поради която не съм мъртва. Честно казано, не знам дали някога ще преодолея този шок. Не мога да спя, непрекъснато ми е зле, не мога да престана да мисля за това. Връщам се назад и се чудя как така никога не прозрях какво става. Оказа се, че е убила и Лари, горкия Лари, с когото аз и Еди я запознахме. Нямам представа как ще се помиря със себе си, всичко това е пълен кошмар. Не очакваш такова нещо от медицинска сестра.“

Ако не за друго, то по този въпрос Страйк бе принуден да се съгласи с Айрийн Хиксън. Питаше се защо му е отнело толкова време да се вгледа по-внимателно в алиби, което от самото начало му се бе сторило крайно неубедително, защо бе приемал на доверие думите на Джанис, когато бе подлагал на съмнение казаното от всички други. Наложи му се да заключи, че също като жените, които доброволно се бяха качвали във вана на Денис Крийд, бе подведен от грижливо представена женственост. Също както Крийд се бе прикривал зад фасада на добродушие, така и Джанис бе сложила маската на грижовност, самоотверженост, майчинско състрадание. Церера е пазителка, Рак е изпълнен с доброта и инстинкт да закриля. Сериозна доза себепорицание помрачаваше победата на Страйк, което озадачаваше Ник и Илза, неизменно ликуващи при материалите във вестниците за последния и най-славен детективски триумф на техния приятел.

Междувременно Ана Фипс нямаше търпение лично да благодари на Страйк и Робин, но съдружниците детективи отложиха срещата, докато не утихна първият взрив на внимание от страна на медиите. Свръхпредпазливият Страйк, чиято брада беше вече добре оформена, накрая се съгласи да се видят две седмици след откриване на тялото на Марго. Макар с Робин всеки ден да се чуваха по телефона, двамата също за пръв път щяха да се срещнат след решаването на случая.

Стъклата на прозореца в стаята за гости на Ник и Илза бяха осеяни с дъждовни капки, докато Страйк се обличаше тази сутрин. Тъкмо бе нахлузил чорапа върху изкуственото си стъпало, когато мобилният му телефон върху нощното шкафче бипна. Той предположи, че е съобщение от Робин, вероятно предупреждаващо го, че репортерите още са на пост пред къщата на Ана и Ким, но вместо това видя името на Шарлот.

Здравей, Блуи. Мислех, че Джаго е изхвърлил този телефон, но току-що го намерих скрит в дъното на шкаф. И тъй, ти сътвори още едно удивително дело. Чета всичко за теб в пресата. Иска ми се да имаха свестни твои снимки, но допускам как ти си доволен, че нямат. Във всеки случай, поздравления. Сигурно е хубаво да докажеш как всички, които не вярваха в агенцията, са грешили. Май и аз съм включена в това число. Ще ми се да ти бях оказала повече подкрепа, но сега е твърде късно. Не знам дали ще се зарадваш да получиш съобщение от мен, или не. Вероятно не. Така и не се обади в болницата или ако си го направил, никой не ми каза. Може би тайно би изпитал облекчение, ако бях умряла. Проблемът щеше да е решен, а ти обичаш да разрешаваш нещата... Не мисли, че не съм ти признателна. Благодарна съм ти, или поне един ден ще бъда. Но знам, че си направил онова, което би сторил за всеки друг. Такива са твоите морални правила, нали? А аз винаги съм искала нещо по-особено от теб, нещо, което не би дал на никой друг. Странно, започнах да оценявам хората, които проявяват почтеност към всички, но и за това, изглежда, е късно вече. С Джаго се разделяме, макар че той още не иска да нарече ситуацията с истинското ѝ име, защото да напуснеш склонната си към самоубийство съпруга не изглежда добре отстрани, а никой не би повярвал, че аз съм тази, която го напуска. Все още държа на думите си, които ти казах в края. Винаги ще е така.

Страйк се отпусна на леглото с телефон в ръка и само един обут чорап. Светлината на дъждовния ден осветяваше екрана на телефона, в който той виждаше отражение на брадатото си лице, докато се взираше в съобщението, толкова в съзвучие с духа на Шарлот, че и сам би могъл да го е написал: очевидното недоволство от съдбата ѝ, опитите ѝ да провокира реакция у него, уязвимостта, използвана като оръжие. Наистина ли бе напуснала Джаго? Къде ли бяха сега двегодишните близнаци? Мислеше за всички неща, които би могъл да ѝ каже, за да ѝ вдъхне надежда: че бе искал да позвъни в болницата, че я бе сънувал непрекъснато след опита ѝ за самоубийство, че тя все още властваше във фантазията му, че неуспешно се мъчеше да я прогони от съзнанието си. Мина му през ума да игнорира съобщението, но точно преди да остави настрани телефона си, размисли и буква по буква изписа краткия си отговор.

Права си, бих направил това за всеки. Това не означава, че не се радвам, задето си жива, радвам се. Но сега ти трябва да продължиш да бъдеш жива заради себе си и заради децата си. Каня се да променя номера си. Грижи се за себе си.

Препрочете текста, преди да изпрати съобщението. Тя несъмнено щеше да го приеме като удар, но той бе мислил много след опита ѝ за самоубийство. След като все си бе казвал, че никога няма да си смени номера, тъй като твърде много хора, с които общуваше, го имаха, напоследък призна пред себе си, че бе искал да държи отворен канал за комуникация между себе си и Шарлот, защото имаше желание да знае как тя не може да го забрави, както и той нея. Време бе да се прекъсне тази последна тънка нишка. Натисна бутона за изпращане на съобщението и довърши обличането си.

След като се увери, че и двете котки на Илза и Ник са затворени в кухнята, излезе от къщата. Пристигна още едно съобщение от Шарлот, докато вървеше по улицата под дъжда.

