Робърт Галбрейт

Смъртоносно бяло

Корморан Страйк #4

На Ди и Роджър

и в памет на

прекрасния бял Спайк

ПРОЛОГ

„Щастието, драга Ребека, е най-вече и преди всичко ведро и радостно чувство на невинност.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Само да можеха лебедите да заплуват редом по тъмнозеленото езеро, снимката можеше да се окаже коронното постижение в кариерата му на сватбен фотограф.

За нищо на света не искаше да променя позицията на новобрачните, защото меката светлина изпод балдахина от короните на дърветата превръщаше младоженката с нейните свободно спуснати златисточервени къдрици в истински прерафаелитски ангел и подчертаваше издяланите скули на съпруга й. Не си спомняше кога за последно му се бе случвало да снима тъй красива двойка. При господин и госпожа Матю Кънлиф не се налагаха тактични трикове, нито специален ъгъл, който да скрие тлъстинки по гърба (тя беше дори с една идея по-слаба, отколкото трябва, но на снимка щеше да излезе идеална), нямаше нужда да се подканя младоженецът: „Хайде сега да опитаме една със затворена уста“, защото зъбите на господин Кънлиф бяха правилни и бели. Единственото, което трябваше да бъде скрито, и това щеше да стане с ретуш на финала, беше грозният белег над лакътя на булката: морав и отчетлив, с още видими следи от шевовете.

Бе носила гумена шина, когато фотографът отиде в дома на родителите й сутринта. Доста го постресна при свалянето й за снимките. Почуди се дори дали не е правила неуспешен опит за самоубийство преди сватбата, защото какво ли не бе видял през двайсетте си години стаж.

– Бях нападната – обясни госпожа Кънлиф или Робин Елакот, както се бе казвала допреди два часа. Фотографът бе силно впечатлителен човек и му се наложи да пропъди представата за стомана, врязваща се в тази мека бледа плът. За щастие, грозният белег сега бе скрит в сянката, хвърляна от букета с кремави рози на госпожа Кънлиф.

Лебедите, проклетите лебеди. Ако и двата можеха да се махнат от фона, не би имало значение, но единият непрестанно се гмуркаше и рунтавото му пирамидално задниче току щръкваше по средата на езерото като перест айсберг, пращащ вълнички по повърхността, тъй че дигиталното му отстраняване щеше да бъде далеч по-сложно, отколкото си представяше младият господин Кънлиф, който го предложи като изход от ситуацията. Спътникът на лебеда междувременно продължаваше да се носи край брега – грациозен, спокоен и определено извън кадър.

– Готово ли е? – попита младоженката с нескрито нетърпение в гласа.

– Изглеждаш прелестна, цветенце – обади се Джефри, бащата на младоженеца, зад гърба на фотографа. Вече май беше подпийнал. Родителите на двамата, кумът и шаферките наблюдаваха, застанали под сянката на близките дървета. Най-малката шаферка, наскоро проходила, едва бе удържана да не мята камъчета в езерото и сега мрънкаше, а майка й я успокояваше с немлъкващ дразнещ шепот.

– Приключихте ли? – отново поиска да узнае Робин, без да обръща внимание на свекъра си.

– Почти – излъга фотографът. – Ако обичате, обърнете се още малко към него, Робин. Точно така. Хубави широки усмивки. Сега!

В двойката се долавяше напрежение, което не можеше да бъде изцяло приписано на трудността от композирането на снимката. Фотографа това не го интересуваше. Не беше брачен консултант. Срещал бе младоженци, които започваха да си крещят още докато си отчиташе светломера. Една булка с гръм и трясък бе напуснала сватбения прием. Още пазеше размазана снимка от 1998 година, за да забавлява приятели с нея, на която младоженецът блъсваше с глава кума.

Колкото и привлекателни да бяха семейство Кънлиф, той не им даваше големи шансове. Този дълъг белег на ръката на булката го бе стреснал от самото начало, приемаше го като злокобно предзнаменование.

– Хайде стига толкова – изрече внезапно младоженецът и пусна Робин. – Вече имаме достатъчно снимки, нали?

– Чакайте, чакайте, ето че и другият се приближава! – рече сприхаво фотографът.

В мига, щом Матю пусна Робин, лебедът край далечния бряг пое през тъмнозелената вода към другаря си.

– Човек ще рече, че проклетниците го правят напук, а, Линда? – засмя се гръмогласно Джефри към майката на булката.

– Няма значение – отсече Робин и привдигна дългата си пола над обувките с твърде нисък ток. – Сигурна съм, че все нещо е излязло.

Излезе изпод дърветата на яркото слънце и пое през моравата към замъка от седемнайсети век, където вече се бяха скупчили повечето от гостите, пийваха шампанско и се възхищаваха на гледката около хотела.

– Мисля, че ръката я боли – каза майката на булката на бащата на младоженеца.

„Друг път – рече си фотографът с известно хладно злорадство. – Скарали са се в колата.“

Двойката бе изглеждала щастлива под дъжда от конфети на излизане от църквата, но щом пристигнаха пред извънградския хотел, вече бяха с каменните изражения на хора, едва сдържащи гнева си.

– Ще мине. Трябва й едно питие – каза утешително Джефри. – Иди й прави компания, Мат.

Мат вече бе тръгнал подир младоженката и я настигаше без усилие, докато тя пристъпваше през тревата на високите си токове. Други гости ги следваха, тревнозелените шифонени рокли на шаферките се издуваха от топлия ветрец.

– Робин, трябва да говорим.

– Ами говори тогава.

– Изчакай за минута.

– Ако спра, цялото семейство ще ни връхлети отзад.

Матю погледна зад себе си. Тя беше права.

– Робин...

– Не ми пипай ръката!

Раната й пулсираше в горещината. Робин искаше да намери сака със солидната гумена предпазна шина, но той бе извън достъп в младоженския апартамент, където и да се намираше това чудо.

Множеството от гости, застанало в сянката на хотела, вече се различаваше по-ясно. Жените се открояваха с шапките си. Сю, лелята на Матю, бе с електриковосиня с форма на колело от каруца. Върху главата на Джени, зълвата на Робин, се мъдреше смайващо творение от жълти пера. Мъжете се сливаха в еднотипните си тъмни костюми. От това разстояние бе невъзможно да се види дали Корморан Страйк беше сред тях.

– Поспри все пак, ако обичаш.

Робин остана на място.

– Просто бях шокиран да го видя, това е – подхвана предпазливо Матю.

– Да не си мислиш, че аз очаквах да го зърна как нахълтва посред службата и събаря цветята? – парира го Робин.

Матю би понесъл този отговор, ако не бе усмивката, която тя се мъчеше да потисне. Не бе забравил радостта, изписана по лицето й, когато бившият й шеф нахлу посред венчалната им церемония. Питаше се щеше ли да й прости някога, че отговори с „Да“ на въпроса на свещеника, вперила поглед в онзи едър грозник Корморан Страйк вместо в мъжа си. Сигурно всички присъстващи бяха забелязали как засия при появата му.

Близките им отново ги настигаха. Матю нежно улови Робин над лакътя с пръсти на сантиметри от порезната рана и я поведе напред. Тя тръгна с готовност, но той подозираше, че това е от нетърпението й да се приближи до Корморан Страйк.

– В колата ти казах, че ако искаш да се върнеш да работиш при него...

– ...значи съм кръгла идиотка – довърши Робин.

Мъжете, застанали по групички на терасата, вече бяха по-различими, но Робин никъде не зърваше Страйк. Висок мъж беше, би трябвало да изпъква дори сред братята и чичовците й, които до един бяха над метър и осемдесет. Вероятно си бе тръгнал веднага след службата, вместо да се качи на микробус до хотела. Кратката му поява бе просто знак на добра воля, нищо повече. Не беше дошъл да я вземе обратно на работа, просто да я поздрави с новия й живот.

– Слушай... – с повече топлота заговори Матю. Тя знаеше, че и той също е огледал гостите, установил е отсъствието на Страйк и е стигнал до същия извод.

– В колата се опитах само да кажа, че ти си решаваш как да постъпиш, Робин. Ако той те искаше... ако те иска обратно... това просто ме кара да се тревожа, за бога. Работата при него никак не беше безопасна, нали?

– Да – отвърна Робин с остри болки в раната от нож. – Не беше безопасна.

Тя се обърна към родителите си и останалите от семейната група и ги зачака да я настигнат. Сладостният мирис на гореща трева изпълваше ноздрите й, а слънцето напичаше непокритите й рамене.

– Искаш ли да идеш при леля Робин? – каза сестрата на Матю.

Малката Грейс послушно се вкопчи в пострадалата ръка на Робин и се овеси на нея, така че я принуди да изписка от болка.

– О, толкова съжалявам, Робин... Грейси, пусни...

– Шампанско! – провикна се Джефри. Обгърна раменете на Робин и я побутна към очакващото множество.

Мъжката тоалетна бе безукорно чиста и без всякаква миризма, както и бе очаквал Страйк от този луксозен извънградски хотел. Щеше му се да си бе донесъл халба бира в хладната и тиха кабинка, но това би подсилило впечатлението, че е безнадежден алкохолик, пуснат под гаранция от ареста, за да присъства на сватбата. И без това персоналът бе посрещнал уверението му, че е гост на приема на Кънлиф-Елакот, с едва прикрит скептицизъм.

Дори в читаво състояние Страйк имаше плашещо въздействие поради това, че бе едър, мургав, по природа смръщен и с боксьорски профил. Днес изглеждаше като току-що слязъл от ринга. Носът му беше счупен, морав и подут до степен, че бе удвоил размера си, двете му очи бяха насинени и подпухнали, а едното му ухо беше възпалено и с пресни черни шевове. Поне раната от нож на дланта му беше скрита под превръзка, но най-хубавият му костюм беше смачкан и с петно от вино след последното обличане. Най-доброто, което можеше да се каже за вида му, бе, че поне беше нацелил подхождащи обувки преди тръгването за Йоркшър.

Той се прозя, затвори болящите го очи и за миг опря глава в хладната разделителна стена. Толкова беше уморен, че като нищо можеше да заспи тук, седнал на тоалетната чиния. Трябваше да намери Робин обаче и да я помоли – на колене, ако трябваше – да му прости, задето я бе уволнил, и да се върне на работа. Стори му се, че видя възторг по лицето й, когато очите им се срещнаха в църквата. Със сигурност му отправи сияеща усмивка, докато вървеше по пътеката към изхода, хванала под ръка Матю, така че той бе забързал обратно през гробището да помоли приятеля си Пищяла, който сега спеше на паркинга в мерцедеса, взет назаем за пътуването, да последва микробусите до мястото за приема.

Страйк не бе имал желание да остане за обяда и речите; не беше отговорил утвърдително на поканата, която получи, преди да уволни Робин. Беше искал само да поговори с нея за няколко минути, но до този момент това се бе оказало невъзможно. Забравил беше какво е по сватби. Докато издирваше Робин на пълната с хора тераса, с неудобство усети, че е привлякъл вниманието на сто чифта любопитни очи. Изгълта шампанското, което не обичаше, и се оттегли в бара да си намери бира. Тъмнокос младеж, който напомняше Робин в устата и челото, го бе последвал, съпроводен от група негови връстници, всичките с изражение на едва потискано вълнение.

– Вие сте Страйк, нали? – попита младежът.

Детективът потвърди.

– Мартин Елакот – представи се другият. – Брат съм на Робин.

– Приятно ми е – каза Страйк и повдигна превързаната си ръка, за да покаже, че не може да се здрависа, без да изпита болка. – Къде е тя, знаете ли?

– Правят им снимки – отвърна Мартин. После посочи айфона си, който стискаше в другата си ръка. – Съобщиха ви по новините. Заловили сте Шакълуелския изкормвач.

– О – каза Страйк. – Да.

Въпреки пресните рани от нож на дланта и ухото си имаше чувството, че бурните събития отпреди дванайсет часа се бяха случили много отдавна. Контрастът между мръсното скривалище, където бе приклещил убиеца, и този четиризвезден хотел бе толкова голям, сякаш се намираха в различни реалности.

Сега на бара дойде жена, чиято тюркоазена шапка потреперваше в бялорусата й коса. Тя също държеше телефон и очите й се стрелкаха между него и живия Страйк, като явно го сравняваше със снимката на екрана си.

– Прощавай, трябва да се изпикая – каза Страйк на Мартин и побърза да се измъкне, преди да го е заговорил някой друг. Обясни на изпълнения с подозрения хотелски персонал защо е тук и потърси убежище в тоалетната.

Отново се прозя и погледна часовника си. Робин вероятно беше приключила вече със снимките. С мъчителна гримаса, защото обезболяващите, които му бяха дали в болницата, отдавна бяха изгубили ефекта си, Страйк се изправи, отключи вратата и отново се гмурна сред зяпащите го непознати.

В края на празния салон за хранене бе разположен струнен квартет. Започнаха да свирят, докато сватбената група се организира в редица за посрещане, за което Робин заключи, че трябва да бе дала съгласието си по време на приготовленията. От толкова много отговорности се бе измъкнала, че през целия ден я спохождаха дребни изненади от рода на тази. Забравила беше например, че се бяха договорили снимките да бъдат направени при хотела, а не пред църквата. Ако не се бяха метнали в даймлера веднага след службата, може би щеше да има шанс да поговори със Страйк и да го помоли – на колене, ако трябваше – да я вземе обратно. Но той си бе тръгнал, без да приказва с нея, и я остави да се чуди има ли куража или смиреността да му се обади след всичко и да моли за работата си.

Помещението й изглеждаше тъмно след ярко огрения от слънцето парк. Беше с дървена ламперия, брокатени завеси и маслени картини в позлатени рамки. Във въздуха бе надвиснал тежкият мирис от цветята, украсяващи масите, застлани със снежнобели покривки, върху които блестяха чаши и излъскани прибори. Струнният квартет, който бе звучал силно при акустиката на облицованото в дърво помещение, сега бе удавен сред глъч от гости, тълпящи се на стълбите и на площадката отвън – бъбреха и се смееха, вече обилно почерпени с шампанско и бира.

– Е, подредихме се! – прогърмя Джефри, който май извличаше най-голямо удоволствие от деня. – Викайте ги да идват!

Ако майката на Матю беше жива, Робин се съмняваше, че Джефри би давал тъй шумен израз на ентусиазма си. Покойната госпожа Кънлиф не пестеше смразяващите си погледи и сръчквания с лакът и постоянно следеше за признаци на несдържано поведение. Сю, сестрата на госпожа Кънлиф, беше в началото на колоната на поздравяващите, дискретно студена, защото беше искала да седи на главната маса, но тази привилегия й бе отказана.

– Как си, Робин? – попита и млясна въздуха до ухото й.

Нещастна, разочарована и гузна, задето не се чувстваше щастлива, Робин внезапно усети колко много не я харесваше тази жена, нейна нова леля.

– Прелестна рокля – подхвърли леля Сю, но погледът й вече беше насочен към хубавия Матю.

– Ще ми се майка ти... – подзе, после изхлипа и зарови лице в кърпичката, приготвена в ръката й.

Към тях се придвижиха още приятели и роднини, сияещи, целуващи, ръкостискащи. Джефри непрекъснато задържаше колоната, като се нахвърляше с мечешка прегръдка върху всеки, който не се съпротивляваше активно.

– Той дойде, значи – каза Кейти, любимата братовчедка на Робин. Щеше да й бъде шаферка, ако не беше в напреднала бременност. Днес й беше терминът. Робин се чудеше как още може да ходи. Усети корема й твърд като диня, когато се наведе за целувка.

– Кой дойде? – попита Робин, когато Кейти вече пристъпваше напред, за да прегърне Матю.

– Шефът ти, Страйк. Мартин го беше арестувал долу в...

– Мисля, че мястото ти е там, Кейти – намеси се Матю и й посочи маса в центъра на залата. – Сигурно ти е трудно в тази жега и имаш нужда да поседнеш.

Робин едва регистрира преминаването на още няколко гости край редицата на посрещачите. Даваше отговори наслуки на благопожеланията им, а очите й постоянно се стрелкаха към входа, от който прииждаха гостите. Дали Кейти бе имала предвид, че Страйк все пак е в хотела? Беше я последвал от църквата ли? Щеше ли да се появи? Къде се криеше? Тя го бе търсила навсякъде – на терасата, във фоайето, в бара. Надеждата й се събуди само за да помръкне отново. Може би Мартин, прочут със своята нетактичност, го бе накарал да побегне. После си напомни, че Страйк не беше чак такова крехко създание, и надеждата лумна отново. Докато се луташе вътрешно между очакване и скептицизъм, стана й още по-невъзможно да симулира настроение като за сватбен ден, а знаеше, че неспособността й да покаже подходящите чувства нервира Матю.

– Мартин! – възкликна радостно Робин, когато се появи по-малкият й брат, вече прехвърлил границата с поне три халби и придружаван от приятелите си.

– Значи вече си знаела? – рече Мартин. Държеше в ръка мобилния си телефон. Предишната нощ бе спал у приятел, за да отстъпи стаята си на роднини, дошли от юг.

– Какво да съм знаела.

Мартин вдигна към нея екрана, за да й покаже репортажа от новините. Тя ахна, като видя кой е бил Изкормвача. Раната, която й бе нанесъл този човек, и в момента пулсираше болезнено.

– Той още ли е тук? – попита Робин, изоставила всякакви преструвки. – За Страйк питам. Каза ли, че ще остане, Март?

– За бога! – измърмори Матю.

– Прощавай – извини се Мартин, усетил раздразнението на Матю. – Задържам опашката.

И той отмина напред. Робин се обърна да погледне Матю и като на термална снимка видя как вината свети в него.

– Знаел си – процеди тя, като разсеяно раздруса ръката на пралеля, навела се в очакване на целувка.

– Какво да съм знаел? – тросна се той.

– Че Страйк е заловил...

Но за вниманието й настояха бившият състудент и колега на Матю Том и годеницата му Сара. Тя не чу почти и дума от онова, което каза Том, защото не сваляше поглед от вратата, където се надяваше да види Страйк.

– Знаел си – повтори Робин, след като Том и Сара се отместиха. Отново имаше пауза. Джефри се бе озовал срещу братовчед от Канада. – Нали?

– Хванах края на новините сутринта – измърмори Матю. Лицето му се изопна, когато погледна над главата на Робин към входа. – Е, ето ти го. Желанието ти се сбъдна.

Робин се извърна. Страйк току-що бе влязъл с навеждане в залата. Едното му око бе сиво-лилаво над силно наболата брада, едното му ухо бе подуто и шито. Повдигна превързаната си ръка, когато очите им се срещнаха, и направи опит за усмивка, която се превърна в гримаса на болка.

– Робин – заговори Матю, – чуй, трябва да ти...

– След минута – прекъсна го тя с радост, каквато очебийно бе отсъствала у нея през целия ден.

– Преди да приказваш с него, трябва да ти кажа...

– Мат, моля те, не може ли да почака?

Никой от семейството не прояви склонност да забави Страйк, а и травмата му не предполагаше възможност да се здрависва. Държеше превързаната ръка пред себе си и се придвижваше странично покрай редицата. Джефри го стрелна неприязнено, а дори и майка й, която го бе харесала при единствената им предишна среща, не можа да докара усмивка, когато той я поздрави по име. Като че всички гости в ресторанта наблюдаваха ставащото.

– Не беше нужно да стигаш до такъв драматизъм – усмихна се Робин срещу подутото му лице, когато той най-сетне застана срещу нея. Той й се ухили в отговор, колкото и болезнено да бе за него: триста и двайсет километровото пътуване, което бе предприел тъй неразумно, си струваше все пак, за да я види как му се усмихва така.

– Да нахълташ така в църквата! Можеше просто да се обадиш...

– Да бе, съжалявам, че изпосъборих цветята – каза Страйк, като адресира извинението си включително и към намусения Матю. – И се обадих, но...

– Телефонът ми не беше включен тази сутрин – обясни Робин, която си даваше сметка, че задържа опашката, но не я бе грижа вече. – Заобиколете ни – посъветва весело шефката на Матю, висока червенокоса жена.

– Не, аз ти звънях преди два дни – уточни Страйк.

– Какво? – ахна Робин, докато Матю сковано разговаряше с Джемайма.

– Няколко пъти – потвърди Страйк. – Оставих съобщение.

– Не съм получила никакви обаждания – отвърна Робин, – нито съобщение.

Бъбренето, потракването и тихата музика от квартета сякаш внезапно заглъхнаха, когато в гърдите й се надигна шок.

– Кога е било... как каза... преди два дни ли?

Откакто бе пристигнала в дома на родителите си, непрекъснато бе заета с досадни предсватбени задължения, но все пак бе успявала често да проверява телефона си крадешком с надеждата Страйк да й е звънил или да е пратил съобщение. Сама в леглото в един часа миналата нощ беше понечила да провери историята на обажданията до нея със слабата надежда да открие пропуснато повикване, но установи, че тя цялата беше изтрита. След като бе спала много малко през последните две седмици, стигна до извода, че от изтощение е натиснала погрешен бутон и я е заличила случайно...

– Няма да оставам – измънка Страйк. – Само исках да кажа, че съжалявам, и да те помоля да дойдеш...

– Трябва да останеш – заяви тя и хвана ръката му, сякаш той можеше да избяга.

Сърцето й препускаше тъй бързо, че се почувства останала без дъх. Съзнаваше, че вероятно е пребледняла, а жужащото помещение се разлюля пред очите й.

– Моля те, остани – промълви тя, все още стиснала здраво ръката му, без да обръща внимание на наежения Матю до себе си. – Имам нужда... искам да говоря с теб. Мамо? – извика.

Линда излезе от редицата на посрещачите. Имаше вид, че е очаквала повикването и не изглеждаше доволна.

– Моля те, би ли добавила Корморан към някоя маса? – каза Робин. – Може да го настаниш при Стивън и Джени.

Без да се усмихне, Линда поведе Страйк. Още няколко последни гости чакаха да поднесат поздравленията си. Робин не беше в състояние повече да се усмихва и да бъбри любезности.

– Защо не съм получила повикванията от Корморан? – попита тя Матю, докато един възрастен господин се потътри към масите непосрещнат и непоздравен.

– Опитвах се да ти кажа...

– Защо не получих обажданията, Матю?

– Робин, не може ли после да говорим за това?

Истината я връхлетя тъй внезапно, че тя ахна.

– Изтрил си историята на повикванията до мен – промълви и умът й бързо запрескача от едно заключение към друго. – Поиска ми номера на паролата, когато се върнах от тоалетната на бензиностанцията. – Последните двама гости хвърлиха по един поглед на младоженците и се отдалечиха забързано, без да настояват за поздрав. – Взе ми телефона и се отдалечи. Обясни, че било за сватбеното ни пътешествие. Изслуша съобщението му ли?

– Да – отвърна Матю. – И го изтрих.

Тишината, която я бе налегнала, се превърна в остър пищящ звук. Главата й олекна. Ето я, че стърчеше тук в богато надиплената дантелена рокля, която не харесваше – роклята, която се бе наложило да преправят, защото сватбата бе отложена веднъж, – прикована от задължения, свързани с церемонията. В периферното й зрение се мяркаха сто размазани лица. Гостите бяха гладни и нетърпеливи.

Погледът й откри Страйк, застанал с гръб към нея и чакащ, докато Линда уреждаше допълнително място за него на масата на по-големия й брат Стивън. Робин си представи как отива при него и му казва: „Да се махаме оттук“. Как ли би реагирал той?

Родителите й бяха похарчили хиляди лири за този ден. Препълнената зала чакаше булката и младоженецът да заемат местата си на централната маса. По-бледа и от венчалната си рокля Робин последва съпруга си отпреди часове до местата им под гръмналите аплодисменти.

Пипкавият келнер май бе решен да проточи неудобството на Страйк. Нямаше избор, освен да стърчи пред погледите на всички, докато чакаше да бъде поставен допълнителен стол, чинии, чаши и прибори. Линда, почти цяла глава по-ниска от детектива, остана редом с него, докато младежът правеше недоловими с просто око промени в разположението на десертната виличка и завърташе чинията, така че десенът й да е в хармония с тази на съседа му.

Лицето на Линда, доколкото Страйк успяваше да го види под сребристата шапка, беше сърдито.

– Много благодаря – каза той, когато най-сетне келнерът се отдръпна да му направи път, но когато хвана облегалката на стола си, Линда леко докосна с ръка ръкава му. Но този слаб допир бе усетен от него като щракнати белезници, тъй като бе съпроводен с излъчване на майчино негодувание и обида от злоупотребата с гостоприемство. Тя много приличаше на дъщеря си. Оредяващата коса на Линда също бе златисточервеникава, а ясните й сиво-сини очи бяха подчертавани от сребристата шапка.

– Защо сте тук? – процеди тя през стиснати зъби, докато около тях се суетяха келнери, поднасящи ордьоврите. Поне пристигането на храната бе отвлякло вниманието на гостите. Разговорите бяха възобновени и хората се заеха с дългоочакваното угощение.

– За да помоля Робин да се върне на работа при мен.

– Вие я уволнихте. Това разби сърцето й.

Много неща би могъл да отвърне, но предпочете да не го прави от уважение към изстраданото от Линда, когато бе зърнала двайсетсантиметровата рана от нож.

– Три пъти беше нападната, докато работеше при вас – заяви Линда със зачервено лице. – Три пъти.

Страйк бе в състояние съвсем искрено да увери Линда, че приема отговорност само за първото от тези нападения. Второто се случи, след като Робин бе нарушила изричните му нареждания, а третото – в резултат на това, че не само не му се подчини, а застраши разследването на убийство и целия му бизнес.

– Тя изобщо не спи. Чувам я нощем...

Очите на Линда станаха прекомерно бляскави. Пусна го, но прошепна:

– Вие нямате дъщеря. Не можете да разберете какво преживяхме.

Преди Страйк да успее да мобилизира изтощените си способности за отговор, тя закрачи към централната маса. Той улови погледа на Робин над недокоснатия й ордьовър. Изражението й бе тревожно, сякаш се боеше, че той може да си тръгне. Той леко повдигна вежди и най-после се отпусна на мястото си.

Масивно тяло вляво от него се размърда заплашително. Страйк се обърна и срещна още едни очи като на Робин под рунтави вежди.

– Вие сигурно сте Стивън – каза Страйк.

По-големият брат на Робин изръмжа, като все така гледаше гневно. И двамата бяха едри мъже, сместени на тясно – лакътят на Стивън се допря до този на Страйк, когато посегна към халбата си с бира. Останалите на масата се взираха в Страйк. Той повдигна дясната си ръка в подобие на вял поздрав и си спомни, че е превързана чак като я видя, което го смути, че е привлякъл още повече внимание към себе си.

– Здравей, аз съм Джени, съпругата на Стивън – обади се широкоплещестата брюнетка от другата страна на Стивън. – Личи си, че това би ти дошло добре.

Тя му подаде недокосната халба с бира през чинията на Стивън. Страйк й беше толкова признателен, че му идеше да я разцелува. Но се съобрази с още намръщената физиономия на Стивън и промълви полугласна благодарност, след което пресуши половината на един дъх. С крайчеца на окото си забеляза Джени да казва нещо в ухото на Стивън. Той погледна как Страйк остави на масата халбата, прочисти гърло и изрече сърдито:

– Е, май заслужаваш поздравления.

– За какво? – попита Страйк недоумяващо.

Изражението на Стивън се смекчи с една идея.

– Залови онзи убиец.

– О, да – отвърна Страйк, хвана вилицата с лявата си ръка и загреба наведнъж муса от сьомга в ордьовъра. Едва когато го лапна всичкия, забеляза, че Джени се смее, и си даде сметка, че беше редно да подходи с повече респект към деликатеса.

– Съжалявам – избъбри. – Много огладнях.

Стивън вече го наблюдаваше с проблясък на одобрение.

– Че какво има да му се церемони човек? – вдигна рамене и погледна собствения си мус. – Главно въздух съдържа.

– Корморан – обади се Джени, – би ли помахал на Джонатан. Той е другият брат на Робин, ето го там.

Страйк погледна накъдето тя му сочеше. Слабичък младеж със същите цветове като на Робин му махаше ентусиазирано от съседната маса. Страйк го поздрави с кратък и неловък жест.

– Искаш я да се върне, а? – изстреля Стивън насреща му.

– Да – отговори Страйк. – Искам.

Донякъде очакваше гневна реакция, но вместо това Стивън дълбоко въздъхна.

– Предполагам, че трябва да съм доволен. Не съм я виждал по-щастлива, отколкото като работеше за теб. Направо й вадех душата, като бяхме хлапаци, и тя казваше, че иска да стане полицай. Ще ми се да не го бях правил – добави и прие нова халба бира от келнера. Обърна впечатляващо количество от нея, преди да продължи. – Като си припомням сега, били сме големи гадняри с нея, а тогава тя... Е, сега по-добре умее да се защитава.

Стивън насочи поглед към централната маса и Страйк, който бе с гръб към нея, се почувства оправдан и той да се извърне, за да зърне Робин. Тя мълчеше и нито ядеше, нито поглеждаше Матю.

– Не сега, приятел – чу Стивън да казва и като се обърна, видя, че съседът му е протегнал дълга и яка ръка като бариера помежду Страйк и един от приятелите на Мартин, който се беше изправил и вече се бе навел към Страйк, за да му зададе въпрос. Приятелят се оттегли сконфузен.

– Наздраве – каза Страйк и довърши бирата на Джени.

– Свиквай – подхвърли Стивън и също налапа муса си на една хапка. – Заловил си Шакълуелския изкормвач, ще бъдеш прочут, приятел.

Хората казваха как след шок всичко ставащо им било като в мъгла, но при Робин не беше така. Помещението около нея стана дори твърде отчетливо, виждано с всичките му подробности: ярките квадрати светлина, падащи през спуснатите завеси на прозорците, яркото като емайлирано лазурно небе зад стъклата, покривките от дамаска, скрити от лакти и натрупани в безпорядък чаши, все по-силно поруменяващите лица на ядящите и пиещи гости, патрицианския профил на леля Сю, несмекчен от бъбренето на съседите й, подскачащата глупава жълта шапка на Джени, докато тя се шегуваше със Страйк. Виждаше Страйк. Очите й се връщаха тъй често към гърба му, та би могла да скицира с абсолютна точност гънките по сакото му, гъстите и тъмни къдрици отзад на главата му, разликата в плътността на ушите му поради срязаното с нож ляво ухо.

Не, шокът, получен при откритието, което направи в редицата на посрещачите, не бе помътил околната обстановка. Вместо това бе изострил усещането й за звук и за време. В един момент знаеше, че Матю я подканва да се храни, но не го регистрира, докато пълната й чиния не бе прибрана от разтревожен келнер, защото всичко, което й бе казвано, трябваше да проникне през дебелите стени, издигнали се около нея след признанието на Матю за измамата му. В рамките на невидимата клетка, която я изолираше от всички останали в помещението, в нея бушуваше адреналин и я подтикваше отново и отново да се изправи и да си излезе оттук.

Ако Страйк не беше пристигнал днес, тя можеше никога да не узнае, че той я иска обратно на работа, че е можела да си спести срама, гнева, унижението, обидата, които я бяха преследвали от онази ужасна вечер, когато той я уволни. Матю бе й отрекъл онова, което можеше да я спаси, онова, за което тя бе плакала в малките часове на нощта, когато всички други спяха: връщане на самоуважението й, на работата, която бе означавала всичко за нея, на приятелството, за което не бе осъзнавала, че е една от наградите в живота й, докато не бе изтръгнато от нея. Матю бе лъгал и продължаваше да лъже. Беше се усмихвал и забавлявал, докато тя едвам преживяваше дните преди сватбата и се мъчеше да се преструва на щастлива, че е изгубила обичания от нея живот. Дали сама го бе заблудила? Дали той вярваше, че се е зарадвала, задето дните й със Страйк са приключили? Ако беше така, тя се бе омъжила за човек, който изобщо не я познаваше, а ако не беше така...

Чиниите от пудинг бяха вдигнати и Робин трябваше да отправи фалшива усмивка към загрижения келнер, който този път я попита дали да не й донесе нещо друго, след като това бе третото блюдо, оставено недокоснато.

– Надали имате зареден пистолет – подхвърли Робин.

Озадачен от сериозния й тон, той се усмихна объркан.

– Оставете – махна тя. – Няма значение.

– За бога, Робин – обади се Матю и у нея трепна гняв, но и удоволствие, като долови, че е изпаднал в паника, уплашен бе какво ще направи тя и какво ще се случи по-нататък.

Беше сервирано кафе в изящни сребърни канички. Робин наблюдаваше как го наливат, как по масите се разнасят малки подноси с петифури. Видя Сара Шадлок с впитата й тюркоазена рокля без ръкави да бърза към тоалетната преди речите. Много бременната Кейти я последва в обувките си на ниска подметка, подута и уморена, с огромен щръкнал корем и отново очите й се върнаха на Страйк. Той хапваше петифури и разговаряше със Стивън. Винаги си бе знаела, че двамата ще си допаднат.

Дойде призивът за тишина, последван от шумолене, шаване, масово стържене на столове по пода, докато всички онези, които бяха с гръб към централната маса, се наместваха така, че да виждат говорещите. Робин и Страйк срещнаха погледи. Тя не можеше да разгадае изражението му. Той не отмести очи от нея, докато баща й не се изправи, след което намести очилата си и заговори.

Страйк копнееше да си легне или ако не това, поне да се върне в колата при Пищяла, където най-малкото можеше да свали назад облегалката. През последните четиресет и осем часа бе дремнал най-много за два, а смесицата от силни обезболяващи и вече четири халби бира го правеше тъй сънлив, че той току се унасяше, опрял глава на ръката си, и се стряскаше, когато слепоочието му се плъзваше по кокалчетата.

Никога не беше питал Робин какво работят родителите й. Ако Майкъл Елакот бе споменал в речта си своята професия, то Страйк бе го пропуснал. Беше добродушен на вид човек, почти с външността на професор с неговите очила с рогови рамки. Всичките му деца бяха наследили високия му ръст, но само Мартин бе взел тъмната му коса и лешниковите очи.

Речта беше написана или може би пренаписана, когато Робин вече бе безработна. Майкъл изреждаше с обич и възхищение личните качества на Робин, говореше за нейната интелигентност, упорство, великодушие и доброта. Наложи му се да направи пауза и да се прокашля, когато заговори за гордостта си от своята единствена дъщеря, но зееше празнота там, където трябваше да бъдат споменати постиженията й, където трябваше да се посочи какво действително е направила и преживяла. То се знае, някои от нещата, които Робин бе преживяла, бяха неуместни за споменаване точно в тази огромна и душна зала, нито бе подходящо да бъдат чути от издокараните гости, но самият факт на нейното оцеляване за Страйк бе най-висшето доказателство за добродетелите й и колкото и замаян от безсъние да беше, струваше му се правилно този факт да бъде почетен.

Очевидно никой друг не мислеше така. Дори долови бегло облекчение сред присъстващите, когато Майкъл приключи, без да споменава ножове, белези, маски на горили и тем подобни.

Дойде ред на младоженеца да говори. Матю се изправи сред ентусиазирани аплодисменти, но ръцете на Робин останаха в скута й и тя се взираше в отсрещния прозорец, където слънцето бе слязло ниско в безоблачното небе и хвърляше издължени тъмни сенки върху моравата.

Някъде в залата жужеше пчела. Далеч по-малко загрижен, че може да обиди Матю, отколкото бе за Майкъл, Страйк се намести на стола, скръсти ръце пред гърдите си и затвори очи. Около минута слушаше Матю да говори как с Робин се познавали от деца, но едва в шести клас той забелязал колко хубаво е станало момиченцето, победило го някога в състезание по тичане с яйце в лъжица...

– Корморан!

Той се събуди стреснат и установи, че ако се съдеше по влажното петно на гърдите му, от устата му бе текла лига. С помътнели очи погледна към Стивън, който го бе смушкал с лакът.

– Хъркаше – каза му той полугласно.

Преди да може да му отговори, залата отново гръмна от аплодисменти, а Матю си сядаше на мястото без усмивка.

Вече сигурно трябваше да приключва... но не, кумът на Матю се изправяше. Сега, като вече бе буден, Страйк осъзна колко е препълнен мехурът му. Надяваше се от все сърце тоя тип да си кажеше бързо каквото бе наумил.

– С Мат се запознахме на игрището за ръгби – започна той и от маса в дъното на помещението се раздадоха пиянски възгласи.

– Горе – процеди Робин. – Веднага.

Това бяха първите думи, които изрече на съпруга си, откакто бяха седнали на централната маса. Ръкоплясканията за речта на кума едва бяха отшумели. Страйк се бе изправил, но тя отгатна, че отива само до тоалетната, защото спря келнер и помоли да го упъти. Във всеки случай вече знаеше, че той я иска обратно, и бе убедена, че ще остане достатъчно дълго, за да я чуе, че приема. Погледът, който си бяха разменили по време на ордьоврите, й го подсказваше.

– След половин час ще доведат оркестъра – каза Матю. – Очаква се от нас да...

Но Робин тръгна към вратата, понесла със себе си невидимата изолираща я клетка, която я бе оставила хладна и без сълзи по време на речта на баща й, на притесненото говорене на Матю, на скучните спомени за ръгби на кума, изпъстрени с банални анекдоти. Остана със смътното впечатление, че майка й се опита да я спре, докато вървеше сред гостите, но не й обърна внимание. Покорно бе седяла по време на храненето и речите. Вселената й дължеше пауза за малко лична свобода.

Изкачи с бърза стъпка стълбите, привдигнала пола над евтините си обувки, после закрачи по коридора, застлан с червен плюш, без да е сигурна къде отива, но чуваше, че Матю бърза след нея.

– Извинете – спря тя служител тийнейджър, който вадеше кош с бельо от шкаф, – къде е младоженският апартамент?

Той огледа нея и Матю и нагло се изхили.

– Не бъди простак – сряза го Робин.

– Робин! – възкликна Матю, а малкият се изчерви.

– Натам – избъбри той пресипнало и посочи.

Робин продължи напред. Знаеше, че ключът е у Матю. Той бе преспал в хотела предишната вечер с кума си, макар и не в младоженския апартамент.

Когато Матю отвори вратата, тя влезе вътре, регистрира розовите венчелистчета, пръснати върху леглото, бутилката шампанско в лед, големия плик, надписан за господин и госпожа Кънлиф. С облекчение видя сака си, който бе възнамерявала да вземе като ръчен багаж на загадъчното им сватбено пътешествие. Отвори ципа, бръкна вътре със здравата си ръка и откри шината, която бе свалила заради снимките. Когато я намести отново на болезненото място върху едва заздравялата рана, свали брачната халка от пръста си и я метна върху тоалетката до кофичката с шампанско.

– Какво правиш? – попита Матю. В тона му се долавяше едновременно страх и агресивност. – Какво? Искаш да разтуриш брака? Не искаш да си омъжена ли?

Робин се втренчи в него. Очаквала бе да й олекне, когато се озоват насаме и могат да говорят свободно, но мащабът на стореното от него осуетяваше всичките й усилия да го изрази. Разчете уплаха от мълчанието й в неспокойно шарещите му очи, в скованите рамене. Съзнателно или не, беше застанал точно помежду нея и вратата.

– Добре – изрече високо той. – Знам, че трябваше...

– Ти знаеше какво означава тази служба за мен. Знаеше.

– Не исках да се връщаш там, ясно? – викна Матю. – Беше нападната и намушкана с нож, Робин!

– Сама си бях виновна!

– Той те уволни!

– Защото направих нещо, което изрично ми забрани...

– Знаех си, че ще тръгнеш да го защитаваш! – кресна Матю, изгубил всякакъв контрол. – Наясно бях, че говориш ли с него, ще хукнеш обратно като вярно псе!

– Не можеш ти да вземаш тези решения вместо мен! – викна тя. – Никой няма право да засича обажданията до мен и да ми трие съобщенията, Матю!

Задръжките и преструвките ги нямаше вече. Чуваха се един друг само случайно, когато млъкнеха да си поемат дъх, всеки крещеше, негодуванието и болката им прехвърчаха през стаята като пламтящи копия, изгарящи на прах, преди да достигнат целта си. Робин зажестикулира бясно, после изкрещя от рязката болка в ръката си, а Матю с усещане за справедлив гняв посочи белега, който щеше да носи завинаги заради безумната й глупост да работи при Страйк. Нищо не се постигна, нищо не бе оправдано, никой за нищо не се извини. Споровете, белязали последните дванайсет месеца от съжителството им, кулминираха до тази яростна схватка, както набезите през границата предшестват истинската война. Зад прозореца следобедът бързо преминаваше във вечер. Главата на Робин пулсираше, стомахът й се бунтуваше, усещането, че е душена, заплашваше да я срине.

– Ненавистно ти беше, че оставам след работното време, не щеше и да знаеш, че бях щастлива с тази си работа за пръв път в живота си, така че излъга! Знаеше какво означава за мен и излъга! Как можа да ми изтриеш историята на повикванията! Как можа да ми изтриеш гласовата поща...?

Внезапно се отпусна в дълбоко кресло с ресни и зарови глава в шепи, замаяна от силата на гнева си, от шока и от празния си стомах.

Някъде далеч в застлания с червен плюш коридор се затвори врата, жена се изкиска.

– Робин – дрезгаво промълви Матю.

Тя го чу, че се приближава, но протегна ръка да го спре.

– Не ме докосвай.

– Робин, не биваше да го правя, знам. Не исках отново да страдаш.