Не мисля, че съм изпитвала по-голяма завист към някого в живота си, отколкото към това момиче – Робин.

Това вече Страйк реши да го игнорира.

Тръгна умишлено по-рано към метростанцията „Клапъм-юг“, за да си даде време за една цигара, преди Робин да го вземе с колата и да го откара по краткото разстояние до апартамента на Ана и Ким. Застанал под навеса пред станцията, той запали, загледан към редица велосипедисти край калния ъгъл на парка „Клапъм Комън“, където жълто-кафявите листа на дърветата потреперваха под силния дъжд. Беше дръпнал едва два пъти от цигарата си, когато телефонът зазвъня в джоба му. Решен да не отговаря, ако е Шарлот, той го извади и видя името на Полуърт.

– Как е, приятелю?

– Значи, още имаш време за незначителните люде, Шерлок?

– Мога да ти отделя минута-две – отвърна Страйк. – Не искам хората да си мислят, че се големея. Как върви при теб?

– Пристигаме в Лондон за уикенда.

Полуърт звучеше също толкова въодушевен, колкото човек, очакващ колоноскопия.

– Мислех, че Лондон е самото олицетворение на всичко зло.

– Не е по мой избор. Роз има рожден ден. Иска да види шибания „Цар Лъв“, площад „Трафалгар“ и разните му други глупости.

– Ако търсиш къде да отседнеш, имам само една спалня.

– Запазихме апартамент от Airbnb. За по-следващия уикенд. Чудех се дали ще си навит да се видим на по бира. Може да доведеш и Робин, та Пени да има с кого да си говори. Освен ако, знам ли, самата кралица не ти е възложила случай за решаване.

– Искаше, но ѝ отговорих, че списъкът ми с чакащи е запълнен. Много ще се радвам – каза Страйк. – Какво друго ново?

– Нищо – отвърна Полуърт. – Видя ли каква я свършиха шотландците?

Старият ландроувър се появи сред редица от коли. Страйк нямаше желание да се впуска в темата за келтския национализъм и отговори:

– Е, да, такава я свършиха, както се изразяваш. Трябва да затварям, приятелю, Робин идва да ме вземе с колата. Ще ти звънна по-късно.

Метна угарката си в близка отводнителна шахта, готов да се качи веднага щом Робин спреше.

– Добро утро – поздрави тя, когато Страйк се намести на седалката до нея. – Закъснях ли?

– Не, аз подраних.

– Хубава брада – отбеляза Робин, като се отдели от бордюра и подкара под дъжда. – Приличаш на партизански командир, осъществил успешен атентат.

– И се чувствам като такъв – отвърна Страйк, който наистина в присъствието на Робин изпита тържествуващото чувство, убягвало му досега.

– С Пат ли говори току-що по телефона? – попита Робин.

– Не, с Полуърт. Идва в Лондон по-следващия уикенд.

– Мислех, че мрази Лондон.

– Мрази го. Едно от децата му иска да дойдат. Той прояви желание да се срещне с теб, но аз не те съветвам.

– Защо? – поинтересува се Робин, усетила се леко поласкана.

– Обикновено жените не харесват Полуърт.

– Мислех, че е женен.

– Женен е. Съпругата му не го харесва.

Робин се разсмя.

– Защо реши, че Пат ще ми звъни? – попита Страйк.

– Ей сега говорих с нея. Госпожица Джоунс е разстроена, че не ѝ докладваш лично.

– По-късно ще се свържа с нея по фейстайм – каза Страйк, докато минаваха през парка с работещи чистачки. – Дано брадата ми я откаже.

– Някои жени харесват брада – посочи Робин и Страйк не можа да не се зачуди дали съдружничката му не беше една от тях.

– Хъчинс и Баркли като че доста са напреднали с партньора на Хитреца.

– Да – потвърди Робин. – Баркли предлага да иде до Майорка да поогледа там.

– Не съм учуден. Остава ли си уговорката за съвместното ни интервю на новата служителка в понеделник?

– Мишел ли? Да, определено – отвърна Робин.

– Дано дотогава вече да сме се върнали в офиса.

Робин зави по „Кърл Роуд“. Нямаше следа от репортери, така че тя паркира пред редова викторианска къща, разделена на два апартамента.

Страйк натисна звънеца, надписан „Фипс/Съливан“, и веднага чуха стъпки по стълбите, след което вратата отвори Ана Фипс, облечена в същия торбест син памучен анцуг и бели платнени обувки, с които ги бе посрещнала при първата им среща във Фолмът.

– Заповядайте – покани ги с усмивка и се отдръпна назад, та да ги пропусне в малкото квадратно пространство в дъното на стълбите.

Стените бяха боядисани в бяло, покриваха ги серия абстрактни монохромни рисунки, а полукръглият прозорец над вратата хвърляше поток от светлина върху незастланите с мокет стълби, които напомниха на Робин за старческия дом „Сейнт Питър“ и Христос в естествен ръст над входа.

– Ще се помъча да не плача – изрече тихо Ана, сякаш уплашена да не бъде чута, но въпреки решението очите ѝ вече бяха пълни със сълзи. – Простете, но много искам да ви прегърна – каза и наистина го направи, първо с Робин, после със Страйк. Направи крачка назад, поклати глава, позасмя се и изтри очите си. – Не мога да изразя с думи колко... колко съм ви признателна. Какво ми дадохте... – Тя направи неопределен жест и поклати глава. – Толкова е... странно. Невероятно щастлива и облекчена съм, но в същото време скърбя... Намирате ли някаква логика в това?

– Абсолютно – отвърна Робин, а Страйк изсумтя.