Тя едва го чуваше. Гневът й бе не само към Матю, но и към Страйк. Редно беше да й позвъни пак. Трябваше да се опитва отново и отново. Ако го беше направил, можех да не съм тук сега.

Мисълта я уплаши.

Ако знаех, че Страйк ме иска обратно, щях ли да се омъжа за Матю?

Тя чу сакото на Матю да прошумолява и предположи, че той си поглежда часовника. Може би гостите долу си мислеха, че са изчезнали, за да консумират брака си. Можеше да си представи как Джефри подхвърля безвкусни шеги в тяхно отсъствие. Оркестърът трябва да бе дошъл преди час. Отново си припомни колко бе струвало всичко това на родителите й. Отново си припомни, че бяха изгубили депозита за отложената сватба.

– Добре – изрече тя с безцветен глас. – Да се връщаме долу и да танцуваме.

– Сигурна ли си?

– Трябва някак да изкараме деня – каза му. – Дошли са хора отдалеч. Мама и татко платиха много пари.

Тя подбра полата си и тръгна към вратата.

– Робин!

Тя се обърна в очакване той да каже „Обичам те“, да се усмихне, да умолява, да настоява за истинско помирение.

– По-добре си сложи това – каза, хванал венчалната халка, която бе захвърлила, също тъй студен и враждебен като нея самата.

Страйк не бе измислил по-добър курс на действие, предвид че възнамеряваше да остане, докато успееше отново да разговаря с Робин, отколкото да продължи да пие. Отдръпнал се бе от охотната закрила на Стивън и Джени, защото те трябваше да имат свободата да се забавляват с приятели и роднини, и отново прибегна до спасението, което обикновено използваше, за да отблъсква любопитни непознати: собствените му застрашителни размери и привичното намръщено изражение. Известно време седя в края на бара пред халбата си с бира, после излезе на терасата, но застана встрани от другите пушещи и се загледа към падащата вечер, като вдиша приятния мирис на ливадата под кораловото небе. Дори Мартин и приятелите му, самите те доста подпийнали и застанали да пушат в кръг като тийнейджъри, не събраха достатъчно кураж да дойдат да му досаждат.

След известно време гостите бяха сръчно подбрани и вкарани обратно в облицованата с дървена ламперия зала, превърната в отсъствието им в дансинг. Половината маси бяха изнесени, а останалите – избутани встрани. Зад усилвателите стоеше готов оркестър, но младоженците все още ги нямаше. Човек, за когото Страйк разбра, че бил бащата на Матю, потен, пълен и със зачервено лице, вече бе пуснал няколко шеги за това с какво се занимаваха в момента. Неочаквано за Страйк го заговори жена с впита тюркоазена рокля, а пернатата украса на главата й погъделичка носа му, когато тя го приближи за здрависване.

– Вие сте Корморан Страйк, нали? – каза тя. – Каква чест! Сара Шадлок.

Страйк знаеше за Сара Шадлок. Беше спала с Матю в студентските им години, когато той бе поддържал връзка с Робин от разстояние. Отново посочи превързаната си ръка, за да обясни защо не може да се ръкува.

– О, бедничкият вие!

Зад Сара застана пиян оплешивяващ мъж, който вероятно бе по-млад, отколкото изглеждаше.

– Том Търви – представи се той, като се взираше разфокусирано в Страйк. – Адски добра работа. Браво, човече. Адски добра работа!

– От цяла вечност искаме да се запознаем с вас – каза Сара. – Стари приятели сме на Мат и Робин.

– Шакълуелския изкорм... изкормвач – избъбри Том с леко хълцане. – Адски добра работа.

– Ама как сте пострадали горкият вие – отново повтори Сара, като докосна бицепса му и се усмихна срещу нараненото му лице. – Да не би той да ви го причини?

– Всички това искат да узнаят – съобщи Том и се ухили. – Не ги сдържа да разберат. Трябваше вие да държите реч, не Хенри.

– Ха-ха – присмя му се Сара. – Само това му е до главата сега. Сигурно идвате направо, след като сте го пипнали... Така ли стана?

– Съжалявам – отвърна Страйк без усмивка. – От полицията настояха да не говоря за това.

– Дами и господа – заговори забързано конферансието, изненадан от дискретното завръщане на Матю и Робин в залата, – моля посрещнете господин и госпожа Кънлиф!

Когато новобрачните пристъпиха със сериозни лица в центъра на дансинга, всички освен Страйк заръкопляскаха. Водещият вокал на групата взе микрофона от конферансието.

– Това е песен от миналото им, която означава много за Матю и Робин – обяви певецът, а Матю обгърна кръста на Робин и с другата си ръка здраво хвана нейната.

Сватбеният фотограф излезе напред и отново защрака, като се намръщи леко, задето грозната шина отново се бе появила на ръката на булката.

Прозвучаха първите акустични тактове от „Където и да идеш“ на групата „Колинг“. Робин и Матю започнаха да се въртят на място с лица, извърнати един от друг.

Питам се от неотдавна

кой ще ме замести.

Ще ти е нужна обич, когато мен ме няма,

да освети лицето ти, помръкнало от сянка.

Странен избор за „наша песен“, помисли си Страйк... но тогава видя как Матю се приближи по-плътно до Робин, ръката му притисна тънкия й кръст и той наведе красивото си лице, за да й пошепне нещо на ухото.

Пробождане някъде около слънчевия сплит проби през завесата от изтощение, облекчение и алкохол, която през целия ден бе засенчвала за Страйк реалността на всичко това, смисъла зад сватбата. Сега, докато гледаше младоженците да се движат по дансинга, Робин в дългата й бяла рокля с венец от рози в косите, Матю в тъмния му костюм с лице, доближено до бузата на булката, Страйк бе принуден да осъзнае колко дълго и колко дълбоко се бе надявал Робин да не се омъжи. Искаше я свободна, свободна за онова, което вършеха заедно. Свободна, тъй че, ако обстоятелствата се променяха... да имаше възможност налице... Свободна, тъй че един ден да могат да открият какво още биха могли да бъдат един за друг.

По дяволите това.

Ако тя искаше да говорят, щеше да й се наложи да му се обади. Остави празната си чаша на перваза на прозорец, обърна се и си проправи път през гостите, които се отдръпваха да го пропуснат, толкова мрачно бе изражението му.

Когато се обърна, зареяла поглед в пространството, Робин видя Страйк да си тръгва. Вратата се отвори. Нямаше го вече.

– Пусни ме.

– Какво?

Тя се изтръгна от ръцете му, за пореден път привдигна роклята си, та да има свобода на движенията, и почти изтича от дансинга, като за малко не се блъсна в баща си и леля Сю, валсиращи кротко наблизо. Матю бе оставен да стърчи сам в средата на залата, докато Робин се провираше през смаяните хора към вратата, която току-що се бе затворила.

– Корморан!

Той почти бе преполовил стълбите надолу, но като чу името си, се обърна. Харесваше косата й, падаща свободно на вълни под короната от йоркшърски рози.

– Поздравления.

Тя заслиза по стълбите, като се опитваше да преглътне буцата в гърлото си.

– Наистина ли искаш да се върна?

Той се насили да се усмихне.

– Пътувах часове дотук с Пищяла в кола, за която силно подозирам, че е крадена. Разбира се, че искам да се върнеш.

Тя се засмя, макар че очите й се напълниха със сълзи.

– Пищяла е тук? Трябваше да го доведеш вътре!

– Пищяла? Там вътре? Щеше да преджоби всички, а после да духне с касата на ресторанта.

Тя отново се засмя, а сълзите потекоха по бузите й.

– Къде ще спиш?

– В колата, докато Пищяла ме връща към дома. Ще ми вземе цяло състояние за това пътуване. Но няма значение – додаде рязко, когато тя отвори уста. – Струва си, щом ще се върнеш. Струва си и още как.

– Този път искам договор – заяви Робин, а строгият тон противоречеше на израза в очите й. – Истински договор.

– Имаш го.

– Добре тогава. Е, ще се видим...

Кога щеше да го види? Предполагаше се, че заминава на сватбено пътешествие за две седмици.

– Обади се да кажеш кога – отвърна Страйк.

Обърна се и отново заслиза по стълбите.

– Корморан!

– Какво?

Тя заслиза и спря на едно стъпало над него. Очите им бяха на едно ниво.

– Искам да чуя всички подробности как го хвана.

Той се усмихна.

– Ще почака. Но без теб не бих го постигнал.

Нито един от двама им не би могъл да каже кой направи първото движение или пък дали не бяха го сторили едновременно. Преди да се усетят, вече се прегръщаха силно, брадичката на Робин бе върху рамото му, неговото лице – в косата й. Той миришеше на пот, бира и хирургически спирт, тя – на рози и леко на парфюма, който толкова му бе липсвал, откакто вече не беше в офиса му. Усещането за нея бе едновременно ново и познато, сякаш я бе прегръщал някога много отдавна, сякаш това му бе липсвало години наред, без да го знае. През затворената врата горе се чуваше продължаващата песен:

Ще ида където отиваш и ти,

ако мога да те направя моя...

И също тъй внезапно, както се бяха прегърнали, сега се разделиха. По лицето на Робин течаха сълзи. За един миг на лудост Страйк копнееше да й каже „Ела с мен“, но знаеше, че за някои думи връщане назад няма и тези бяха от тях.

– Обади се да ме предупредиш – повтори отново. Опита се да се усмихне, но лицето го заболя. Махна й с превързаната си ръка и продължи надолу по стълбите, без да се обръща.

Тя го гледаше как си отива и изтри забързано горещите сълзи от лицето си. Ако беше казал „Ела с мен“, знаеше, че щеше да тръгне. Но после какво? Подсмръкна, избърса си носа с опакото на дланта си, отново подхвана полата си и се заизкачва обратно към съпруга си.

ЕДНА ГОДИНА ПО-КЪСНО

1

„Чувам, че имал намерение да разрасне дейността си... трябвал му компетентен помощник.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Домогването до слава е толкова масово разпространено, че онези, които са я постигнали случайно или без да го желаят, никога няма да дочакат съчувствие.

В продължение на много седмици след залавянето на Шакълуелския изкормвач Страйк се боеше, че най-големият му триумф като детектив може да е нанесъл фатален удар на кариерата му. Вниманието, което агенцията бе привличала в медиите дотук, приличаше на двете потапяния на давещ се преди окончателното потъване в дълбините. Бизнесът, за който той бе правил такива жертви и бе работил тъй упорито, разчиташе основно на способността му да се движи неразпознаван по улиците на Лондон, но със залавянето на Шакълуелския изкормвач образът му се беше настанил в представата на широката общественост като сензация и куриоз, още по-притегателни поради отказа му да удовлетвори любопитството.

След като изцедиха до последната капка интереса към находчивото залавяне от страна на Страйк на Шакълуелския изкормвач, вестниците ексхумираха семейната история на Страйк. Наричаха я „колоритна“, макар за него тя да бе плътна буца, която бе разнасял у себе си през целия си живот и в която предпочиташе да не рови: бащата рок звезда, покойната майка, следвала музикални групи, неговата армейска кариера, приключила със загубата на половината от десния му крак. Ухилени журналисти, размахващи чекови книжки, бяха обсадили единствената сред братята и сестрите му, с която бе споделял общо детство, неговата сестра наполовина Луси. Познати от армията бяха подхвърляли неофициални коментари, които, лишени от грубия им хумор, придобиваха дух на завист и неодобрение. Бащата, когото Страйк бе срещал само два пъти и чиято фамилия не използваше, пусна изявление чрез пресагента си, в което се намекваше за несъществуващо сърдечно общуване, провеждано далеч от любопитни очи. Вторичните трусове след залавянето на Изкормвача смущаваха живота на Страйк в продължение на година и той не бе сигурен, че са се изчерпали.

Разбира се, имаше си и плюсове в това да се превърнеш в най-прочутия частен детектив в Лондон. При Страйк се тълпяха нови клиенти след шумотевицата около процеса, така че за него и Робин стана физически невъзможно да поемат цялата работа сами. Предвид че за Страйк бе препоръчително известно време да не се мярка много на показ, той остана прикован към офиса в продължение на няколко месеца, а наети на граждански договор временни служители – основно бивши полицаи и военни, мнозина от сектора на частните охранителни фирми – се заеха с основната част от работата, като Страйк пое нощното следене и воденето на документация. След година изпълняване на толкова поръчки, колкото разширилата се агенция можеше да поеме, Страйк успя да даде на Робин закъснялото повишение на заплатата, да уреди висящите си дългове и да си купи тринайсетгодишно беемве серия 3.

Луси и приятелите му приеха наличието на кола и допълнителни служители като белег, че Страйк най-сетне е постигнал финансов просперитет. Всъщност, след като платеше нечуваните цени за гараж в центъра на Лондон и заплатите, оставаше му много малко да харчи за себе си и той продължи да живее в двете стаички над офиса си и да си готви на единичен котлон.

Административните сложности, свързани с гражданските договори, и незадоволителното качество на мъжете и жените, налични за наемане от агенцията, бяха постоянно главоболие. Страйк бе открил само един човек, когото задържа на полупостоянна работа: Анди Хъчинс, слаб и жизнерадостен бивш полицай, десет години по-възрастен от новия си шеф, дошъл с горещи препоръки от приятеля на Страйк в Централното управление на полицията детектив инспектор Ерик Уордъл. Хъчинс се бе пенсионирал преждевременно, след като левият му крак едва не се беше парализирал, а последвалата диагноза беше множествена склероза. Когато подаде молба за работа на граждански договор, Хъчинс предупреди Страйк, че може невинаги да е във форма. Била непредсказуема болест, както обясни, но пък не беше имал никакви прояви от три години. Спазваше специална диета с ограничени мазнини, която на Страйк му звучеше като тежко наказание: без червени меса, без сирене, без шоколад, нищо пържено. Анди бе методичен и търпелив и можеше да му се има доверие, че ще си върши работата, без да е нужен постоянен надзор, а това не можеше да се каже за никого от другите му наети служители с изключение на Робин. Още му се виждаше невероятно, че тя бе влязла в живота му като временна секретарка, а се бе превърнала в негов партньор и колега на изключително ниво.

Два дни след сватбата на Робин и Матю, когато репортерите го прогониха от апартамента му и все още бе невъзможно да включи телевизора, без да чуе името си, Страйк подири убежище – въпреки поканите от приятели и от сестра си – в хотел от веригата „Травълодж“ близо до метростанцията „Монюмънт“. Там получи самотата и уединението, за които копнееше; там му бе възможно да спи часове наред, без да бъде безпокоен; там също така изпи девет кенчета светла бира и изпита засилващо се желание да разговаря с Робин с всяка празна кутийка, която мяташе с намаляваща точност през стаята в кошчето за боклук.

Не бяха имали контакт от прегръдката им на стълбите, към която мислите на Страйк непрекъснато се връщаха през следващите дни. Сигурен беше, че Робин преживява кошмарен период, завряна в Машъм, за да реши дали да иска развод, или анулиране на брака, урежда продажбата на апартамента им и й се налага да се справя и с репортерите, и със семейните си грижи. Какво точно щеше да й каже, когато се свържеше с нея, Страйк не знаеше. Знаеше само, че иска да чуе гласа й. И точно на този етап, докато с пиянска непохватност ровеше из тоалетната си чантичка, установи, че не е прибрал зарядното си, а батерията на мобилния му телефон беше изпразнена. Неразколебан той набра телефонни справки и след много молби насреща да говори по-ясно успя да се свърже с дома на родителите на Робин.

Вдигна баща й.

– Здрасти, може ли да говоря с Робин, моля?

– С Робин? Тя е на сватбено пътешествие.

За миг-два Страйк не можа да възприеме казаното.

– Ало? – изрече Майкъл Елакот, а после заяви сърдито: – Предполагам, че сте поредният журналист. Дъщеря ми е в чужбина и много бих искал да престанете да звъните в дома ми.

Страйк затвори, а после продължи да пие, докато сънят го повали.

Гневът и разочарованието го държаха дни наред и никак не намаляваха от съзнанието как мнозина биха казали, че не може да има никакви претенции към личния живот на служителката си. Робин не беше жената, за която я беше мислил, след като можа покорно да се качи на самолета с мъж, когото той наричаше наум „онова леке“. И все пак нещо близко до депресия го налегна, докато седеше в стаята си в „Травълодж“ с чисто ново зарядно и още бира в очакване името му да изчезне от новините.

В съзнателно търсене на нещо, което да го разсее от мислите за Робин, той прекрати самоналожената си изолация, като прие покана, която в обичайния случай би избегнал: вечеря с детектив инспектор Ерик Уордъл, жената на Уордъл, Ейприл, и приятелката им Коко. Страйк отлично схващаше, че работата е нагласена. Преди това Коко се бе опитвала да узнае чрез Уордъл дали Страйк е неангажиран.

Беше дребно, грациозно, много хубаво момиче с доматеночервена коса, художник на татуировки по професия и танцьорка по клубове на почасова работа. Страйк би трябвало да разчете сигналите за опасност. Тя се кикотеше малко истерично още преди да бяха пили. Страйк я отведе в леглото си в „Травълодж“ със същата настройка, с която бе обърнал девет кутийки бира.

В следващите седмици му бе струвало известни усилия да се откачи от Коко. На Страйк не му бе приятно да се държи така, но едно от предимствата да се укриваш от репортери бе, че на мацките за еднократно преспиване никак не им беше лесно да ти влязат в дирите.

Една година по-късно Страйк нямаше представа защо Робин бе решила да остане с Матю. Вероятно чувствата към съпруга й бяха толкова отдавнашни и дълбоки, че бе сляпа за онова, което той представляваше в действителност. Самият Страйк имаше нова връзка в момента. Продължаваше от десет месеца, най-дългата след раздялата му с Шарлот – единствената, за която някога бе обмислял да се ожени.

Емоционалната дистанция между детективите партньори се бе превърнала в прост факт от всекидневието им. Страйк не намираше никакви пропуски в работата на Робин. Тя изпълняваше всичко поръчано бързо, с щателна точност, с инициатива и находчивост. И все пак той забелязваше у нея някакво напрежение, което го нямаше преди. Струваше му се по-нервна от обикновено и веднъж или два пъти, докато разпределяше задачите между партньорката си и служителите на договор, бе уловил нехарактерно за нея нефокусирано изражение, което го разтревожи. Разпознаваше някои от знаците на разстройство от посттравматичен стрес, а тя се бе отървала на косъм от две почти смъртоносни нападения. Непосредствено след като изгуби половината си крак в Афганистан, той също бе преживял дисоциация, след като бе внезапно и рязко изтръгнат от настоящата обстановка по силата на онези няколко секунди на остро предчувствие и ужас, предшестващи взривяването на колата „Викинг“, в която бе седял, травмата върху тялото и военната му кариера. Остана му силното нежелание да бъде возен в кола от друг човек и до този ден сънуваше кошмари с кръв и агония, от които се събуждаше облян в пот.

Само че, когато се опита да повдигне пред Робин въпроса за душевното й здраве със спокойния и отговорен тон на неин работодател, тя го отряза с категоричност и враждебност, която той си обясни с това, че веднъж я беше уволнил. Впоследствие му направи впечатление, че тя се явяваше като доброволец за по-сложни задачи след мръкване и за него си бе в известна степен главоболие да разпределя работата така, та да не изглежда, че се опитва – а той се опитваше – да й възлага най-безопасните и леки задачи.

Бяха учтиви, приятни и официални един към друг, говореха за личния си живот само в най-общ план, и то единствено когато се налагаше. Робин и Матю току-що бяха сменили дома си и Страйк настоя тя да вземе цяла седмица отпуск по този повод. Робин се съпротивляваше, но Страйк надделя. С тон, който не търпеше възражение, й напомни, че през годината е имала много малко почивни дни.

В понеделник най-новият от неудовлетворителните служители на договор при Страйк, наперен тип, бивша „червена барета“, когото Страйк не бе познавал, докато служеше в армията, блъсна с мотопеда си задницата на таксито, което се очакваше да следи. Страйк го уволни с голяма радост. Тъкмо имаше някой, върху когото да си излее гнева, защото и хазаинът му беше избрал тази седмица да го информира, че наред с всички други собственици на офис пространства на Денмарк Стрийт е продал имота си на предприемач.

Сега около детектива витаеше заплахата да изгуби едновременно дома и офиса си.

Като капак на тези особено гадни няколко дни временната помощничка, която бе наел да се занимава с основна канцеларска работа и да отговаря на телефона в отсъствието на Робин, бе най-дразнещото женище, което Страйк бе срещал. Дениз говореше непрестанно с хленчещ носов глас, който пробиваше дори през затворената врата на вътрешния му кабинет. Напоследък Страйк прибягваше до спасението да слуша музика със слушалки, в резултат на което сега й се бе наложило да думка по вратата му и да крещи, преди той да я чуе.

– Какво?

– Току-що намерих това – каза Дениз и размаха пред него написана на ръка бележка. – Пише „клиника“... после някаква дума с „В“... посочено е време след половин час. Трябваше ли да ви напомня?

Страйк разпозна почерка на Робин. Първата дума наистина беше нечетима.

– Не – отвърна, – хвърли го.

Със слаба надежда, че Робин, без да разгласява, търси професионална помощ за душевните си проблеми, каквито и да бяха те, Страйк отново си сложи слушалките и се върна към доклада на сътрудник, който четеше, но му бе трудно да се концентрира. Затова реши да тръгне по-рано за интервюто, което бе насрочил с потенциален нов сътрудник. Главно за да се махне от Дениз, бе определил среща на човека в любимия си пъб.

На Страйк му се бе наложило с месеци след залавянето на Шакълуелския изкормвач да отбягва „Тотнъм“, защото се бе разчуло, че е редовен посетител и репортерите го причакваха там. Дори днес се огледа с подозрение, преди да реши, че е безопасно да се насочи към бара, поръча си обичайната халба „Дум бар“ и седна на ъглова маса.

Отчасти защото бе направил усилие да се откаже от пържените картофи, които му бяха основна храна, отчасти поради натоварването в службата, сега Страйк бе по-слаб, отколкото преди година. Отслабването бе облекчило напрежението върху ампутирания му крак, така че и усилието при сядане, и облекчението от него бяха по-малко забележими. Страйк отпи от бирата си, протегна коляно по силата на навика и за да се наслади на относителната свобода на движение, след което отвори картонената папка, която беше взел със себе си.

Бележките вътре бяха направени от идиота, блъснал мотопеда си в задницата на таксито, и бяха твърде некомпетентни. Страйк не можеше да си позволи да изгуби клиента си, но двамата с Хъчинс и без това бяха претоварени. Спешно трябваше да наеме нов човек, а все още не бе сигурен дали онзи, когото бе поканил за интервюто, беше разумен избор. Не се беше консултирал с Робин, преди да вземе дръзкото решение да отправи предложение към някой, когото не беше виждал от пет години. Дори когато вратата на „Тотнъм“ се отвори и Сам Баркли влезе вътре, точен до минутата, Страйк още се чудеше дали не е напът да направи гигантска грешка.

Почти навсякъде би разпознал родения в Глазгоу мъж като бивш армеец с неговата тениска под пуловер с остро деколте, ниско остригана коса, тесни джинси и блестящо бели маратонки. Страйк се изправи и му протегна ръка, а Баркли, който очевидно го бе познал също тъй лесно, се усмихна и подхвърли:

– Пиеш вече, а?

– Искаш ли и ти? – предложи Страйк.

Докато чакаше за бирата на Баркли, наблюдаваше бившия снайперист в огледалото зад бара. Баркли беше само малко над трийсетгодишен, но косата му беше преждевременно прошарена. Иначе беше точно какъвто Страйк го помнеше. С плътни вежди, големи и кръгли сини очи и масивна челюст, наподобяваше малко на приветлив бухал. Страйк бе харесал Баркли дори когато имаше задачата да събере данни за изправянето му пред военен съд.

– Още ли пушиш? – попита Страйк, като му подаде бирата и седна.

– Eлектронни цигари – отвърна Баркли. – Роди ни се бебе.

– Поздравления – каза Страйк. – Значи водиш здравословен живот?

– Да, нещо такова.

– А пласираш ли?

– Никога не съм пласирал – отвърна разгорещено Баркли, – както много добре ти е известно. Само за лична употреба, приятел.

– Откъде си го купуваш тогава?

– Онлайн – отвърна Баркли и отпи от бирата. – Лесно е. Първия път, като се пробвах, си казах, че няма начин да се получи. Но си рекох: „Добре де, приключение е“. Пращат ти го маскирано в пакети за цигари. Можеш да избираш от цяло меню. Интернет е голяма работа.

Засмя се и попита:

– Е, за какво става дума? Не очаквах да се обадиш скоро?

Страйк се поколеба.

– Мислех си да ти предложа работа.

За момент Баркли се взираше в него, после отметна глава назад и избухна в смях.

– Да му се не види! Че защо не каза направо?

– А ти как мислиш?

– Не употребявам всяка вечер – каза Баркли сериозно. – Честна дума. На жената не й се нрави.

Страйк продължи да държи дланта си върху папката, мислеше.

Работеше по случай с наркотици в Германия, когато се запозна с Баркли. В британската армия се купуваше и продаваше дрога като във всяка друга сфера на обществото, но беше повикан отдел „Специални разследвания“, за да проучи нещо, което изглеждаше по-мащабна и професионална операция. Баркли бе сочен като ключов играч и откриването на килограм първокласен марокански хашиш в личните му вещи категорично оправдаваше провеждането на разпит.

Баркли настояваше, че е натопен, и Страйк, който участваше в разпита, беше склонен да му вярва, не на последно място защото снайперистът изглеждаше твърде интелигентен, за да не намери по-добро скривалище за хашиша от дъното на мешката си. От друга страна, съществуваха доказателства в изобилие, че Баркли е редовен потребител, и имаше не един свидетел, че поведението му започва да става невъздържано. Страйк остана с впечатлението, че Баркли е набелязан като изкупителна жертва, и реши да проведе самостоятелно разследване.

То доведе до интересна информация, свързана със строителни материали и доставки, предоговаряни на космически цени. Страйк не за пръв път попадаше на подобна корупция, но излезе, че двамата офицери, отговарящи за загадъчно изчезващите материали, бяха същите, настоявали Баркли да бъде изправен пред военен съд.

Баркли бе смаян при разпита, проведен от Страйк на четири очи, че човекът от „Специални разследвания“ внезапно проявяваше интерес не към хашиш, а към аномалии, свързани с договори за строителство. Отначало бе предпазлив, сигурен, че никой не би му повярвал предвид ситуацията, в която се беше озовал, но накрая призна пред Страйк, че не само бе забелязал проспаното от другите, а бе решил и да се разрови, при което бе документирал в таблици точните кражби на офицерите. За нещастие на Баркли, офицерите се бяха усетили за прекомерния му интерес към тяхната дейност и така не след дълго кило хашиш се бе озовало сред личните вещи на Баркли.

Когато Баркли показа на Страйк документацията, водена от него (тетрадката бе скрита далеч по-умело, отколкото хашишът), Страйк се впечатли от неговата методичност и инициативност, при положение че Баркли не беше специално обучен в техники на разследване. Като го попита защо се е заел с работа, за която никой не му плаща и му е докарала такива беди, Баркли повдигна широките си рамене и отвърна:

– Не е редно, нали така? Те обират армията. Прибират в джоба си пари на данъкоплатците.

Страйк вложи много повече часове работа в случая, отколкото колегите му смятаха, че си струва, но накрая благодарение на допълнителните му разследвания с цел да се придаде тежест, досието, съставено от Баркли за дейността на началниците му, доведе до тяхното осъждане. Естествено, заслугата отиде при отдел „Специални разследвания“, но Страйк се погрижи обвиненията срещу Баркли тихомълком да бъдат свалени.

– Като казваш „работа“ – чудеше се на глас Баркли сега сред обичайните разговори и шумове на пъба, – детективска работа ли имаш предвид?

Страйк виждаше, че идеята му допада.

– Да – отвърна. – С какво се занимаваш, откакто те видях за последно?

Отговорът бе потискащ, но не и неочакван. На Баркли му бе било трудно да си намери постоянна работа през първите две години след като бе напуснал армията и от време на време вършеше бояджийски услуги за фирмата на шурея си.

– Жена ми докарва повечето пари у дома – каза. – Има добра служба.

– Хубаво – каза Страйк. – Като начало мога да те ангажирам по няколко дни седмично. Ще ти плащам на граждански договор. Ако не се получи, всеки от нас може да се откаже по всяко време. Приемливо ли ти звучи?

– Да, напълно приемливо – отговори Баркли. – Колко плащаш горе-долу?

В продължение на пет минути обсъждаха заплащането. Страйк обясни принципа, на който останалите му служители работеха на граждански договор, и как в офиса трябваше да бъдат донасяни разписки и други документи за професионални разходи за получаване на компенсация. Накрая отвори папката и я плъзна по масата към Баркли, за да му покаже съдържанието й.

– Искам този човек да бъде следен – каза и посочи снимка на бузест младеж с гъста къдрава коса. – Да се правят снимки на онези, с които се среща, и да се разучи какво крои.

– Да, добре – отвърна Баркли, извади мобилния си телефон и снима обекта и адреса му.

– Днес го наблюдава другият ми човек – каза Страйк, – но те искам пред апартамента му утре от шест сутринта нататък.

Остана доволен, че Баркли не оспори ранния час.

– А какво стана с онова девойче? – попита Баркли, като пъхна телефона в джоба си. – Онази, която я имаше по вестниците с теб.

– Робин ли? Тя е в отпуск. Връща се другата седмица.

Разделиха се с ръкостискане и Страйк се порадва на миг мимолетен оптимизъм, преди да си припомни, че трябваше да се върне в офиса, което означаваше близост до Дениз с нейното папагалско бърборене, навика й да приказва с пълна уста и неспособността й да запомни, че той мразеше слаб чай с много мляко.

Наложи му се да си проправя път сред вечните ремонтни работи по Тотнъм Корт Роуд, за да стигне до офиса си. Изчака, докато премина през най-шумния участък, и се обади на Робин да й съобщи, че е наел Баркли, но при обаждането му директно се включи гласова поща. Като си припомни, че в момента тя трябваше да е в загадъчната клиника, прекъсна обаждането, без да остави съобщение.

Докато вървеше, внезапно му хрумна нещо. Бе предположил, че клиниката е свързана с душевното здраве на Робин, но ако...

Телефонът в ръката му иззвъня: номерът на офиса.

– Ало?

– Господин Страйк? – изкудкудяка в ухото му ужасената Дениз. – Господин Страйк, може ли да се върнете бързо, моля ви? Моля ви... тук има един господин... иска да ви види спешно.

Страйк чу на фона силно изтракване и крясъци на мъж.

– Моля ви, елате си колкото може по-бързо! – писна Дениз.

– Идвам! – викна Страйк и се впусна в тромав бяг.

2

„...не изглежда човек, който е редно да бъде допускан тук.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Задъхан и със силна болка в дясното коляно, Страйк използва парапета, за да се избута нагоре по последните стъпала на металната стълба, водеща към офиса му. Два високи гласа кънтяха през стъклената врата, единият мъжки, другият писклив, изплашен и женски. Когато Страйк влетя вътре, Дениз, притиснала се до стената, изплака:

– О, слава богу!

Страйк прецени, че мъжът в средата на стаята е около двайсет и пет годишен. Тъмната му коса падаше на сплъстени кичури около слабо и мръсно лице, на което се открояваха горящи дълбоко разположени очи. Фланелката, джинсите и суитшъртът му с качулка бяха окъсани и изцапани, подметката на едната от маратонките му се бе отделила от кожата. Животинска воня на некъпано тяло блъсна ноздрите на детектива.

Че непознатият беше душевноболен, нямаше съмнение. На всеки десет секунди в неконтролируем тик той докосваше първо върха на носа си, вече зачервен от постоянното натискане, после с глухо тупване средата на гръдната си кост и след това отпускаше ръка встрани. Почти незабавно пръстите му отново се стрелваха към носа. Сякаш бе забравил как да се прекръства или бе опростил действието за по-голяма бързина. Нос, гърди, отпусната ръка; нос, гърди, отпусната ръка; бе потискащо да се наблюдават тези механични движения и още повече защото той, изглежда, ги правеше несъзнателно. Беше един от онези болни и отчаяни хора, често срещани из столицата, които винаги бяха проблем на някой друг: пътникът в метрото, с когото всички избягваха зрителен контакт; крещящата жена на ъгъл, която всички се стремяха да заобиколят, като пресичаха от отсрещната страна на улицата – повредени фрагменти от човечеството с твърде масово присъствие, че да затормозят задълго съзнанието.

– Ти ли си онзи? – попита мъжът с пламтящите очи, а ръката му отново докосна носа и гърдите. – Ти ли си Страйк, детективът?

С другата ръка, а не с онази, заета непрестанно да се мести между носа и гърдите, той внезапно заопипва ципа си. Дениз изскимтя, сякаш уплашена, че той би могъл ненадейно да се разголи, и наистина изглеждаше напълно възможно.

– Аз съм Страйк, да – отвърна детективът и застана помежду непознатия и секретарката. – Добре ли си, Дениз?

– Да – прошепна тя, все още залепена за стената.

– Видях как дете беше убито – заяви непознатият. – Удушено.

– Добре – изрече Страйк със спокоен тон. – Защо не влезем там?

Направи жест към вътрешния кабинет.

– Трябва да се изпикая! – обяви мъжът и задърпа надолу ципа си.

– Натам тогава.

Страйк го заведе до вратата на тоалетната извън офиса. Когато тя се хлопна зад него, Страйк безшумно отиде при Дениз.

– Какво стана?

– Искаше да ви види и като му казах, че ви няма, се ядоса и взе да блъска по мебелите.

– Повикай полицията – полугласно й нареди Страйк. – Кажи им, че имаме много болен човек тук. Вероятно душевноразстроен. Изчакай първо да го заведа в кабинета си.

Вратата на тоалетната се отвори с трясък. Ципът на непознатия зееше разкопчан. Виждаше се, че не носи бельо. Дениз отново изцвърча, а той лудешки взе да мести ръка между носа и гърдите си, очевидно в неведение за тъмните срамни косми, които бе изложил на показ.

– Насам – любезно го покани Страйк.

Мъжът пристъпи през прага на вътрешния кабинет, а вонята му се бе удвоила след забързаното облекчаване.

След като му бе предложено да седне, непознатият се отпусна на ръба на стола за клиенти.

– Как се казваш? – попита Страйк, като зае мястото си от другата страна на бюрото.

– Били – отвърна мъжът и ръката му пробяга три пъти от носа до гърдите в бърза последователност. Третия път, когато се отпусна, сграбчи я с другата си ръка и я притисна силно.

– И си видял да удушават дете, така ли, Били? – попита Страйк, а в същия миг в съседната стая Дениз избърбори:

– Полицията, бързо!

– Какво каза тя? – попита Били, а вдълбаните му очи се разшириха и той погледна притеснено към външния офис, като едната му ръка все така притискаше другата в усилие да спре тика.

– А, нищо – отвърна небрежно Страйк. – Имам разни други случаи. Кажи ми за това дете.

Страйк посегна за блокчето хартия с бавни и предпазливи движения, сякаш Били бе птичка, дето можеше да отлети.

– Той го удуши горе при коня.

През тънката разделителна стена се чу как Дениз задърдори високо в телефона.

– Кога се случи това? – попита Страйк, докато още пишеше.

– Преди години... цяла вечност. Беше малко момиче, ама после казаха, че било момче. Джими беше там, рече ми, че нищо не съм видял, но аз видях. Видях го как го прави. Удуши детето. Видях.

– И казваш, че се случило горе до коня, така ли?

– Точно горе до коня. Само че не я заровиха там. Него де. Направиха го в долчинката до татковата къща. Видях ги, като копаеха, мога да ви покажа мястото. Тя няма да позволи на мен да разровя, но на вас ще даде.

– Значи Джими го направи, така ли?

– Джими никого не е удушавал! – ядосано възрази Били. – Той го видя с мен. Каза, че не се е случило, ама лъже, беше там. Уплашен е, нали разбирате.

– Разбирам – излъга Страйк, като продължаваше да си води бележки. – Трябва ми адресът ти, ако ще разследвам това.

Очакваше да срещне съпротива, но Били посегна към предложените му блокче хартия и химикалка. Нова вълна от телесна миризма стигна до Страйк. Били започна да пише, но внезапно размисли.

– Само че няма да ходите у Джими. Ще ме пребие. У тях няма да ходите.

– Няма, няма – успокои го Страйк. – Трябва ми само твоят адрес за сведение.

През вратата долетя дращещият слуха глас на Дениз.

– Не, по-бързо трябва да пратите някого, той е съвсем откачен!

– Какво казва тя? – попита Били.

За огорчение на Страйк Били внезапно скъса горния лист от купчето, смачка го и отново започна да докосва носа и гърдите си с юмрука, в който стискаше хартията.

– Не обръщай внимание на Дениз – каза му Страйк, – тя се занимава с друг клиент. Искаш ли нещо за пиене, Били?

– Какво за пиене?

– Чай? Или кафе?

– Защо? – поиска да узнае Били. Предложението сякаш още повече наостри подозрителността му. – Защо искате да пия нещо?

– Само ако имаш желание. Ако ли не, недей.

– Не ми трябва лекарство!

– Нямам лекарство, за да ти дам – увери го Страйк.

– Не съм побъркан! Той удуши детето и го заровиха в долчинката до къщата на татко. Увито в одеяло. Розово одеяло. Не бях виновен аз. Бях дете още. Не исках да съм там. Бях малко момче.

– Знаеш ли преди колко години беше?

– Много... но не може да ми излезе от главата – отвърна Били с горящи на слабото му лице очи, а юмрукът, стиснал хартията, пърхаше нагоре и надолу, докосваше носа, докосваше гърдите. – Заровиха я в розово одеяло в долчинката до къщата на татко. Ама после казаха, че било момче.

– Къде е къщата на татко ти, Били?

– Сега тя не ме пуска да се върна. Но вие може да разкопаете. Вие може да идете там. Удушиха я и туй то – заяви Били и вторачи в Страйк безумните си очи. – Но Джими каза, че било момче. Удушиха го горе при...

На вратата се почука. Преди Страйк да успее да предупреди Дениз да не влиза, тя провря глава вътре, много по-смела сега в присъствието на шефа си, придобила усещане за собствена важност.

– Идват – изрече с тъй пресилен многозначителен поглед, та би стреснал и далеч по-малко нервен от Били човек. – На път са.

Дениз измъкна глава от стаята и затвори вратата. По дървото се чу глухо тупване и Страйк се досети, че се е опряла на нея, за да задържи Били вътре.

– Говори за доставка, която очаквам – опита се Страйк да успокои Били и се изправи. – Хайде, продължавай...

– Какво направихте? – изкрещя Били и запристъпва назад към вратата, като няколко пъти докосна носа и гърдите си. – Кой идва?

– Никой не идва – отвърна Страйк, но Били вече се опитваше да отвори вратата. Като срещна съпротивление, блъсна я с тялото си с все сила. Отвън се донесе писък и Дениз беше отхвърлена встрани. Преди Страйк да успее да заобиколи иззад бюрото, Били побягна през външната врата. Чуха го да трополи по металните стъпала, като вземаше по три наведнъж и Страйк, вбесен, наясно, че нямаше надежда да настигне по-млад и очевидно в по-добра форма мъж, се обърна и се втурна в кабинета си. Отвори прозореца и се наведе навън тъкмо навреме да види как Били зави зад ъгъла и се изгуби от поглед.

– Гадост!

Един човек, който влизаше в магазина за китари насреща, се озърна озадачен да види откъде идва викът.

Страйк прибра глава и се обърна с унищожителен поглед към Дениз, която се отупваше на прага пред кабинета му. Най-невероятно изглеждаше доволна от себе си.

– Опитах се да го задържа – обяви гордо.

– Да, видях – промърмори Страйк, мобилизирал целия си самоконтрол.

– Полицията идва насам.

– Фантастично.

– Желаете ли чаша чай?

– Не – процеди той през стиснати зъби.

– Ами ще ида да поизплакна банята тогава – каза тя и добави шепнешком: – Надали си е пуснал водата.

3

„Водих тази борба еднолично и в пълна потайност.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Докато вървеше по непознатата Детфърд Стрийт, Робин изпита моментна лекота, после се зачуди кога последно се бе чувствала така и осъзна, че е било преди повече от година. Придобила енергия и ентусиазъм от следобедното слънце, от многоцветните витрини, от общата шумотевица наоколо й, в момента тя ликуваше от факта, че никога вече няма да стъпи в клиниката „Вилиърс Тръст“.

Терапевтката й бе недоволна, че тя прекъсва лечението.

– Препоръчахме пълен курс – бе й припомнила.

– Знам – отвърна й Робин, – но за съжаление, не виждам каква още полза би могло да ми донесе.

Терапевтката й отправи студена усмивка.

– Когнитивната поведенческа терапия беше чудесна – каза Робин. – Облекчи тревожността, ще продължа с това...

Тя пое дълбоко дъх с поглед, прикован към сандалите с нисък ток на жената, а после се насили да го насочи към очите й.

– ...само че не намирам тази част полезна.

Последва ново мълчание. След пет сеанса Робин привикна към такива. В нормален разговор би било сметнато за невъзпитано или пасивно-агресивно поведение да се правят такива дълги паузи и просто да се гледа другия човек в очакване той да заговори, но бе научила, че при психодинамичната терапия това бе стандарт.