– Всички са тук – съобщи Ана, като посочи нагоре. – Ким, татко, Син, а също и Уна, поканих я за няколко дни. Планираме погребението, но татко и Син, тъй или иначе, оставиха на мен организацията... Елате, качвайте се, всички искат да ви благодарят...

Докато следваха Ана по стръмните стълби, Страйк се подпираше на парапета и си припомни бъркотията от емоции, които го нападнаха, щом получи по телефона известие за смъртта на собствената си майка. Сред мощната вълна от скръб имаше и мъничка искрица на облекчение, което го бе шокирало и засрамило. С времето започна да разбира, че в някакъв тъмен ъгъл на съзнанието си се бе боял от новината и отчасти я бе очаквал. Ужасният вкус на Леда за мъже бе кулминирал в потресаваща смърт върху мръсен дюшек и макар от тогава до сега тя да не бе престанала да му липсва, щеше да е лъжец, ако не признаеше, че е изпитвал токсична смесица от тревожност, чувство за вина и страх през последните години от живота ѝ.

Само можеше да си представи смесените емоции, обладали съпруга на Марго или бившата бавачка, заела мястото на Марго в семейството. Когато стигна до горната площадка, той зърна Рой Фипс, седнал на кресло в дневната. Очите им се срещнаха за кратко, преди от стаята да излезе Ким и да блокира видимостта на Страйк към хематолога. Русата психоложка бе широко усмихната: тя поне изпитваше напълно неподправено удоволствие.

– Е, какво можем да кажем... – каза тя, като се ръкува първо със Страйк, а после и с Робин. – Влизайте...

Страйк и Робин последваха Ана и Ким в дневната, която бе широка и просторна като онази в летния им дом във Фолмът, с дълги прозрачни завеси на прозорците, голи подове, голям бял килим и бледосиви стени. Книгите бяха подредени по цвят. Всичко бе семпло и добре замислено, много различно от къщата, в която бе отраснала Ана, с грозните ѝ викториански бронзови орнаменти и тапицирани с кретон на цветя столове. Единствената украса на стената висеше над камината: черно-бяла снимка на море и небе.

По големия еркерен прозорец зад Рой се сипеха дъждовни струи. Възрастният човек вече се бе изправил на крака. Нервно избърса ръка в панталона си, преди да я протегне към Страйк.

– Как сте? – попита го с треперещ глас.

– Много добре, благодаря – отговори Страйк.

– Госпожице Елакот – каза Рой и протегна ръка към Робин. – Разбрах, че всъщност вие...

Неизречените думи „сте я намерили“ като че прозвънтяха в стаята.

– Да – отвърна Робин.

Рой кимна и стисна устни, а големите му очи се отделиха от лицето ѝ и се насочиха към една от котките порода „Рагдол“ с бдителните ѝ аквамаринови очи, която току-що се бе вмъкнала в стаята.

– Седни, татко – кротко го подкани Ана и Рой направи каквото му бе казано.

– Ще ида да видя дали Уна е намерила всичко необходимо, тя отиде да прави чай – заяви весело Ким и излезе.

– Моля, настанявайте се – обърна се Ана към Страйк и Робин и те седнаха един до друг на канапето.

В същия миг котката рагдол леко скочи горе и се намести в скута на Страйк. Робин междувременно бе насочила поглед към отоманката, която служеше вместо масичка за кафе. Беше тапицирана с брезент на сиви и бели райета и далеч по-малка от тази в апартамента на Аторн, твърде малка, та в нея да се побере сгушена жена, но дори и така беше мебел, каквато Робин се съмняваше, че ще притежава някога, колкото и практична да беше. Никога нямаше да забрави прашната маса от втвърден бетон и черепа на Марго Бамбъро, подаващ се от него.

– Къде е Син? – попита Ана баща си.

– В банята – малко дрезгаво отвърна Рой. Хвърли нервен поглед към площадката зад вратата, преди да се обърне към детектива: – Аз... трябва да ви кажа, че ужасно се срамувам, задето сам никога не наех някого. Повярвайте, мисълта, че можехме да знаем всичко това преди десет, преди двайсет години...

– Е, това не е много добре за нашето его, Рой – подхвърли Страйк, като галеше мъркащата котка. – Подтекстът е, че всеки би могъл да се справи като нас.

Ана и Рой се разсмяха по-гръмко, отколкото забележката заслужаваше, но Страйк разбираше нуждата от шеги след силен шок. Дни след като бе вдигнат с хеликоптер от кратера, където бе лежал с откъснат от коляното надолу крак, ту връщащ се в съзнание, ту губещ го отново, с горната част от тялото на Гари Топли до него, си припомняше как Ричард Анстис, другият оцелял с обезобразено след експлозията лице, подхвърли глупава шега как Гари би могъл да пести от панталони, ако беше оживял. Страйк не бе забравил как се разсмя на идиотската и безвкусна шега и как се бе порадвал на няколко секунди облекчение от шока, скръбта и жестоката болка.

Откъм площадката долетяха женски гласове: Ким се беше върнала с поднос с чай, следвана от Уна Кенеди, понесла голяма шоколадова торта. Лицето ѝ сияеше изпод лилавия бретон, а кръстът с аметисти подскачаше на гърдите ѝ също като преди. Когато остави тортата, тя каза:

– Ето ги и нашите герои! Ще ви прегърна и двамата!

Робин стана, за да получи полагащото ѝ се, но Страйк не искаше да размърдва котката и прие своята прегръдка седнал.

– Ей ме нà, пак ревнах! – разсмя се Уна, като се изправи и избърса очите си. – Кълна се в Бог, все едно съм на виенско колело, ту горе, ту долу...

– И аз направих същото, като ги видях – каза Ана и се засмя на Уна.