Лекарят на Робин й бе дал направление за безплатна терапия по здравна каса, но списъкът на чакащите беше толкова дълъг, че тя реши с неохотната подкрепа на Матю да си плати за курса. Знаеше, че Матю едва се въздържа да не й каже как идеалното разрешение би било просто да се откаже от службата, която й бе докарала посттравматичен синдром и за която по негово мнение й се плащаше твърде малко, съпоставено с опасностите, на които бе изложена.

– Разбирате ли – продължи Робин с речта, която си бе подготвила, – животът ми е препълнен с хора, уверени, че знаят кое е най-доброто за мен.

– Е, да – подхвана терапевтката с маниер, който Робин би окачествила като снизходителен извън стените на клиниката, – вече го обсъдихме...

– ...и...

Робин по природа беше сговорчива и любезна. От друга страна, постоянно бе подтиквана от терапевтката да изрича неразкрасената истина в тази мрачна стаичка с банално растение в убитозелена саксия и кутия салфетки голям размер върху ниска масичка от чамово дърво.

– ...и честно казано – довърши тя, – чувствам и вас като един от тях.

Поредната пауза.

– Е – изрече терапевтката с кратък смях, – все пак аз съм тук да ви помогна да стигнете сама до изводи за...

– Да, но го правите, като през всичкото време ме тласкате – отвърна Робин. – С войнствен маниер. Оспорвате всичко, което кажа.

Робин затвори очи, внезапно обзета от тежка умора. Мускулите я боляха. Беше прекарала цялата седмица да тътри опаковани плоскости за мебели, да вади книги от кашони, да окачва картини.

– Излизам оттук с усещането, че съм въртяна на шиш – продължи Робин. – Връщам се у дома при съпруга си и той прави същото. Тормози ме с намусено мълчание и ме критикува за всяка дреболия. После се обаждам на майка ми и получавам нова доза от същото. Единственият човек, който не ми натяква непрекъснато да се взема в ръце, е... – Тя млъкна рязко, после довърши – ...моят съдружник в службата.

– Господин Страйк – с мил гласец изрече терапевтката.

Тема на постоянно пререкание между Робин и терапевтката бе отказът на Робин да обсъжда отношенията си със Страйк, освен за да потвърди, че той не знаеше колко силно й е въздействал случаят с Шакълуелския изкормвач. Заяви твърдо, че личните им отношения не са свързани с настоящите й проблеми. Оттогава терапевтката заговаряше за него във всеки сеанс, но Робин упорито отказваше да говори по темата.

– Да, той – потвърди сега.

– Според собственото ви признание не сте споделили с него пълната степен на тревожността си.

– Е, дойдох днес само да ви съобщя, че напускам курса – каза Робин, като игнорира последния коментар. – Както споменах, намирам когнитивната поведенческа терапия полезна и ще продължа с упражненията.

Терапевтката очевидно негодуваше, че Робин отказва дори да изседи пълния час, но Робин си беше платила за целия сеанс, тъй че се почувства свободна да си тръгне и да се възползва от един час подарено време, както го приемаше. Намираше, че има оправдание да не забърза към къщи, та отново да се залови да разопакова, а да си купи фунийка сладолед и да му се наслади, докато се скиташе по слънчевите улици на новия си район.

Гонеше собствената си веселост като пеперуда, защото се боеше, че може да й избяга, и зави по тиха улица, като направи усилие да се съсредоточи да възприеме непознатата обстановка. Та нали бе толкова доволна да напусне стария им апартамент в Уест Ийлинг с многото му лоши спомени. По време на процеса на Шакълуелския изкормвач бе станало ясно, че той бе следил и наблюдавал Робин много по-дълго време, отколкото тя беше подозирала. От полицията й казаха дори, че според тях той се бе навъртал около Хейстингс Роуд и се бе крил зад паркирани коли на метри от входната й врата.

Но колкото и отчаяно да желаеше да се махне, с Матю им бе отнело единайсет месеца да си намерят ново жилище. Главният проблем беше, че Матю настояваше „да се изкачи нагоре в йерархията на недвижима собственост“, след като имаше по-добре платена нова работа и бе получил наследство от покойната си майка. Родителите на Робин също бяха изразили готовност да им помогнат предвид ужасните асоциации в стария апартамент, но Лондон беше кошмарно скъп. На три пъти Матю бе хвърлял око на апартаменти, които, реално погледнато, бяха далеч над възможностите им. И трите пъти Робин би могла да му каже, че тези жилища биха се продали за хиляди лири повече от онова, което те можеха да предложат.

– Пълен абсурд! – все повтаряше той. – Не струва толкова!

– Струва колкото хората са готови да платят – отвръщаше Робин, смаяна, че той като счетоводител не схващаше оперирането на пазарните сили. Тя самата бе готова да се премести все едно къде, дори в единична стая, само за да избяга от сянката на убиеца, който продължаваше да я преследва в сънищата й.

Тъкмо когато се канеше да се върне с ускорена крачка към главната улица, погледът й бе привлечен от отвор в тухлена стена с колони от двете му страни с най-странните шпилове отгоре им, които бе виждала.

Представляваха два гигантски черепа от ронещ се камък върху кости, а зад тях се виждаше висока квадратна кула. Когато се приближи да разгледа празните черни очни кухини, Робин си помисли, че такива шпилове биха седели на място пред пиратско имение в някой фентъзи филм. Надзърна през отвора и видя църква и покрити с мъх гробове сред градина, в която с пълна сила цъфтяха рози.

Тя си дояде сладоледа, докато се разхождаше около „Сейнт Никълъс“, странно съчетание на сграда от червени тухли от старата школа и кула от груба каменна зидария. Накрая седна на една нагорещена от слънцето пейка, изпъна болезнения си гръб, пое дълбоко разкошния аромат на затоплени рози и асоциацията веднага я пренесе против волята й към хотелския апартамент в Йоркшър почти преди година, когато букет от кървавочервени рози бе станал свидетел на събитията, развили се, след като заряза Матю на дансинга по време на сватбеното си тържество.

Матю, баща му, леля Сю, родителите на Робин и брат й Стивън се бяха стълпили в младоженския апартамент, където Робин се беше оттеглила, за да избяга от гнева на Матю. Тъкмо преобличаше булчинската си рокля, когато те нахълтаха един след друг, всичките настояващи да узнаят какво става.

Последва истинска какофония. Стивън, пръв осъзнал какво бе направил Матю, като бе изтрил обажданията от Страйк, му се развика. Джефри пиянски настояваше да знае защо изобщо Страйк е бил допуснат да остане за вечерята, след като не бе отговорил утвърдително на поканата. Матю крещеше на всички им да се махат, че това е между него и Робин, а леля Сю повтаряше отново и отново:

– Никога не бях виждала булка да хукне насред първия си брачен танц. Никога. Ама никога!

Когато на Линда най-после й се изясни какво беше направил Матю, тя също го нападна с упреци. Джефри скочи в защита на сина си и настоя Линда да му обясни защо иска дъщеря й да работи отново при човека, допуснал тя да бъде намушкана с нож. Цъфна и Мартин, много пиян, и взе да налита да бие Матю по неизвестни за никого причини, а Робин се заключи в банята, където повърна най-изненадващо, тъй като не бе хапнала почти нищо през целия ден.

Пет минути по-късно беше принудена да отвори на Матю, тъй като от носа му течеше кръв и там, докато семействата им си крещяха в съседната стая, Матю с притисната към ноздрите тоалетна хартия я помоли да замине с него на Малдивите не като на меден месец, вече не, а за да си изяснят нещата насаме, „далеч от всичко това“, както се изрази, като направи жест към източника на олелията.

– Ще се стълпят и репортери – добави той обвинително. – Ще те погнат покрай тази история с Изкормвача.

Очите му бяха студени над окървавената тоалетна хартия, бесен й беше, задето го бе унижила на дансинга, гневеше се на Мартин, че го беше ударил. Нищо романтично нямаше в поканата му да се качи на самолета. Предлагаше конференция, шанс за спокойно обсъждане. Ако след сериозно обмисляне стигнеха до извода, че бракът е бил грешка, щяха да се приберат у дома след две седмици, да направят съвместно съобщение и всеки да тръгне по свой път.

В този момент нещастната Робин с пулсираща от болка ръка, разтърсена до дъното на душата си от чувствата, изпитани в прегръдката на Страйк, наясно, че вероятно и в този момент репортери се опитваха да я издирят, видя Матю ако не като съюзник, то поне като изход за бягство. Мисълта да се качи на самолет и да отлети далеч от цунамито на любопитство, клюки, гняв, загриженост и нежелани съвети, за което знаеше, че ще я връхлети, докато останеше в Йоркшър, силно я привлече.

И тъй, те заминаха, като почти не си проговориха по време на полета. Никога не попита Матю за какво си бе мислил през тези дълги часове. Знаеше само, че тя самата бе мислила за Страйк. Отново и отново се връщаше към спомена за прегръдката им, докато гледаше облаците да се плъзгат покрай илюминатора.

„Влюбена ли съм в него?“, бе се питала постоянно, но без да стигне до категоричен отговор.

Размишленията й по темата продължиха дни наред и тя не можеше да разкрие душевните си мъки на Матю, докато ходеха по белите плажове и обсъждаха напрежението, появило се помежду им. Матю спеше на дивана в дневната, а Робин – под балдахина на мрежата срещу комари над двойното легло на горния етаж. Понякога се караха, друг път потъваха в обидено и гневно мълчание. Матю следеше телефона на Робин, постоянно искаше да знае къде е, вземаше го и го проверяваше и тя знаеше, че търси обаждания и съобщения от шефа й.

Онова, което допълнително влошаваше нещата, бе, че такива нямаше. Очевидно Страйк не проявяваше интерес да говори с нея. Прегръдката на стълбите, към която мисълта й припкаше като куче към насладата от опикан уличен стълб, явно бе означавала много по-малко за него, отколкото за нея.

Вечер след вечер Робин се разхождаше сама по брега, заслушана в шумното дишане на морето с потяща се под гумената шина ръка и без телефон – оставяше го във вилата, та Матю да няма причина да я следи, за да провери дали не разговаря тайно със Страйк.

Но на седмата вечер, докато Матю си седеше във вилата, тя реши да се обади на Страйк. Почти без да го признава пред себе си, беше скроила план. В бара имаше стационарен телефон, а тя знаеше наизуст номера в офиса. От него обаждането щеше да се прехвърли автоматично към мобилния телефон на Страйк. Сама не знаеше какво щеше да му каже, щом се свържеше с него, но знаеше, че чуеше ли го да заговори, истината за собствените й чувства щеше да се разкрие пред нея. Когато телефонът зазвъня в далечния Лондон, устата на Робин пресъхна.

Насреща вдигнаха, но за няколко секунди никой не проговори. Робин се вслуша в звуците от движения, после чу кикот и най-сетне някой заприказва:

– Ало? Тук е Корми-Порни...

Жената избухна в дрезгав смях, а някъде в далечина се обади Страйк – хем развеселен, хем ядосан и много пиян:

– Дай ми го! Сериозно ти казвам, дай го тук...

Робин тръшна слушалката на вилката. По лицето и гърдите й беше избила пот. Чувстваше се засрамена, глупава, унизена. Той беше с друга жена. Смехът бе непогрешимо интимен. Непознатото момиче се закачаше с него, вдигна телефона му, нарече го „Корми“ (колко просташко!).

Реши, че ще отрече да му е звъняла, ако някога Страйк я попиташе за неосъществилия се разговор. Щеше да лъже, без да й мигне окото, и да се преструва, че не знае за какво говори той...

Женският глас по телефона й бе подействал като силен шамар. Щом Страйк можеше да вкара някоя в леглото си толкова скоро след прегръдката им – а тя бе готова да се обзаложи на живота си, че момичето, което и да беше то, или беше спало със Страйк, или се канеше да го направи, – значи, не седеше в Лондон да страда заради чувства към Робин Елакот.

От солта по устните си се почувства жадна, докато вървеше в нощта и оставяше дълбока диря в пясъка, която вълните неуморно заличаваха зад нея. Възможно ли беше, запита се, след като най-сетне се наплака, да бъркаше признателност и приятелство с нещо по-дълбоко? Да бе взела топлото чувство към човека, дал й работата, с любов към него? Разбира се, тя се възхищаваше на Страйк и бе силно привързана към него. Преживели бяха много вълнуващи моменти заедно, така че бе естествено да го чувства близък, но беше ли това любов?

Сама в топлата и препълнена с жужащи комари нощ, докато вълните въздишаха край брега, а тя потъркваше болящата я ръка, Робин си напомни мрачно, че бе имала много малък опит с мъже за жена с наближаващ двайсет и осми рожден ден. Само Матю бе познавала, той бе единственият й сексуален партньор, нейно сигурно убежище в продължение на десет дълги години. Ако бе развила увлечение към Страйк – ето, дори използва старомодна дума, по-подходяща за майка й, – не бе ли това също естествен страничен ефект от липсата на разнообразие и експериментиране, на каквото се радваха повечето жени на нейната възраст? След като тъй дълго бе останала вярна на Матю, не можеше ли да се очаква, че един ден ще отвори очи да види наличието на други варианти? Не бе ли крайно време да забележи, че Матю не беше единственият мъж на света? Страйк, каза си, бе просто човекът, с когото прекарваше най-много време, и нормално бе тъкмо върху него да проектира любопитството си, неудовлетворението си от Матю?

След като вкара ум и разум в онази част от себе си, която копнееше за Страйк, в осмата вечер от сватбеното им пътешествие тя стигна до трудно решение. Искаше да се приберат у дома по-рано и да съобщят на семействата си, че се разделят. Трябваше да каже на Матю, че не е свързано с никой друг, а след мъчителни и сериозни разсъждения е стигнала до извода, че не си подхождат достатъчно, за да останат женени.

Още си спомняше смесените чувства на паника и малодушие, когато отваряше вратата на вилата, приготвила се за разправия, до каквато така и не се стигна. Матю седеше отпуснат на дивана и като я видя, отрони:

– Мамо?

Лицето, ръцете и краката му лъщяха от пот. Когато пристъпи към него, забеляза, че вените му от вътрешната страна на ръката бяха грозно черни, сякаш някой ги бе напълнил с мастило.

– Мат?

Като я чу, той се усети, че тя не е покойната му майка.

– Не се... чувствам... добре, Роб.

Тя се втурна към телефона, позвъни в хотела и помоли да пратят лекар. Докато той пристигне, Матю ту изпадаше в делириум, ту идваше на себе си. Откриха драскотина върху опакото на дланта му и разтревожени стигнаха до предположението, че може да е тетанус, и Робин прецени по израженията на лекаря и сестрата, че положението е сериозно. Матю постоянно виждаше фигури в сенчестите ъгли на вилата, хора, които ги нямаше.

– Кой е това? – все питаше Робин. – Кой стои там?

– Няма никой, Мат.

Държеше ръката му, докато лекарят и сестрата обсъждаха постъпване в болница.

– Не ме оставяй, Роб.

– Няма да те оставя.

Имаше предвид, че няма да иде никъде в този момент, не че ще остане завинаги, но Матю се разплака.

– О, слава богу. Мислех си, че ще ме напуснеш... Обичам те, Роб. Знам, че оплесках нещата, но те обичам.

Лекарят даде на Матю антибиотици за през устата и отиде да проведе телефонни разговори. Матю със замъгленото си съзнание се вкопчи в жена си и я обсипа с благодарности. От време на време изпадаше в състояние, когато отново му се струваше, че вижда движещи се из стаята фигури, още на два пъти промърмори нещо за покойната си майка. Сама в кадифената чернота на тропическата нощ, Робин слушаше как крилати насекоми се блъскат в мрежата на прозорците, като ту успокояваше, ту наблюдаваше мълчаливо мъжа, когото бе обичала още от седемнайсетгодишна.

Не се оказа тетанус. През следващите двайсет и четири часа инфекцията реагира на антибиотиците. Когато се съвзе от внезапната и тежка болест, Матю постоянно я наблюдаваше, слаб и уязвим, какъвто не го бе виждала, боящ се, както й бе ясно, че обещанието й да остане е само временно.

– Не може да захвърлим всичко, нали? – питаше я от леглото, което лекарят бе настоял да не напуска. – Всички тези години...

Тя го остави да приказва за добрите времена, за споделените им преживявания и си припомняше наум за кискащото се момиче, което бе нарекло Страйк „Корми“. Представяше си как се връща у дома и иска анулиране на брака, тъй като той все още не беше консумиран. Припомни си парите, похарчени от родителите й за сватбения ден, който й беше ненавистен.

Пчели жужаха около розите в църковния двор, докато Робин се чудеше за хиляден път къде щеше да е сега, ако Матю не се беше одраскал на корал. Повечето от вече прекратените й сеанси по психотерапия бяха изпълнени с нуждата да говори за съмненията, които я бяха преследвали още откакто се съгласи да остане омъжена.

В последвалите месеци и особено когато с Матю се разбираха сносно, й изглеждаше, че е постъпила правилно, като е позволила справедлив пробен срок на брака им, но никога не забравяше да мисли за него като за изпитателен срок и това само по себе си понякога водеше до безсънни нощи, до упреци към себе си, че е претърпяла жалък провал да се изтръгне на свобода след оздравяването на Матю.

Никога не обясни на Страйк какво се беше случило, защо се бе съгласила да се опита да поддържа брака си. Може би тъкмо заради това приятелството им бе станало толкова хладно и дистанцирано. Когато се върна от сватбеното си пътешествие, завари Страйк променен към нея. Даде си сметка, че вероятно и тя бе променена към него заради онова, което чу по линията при отчаяното си телефониране от бара на Малдивите.

– Е, значи реши да се задържиш – подхвърли той намръщено след поглед към венчалната халка на пръста й.

Тонът му я бе уязвил, както и фактът, че никога не я попита защо полага усилия, никога не зададе въпрос за семейния й живот от този момент нататък, не направи и най-бегъл намек за прегръдката им на стълбите.

Дали защото Страйк специално подреждаше нещата така, не бяха работили заедно по случай след този с Шакълуелския изкормвач. В подражание на по-старшия си съдружник Робин се отдръпна в хладен професионализъм.

Но понякога се притесняваше, че той вече не я цени като някога, след като се бе показала конвенционална и страхливка. Преди няколко месеца бяха провели неловък разговор, в който той й предложи да си вземе отпуск и попита дали се чувства напълно възстановена след нападението с нож. Тя го прие като презрително заключение, че не е достатъчно смела, и се уплаши, че отново ще бъде изтикана в периферията, ще изгуби единствената част от живота си, която в момента й носеше удовлетворение. Затова настоя, че се чувства съвсем добре, и удвои професионалните си усилия.

Оставеният без звук телефон в чантата й завибрира. Робин го извади и погледна да види кой й звъни. Страйк. Забеляза също, че се бе обаждал и по-рано, докато тя ликуващо се бе сбогувала с клиниката „Вилиърс Тръст“.

– Здравей – каза му. – Предишния път съм пропуснала обаждането ти, прощавай.

– Не е проблем. Местенето добре ли мина?

– Напълно – отвърна тя.

– Само исках да ти кажа, че наех нов служител. Казва се Сам Баркли.

– Чудесно – отвърна Робин, докато наблюдаваше муха да пълзи по розовите венчелистчета на роза. – Къде е бил преди това?

– В армията.

– Във военната полиция ли?

– Ъъ... не точно.

Докато той й разправяше историята на Сам Баркли, тя усети, че неволно се усмихва.

– Значи взе на работа пушещ трева бояджия?

– Тревата я диша с електронна цигара – поправи я Страйк. – Минал е на по-здравословен навик. Имат бебе.

– Е, той изглежда... интересен.

Тя почака, но Страйк не заговори.

– До събота вечер тогава – каза му.

Робин се бе почувствала длъжна да покани Страйк на партито, което устройваха с Матю за новия си дом, тъй като бе дала покана на най-редовния им и надежден служител Анди Хъчинс и би изглеждало странно да изключи Страйк. Изненада се, когато той прие.

– Да, тогава ще се видим.

– Лорелай ще дойде ли? – попита Робин, като се постара да прозвучи небрежно, но не беше сигурна дали е успяла.

Насреща, в централен Лондон, Страйк си помисли, че долавя иронична нотка във въпроса, сякаш тя го предизвикваше да признае, че приятелката му има нелепо име. Навремето би я подкачил да я попита какъв й е проблемът с името „Лорелай“, би му харесал спарингът с нея, но сега това бе опасна територия.

– Да, ще дойде. Поканата беше за двама...

– Разбира се – побърза да каже Робин. – Добре, дотогава...

– Почакай – спря я Страйк.

Беше сам в офиса, тъй като бе отпратил Дениз по-рано. Секретарката не беше искала да си тръгне, плащаше й се на час все пак, но когато Страйк я увери, че ще си получи парите за пълен работен ден, тя си събра нещата, като не спираше да говори през това време.