Усмивката на Рой, както Робин забеляза, бе притеснена и някак замръзнала. Питаше се какво ли му е да е редом с най-добрата приятелка на покойната си жена след всички тези години. Дали физическите промени у Уна го караха да се чуди как ли би изглеждала Марго, ако бе доживяла до седемдесетгодишна възраст? Или отново си задаваше въпроса, както вероятно го бе правил през всички тези години, дали бракът му щеше да издържи на продължителните периоди ледено мълчание, последвали срещата ѝ за по питие с Пол Сачуел, дали напрежението в отношенията им би могло да бъде преодоляно, дали Марго не би приела предложението на Уна да потърси спасение в нейния апартамент?

Щяха да са се развели, помисли си Робин с абсолютна увереност, но после се зачуди дали не смесва Марго със самата себе си, както го бе правила по време на цялото разследване на този случай.

– О, здравейте – чу се задъхан глас откъм вратата и всички се извърнаха към Синтия. По слабото ѝ жълтеникаво лице бе изписана усмивка, но тя не достигаше до тревожните ѝ, изпъстрени с точици очи. Беше с черна рокля и Робин се запита дали не я бе облякла преднамерено в знак на траур. – Прощавайте, аз бях в... Как сте вие двамата?

– Добре – отвърна Робин.

– Чудесно – каза Страйк.

Синтия издаде типичния си задъхан смях, после каза:

– Да... не... толкова е прекрасно...

Наистина ли бе прекрасно за Синтия, зачуди се Робин, докато мащехата на Ана си придърпа стол и отказа парче от тортата, която, както се оказа, Уна бе излязла на дъжда, за да купи. Как ли се чувстваше, след като Марго Бамбъро се бе завърнала, пък макар и само като затворен скелет? Болеше ли я да вижда съпруга си толкова разтърсен и подвластен на емоции? Да приеме Уна, най-добрата приятелка на Марго, сред семейството като новооткрита леля? Робин, която явно бе изпаднала в ясновидски период, беше сигурна, че Синтия никога не би била избрана от хематолога като втора съпруга. Марго вероятно би помолила младата Синтия да я придружи в новия ѝ живот и да продължи да се грижи за Ана. Дали Синтия би се съгласила, или би останала лоялна на Рой? Къде би отишла и за кого би се омъжила, след като за нея вече не би имало място в Брум Хаус?

Сега и втората котка влезе в стаята и се втренчи в необичайно голямата група хора, която завари вътре. Внимателно пристъпи покрай креслата, отоманката и канапето, скочи на перваза и остана с гръб към тях, загледана в дъждовните капки, плъзгащи се по стъклото.

– Чуйте сега – заговори Ким от стола си с висока облегалка, който бе взела от ъгъла на стаята, – настояваме да ви платим за допълнителния месец работа. Знам, че казахте „не“...

– Беше наш избор да продължим да работим по случая – отговори Страйк. – Радваме се, че помогнахме, и определено не искаме повече пари.

С Робин бяха на едно мнение, че случаят с Марго Бамбъро щеше да им се отплати тройно като реклама и нови поръчки, освен това Страйк бе с усещането, че е трябвало да го реши по-рано, затова вземането на още пари от Ана и Ким би изглеждало ненужна алчност.

– Тогава искаме да направим дарение с благотворителна цел – заяви Ким. – Имате ли някакви предпочитания в тази посока?

– Ами... – прочисти гърло Страйк, – ако сте го намислили сериозно, сестрите от фондация „Макмилън“...

Забеляза леката изненада у членовете на семейството.

– Леля ми почина тази година – обясни той – и сестра от „Макмилън“ ни оказа голяма подкрепа.

– О, разбирам – отвърна Ким и настана кратка пауза, през която помежду им като че изплува силуетът на Джанис Бийти като пара, виеща се от каната с чай.

– Медицинска сестра – промълви Ана. – Кой би заподозрял сестра?

– Марго – отвърнаха едновременно Рой и Уна.

Погледите им се срещнаха и двамата се усмихнаха тъжно, несъмнено изненадани, че най-сетне са в съгласие, а Робин видя как Синтия отмести поглед встрани.

– Тя не харесваше тази сестра, каза ми го – заговори Уна, – но аз я обърках с блондинката, която направи сцена на коледното парти.

– Не, тя нямаше добро чувство към сестрата – обади се Рой. – На мен също го каза скоро след като постъпи в медицинската служба. Не обърнах особено внимание...

Сега явно бе решил да бъде честен и откровен, колкото и да го болеше.

– Мислех, че е от онези случаи, в които две жени твърде много си приличат: и двете от работническата класа, и двете със силни характери. Когато се запознах с нея на барбекюто, тя всъщност ми се видя съвсем... прилична. Разбира се, Марго никога не сподели подозренията си...

Отново настана мълчание и Страйк бе сигурен, че всички в стаята си припомнят как Рой не беше разговарял с жена си през няколкото седмици преди убийството ѝ, а точно тогава у Марго явно бяха кристализирали подозренията към Джанис.

– Джанис Бийти е може би най-добрата лъжкиня, която съм срещал – обади се Страйк в напрегнатата атмосфера, – и страхотна актриса.

– Получих крайно изненадващо писмо от сина ѝ Кевин – съобщи Ана. – Знаехте ли, че той ще пристигне от Дубай, за да свидетелства срещу нея?

– Знаехме – отвърна Страйк, когото Джордж Лейборн най-редовно осведомяваше за напредъка на полицейското разследване.

– Написа ми, че според него прегледът от страна на мама му е спасил живота – каза Ана.

Робин забеляза как Ана бе нарекла Марго „мама“, докато преди я назоваваше само „майка ми“.

– Забележително писмо – потвърди Ким. – Пълно с извинения, сякаш вината е негова.

– Горкият човек – продума тихо Уна.

– Твърди, че се обвинява, задето не е отишъл да разправи за нея в полицията, но кое дете би повярвало, че майка му е сериен убиец? – каза Ана, докато котката Кагни мъркаше в скута на Страйк. – Не мога да обясня достатъчно смислено на двама ви какво направихте за мен... за всички нас. Неизвестността бе нещо ужасно, а сега знам със сигурност, че мама не си е тръгнала по свое желание и че си е отишла... твърде леко...

– Било е почти безболезнено – потвърди Страйк.

– И вече знам със сигурност, че ме е обичала – добави Ана.

– Ние винаги... – подхвана Синтия, но заварената ѝ дъщеря бързо я прекъсна.

– Знам, Син, винаги сте ми казвали, че ме е обичала, но без знание какво се е случило в действителност винаги си остава съмнение, нали? Ала като сравня ситуацията си с тази на Кевин Бийти, чувствам се направо щастливка... Знаете ли какво са намерили – обърна се Ана към Страйк и Робин, – като са извадили мама от бетона?

– Не – отвърна Страйк.

Тънките ръце на Синтия си играеха с венчалната ѝ халка и я въртяха около пръста ѝ.

– Медальона, подарен ѝ от татко – каза Ана. – Потъмнял е, но когато го отворили, вътре имало моя снимка, която била съвсем като нова. – Очите ѝ отново заблестяха от сълзи. Уна се пресегна и потупа Ана по коляното. – Казват, че ще мога да получа тялото, след като приключат с всички експертизи.

– Това е много хубаво – промълви Робин.

– А чухте ли какво е имало в чантата ѝ? – попита Ким.

– Не – каза Страйк.

– Бележки от консултацията ѝ с Тео – осведоми ги Ким. – Напълно четливи са, запазени са от кожата. Пълното ѝ име е било Теодосия Лъвъридж, от семейство на скитащи цигани е. Марго е подозирала, че се касае за ектопична бременност, и е искала да позвъни за линейка, но Тео отвърнала, че приятелят ѝ ще я закара. Бележките на Марго подсказват, че Тео се е бояла семейството ѝ да не научи, че е бременна. Не одобрявали приятеля ѝ.

– Ето защо така и не се е обявила после – каза Робин.

– Вероятно, да – съгласи се Ким. – Горкото момиче, надявам се да е добре.

– Може ли да попитам – обърна се Рой към Страйк – колко силни са доказателствата срещу Джанис Бийти пред съда? Защото... не знам какво са ви осведомили контактите ви в полицията... но последното, което чухме, е как при експертизата не са успели да докажат, че Марго е била упоена.

– Засега не са – отвърна Страйк, който бе разговарял с Джордж

Лейборн предишната вечер, – но чух, че ще опитат някакъв новаторски метод за откриване на следи от медикаменти и химикали в бетона, заобикалял тялото. Няма гаранции, но неотдавна бил използван успешно при случай в САЩ.

– Но ако не успеят да докажат, че е била дрогирана – каза с напрегнато изражение Рой, – тезата срещу Джанис се гради изцяло на косвени доказателства, нали?

– Ако се съди по коментара на адвоката ѝ пред медиите, той със сигурност ще се опита да я отърве – вметна Ким.

– Ще му се наложи доста да се потруди – отговори Страйк. – Защитата трябва да посочи причина, поради която полицията е открила в дома ѝ телефон на несъществуваща социална работничка и защо семейство Аторн са имали номера. Братовчедите им от Лийдс могат да я идентифицират като жената, помогнала им да разчистят апартамента. Глория Конти е готова да свидетелства за поничката в хладилника и за пристъпите на повръщане, от които са страдали тя и Уилма, а Даутуейт ще застане на свидетелската скамейка...

– Ще го направи ли? – попита Уна и по лицето ѝ се изписа надежда. – О, това е добре, тревожехме се по повод на него...

– Според мен накрая осъзна, че единственият му изход е да премине през всичко това – каза Страйк. – Готов е да свидетелства, че от момента, в който е започнал да яде храна, приготвена от Джанис, е имал симптоми на отравяне, че при последната консултация Марго го е посъветвала да не яде нищо, приготвено от Джанис. Кевин Бийти ще свидетелства, че дъщеричката му е пила белина, докато е била уж под грижите на Джанис, и че родната му майка му е давала „специални напитки“, от които се е чувствал зле... Какво друго? – обърна се Страйк към Робин да я подкани да продължи главно за да може той да хапне от тортата.

– Налице са смъртоносните субстанции, които са иззети от къщата на Джанис – каза Робин, – без да споменаваме факта, че се е опитала да отрови чая на Корморан, когато е отишъл у тях, за да я изобличи. Налице е и дрогираната храна, открита в жилището на Айрийн, както и снимките в рамки на стената ѝ, включително на Джоана Хамънд, за която тя твърди, че никога не е виждала, и на Джули Уилкс, която се е удавила в курортното селище Бътлинс в Клактън он Сий. От полицията са убедени, че ще могат да набавят улики от гробовете и на други жертви, при все че резултатите при Марго не са категорични. Джанис е поискала да кремират бившия ѝ партньор Лари, но любовницата му Клеър е погребана и е наредена ексхумация.

– Аз лично – намеси се Страйк, успял да изяде половината си парче торта, докато Робин говореше – мисля, че тя ще умре в затвора.

– Е, радваме се да го чуем – изрече с облекчение Рой, а Синтия добави задъхано:

– Да... не... определено.

Котката до прозореца се обърна, после отново се извъртя към стъклото да гледа дъжда, докато близначката ѝ дращеше игриво с лапа пуловера на Страйк.

– Двамата ще дойдете на погребението, нали? – попита Ана.

– За нас ще е чест – отговори Робин, защото Страйк току-що беше лапнал голяма хапка торта.