– Днес следобед се случи нещо странно – каза Страйк.

Робин слушаше напрегнато и без да прекъсва живия разказ на Страйк за краткото посещение на Били. В края му беше забравила да се тревожи, че Страйк е хладен с нея. Всъщност той звучеше като Страйк отпреди година.

– Определено беше душевноболен – каза Страйк с очи към ясното небе отвъд прозореца. – Твърдо страдаше от психоза.

– Да, но...

– Знам. – Той взе купчето листове, от които Били беше откъснал най-горния с написания си дополовина адрес, започна да го върти разсеяно в свободната си ръка. – Дали е душевноболен, в смисъл че си въобразява как е видял удушено дете? Или е душевноболен, който е видял удушено дете?

Известно време никой не проговори, докато и двамата превъртаха в съзнанието си историята на Били, като знаеха, че и другият прави същото. Този кратък момент на споделени мисли бе рязко прекъснат, когато един кокершпаньол, незабелязано от Робин обикалял и душил около розите, допря студения си нос до коляното й, при което тя писна.

– Какво става, по дяволите?

– Нищо... куче...

– Къде си?

– В едно гробище.

– Какво? Защо?

– Просто проучвам района. Трябва да вървя – каза тя и се изправи на крака. – Чака ме още багаж за разопаковане.

– Да, права си – каза Страйк и се върна към отсечения си служебен тон. – До събота.

– Много съжалявам – каза й възрастният собственик на кокершпаньола, докато Робин прибираше телефона си в чантата. – Боите ли се от кучета?

– Съвсем не – отвърна Робин, усмихна се и погали меката златиста глава на кучето. – Просто ме изненада.

Робин тръгна обратно през колоните с гигантски черепи към новия си дом и си мислеше за Били, когото Страйк бе описал тъй ярко, та я остави с усещането, че и тя го е видяла.

Толкова погълната беше от мислите си, че за пръв път тази седмица забрави да погледне на минаване нагоре към пъба „Бял лебед“. Високо над улицата, на ъгъла на сградата, имаше издялан лебед, който всеки път припомняше на Робин катастрофалния й сватбен ден.

4

„Но какво възнамеряваш да правиш в града?“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

На десет километра разстояние Страйк остави мобилния си телефон на бюрото и запали цигара. Интересът на Робин към историята му подейства успокояващо след разпита, който бе изтърпял половин час след бягството на Били от офиса. Двамата полицаи, отзовали се на повикването на Дениз, явно се бяха зарадвали на възможността да натрият носа на прочутия Корморан Страйк, че не е непогрешим, и доста се побавиха, докато потвърждаваха и препотвърждаваха факта, че не бе успял да научи нито пълното име, нито адреса на вероятно изпадналия в психоза Били.

Лъчите на късното следобедно слънце паднаха върху бележника на бюрото му под ъгъл и разкриха бегли следи. Страйк загаси цигарата си в пепелника, който много отдавна беше задигнал от германски бар, вдигна купчето с листове и взе да го накланя ту на една страна, ту на друга в опит да разчете буквите, после хвана молив и го прекара леко по очертанията. Скоро се появиха разкривени главни букви, ясно изписващи думите „Чарлмонт Роуд“. Били бе натискал по-малко при изписване на номера на къщата или апартамента след името на улицата. Приличаше на 5 или на недовършено 8, но разстоянието предполагаше повече от една цифра, може би и буква.

Неизлечимият стремеж на Страйк да стига до корена на загадъчни инциденти както винаги му причини неудобства. Макар да бе гладен и уморен, при все че бе освободил секретарката си, за да може да затвори офиса, той откъсна листа с установеното име на улицата от купчето и отиде във външния офис, където отново включи компютъра.

В Обединеното кралство на няколко места имаше Чарлмонт Роуд, но с допускането, че Били надали разполагаше със средства да пътува много надалеч, предположи, че търсеният от него е в Ист Хам. Онлайн проверката показа, че там живеят двама души на име Уилям, но и двамата бяха над шейсетгодишни. Като си припомни как Били се боеше Страйк да не отиде у Джими, взе да издирва Джими, а после Джеймс и се сдоби с данни за Джеймс Фарадей, четиресет и девет годишен.

Страйк написа адреса на Фарадей под вдлъбнатините от драскулките на Били, без да е сигурен, че Фарадей е човекът, който му трябваше. Първо, в номера на къщата му нямаше петици и осмици и второ, запуснатият външен вид на Били предполагаше, че с когото и да живееше, той явно имаше твърде занижени претенции към личната му хигиена. А Фарадей съжителстваше със съпруга и май с две дъщери.

Страйк изключи компютъра, но продължи да се взира замислено в тъмния екран, като си преповтаряше историята на Били. Подробността за розовото одеяло го чоплеше. Изглеждаше твърде конкретен и банален детайл за психотично видение.

Като си припомни, че трябва да става рано за задача, за която му се плащаше, се изправи. Преди да излезе от офиса, пъхна хартийката с отпечатъците от почерка на Били и адреса на Фарадей в портфейла си.

Лондон, неотдавна епицентър на празненствата по случай Диамантения юбилей на кралицата, се подготвяше за домакинство на олимпийските игри. Националният флаг и логото „Лондон 2012 г.“ бяха навред – по значки, знаменца, магнити, ключодържатели, чаши и чадъри – и артикули, свързани с олимпиадата, затрупваха буквално всяка витрина на магазин. По мнението на Страйк логото приличаше на безразборно нахвърляни парчета флуоресцентно стъкло и също толкова не харесваше официалните талисмани, които му напомняха кътници циклопи.

В атмосферата на столицата цареше възбуда и нервност, породена без съмнение от вечния британски страх, че нацията може да се изложи и да стане за смях. Оплаквания за невъзможността човек да се сдобие с билети за олимпиадата бяха станали доминираща тема в разговорите, като неуспелите кандидати оплюваха лотарията, дето би трябвало да предостави равен шанс на всички да гледат проявите на живо. Страйк се бе надявал да види някои боксови мачове, но не бе успял да си намери билети и при все това се изсмя с глас на предложението на стария си приятел от училище Ник да иде с него на състезание по конен спорт, което съпругата му Илза на драго сърце щяла да пропусне.

Харли Стрийт, където Страйк трябваше да прекара петъка, за да проведе наблюдение над козметичен хирург, бе останала недокосната от олимпийската треска. Величествените викториански фасади все така демонстрираха неумолими лица пред света без разни ми ти лигавщини с лого и флагове.

Страйк беше облякъл най-хубавия си италиански костюм за целта и зае позиция в един вход в отсрещна сграда, като се преструваше, че говори по телефона, а всъщност наблюдаваше входа към скъпия кабинет за консултации на двама съдружници, единият – клиент на Страйк.

„Докторът шмекер“, както Страйк бе кръстил обекта си, не даваше признаци за нещо нередно и оправдаваше прякора си. Може би бе прекратил неетичното си поведение, подплашен от обвиненията на съдружника си, който бе разбрал, че Шмекера е извършил две уголемявания на бюст, без да ги прекара през официалния регистър. Заподозрял най-лошото, старшият партньор се бе обърнал към Страйк за помощ.

– Оправданията му бяха неубедителни, пълни с пробиви – сподели белокосият хирург, овладян, но изпълнен с мрачни предчувствия. – Той е и винаги е бил... женкар. Проверих интернет историята му и открих уебсайт, където млади жени набират средства за козметични корекции в замяна на снимки, неоставящи нищо на въображението. Боя се... и аз не знам точно от какво... но се опасявам, че има споразумение с тези жени, което... не включва парично заплащане. На две от по-младите бе предложил да се обадят на номер, който не разпознах, но намеква, че може да се уреди операция при „специална договорка“.

До този момент Страйк не беше засякъл срещи на Шмекера с жени извън обичайното му работно време. Прекарваше понеделниците и петъците в кабинета за консултации на Харли Стрийт, а средата на седмицата – в частната болница, където оперираше. Когато Страйк го бе следил извън работното му място, правеше кратки разходки да си купи шоколад, към който явно беше пристрастен. Всяка вечер пътуваше с бентлито си до дома при жена си и децата си в Джерардс Крос, следен от Страйк в неговото старо синьо беемве.

Тази вечер и двамата хирурзи щяха да присъстват на вечеря в Кралския колеж на хирурзите със съпругите си, така че Страйк остави беемвето си в скъпия му гараж. Часовете се нижеха мудно и Страйк беше загрижен основно да мести тежестта от протезата на здравия си крак през равни интервали, като се облягаше по парапети, броячи за паркиране и входове. Постоянно се нижеха клиентки, които звъняха на вратата на Шмекера и бяха пускани една по една. Без изключение бяха жени, повечето издокарани и добре поддържани. В пет часа мобилният телефон на Страйк завибрира във вътрешния джоб на сакото му. Видя на него съобщение от клиента си.

Може да се оттегляте, тръгвам с него за Дорчестър.

С някакво перверзно упорство Страйк остана и видя как съдружниците напуснаха сградата петнайсет минути по-късно. Клиентът му бе висок и белокос мъж; Шмекера беше с маслинен тен и лъскава черна коса. И двамата бяха облечени в костюми с жилетки. Качиха се на такси и отпътуваха. Страйк се прозя, протегна се и заобмисля да се прибира и евентуално да си вземе храна за къщи.

Почти против волята си извади портфейла си и измъкна от него смачканото листче, на което бе успял да разчете името на улицата на Били.

През целия ден в дъното на съзнанието му се бе мотала мисълта да издири Били на Чарлмонт Роуд, ако Шмекера си тръгне по-рано от работа, но беше уморен и кракът го наболяваше. Ако Лорелай знаеше, че се е освободил тази вечер, щеше да очаква Страйк да се отбие при нея. От друга страна, утре отиваха на партито на Робин и бездруго след него щеше да му е трудно да се откачи. Никога не бе прекарвал две нощи подред в апартамента на Лорелай дори когато бе изниквала възможност. Обичаше да поставя граници на правата й върху неговото време.

Сякаш с надежда да бъде разубеден от метеорологията, той погледна към ясното юнско небе и въздъхна. Вечерта бе ведра и прекрасна, а агенцията толкова претрупана с работа, че надали скоро щеше да му се удаде да отдели няколко часа. Ако искаше да посети Чарлмонт Роуд, трябваше да е днес.

5

„Разбирам ужаса ти от публични сбирки

и от стълкновенията, които често ги съпътстват.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Тъй като пътуването му съвпадна с пиковия час, на Страйк му отне повече от час да се придвижи от Харли Стрийт до Ист Хам. Когато откри Чарлмонт Роуд, пострадалият крак вече го болеше и при вида на дългата улица започна да съжалява, че не е от хората, дето просто биха отписали Били като умопобъркан.

Редовите къщи бяха разнообразни по облик: някои от голи тухли, други боядисани или облицовани с трошен камък. От прозорците висяха национални знамена – още едно доказателство за олимпийската треска или пък реликви от кралския юбилей. Малките дворове пред къщите бяха превърнати в спретнати градини или в импровизирани сметища – според предпочитанията. На едно място край пътя лежеше мръсен стар матрак, оставен кой каквото иска да прави с него.

Първият поглед към дома на Джеймс Фарадей не даде надежди на Страйк, че е стигнал края на вървенето си, защото бе една от най-добре поддържаните къщи на улицата. На входа бе добавена малка веранда с цветно стъкло, през прозорците се виждаха прибрани с панделки дантелени завеси, месинговата пощенска кутия блестеше на слънцето. Страйк натисна звънеца и зачака.

Не след дълго вратата бе отворена от забързана жена и навън хукна сребристосива котка, която явно бе дебнала първата възможност да изскочи на свобода. Неприветливото изражение на жената не се връзваше с надписа на домакинската й престилка „Любовта това е...“, последван от рисунка – част от популярната поредица комикси. От къщата долетя силен мирис на готвещо се месо.

– Здравейте – каза Страйк и преглътна слюнка при аромата. – Не знам дали можете да ми помогнете. Опитвам се да открия Били.

– Сбъркали сте адреса. Тук няма Били.

Тя понечи да затвори вратата.

– Той каза, че е отседнал при Джими – изрече Страйк пред стесняващия се отвор.

– И Джими нямаме тук.

– Прощавайте, мислех, че мъж на име Джеймс...

– Никой не го нарича Джими. Сбъркали сте къщата.

И тя хлопна вратата.

Страйк и сребристата котка си размениха погледи. Нейният беше надменен, преди да се настани на килимчето пред вратата и да се залови да си чисти козината с вид, че напълно е изхвърлила Страйк от мислите си.

Страйк се върна на тротоара, където запали цигара и се огледа в двете посоки на улицата. По грубата му преценка на Чарлмонт Роуд имаше към двеста къщи. Колко дълго би му отнело да потропа на всяка врата? Повече, отколкото това, с което разполагаше тази вечер, бе тъжният отговор и повече време, отколкото щеше да има в близко бъдеще. Продължи напред изнервен и с нарастваща болка, надзърташе през прозорци, оглеждаше минувачи за някого с подобна външност на човека от предишния ден. На два пъти попита хора, влизащи или излизащи в къщите си, дали не познаваха Джими и Били, чийто адрес твърдеше, че е изгубил. И двата пъти отговорът бе отрицателен.

Страйк продължи напред, като се опитваше да не куца.

Накрая видя група къщи, изкупени и превърнати в апартаменти. Входните им врати бяха една до друга, а предните дворчета бяха бетонирани.

Страйк забави ход. Скъсан наполовина лист А4 беше забоден на една от най-олющените от боята си врати. Слабо, но познато бодване на интерес, който не би окачествил чак като „предчувствие“, отведе Страйк до вратата.

Надрасканото съобщение гласеше:

Събранието за 19:30 се премести от пъба в Общинския център „Уел“ на Викъридж Лейн – в края на улицата завий наляво.

Джими Найт

Страйк повдигна с пръст листа и видя номер на къщата, завършващ на 5. Пусна го да падне отново и отиде да надникне през прозореца на долния етаж.

Вехт чаршаф, който да спира светлината, бе провесен отвътре, но в единия ъгъл се бе свлякъл. Ръстът на Страйк му позволяваше да надзърне през непокритото скъкло и той видя част от празна стая с разпънат диван, покрит с лекьосан юрган, купчина дрехи в ъгъла и телевизор върху картонен кашон. Килимът бе затрупан с празни бирени кутийки и преливащи от угарки пепелници. Това тук изглеждаше обещаващо. Той се върна при излющената входна врата, вдигна масивния си юмрук и потропа.

Никой не отвори, нито пък се чу раздвижване отвътре.

Страйк отново прочете бележката на вратата и тръгна. Когато зави наляво по Викъридж Лейн, видя общинския център точно пред себе си с големи лъскави букви, изписващи името му – „Уел“.

Възрастен мъж с маоистки каскет и рядка прошарена брада стоеше пред стъклените врати с листовки в ръка. Когато Страйк се приближи, мъжът, на чиято тениска беше избледнелият от пране лик на Че Гевара, го погледна въпросително. Макар да не бе придружен с вратовръзка, италианският костюм на Страйк му придаваше донякъде официален вид. Като стана ясно, че тъкмо общинският център е целта му, човекът с листовките се отмести към вратата да му прегради пътя.

– Знам, че съм закъснял – заговори Страйк с престорена досада, – но чак сега разбрах, че събранието било преместено тук. Самоувереността и размерите му явно обезсърчиха човека с маоистки каскет, но мигновена капитулация пред някакъв костюмар щеше да е недостойно за него поведение.

– Кого представлявате?

Страйк вече бе хвърлил бърз поглед на думите с главни букви върху листовките, които онзи притискаше към гърдите си: НЕСЪГЛАСИЕ – НЕПОДЧИНЕНИЕ – ОТПОР и съвсем не намясто ЛЕХИ. Имаше и несръчна карикатура с петима затлъстели бизнесмени, издухващи дим от пури, който образуваше олимпийските кръгове.

– Баща си – отвърна Страйк. – Опасява се, че ще бетонират лехата пред къщата му.

– Аха – рече брадатият и се отмести. Страйк измъкна листовка от ръката му и влезе в общинския център.

Не се виждаше никой освен сивокоса жена от ямайски произход, която надничаше навътре през открехната врата. От помещението зад нея Страйк чу женски глас. Думите бяха трудно различими, но мелодиката предполагаше тирада. Като усети, че някой е застанал зад гърба й, жената се обърна. Видът на мъж в костюм явно й направи обратното впечатление в сравнение с брадатия на входа.

– От Олимпийския комитет ли сте? – попита го шепнешком.

– Не, просто проявявам интерес – отговори Страйк.

Тя отвори вратата да го пусне вътре.

Вътре около четиресет души седяха на пластмасови столове. Страйк седна на най-близкото свободно място и заоглежда главите пред себе си за дългата до раменете сплъстена коса на Били.

Отпред беше поставена маса за ораторите. В момента млада жена крачеше пред нея и говореше на публиката. Косата й бе боядисана в същия яркочервен нюанс като на Коко – лепката, с която Страйк бе преспал една нощ. Говореше със серия от недовършени изречения, често губеща се във вметнати изрази и забравяща да спазва избрания просторечен изговор. Страйк остана с впечатлението, че вече е говорила дълго време.

– ...помислете за самонастанилите се и художниците, всички до един са... защото това е една почтена общност, а те идват с техните клипбордове и разпореждат какво било добро за вас и промъкват потиснически закони тихомълком като троянски кон... направо си е координирана кампания...

Половината от публиката имаха вид на студенти. Сред по-възрастните Страйк различи мъже и жени с щампата на дежурни протестиращи – носеха фланелки с леви послания като приятеля на входа. Тук-там виждаше неуместни фигури, за които предположи, че са местни жители, недоволни от нахлуването на лятната олимпиада в Източен Лондон: разни типове с вид на художници, вероятно самонастанили се, и възрастна двойка, които в момента си шепнеха, и Страйк предположи, че са искрено разтревожени за лехата пред къщата си. Като ги гледаше как възобновиха кротките си пози на богомолци в църква, Страйк се досети как са стигнали до съгласие, че няма начин да се изнижат, без да привлекат внимание върху себе си. Едно момче с много пиърсинги и анархистки татуировки шумно си чистеше зъбите.

Зад момичето, което говореше, седяха трима други: по-възрастна жена и двама мъже, разговарящи тихо помежду си. Единият бе поне шейсетгодишен, с издадена напред челюст и масивен гръден кош, с излъчване на професионален бияч. Нещо в тъмните дълбоко разположени очи на другия накара Страйк да прегледа листовката в ръката си и да потърси потвърждение на внезапно обзелото го подозрение.

СЪПРОТИВА НА МЕСТНАТА ОБЩНОСТ

СРЕЩУ ОЛИМПИАДАТА (СМОСО)

15 юни 2012 г.

19:30 Пъб „Белия кон“, Ист Хам

Оратори:

Лилиан Суийтинг

Опазване на дивата природа, И. Лондон

Уолтър Фрет

Работнически съюз; активист на СМОСО

Флик Пърдю

Антибедност агитатор; активист на СМОСО

Джими Найт

Реална социалистичеста партия; активист на СМОСО

Мъжът с хлътналите очи, въпреки силно обраслата си брада и общ вид на запуснатост, изобщо не беше чак толкова мръсен като Били и косата му бе подстригвана най-много преди два месеца. Изглеждаше на около трийсет и пет и макар лицето му да бе по-квадратно и да бе по-мускулест от посетителя на Страйк, имаше същата тъмна коса и бледа кожа като него. При наличните доказателства Страйк би заложил смело, че Джими Найт беше по-голям брат на Били.

Джими довърши полугласния си разговор с колегата си от Работническия съюз и се облегна на стола си със скръстени на гърдите масивни ръце. Отнесеното му изражение показваше, че и той като все по-отегчената публика не слуша младата жена.

В този момент Страйк осъзна, че е наблюдаван от безличен на вид мъж, седящ на реда пред него. Когато Страйк посрещна погледа на бледосините му очи, онзи бързо пренасочи вниманието си към продължаващата да говори Флик. Като разглеждаше спретнатите джинси и фланелка на синеокия и чистата му коса, Страйк си отбеляза наум, че е могъл да пропусне гладкото избръсване сутринта, но очевидно от Централното управление на полицията не смятаха за нужно да пращат за СМОСО най-печените си хора. Естествено, трябваше да се очаква присъствие на полицай в цивилни дрехи. Сега бе нормално да се наблюдава всяка група, планираща съпротива или провокации срещу олимпиадата.

Недалеч от цивилния полицай седеше млад азиатец по риза с вид на човек с добре платена професия. Беше висок и слаб, гризеше ноктите на лявата си ръка, а погледът му бе фиксиран в ораторката. Докато Страйк го гледаше, мъжът подскочи и извади пръста от устата си. Беше го разкървавил.