– Оставили сме подготовката на Ана – каза Рой. – Тя има думата.

– Искам мама да има приличен гроб – обади се Ана. – Място, което да мога да посещавам... след всички тези години на неизвестност къде е тя. Искам я там, където да мога да я намирам.

– Разбирам го добре – кимна Страйк.

– Наистина не си представяте какво ми дадохте – увери ги Ана за трети път. Протегна ръка към Уна, но тя гледаше към Синтия. – Имам си вече Уна, както и Син, която ми бе най-прекрасната майка... Мама със сигурност е избрала точния човек да ме отгледа...

Лицето на Синтия се сгърчи, при което Страйк и Робин тактично отклониха погледи – Робин към котката до прозореца, а Страйк към морския пейзаж над камината. Дъждът барабанеше по прозореца, котката в скута му предеше, а той си припомни урната във форма на лилия, подскачаща по вълните. Изпита тежест в гърдите си въпреки удовлетворението, че е изпълнил задачата, защото му се прииска да можеше да се обади на Джоун да я осведоми за финала на историята с Марго Бамбъро и да я чуе за последен път да му каже колко е горда с него.

73

Симпатията, от душата идеща, не е със силата

на пламъка на Купидон, ала приятелството издига се над двете, то носи по-голяма радост от всяка земна слава.

Душата управлява физическото тяло и затова

душевната любов по-мощна е и трайна от телесната,

туй все едно е злато да сравняваш с прост пиринч.

Едмънд Спенсър, „Кралицата на феите“

Робин се събуди няколко дни по-късно от лъчите на есенното слънце, проникващи през пролука в завесите ѝ. Погледна мобилния си телефон и с изненада видя, че е десет сутринта, което означаваше, че се е насладила на най-дългия си сън от цяла година насам. После си припомни защо можа да спи до късно: беше девети октомври, рожденият ѝ ден.

Илза бе устроила вечеря в нейна чест на следващия ден, петък. Избрала бе елегантен ресторант и направи резервация за себе си и Ник, Ванеса и годеника ѝ Оливър, Баркли, Хъчинс и съпругите им, Макс и новия му приятел (осветител в телевизионния му сериал) и Страйк. Робин нямаше планове за днешния ден, същинския празник, който Страйк бе настоял тя да вземе като почивен. Надигна се в леглото с прозявка и погледна към пакетите върху скрина насреща – всичките бяха от семейството ѝ. Малкото пакетче от майка ѝ подсказваше за бижу в него, без съмнение в чест на юбилея ѝ. Тъкмо се канеше да стане от леглото, когато телефонът ѝ бипна и тя видя съобщение от Страйк.

Знам, че се предполагаше да имаш почивен ден, но излезе нещо. Моля те, би ли дошла да се видиш с мен в „Шейкспиър Хед“ на Марлбъро Стрийт в пет следобед? Облечи се елегантно, може да се наложи да се впишем в скъпа обстановка.

Робин прочете съобщението два пъти, за да не би да е пропуснала „честит рожден ден“ някъде в него. Възможно ли беше, ама възможно ли беше наистина пак да е забравил? Или пък си мислеше, че ще си изпълни всичко, което се иска от него, като се появи на вечерята, организирана от Илза, и няма защо да отчита действителния ѝ рожден ден? Вярно, чувстваше се някак безтегловна без работа и без никого от приятелите ѝ наоколо, но Страйк нямаше как да знае това, тъй че тя с много смесени чувства написа отговор: Добре.

Когато обаче се качи горе по халат да си приготви чай, завари на кухненската маса голяма кутия с картичка върху нея, а името ѝ на плика бе написано с непогрешимия сбит и нечетлив почерк на Страйк. Тя знаеше, че Макс е излязъл рано, за да снима външни сцени в Кент, и е взел Уолфганг със себе си, който щеше да спи в колата и после да се порадва на разходка по обед. Тъй като не беше чула да се звъни на вратата, предположи, че Страйк някак е успял предварително да предаде на Макс кутията и картичката, с които да я изненада тази сутрин. Това изискваше висока степен на планиране и усилия, което бе крайно нетипично за него. Нещо повече, тя не бе получавала истинска картичка от Страйк, не дори и когато ѝ купи зелената рокля след разрешаването на първия им случай.

Отпред на картичката бе изписано с големи блестящи розови цифри числото трийсет. Вътре Страйк бе написал:

Честит рожден ден. Това не е истинският ти подарък, него ще го получиш по-късно. (Не са цветя.) С обич Страйк Х

Робин гледа известието не по-дълго, отколкото то предполагаше. Много неща в него ѝ допаднаха, включително целувката и това, че се бе нарекъл „Страйк“. Остави картичката на масата и взе голямата кутия, която, за нейна изненада, бе толкова лека, че сякаш бе празна. После видя названието на артикула отстрани: Балон в кутия.

Отвори капака и извади балон във формата на магарешка глава, вързана с плътна панделка за основа с прикрепена тежест. Усмихна се, остави го настрани, приготви си чай и закуска, после написа съобщение на Страйк.

Благодаря за балона магаре. Уцели момента безпогрешно. Предишният ми е почти спихнал.

Получи отговор шейсет секунди по-късно.

Чудесно. Боях се да не е твърде очевиден избор и всички да са ти купили такова. Ще се видим в 5.

С литнало сърце Робин изпи чая си, изяде препечената филийка и се върна долу да отвори подаръците от семейството си. Всички ѝ бяха купили малко по-скъпи варианти на миналогодишните подаръци, с изключение на родителите ѝ, които ѝ бяха пратили красиво колие с единичен кръгъл опал – нейния камък според датата ѝ на раждане, – заобиколен с малки диаманти. На придружаващата го картичка пишеше: „Честита трийсета годишнина, Робин. Обичаме те, мама и татко х“.