– Добре – чу се висок мъжки глас. Слушателите, разчели авторитет в него, се поизправиха на местата си. – Много ти благодарим, Флик.

Джими Найт се изправи и даде тон на вяло ръкопляскане за Флик, която се върна до масата и седна на свободния стол между двамата мъже.

Със силно износените си джинси и негладена тениска Джими Найт напомняше на Страйк мъжете, които покойната му майка си бе хващала за любовници. Спокойно можеше да мине за басист от третокласна група с неговите мускулести ръце и татуировки. Страйк забеляза, че безличният синеок мъж се напрегна. Беше чакал именно Джими.

– Добър вечер на всички, благодаря ви, че дойдохте.

Личността му изпълни залата като първия такт на хитова песен. Страйк го разпозна при тези първи думи като онзи тип хора, които в армията бяха или изключително полезни, или своенравни гадняри. Изговорът на Джими, също като този на Флик, даваше смесени послания. Според Страйк кокни акцентът беше насложен – в неговия случай по-успешно – върху загатнато провинциално звучене.

– И тъй, олимпийската вършачка влиза в Източен Лондон!

Блестящите му очи обходиха вече изпълнената с внимание аудитория.

– Събаря къщи, гази велосипедисти, завзема земя, която е наша или поне беше. Чухте от Лилиан какво причиняват на хабитати на животни и насекоми. Аз съм тук да говоря за натрапничеството им в човешките общности. Заливат с бетон общите ни площи и защо? Да не би за да строят общинските жилища и болници, от които се нуждаем? Не, разбира се. Не, получаваме нови стадиони, струващи милиарди, витрини на капиталистическата система, дами и господа. От нас се иска да прославяме елитизма, докато отвъд бариерите свободите на обикновените хора са ограничавани и премахвани. Казват ни, че трябвало да посрещнем с ликуване олимпиадата и всички десни медии преливат от възторг за нея. Фетишизират националния флаг, надъхват средната класа към необуздано патриотарство! Елате и се кланяйте на златните ни медалисти – лъскаво злато за всеки, дето се е промъкнал през тестовете с грамадни подкупи и чашка чужда пикня!

Разнесе се одобрителен шум. Неколцина заръкопляскаха.

– От нас се очаква да се вълнуваме за момчета и момичета от частни училища, които са упражнявали спорт, докато ние, останалите, останахме без игрища, защото ги продадоха за пари! Подлизурството би трябвало да е националният ни олимпийски спорт! Възвеличаваме хора, в които са инвестирани милиони, защото можели да карат велосипед, когато те са се продали да прикриват като смокинови листа насилието срещу планетата! Укриващи данъци мръсници, дето се редят на опашка да отбележат името си на бариерите – същите онези бариери, дето не допускат трудещите се хора до собствената им земя!

Аплодисментите, към които Страйк, възрастната двойка и азиатецът не се присъединиха, бяха колкото за съдържанието на речта, толкова и за самото й изпълнение. Малко бандитското на вид, но хубаво лице на Джими бе озарено от справедлив гняв.

– Виждате ли това? – каза, като дръпна от масата зад себе си и размаха лист с насеченото лого „2012“, което толкова много не се харесваше на Страйк. – Добре дошли на олимпиадата, приятели, розовата фашистка мечта. Виждате ли логото? Виждате ли го? Ами че това е разчупена свастика!

Зрителите се разсмяха и отново го аплодираха, с което заглушиха шумното къркорене в корема на Страйк. Чудеше се дали наблизо не се продаваше храна за вкъщи. Дори взе да изчислява дали ще има време да излезе, да си купи нещо за ядене и да се върне, но тогава сивокосата ямайка, която бе видял по-рано, отвори вратата към фоайето и я остави така. Изражението й красноречиво подсказваше, че СМОСО са пресрочили времето си на престой.

Но Джими все още беше във вихъра си.

– Така наречената плослава на олимпийския дух, на феърплея и аматьорския спорт узаконява потисничеството и авторитаризма! Събудете се: Лондон е милитаризиран! Британската държава, която в продължение на векове е поддържала политика на колонизация и инвазия, се възползва от олимпиадата като удобно извинение да изправи полиция, армия, хеликоптери и оръжие срещу обикновените граждани! Хиляда допълнителни охранителни камери, набързо приети допълнителни закони. И какво мислите, че ще ги махнат, когато свърши този карнавал на капитализма ли? Присъединете се към нас! – викна Джими, а през това време служителката от общинския център се запромъква край стената към предната част на залата, притеснена, но твърдо решена. – СМОСО е част от по-голямо глобално движение за справедливост, опълчващо се на потисничеството! Обединихме каузата си с всички леви антирепресионни движения в цялата столица. Ще организираме законни демонстрации, ще използваме всички средства за мирен протест, които все още са ни разрешени в този град, все по-бързо превръщащ се в окупирана територия!

Последваха още аплодисменти, а възрастните съпрузи до Страйк придобиха още по-нещастен вид.

– Добре, добре, знам – каза Джими на служителката на общинския център, която вече бе стигнала отпред и му отправяше плахи жестове. – Искат да се махаме – обяви Джими на публиката, като се подсмихна и поклати глава. – Естествено, че това искат. Естествено.

Неколцина изсъскаха на служителката.

– Който иска да чуе повече, ще бъдем в пъба по-надолу – съобщи Джими. – Адресът е на листовката.

Повечето от присъстващите го аплодираха. Цивилният полицай се изправи. Възрастните съпрузи вече бяха при вратата.

6

„Казват, че имам репутацията на яростен фанатик.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Затракаха столове, чанти бяха премятани през рамо. Основната част от публиката се насочи към изхода в дъното на залата, но на някои не им се щеше да тръгнат още. Страйк направи няколко крачки към Джими с надежда да говори с него, но бе изпреварен от младия азиатец, който се отправи към активиста с нервна решителност. Джими размени още няколко думи с мъжа от Работническия съюз, после забеляза новодошлия, сбогува се с Уолтър и отиде напред, излъчващ добра воля да разговаря с човек, когото явно бе приел за новопокръстен привърженик.

Когато обаче азиатецът заприказва, лицето на Джими помрачня. Докато говореха с нисък глас в бързо изпразващата се зала, Флик и неколцина младежи се навъртаха наблизо в очакване на Джими. Очевидно смятаха, че стоят над физическия труд. Служителката сама прибираше столовете.

– Дайте на мен – предложи Страйк, взе три от нея и като пренебрегна острата болка в коляното си, ги качи върху висока купчина.

– Много ви благодаря – изпъшка тя. – Май не бива да ги пускаме тези... – Замълча и направи път на Уолтър и още няколко души да минат, преди да продължи. Никой от тях не й благодари. – ... друг път в центъра – довърши с неприязън. – Нямах представа какви са им целите. Всички тези приказки и листовки за неподчинение и кой знае какво още...

– Значи сте за олимпиадата? – попита я Страйк и постави стол върху купчина.

– Внучката ми е бегачка в клуб по лека атлетика – отвърна тя. – Имаме билети. Изгаря от нетърпение.

Джими продължаваше разговора си с младия азиатец. Явно бе възникнал дребен спор. Джими изглеждаше напрегнат, очите му бягаха из залата – или се оглеждаше за изход, или проверяваше дали някой не ги чува. Тя почти се бе изпразнила вече. Двамата мъже тръгнаха към изхода и Страйк напрегна слух да ги чуе какво си казват, но тропането по дървения под на сподвижниците на Джими ги заглушаваше и той можа да различи само няколко думи.

– ...от години, приятел, ясно? – изрече сърдито Джими. – Така че прави каквото искаш, сам се писа доброволец...

Отминаха и вече нищо не се чуваше. Страйк помогна на служителката да струпа последните столове и когато тя загаси осветлението, помоли я да го упъти към „Белия кон“.

Пет минути по-късно въпреки неотдавнашното си решение да се храни здравословно Страйк си купи пътьом пакет пържени картофи и продължи по Уайт Хорс Роуд, в края на който му казаха, че ще открие едноименния клуб. Докато ядеше, Страйк обмисляше най-добрия начин да подхване разговор с Джими Найт. Както показа реакцията на възрастния фен на Че Гевара на входа, облеклото на Страйк не извикваше особено доверие у протестиращите срещу капитализма. Джими имаше вид на обръгнал крайноляв активист и вероятно очакваше интерес от страна на властите в тази силно заредена атмосфера, предшестваща откриването на олимпийските игри. Всъщност Страйк и сега виждаше безличния синеок мъж да следва Джими с ръце в джобовете на джинсите си. Първата му работа трябваше да е да увери Джими, че не е там да разследва СМОСО.

„Белият кон“ се оказа грозна панелна сграда на оживено кръстовище срещу голям парк. Бял военен мемориал със спретнато подредени венци от макове на фундамента се издигаше като вечен упрек към външната площ на пивницата, където бетонът с прорасли в пукнатините бурени бе плътно покрит от стари угарки. Пиещите се бяха стълпили пред входа на бара и всички пушеха. Страйк забеляза Джими, Флик и още няколко души в група пред прозорец, украсен с огромно знаме на футболния клуб „Уест Хям“. Високият азиатец не се виждаше никъде, но цивилният полицай се мотаеше сам в периферията на групата им.

Страйк влезе вътре да си вземе бира. Украсата в помещението се състоеше основно от флагове с кръста на Сейнт Джордж и още рекламни атрибути на „Уест Хям“. Страйк си купи халба „Джон Смит“ и се върна навън, запали цигара и се приближи до групата на Джими. Стоеше вече до рамото на Флик, когато те осъзнаха, че едрият непознат в костюм иска нещо от тях. Разговорът спря и по всички лица пробяга подозрителност.

– Здравейте – каза Страйк. – Аз съм Корморан Страйк. Има ли шанс да поговорим за кратко, Джими? Става дума за Били.

– Били? – повтори Джими остро. – Защо?

– Видях се с него вчера. Аз съм частен детек...

– Чизъл го праща! – ахна Флик и се обърна уплашена към Джими.

– Затваряй си устата – изръмжа й той.

Докато останалите от групата оглеждаха Страйк със смесица от любопитство и враждебност, Джими му направи знак да го последва малко встрани. За изненада на Страйк Флик тръгна с тях. Мъже със странни подстрижки и фланелки на „Уест Хям“ кимнаха на активиста на разминаване. Джими спря до две стари бели колчета, преграждащи тротоара, увенчани с конски глави, огледа дали в близост няма някой, който да ги чуе, и се обърна към Страйк.

– Та как каза, че ти е името?

– Корморан. Корморан Страйк. Били брат ли ти е?

– По-малък брат, да. Каза, че дошъл при теб, така ли?

– Да. Вчера следобед.

– И си частен...

– Детектив. Да.

Страйк видя разпознаване в очите на Флик. Имаше закръглено бледо лице, което би изглеждало невинно без агресивната очна линия и несресаната доматеночервена коса. Тя отново бързо се обърна към Джими.

– Джими, той е...

– Шакълуелския изкормвач? – изрече въпросително Джими, като погледна Страйк над запалката си, докато палеше нова цигара. – Лула Ландри?

– Да, същият – потвърди Страйк.

С ъгълчето на окото си забеляза, че погледът на Флик пробяга надолу към краката му. Устата й се изви в презрителна гримаса.

– Значи Били е идвал да те види? – повтори Джими. – Защо?

– Каза ми, че станал свидетел как било удушено дете – каза Страйк.

Джими издуха гневно дима на няколко облачета.

– Да. Не е наред с главата. Шизоидно афективно разстройство.

– Наистина изглеждаше болен – съгласи се Страйк.

– И само това ли ти каза? Че е видял да удушават дете?

– Не ми се вижда малко – посочи Страйк.

Устните на Джими се извиха в невесела усмивка.

– Не му повярва, нали?

– Не – отговори искрено Страйк. – Но не мисля, че трябва да се скита по улиците в това състояние. Нужна му е помощ.

– Не намирам да е по-зле от обикновено, ами ти? – попита Джими Флик с някак изкуствено равнодушие.

– Не – отвърна тя и се обърна към Страйк с едва прикрита враждебност. – Има си спокойните и лоши моменти. Добре е, докато си пие лекарствата.

Акцентът й бе определено по-близък до средната класа сега, като беше далеч от приятелите си. Страйк забеляза, че е нарисувала очната си линия върху гурел в ъгъла на едното око. Беше прекарал голяма част от детството си сред мръсотия и му бе трудно да извини липсата на хигиена освен при много нещастни или болни хора, за които чистотата бе далечно понятие.

– Служил си в армията, нали? – попита тя, но Джими я заглуши с въпроса си.

– Откъде е знаел Били как да те намери?

– Вероятно от телефонния указател – предположи Страйк. – Не живея в пещера все пак.

– Били не умее да използва телефонния указател.

– Така или иначе беше успял да открие офиса ми.

– Никакво мъртво дете няма – отсече рязко Джими. – Всичко е в главата му. Повтаря го от време на време, като има пристъп. Не видя ли тика му?

Джими имитира с брутална точност компулсивните движения с подскачаща между носа и гърдите ръка. Флик се разсмя.

– Да, видях го – отвърна Страйк без усмивка. – Значи не знаеш къде е?

– Не съм го виждал от вчера сутринта. За какво ти е?

– Както казах, не ми се видя в състояние да се скита сам.

– Много възвишено гражданско поведение от твоя страна – рече Джими. – Богатият и прочут детектив се тревожи за нашия Бил.

Страйк не каза нищо.

– Е, бил си в армията, нали? – настоя Флик.

– Да, бях – погледна Страйк надолу към нея. – Какво общо има това?

– Само казвам. – Леко се бе зачервила в справедливия си гняв. – Невинаги си се тревожил, че хора могат да пострадат, значи.

Страйк, запознат с типа хора, споделящи възгледите на Флик, не отговори. Сигурно би му повярвала, ако й бе казал, че е постъпил в армията с надеждата да пробожда дечица с щик.

Джими, който също не изглеждаше склонен да чува мнението на Флик за военните, отсече:

– Нищо му няма на Били. Понякога идва да спи у дома, после изчезва. Постоянно го прави.

– Къде живее, като не е при теб?

– У приятели – вдигна рамене Джими. – Не знам имената на всичките. – А после в противоречие с думите си добави: – Ще позвъня тук-там довечера да се уверя, че е добре.

– Направи го – кимна Страйк, допи бирата си наведнъж и подаде празната халба на татуиран работник от бара, който обикаляше в дворчето отпред и събираше чаши.

Страйк дръпна за последно от цигарата си, пусна я да прави компания на хилядите й посестрими върху напуканата настилка и я стъпка с протезата си, след което извади портфейла си.

– Направи ми услуга – каза той на Джими, измъкна визитка и му я подаде, – обади ми се, когато Били се появи. Бих искал да знам, че е в безопасност.

Флик изсумтя презрително, но Джими явно бе сварен неподготвен.

– Да, добре. Ще го направя.

– Знаете ли кой автобус най-бързо би ме закарал до Денмарк Стрийт? – попита ги Страйк. Не можеше да понесе още едно продължително ходене до метрото. А покрай пъба минаваха автобуси с обещаваща честота. Джими, който очевидно познаваше добре района, насочи Страйк към нужната му спирка.

– Много благодаря. – Докато прибираше портфейла във вътрешния джоб на сакото си, Страйк подхвърли небрежно: – Били спомена, че и ти си бил там, когато детето било удушено, Джими.

Флик бързо извъртя глава към Джими и това я издаде. Братът бе по-добре подготвен. Разшири ноздри, но иначе твърде достоверно се престори на неразтревожен.

– Да, той е изпипал цялата извратена сцена в болната си глава – отвърна. – В някои дни си мисли, че и покойната ни майка е била там. Очаквам да включи и баща ни.

– Тъжна работа – каза Страйк. – Надявам се да успееш да го откриеш.

Вдигна ръка за довиждане и ги остави да стоят в дворчето. Беше гладен въпреки пържените картофи, кракът му пулсираше и докато се добра до автобусната спирка, вече куцаше.

След петнайсет минути чакане автобусът пристигна. Двама пияни младежи през няколко седалки от Страйк водеха дълъг и повтарящ се спор относно качествата на новото попълнение на „Уест Хям“ Юси Яскелайнен, чието име никой от двамата не можеше да произнесе. Страйк се взираше невиждащо през мръсното стъкло, болката в крака го измъчваше, копнееше за леглото си, но не можеше да се отпусне.

Колкото и дразнещо бе да си го признае, пътуването до Чарлмонт Роуд не го бе освободило от глождещото го съмнение относно историята на Били. Споменът за внезапния уплашен поглед на Флик към Джими и най-вече изпуснатото от нея възклицание „Чизъл го праща!“ беше превърнал това глождещо съмнение в значителна и вероятно трайна пречка към душевното спокойствие на детектива.

7

„Смяташ ли да се задържиш тук? Трайно, имам предвид?“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Робин би била доволна да прекара уикенда в почивка след натоварената седмица на разопаковане и подреждане на мебели, но Матю очакваше с нетърпение предстоящото парти за нов дом, на което бе поканил голям брой свои колеги. Гордостта му бе подхранвана от интересната романтична история на улицата, построена за корабостроители и морски капитани в миналото, когато Детфърд е бил център на корабостроенето. Матю може да не се бе озовал в района на мечтите си, но къса калдъръмена уличка с красиви стари къщи беше, както той бе желал, „стъпка нагоре“, та макар двамата с Робин да бяха само под наем в спретнатата тухлена къщичка с нейните касетирани прозорци и барелефите на херувимчета над входната врата.

Матю се бе възпротивил, когато Робин предложи отново да вземат жилище под наем, но тя бе настояла на своето, като заяви, че няма да издържи още една година в дома им на Хейстингс Роуд, докато една след друга пропадаха покупките на твърде скъпи къщи. С помощта на наследството на Матю и заплатата в новата му служба едва можеха да плащат наема на елегантната малка къща с три спални, като оставиха парите от продажбата на апартамента си на Хейстингс Роуд недокоснати в банката.

Хазаинът им, издател, заминал на работа в централния офис в Ню Йорк, беше във възторг от новите си наематели. Беше гей на възраст над четиресет, възхитен от красивите и правилни черти на Матю и настоя лично да им предаде ключовете в деня на преместването.

– Съгласен съм с Джейн Остин по въпроса за идеалния наемател – каза той на Матю, докато стояха на калдъръмената улица. – Женен мъж без деца, това е мечтаната възможност. Една къща никога не е добре обгрижена без стопанка. Или може би двамата се редувате с прахосмукачката?

– Разбира се – отвърна му Матю с усмивка. Робин, понесла кашон с растения покрай двамата мъже, прехапа език да не подхвърли язвителна забележка.

Имаше подозрение, че Матю е премълчал пред приятели и колеги, че са само наематели, а не собственици. Мразеше тази засилваща се склонност у себе си да следи Матю за еснафско и лицемерно поведение дори по отношение на дреболии и сама си налагаше мъмрене, задето винаги мислеше най-лошото за него. Именно в духа на себепорицание се бе съгласила за партито, купи алкохол и пластмасови чаши, приготви храна и подреди всичко в кухнята. Матю бе пренаредил мебелите и в продължение на няколко вечери съставя списък за музика, която сега звучеше от айпода му. Когато Робин забърза на горния етаж да се преоблече, започна Cutt Off на Касабиън.

Косата на Робин бе навита на дебели ролки, решила бе да я пусне свободно като на сватбата си. Времето й до идването на гостите свършваше и тя засваля ролките с една ръка, а с другата отвори вратата на гардероба. Имаше нова рокля – бледосива, плътно обгръщаща тялото, но се боеше, че изглежда много безцветна в нея. Поколеба се, после извади изумруденозелената „Роберто Кавали“, която никога не бе обличала за пред хора. Беше най-скъпата дреха, която притежаваше, и най-красивата също така: подаръкът за „сбогуване“, който Страйк й бе направил, след като бе отишла при него като временна секретарка и му бе помогнала да заловят първия им убиец. Изражението на Матю, когато му я бе показала развълнувано, я беше спирало да я облече досега.

Кой знае защо, когато постави роклята пред тялото си, мисълта й се отклони към Лорелай, приятелката на Страйк. Лорелай, която винаги се обличаше в ярки цветове, бе възприела стила на знаменитостите от четиресетте години. Беше висока колкото Робин, имаше лъскава тъмна коса, която носеше заресана над едното око като Вероника Лейк. Робин знаеше, че Лорелай е на трийсет и три и че е съсобственик и управител на магазин за театрални костюми на Чок Фарм Роуд. Страйк беше изтървал тази информация един ден, а Робин запомни името и като се прибра у дома, издири магазина онлайн. Изглеждаше луксозен и преуспяващ.

– Вече е без петнайсет – съобщи Матю, като влезе в стаята и свали фланелката си. – Трябва да взема бърз душ.

В този момент я забеляза със зелената рокля пред нея.

– Мислех, че ще облечеш сивата.