Напоследък Робин силно усещаше каква щастливка е, задето има двама любящи родители. Работата ѝ я бе научила как много хора нямаха този късмет, как немалко бяха от непоправимо разбити семейства и не един възрастен човек носеше невидимите белези от най-ранно детство, а усещанията и асоциациите бяха завинаги изкривени от липсата на обич, от насилие, от жестокост. Така че тя се обади на Линда да ѝ благодари и в крайна сметка говори с майка си повече от час: основно беше лековато бъбрене, но все пак ободряващо. Сега, след като разводът ѝ бе приключил, ѝ беше по-лесно да се обажда у дома. Робин не беше казала на майка си, че Матю и Сара очакват дете: щеше да остави Линда сама да го научи с времето и да излее първоначалния си пристъп на негодувание някъде, където Робин да не я чуе.

Към края на разговора Линда, която не бе одобрявала драматичната стъпка на дъщеря си към промяна в кариерата още от първото нараняване, нанесено ѝ във връзка с работата, спомена неспирното присъствие на случая „Марго Бамбъро“ в медиите.

– Наистина сте постигнали нещо невероятно – каза Линда. – Ти и... ъъ... Корморан.

– Благодаря, мамо – продума Робин колкото изненадана, толкова и трогната.

– Как е Морис? – поинтересува се майка ѝ с престорено небрежен тон.

– О, уволнихме го – весело съобщи Робин, забравила, че и това не беше казала на майка си. – Заместничката му започва от другата седмица. Жена, на име Мишел Грийнстрийт. Чудесна е.

Робин взе душ и се върна в стаята си да изсуши косата си както трябва, обядва, докато гледаше телевизия, после се върна долу да облече прилепналата синя рокля, която за последно сложи, когато отиде да увещава секретарката на Хитреца да издаде тайните си. Добави опаловото колие, най-ценното бижу в нейно притежание, след като бе свалила и оставила годежния си пръстен при напускането на Матю. Красивият камък с неговия мек блясък освежи старата рокля и по изключение доволна от вида си, Робин взе втората си ръчна чанта, малко по-елегантна от онази, с която обикновено ходеше в офиса, и отиде да прибере телефона си от нощното шкафче.

Чекмеджето на шкафчето беше леко отворено и Робин зърна картите таро „Тот“, лежащи вътре. За миг се поколеба, после под усмихнатите очи на магарето балон провери на телефона си колко е часът. Още беше рано да излиза от къщи за срещата си със Страйк на Марлбъро Стрийт в пет. Остави чантата си, извади тестето с карти, седна на леглото си и започна да ги размесва, след което избра първата карта и я постави пред себе си.

Две саби бяха кръстосани върху синя роза на зелен фон. Тя се консултира с „Книга на Тот“.

Покой... Двойка саби. Представлява общо разтърсване в резултат от конфликта на съчетание на Огън и Вода... Относителното спокойствие е подсилено от звездите: Луна във Везни...

Робин си спомни, че първата карта изобразяваше „естеството на проблема“.

– Покоят не е проблем – промърмори тя в празната стая. – Покоят е нещо добро.

Но разбира се, в действителност тя не бе задала въпрос на картите; просто искаше да ѝ покажат нещо днес, в деня на рождението ѝ. Обърна втората карта, която би трябвало да обозначава причината за проблема.

Странна зелена маскирана женска фигура стоеше под везни, хванала в ръка зелена сабя.

Настройване... Тази карта представлява знака на Везни... изобразява Удовлетворената жена. Равновесието е отделено от каквито и да било индивидуални предубеждения... Ето защо тя трябва да бъде тълкувана като оценяваща добродетелите на всеки акт и изискваща точно и прецизно удовлетворение...

Робин повдигна вежди и обърна третата и последна карта: решението. Отново се появиха двете преплетени риби, изхвърлящи вода в два златни бокала, плаващи върху зелено езеро: същата карта, която бе обърнала в Лемингтън Спа, когато все още не знаеше кой е убил Марго Бамбъро.

Любов... Картата се отнася също до Венера в Рак. Показва хармония между мъжа и жената, интерпретирана в най-широк смисъл. Това е съвършена и умиротворяваща хармония...

Робин пое дълбоко дъх, върна картите в кутийката им и я прибра в чекмеджето на нощното шкафче. Когато стана и взе шлифера си, магарето балон леко се полюля на панделката си.

Робин чувстваше леката тежест на новия опал в хлътнатината в основата на шията си, докато вървеше към станцията на метрото, и след като след толкова време се бе наспала както трябва, косата ѝ бе чиста и тя самата бе обзета от чувство на лекота, дошло още откакто извади магарето балон от кутията му, привлече много мъжки погледи на улицата и във влака. Но Робин ги игнорира всичките, изкачи стълбите към „Оксфорд Съркъс“, после тръгна по Риджънт Стрийт и когато наближи „Шейкспиърс Хед“, видя Страйк да стои отпред, облечен в костюм.

– Честит рожден ден! – каза и след кратко колебание се наведе и я целуна по бузата.

Робин забеляза, че миришеше не само на цигари, но и на афтършейв с дискретен аромат на лавандула, което бе необичайно за него.

– Благодаря... няма ли да влезем в пъба?

– Ъъ... не – отвърна Страйк. – Искам да ти купя нов парфюм. – Той посочи към задния вход на „Либърти“ само на десет метра разстояние. – Това ще ти е истинският подарък за рождения ден... освен ако вече не си си купила такъв.

Той силно се надяваше да не е. Не можа да измисли какво друго да ѝ предложи, което не би ги запратило отново в неловкост и евентуални недоразумения.

– Аз... не съм – промълви Робин. – Откъде знаеше, че...

– Обадих се на Илза миналата Коледа...

Той задържа отворена пред нея стъклената врата, която водеше към секцията за шоколад, сега пълна с лакомства за Хелоуин.

– Попитах продавача, но той все ми показваше разни с имена... знам ли... от сорта „Желана за чукане“...

Смехът, който Робин не съумя да потисне, бе толкова силен, че хората се извърнаха да я погледнат. Движеха се покрай щандове, отрупани със скъпи трюфели.

– Изпаднах в паника – призна Страйк, – та затова накрая получи бонбони. – Така или иначе – добави той, когато стигнаха до прага на помещението с парфюмите с неговия купол, изрисуван с луна и звезди, – избери си каквото искаш и аз ще го платя.

– Страйк – погледна го Робин, – това е... много тактично обмислено.

– Ами... хората се променят – вдигна рамене той. – Така поне ми каза психиатър от „Бродмур“. Аз ще стоя тук – посочи той ъгъл, където се надяваше едрото му тяло да не се пречка на никого. – Избирай на спокойствие.

И тъй, Робин прекара приятен четвърт час да разглежда шишенца, да пръска от тестери върху хартиени лентички, да се наслаждава на кратка консултация с услужлива продавачка и накрая да сведе избора си до два парфюма. Поколеба се дали може да направи онова, което ѝ се искаше, но... след като бяха най-добри приятели, можеше, нали?

– Виж, има два, които харесвам – каза Робин, приближила се до Страйк. – Дай си мнението. Ще ти се налага да живееш с този мирис в ландроувъра.

– Ако са достатъчно силни, че да замаскират миризмата на тази кола, не са годни да бъдат вдишвани от човешки нос – отвърна той, но все пак взе двете лентички да ги помирише.

Първата лъхаше на ванилия, което му напомняше кейк, и му хареса. Втората му донесе асоциации за топла мускусна кожа с привкус на смачкани цветя.

– Този. Вторият.

– Ха. Мислех си, че ще предпочетеш първия.

– Защото мирише на храна ли?

Тя се усмихна и отново подуши лентичките.

– Да, мисля, че и аз предпочитам втория. Не е евтин.

– Ще се справя.

И тъй, той отнесе тежкия куб от бяло стъкло, носещ името „Нарсисо“ до касата.

– Да, подарък е – отвърна Страйк, когато бе попитан, и изчака търпеливо да бъде свален етикетът с цената и шишето да бъде увито в хартия и превързано с панделка. Лично той не виждаше смисъла от това, но чувстваше, че дължи на Робин известна церемониалност, и усмивката ѝ, когато пое торбичката от него, му каза, че догадката му е правилна. Сега вървяха обратно през магазина, за да излязат през главния вход, където ги заобикаляха кофи с цветя.

– Е, накъде...? – попита Робин.

– Ще те водя в „Риц“ за шампанско – отвърна Страйк.

– Ти сериозно ли?

– Да. Нали затова съм облякъл костюм.

За миг Робин само го гледаше, после вдигна ръце и го прегърна силно. Заобиколени от букети цветя и двамата си припомниха прегръдката на стълбите на нейния сватбен ден, но този път Робин обърна лице и решително целуна Страйк по бузата, като прилепи устни към наболата брада.

– Благодаря, Страйк. Означава много за мен.

А това, помисли си нейният съдружник, когато двамата се отправиха към „Риц“ в златистото сияние на ранната привечер, наистина си заслужаваше шейсет лири и мъничко усилие...

От подсъзнанието му изникнаха имената Мазанков и Крупов[7] и му отне секунда или две, преди да се сети къде ги е чувал, защо му звучаха корнуолски и защо му бяха хрумнали тъкмо сега. Краищата на устните му потрепнаха, но след като Робин не видя усмивката, не изпита потребност да я обясни.

Благодарности

Както винаги благодаря на превъзходния си редактор Дейвид Шели, който винаги превръща работата в удоволствие; на чудесния си агент Нийл Блеър; на екипа, който опази здравия ми разум: Марк Хъчинсън, Ребека Солт и Ники Стоунхил; на домашния и служебния ми отбор, без които тази книга никога нямаше да бъде довършена: Ди Брукс, Саймън Браун, Дани Камерън, Анджела Милн, Рос Милн, Фи Шапкот и Кайса Тиенсу; на Нийл Мъри, най-добрия в света изчитащ романи в процес на писане; на Кензи, задето забеляза онзи кръст на Рицарите на свети Йоан на място, където не очаквах да видя такъв; на Уилям Леоне и Лин Корбет за вдъхновението и задето проверяваха изчисленията ми; на Ръсел Таунсенд, задето ми помогна да проверя всички тези локации и задето спаси умрелия ми лаптоп; на Том Бърк за очарователните сайтове на Кроулиана и книжарница „Атлантис“.

Примечания

1

Британско племе, населявало някогашна Думнония, днешния Девън. – Б. пр.

2

„Не мога да повярвам“, песен на гръцкия певец Теодосис Коцис. – Б. пр.

3

Mole (англ.) означава „бенка“ и „къртица“. – Б. пр.

4

Не, още продължаваме! (Фр.). – Б. пр.

5

Как да кажа „прекъсвам“? (Фр.) – Б. пр.

6

Ела, Обеликс! (Фр.) – Б. пр.

7

Мазанков и Крупов са герои от „Ана Каренина“ на Л. Толстой, и двамата съсипали кариерата си заради жени. – Б. пр.

Content

Робърт Галбрейт
Тревожна кръв
Корморан Страйк #5

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

Втора част

8

9

10

11

12

13

14

Трета част

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Четвърта част

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

Пета част

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

Шеста част

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

Седма част

72

73

Благодарности

Примечания