Очите им се срещнаха в огледалото. С голи гърди, загорял и красив, Матю имаше толкова симетрични черти, че отражението му бе почти идентично с реалната му външност.

– Струва ми се, че ме прави бледа – каза Робин.

– Предпочитам сивата – заяви той. – Харесвам те бледа.

Тя му отправи насилена усмивка.

– Добре – отвърна. – Ще сложа сивата.

След като се облече, прекара пръсти през къдриците си, за да се отпуснат, обу чифт сребристи сандали и забърза надолу. Едва бе стигнала до коридора, когато на вратата се позвъни.

Ако я бяха накарали да отгатне кой ще пристигне пръв, би заложила на Сара Шадлок и Том Търви, които неотдавна се бяха сгодили. Щеше да е типично за Сара да се опита да свари Робин неподготвена, да си завре носа навред из къщата преди всички останали и да си избере място, от което удобно да наблюдава пристигащите. И то се знае, щом Робин отвори вратата, насреща й се озоваха Сара в яркорозово с голям букет в ръце и Том, който носеше бира и вино.

– О, тук е разкошно, Робин – забърбори Сара в мига, щом престъпи през прага и се огледа из антрето. Прегърна разсеяно Робин, а погледът й се насочи към стълбите, по които слизаше Матю и дозакопчаваше ризата си. – Истинска прелест. Тези са за теб.

И в същия миг Робин се озова натоварена с наръч лилиуми.

– Благодаря – каза. – Отивам да ги натопя във вода.

Нямаха достатъчно голяма ваза за такива цветя, но Робин не можеше просто да ги остави в мивката. Чуваше смеха на Сара от кухнята дори през „Колдплей“ и Риана, чиято песен „Принцесата на Китай“ звучеше сега от айпода на Матю. Робин измъкна кофа от шкафа и започна да я пълни, като междувременно се оплиска с вода.

Спомняше си как се бяха договорили по едно време Матю да се въздържа да излиза на обяд със Сара през почивката в службата. Дори бяха обсъждали да спрат да се виждат с нея, след като Робин откри, че Матю й е изневерявал със Сара в студентските години. Само че тъкмо Том бе помогнал на Матю да получи високоплатена длъжност в неговата фирма, а сега, след като Сара бе горда собственичка на голям единичен диамант на пръста си, Матю май си мислеше, че няма нищо нередно да продължат общуването си с бъдещите господин и госпожа Търви.

Робин чу как тримата се качват на горния етаж. Матю ги развеждаше из спалните. Извади кофата с лилиуми от мивката и я тикна в един ъгъл до чайника, като се чудеше дали е израз на лош характер от нейна страна да заподозре Сара, че е избрала такива мъчни цветя само за да я разчисти от пътя за известно време. Сара така и не се бе отказала от флиртуването си с Матю, подхванато още от университета.

Робин си наля чаша вино и излезе от кухнята точно когато Матю въвеждаше Том и Сара в дневната.

– ...също лорд Нелсън и лейди Хамилтън са живели на номер 19, само че тогава улицата се е наричала Юниън Стрийт – обясняваше. – Е, кой иска питие? Всичко е на разположение в кухнята.

– Превъзходно жилище, Робин – каза Сара. – На такава къща не можеш да попаднеш често. Голям късмет сте имали.

– Тук сме само под наем – отвърна Робин.

– Така ли? – изрече лековато Сара, но Робин знаеше, че тя вече си вади заключения не само за пазара на къщи, но и за състоянието на брака на Робин и Матю.

– Хубави обици – подхвърли Робин, колкото да смени темата.

– О, нали? – засия Сара и дръпна назад косата си, та Робин да ги види по-добре. – Подарък са ми от Том за рождения ден.

На вратата отново се позвъни. Робин отиде да отвори с надеждата, че е някой от малкото хора, които тя беше поканила. Не се надяваше за Страйк, естествено. Той непременно щеше да закъснее, както и за всяко лично събитие, за което бе гостувал.

– О, слава богу – възкликна Робин, сама изненадана от облекчението си, когато видя Ванеса Екуензи.

Ванеса беше полицай: висока, чернокожа, с бадемовидни очи, фигура на модел и забележително хладнокръвие, за което Робин й завиждаше. Беше дошла сама на партито. Приятелят й, който работеше в отдел „Експертизи“ в Централното полицейско управление, имал друг ангажимент. Робин бе разочарована; очаквала бе с нетърпение да се запознае с него.

– Добре ли си? – попита я Ванеса, щом влезе. Носеше бутилка червено вино и бе облечена в тъмнолилава рокля по тялото. Робин отново си помисли за изумрудената рокля „Кавали“ горе и й се прииска да беше облякла нея.

– Добре съм – отвърна. – Влизай направо, в дъното, там можеш да пушиш.

Тя въведе Ванеса в дневната покрай Сара и Матю, които се подиграваха на плешивината на Том в лицето му.

Задният зид на малката вътрешна градина бе обрасъл с бръшлян. Добре поддържани храсти растяха в теракотени кашпи. Робин, която не пушеше, беше изнесла пепелници и сгъваеми столове навън и бе подредила наоколо чаени свещи. Матю я беше попитал с леко заядлив тон защо си прави такъв труд за пушачите. Тя отлично знаеше защо той повдига този въпрос, но се направи, че не разбира.

– Мислех, че Джемайма пуши... или не? – попита с престорено объркване.

– О... – промълви той леко сконфузен. Да... но само по събирания.

– Е, ние точно събиране организираме, Матю – закова го тя със сладко гласче.

Сега тя отиде да донесе питие на Ванеса и като се върна, завари я да пали цигара, а прекрасните й очи бяха вперени в Сара Шадлок, която продължаваше да осмива нарастващото чело на Том, подкрепяна ентусиазирано от Матю.

– Това е тя, нали? – попита Ванеса.

– Да, това е тя – отвърна Робин.

Добре й дойде тази малка демонстрация на морална подкрепа. Робин и Ванеса бяха приятелки от месеци, преди Робин да сподели с нея историята на връзката си с Матю. Преди това си бяха говорили за полицейски дела, за политика и дрехи във вечерите, когато ходеха заедно на кино или по евтини ресторантчета. Според Робин Ванеса бе по-приятна за компания от всяка друга позната й жена. Матю, който я беше срещал два пъти, каза на Робин, че я намирал „студена“, но не можеше да обясни защо.

Ванеса беше имала поредица от партньори; веднъж беше стигала до годеж, но го бе развалила заради изневярата на мъжа. Понякога Робин се чудеше дали Ванеса не я намира смехотворно неопитна, след като се бе омъжила за гаджето си от училище.

Мигове по-късно в дневната се изсипаха десетина души, колеги на Матю с половинките си, като беше ясно, че преди това са се отбили в пъб. Робин гледаше как Матю ги поздравява и им показва къде е пиенето. Възприел бе високия закачлив тон, типичен за него при извънслужебни събирания. Нея той я дразнеше.

Партито скоро стана многолюдно. Робин представяше гости, показваше къде да си вземат питиета, извади още пластмасови чаши и разнесе наоколо няколко чинии с храна, защото кухнята вече беше претъпкана. Едва когато пристигнаха Анди Хъчинс и съпругата му, се почувства релаксирана за момент и прекара повече време със своите гости.

– Приготвих специална храна за теб – каза тя на Анди, след като бе завела него и Луиз навън в дворчето. – Това е Ванеса. Работи в Централното управление. Ванеса, Анди и Луиз. Стой тук, Анди, сега ще ти донеса за хапване. Без млечни продукти е.

Когато влезе в кухнята, Том стоеше пред хладилника.

– Прощавай, Том, трябва да извадя...

Той примигна насреща й, после се отмести. Вече беше пиян, каза си тя, а бе едва девет часът. Робин чуваше блеещия смях на Сара в центъра на множеството в дневната.

– Дай да помогна – изфъфли Том и задържа вратата на хладилника, когато Робин се наведе да вземе от най-долния рафт поднос с непържена и без млечни продукти храна, която беше запазила за Анди. – Леле какво хубаво задниче имаш!

Тя се изправи без коментар. Въпреки пиянската усмивка виждаше как иззад нея се излъчва нещастие като студено течение. Матю й беше казвал колко се срамува Том заради оплешивяването си и как дори обмисля трансплантация на коса.

– Хубава риза – отбеляза Робин.

– Какво, тази ли? Харесва ли ти? Тя ми я купи. И Мат има същата, нали?

– Ами... не съм сигурна – отвърна Робин.

– Не си сигурна – повтори Том с кратък гадноват смях. – И това ми било професионалист в наблюдението. Трябва да си отваряш повече очите у дома, Робин.

Робин го гледа един миг със смесица от жалост и гняв, после реши, че е твърде пиян да се разправя с него, и излезе, понесла храната за Анди.

Първото, което забеляза, когато хората се отдръпнаха от пътя й, за да я пропуснат в градината отзад, бе, че Страйк е пристигнал. Беше с гръб към нея и говореше с Анди. Лорелай беше с него, облечена в алена копринена рокля, а лъскавата тъмна коса се стелеше по гърба й като в реклама за скъп шампоан. През краткото отсъствие на Робин Сара някак се беше притурила към групата. Когато Ванеса улови погледа на Робин, крайчецът на устата й потрепна.

– Здравейте – каза Робин и постави подноса на масичката от ковано желязо до Анди.

– Робин, здравей – каза Лорелай. – Каква очарователна улица.

– Да, нали? – отвърна Робин, докато Лорелай целуна въздуха зад ухото на Робин.

Страйк също се наведе. Наболата му брада одраска лицето на Робин, но устните му не докоснаха кожата й. Вече отваряше бира „Дум Бар“ от опаковката с шест бутилки, която бе донесъл със себе си.

Робин си бе репетирала наум какво ще каже на Страйк, щом той дойде в новата й къща: спокойни, неангажиращи думи, така че да прозвучи как за нищо не съжалява, че някаква вълшебна противотежест, която той не би могъл да оцени, накланяше везните в полза на Матю. Искаше да го разпита за странната история с Били и удушеното дете. Само че за момента Сара натрапчиво поддържаше темата за аукционната къща „Кристис“, където работеше, и цялата група слушаше нея.

– „Бентът“ идва за търг на трети – съобщи тя. – Картината на Констабъл – добави услужливо за всеки, който не познаваше живописта така добре като нея. – Надяваме се да стигне до над двайсет.

– Хиляди ли? – попита Анди.

– Милиона – отвърна Сара със снизходителен смях.

Матю също се засмя зад Робин и тя автоматично се отмести, за да го допусне в кръга. Забеляза, че изражението му е прехласнато, както много често при обсъждане на големи суми пари. Може би, каза си, тъкмо за това си говореха със Сара, като излизаха на обяд: за пари.

– „Джимкрак“ се продаде за двайсет и два миналата година. Стъбс. Третата най-ценна творба от старите майстори, продавана някога.

С крайчеца на окото си Робин забеляза как ръката на Лорелай с яркочервен маникюр се плъзна в тази на Страйк, онази, чиято длан бе белязана от същия нож, оставил белег завинаги над лакътя на Робин.

– Общо взето досада, досада, досада! – неискрено възкликна Сара. – Е, стига толкова приказки за работа. Някой сдоби ли се с билети за олимпиадата? Том, годеникът ми, е бесен. Добрахме се до пинг-понг. – Тя направи жална физиономия. – А при вас как е?

Робин видя Страйк и Лорелай да си разменят мимолетен поглед и знаеше, че взаимно се утешават, задето трябва да изстрадат скучния разговор за олимпиадата. На Робин внезапно й се прииска те да не бяха идвали и се отдалечи от групата.

Час по-късно Страйк беше в дневната и обсъждаше шансовете на футболния отбор на Англия на европейското първенство с един от приятелите на Матю от службата, а Лорелай танцуваше. Робин, с която той не бе разменил нито дума след срещата им отвън, прекоси стаята с чиния храна, спря се да разговаря с червенокоса жена, после продължи да поднася чинията пред гостите. Начинът, по който бе сресала косата си, му напомни деня на сватбата й.

Подозренията му, провокирани от посещението й в онази непозната за него клиника, не му даваха мира и той огледа фигурата й във впитата сива рокля. Със сигурност не изглеждаше бременна и фактът, че пиеше вино, бе още една контраиндикация, но пък може само да бяха започнали процес по процедура за оплождане инвитро.

Точно срещу Страйк, видима помежду танцуващите, стоеше детектив инспектор Ванеса Екуензи, която Страйк се изненада да види на партито. Беше се облегнала на стената и разговаряше с висок рус мъж, който, ако се съдеше как я изпиваше с поглед, май беше забравил, че носи венчална халка на пръста си. Очите на Ванеса се стрелнаха към Страйк и изражението й му подсказа, че не би възразила той да прекъсне това общуване на четири очи. Бездруго разговорът за футбол не бе толкова интересен, та да съжали, че ще се оттегли от него, и в първата удобна пауза той заобиколи танцуващите и отиде при Ванеса.

– Добър вечер.

– Здравей – каза тя и прие леката му целувка по бузата си с елегантност, характеризираща всичките й жестове. – Корморан, това е Оуен... прощавай, не чух добре фамилията ти.

На Оуен не му отне дълго да изгуби надежда за онова, което искаше от Ванеса, каквото и да беше то – било просто удоволствие от флирт с хубава жена или телефонния й номер.

– Не знаех, че с Робин сте такива приятелки – каза Страйк, когато Оуен се отдалечи.

– Да, виждаме се често – отвърна Ванеса. – Написах й писмо, като чух, че си я уволнил.

– О... – рече Страйк и отпи „Дум Бар“. – Ясно.

– Тя ми позвъни да благодари и накрая решихме да излезем да пийнем.

Робин никога не бе споменавала за това на Страйк, но от друга страна, той си даваше сметка, че сам не насърчаваше никакви разговори извън строго служебните след завръщането й от сватбеното пътешествие.

– Хубава къща – коментира той, като се опитваше да не сравнява обзаведената с вкус стая с неговото съчетание от кухня и дневна на мансардата над офиса. Матю вероятно печелеше добре, щом можеше да си позволи това, помисли си. Нямаше как да е постигнато с повишението в заплатата на Робин.

– Да, хубава е – отвърна Ванеса. – Тук са под наем.

Известно време Страйк гледа как Лорелай танцува, докато обмисляше тази интересна информация. Нещо в тона на Ванеса намекваше, че и тя си обяснява този избор не изцяло с пазара на недвижими имоти.

– Виновна е морска бактерия – подхвърли Ванеса.

– Моля? – погледна я Страйк напълно объркан.

Тя го изгледа остро, после поклати глава и се засмя.

– Нищо. Забрави.

– Да, може да се каже, че бяхме щастливци – чу Страйк през музиката Матю да казва на червенокосата жена. – Имаме билети за бокс.

„Да бе, ти няма да се уредиш“, раздразнено си рече Страйк и бръкна в джоба си за нова цигара.

– Приятно ли прекара? – попита го Лорелай в таксито в един през нощта.

– Не особено – отвърна Страйк, загледан във фаровете на насрещните коли.

Останал беше с впечатлението, че Робин го избягва. След относителната сърдечност на разговора им в четвъртък беше очаквал... какво? Разговор, общ смях? Изпитвал бе любопитство да види как върви бракът им, но не беше научил кой знае колко. Двамата с Матю изглеждаха сравнително приветливи един с друг, но фактът, че живееха под наем, беше интригуващ. Дали предполагаше, та макар и на подсъзнателно ниво, нежелание за инвестиране в общо бъдеще? По-лесен начин за уреждане на нещата при раздяла? А още и приятелството на Робин с Ванеса Екуензи, което Страйк виждаше като друг един елемент от живота на Робин, воден отделно от Матю.

Виновна е морска бактерия.

Какво означаваше това, по дяволите? Дали беше свързано със загадъчната клиника? Болна ли беше Робин?

След няколко минути мълчание на Страйк внезапно му хрумна, че би трябвало да попита Лорелай как тя е прекарала вечерта.

– И по-добри съм имала – въздъхна Лорелай. – Боя се, че твоята Робин има много отегчителни приятели.

– Да – кимна Страйк. – Мисля, че повечето са на мъжа й. Той е счетоводител. И малко нещо хвалипръцко – добави и изпита наслада от изреченото.

Таксито се движеше напред в нощта, а Страйк си припомни как бе изглеждала фигурата на Робин в прилепналата сива рокля.

– Моля? – изрече внезапно, защото остана с впечатление, че Лорелай му е казала нещо.

– Попитах за какво си мислиш?

– За нищо – излъга Страйк и тъй като бе за предпочитане пред говоренето, обгърна я с ръка, притегли я към себе си и я целуна.

8

„Бога ми, Мортенсгаард се издига в обществото. Сега мнозина търчат след него.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

В неделя вечер Робин попита Страйк чрез съобщение по телефона какво иска от нея да върши в понеделник, тъй като преди едноседмичния отпуск бе прехвърлила всичките си задачи. Краткият му отговор гласеше „ела в офиса“, което тя надлежно изпълни в девет без петнайсет на другия ден, доволна, както и да стояха нещата между нея и съдружника й, че е отново в опърпаните стари стаи.

Вратата към вътрешния кабинет на Страйк беше отворена, когато тя пристигна. Той седеше зад бюрото си и слушаше някого по мобилния си телефон. Слънцето хвърляше светли петна по изтъркания килим. Приглушеният шум на уличното движение скоро бе удавен в тракането на стария чайник и пет минути след идването си Робин постави висока чаша с вдигащ пара тъмнокафяв чай пред Страйк, който направи жест с вдигнат палец в безмълвен израз на благодарност. Тя се върна на бюрото си, където на телефона святкаше лампичка, сигнализираща за записано съобщение. Тя набра службата за гласовата им поща и чу равен женски глас да я информира, че обаждането е направено десет минути преди пристигането на Робин и вероятно докато Страйк или още е бил горе, или вече е водел друг разговор.

Накъсан шепот прозвуча в ухото на Робин.

– Извинявайте, че избягах от вас, господин Страйк, много съжалявам. Само че не мога да се върна. Той ме държи тук, не мога да се измъкна, свързал е вратата с жица...

Краят на изречението заглъхна в хлипания. Разтревожена, Робин се опита да привлече вниманието на Страйк, но той бе извъртял стола си на колелца, за да гледа през прозореца, още с мобилния телефон на ухото си. През жалките и уплашени звуци до слуха на Робин достигаха отделни думи:

– ...не мога да се измъкна... съвсем сам съм...

– Да, добре – изрече Страйк в неговия кабинет. – Значи, за сряда, нали? Чудесно. Приятно прекарване.

– Моля ви се, помогнете ми, господин Страйк! – прозвуча ридание в ухото на Робин.

Тя натисна бутона да включи на високоговорител и измъченият глас мигновено изпълни офиса.

– Вратите ще експлодират, ако се опитам да избягам, господин Страйк, моля ви се, помогнете ми. Елате да ме отървете... Не биваше да идвам... Казах му, че знам за детето, а работата е по-дебела, много по-дебела... Мислех, че мога да му вярвам...

Страйк се завъртя на стола си, изправи се и влезе във външния офис. Чу се изтракване, сякаш слушалката беше изпусната. Хлипането продължи от разстояние, сякаш разстроеният човек насреща се отдалечаваше от телефона.

– Това е отново той – каза Страйк. – Били. Били Найт.

Риданията и подсмърчането отново се усилиха и Били изрече с панически шепот, очевидно допрял устни до микрофона на слушалката:

– Има някой пред вратата. Помощ, господин Страйк. Спасете ме.

Обаждането прекъсна.

– Провери от кой номер е – поръча Страйк.

Робин посегна към слушалката, за да набере 1471, но преди да успее да я вдигне, телефонът иззвъня отново. Робин я грабна в ръка, приковала поглед към Страйк.

– Офисът на Корморан Страйк.

– А... да, добро утро – изрече плътен патрициански глас.

Робин направи гримаса към Страйк и поклати глава.

– По дяволите – промърмори той и отиде в кабинета да си вземе чая.

– Бих искал да разговарям с господин Страйк, моля.

– Съжалявам, в момента говори по другия телефон – излъга Робин.

От една година насам стандартната практика бе да връщат обаждането на клиента. Така изключваха репортери и разни откачалки.

– Ще почакам – каза човекът насреща, явно несвикнал да не става неговото.

– Боя се, че ще се забави. Бихте ли ми казали номера си, ще му предам да ви позвъни.

– Само че трябва да е в следващите десет минути, защото влизам в среща. Кажете му, че искам да обсъдим задача, която се каня да му възложа.

– За съжаление, не мога да гарантирам, че господин Страйк ще е в състояние да поеме работата лично – отвърна Робин, което също бе стандартна фраза за отбиване на пресата. – Агенцията ни е доста натоварена в момента.

Тя придърпа лист и химикалка пред себе си.

– Каква задача имате предвид...

– Трябва да е господин Страйк – отсече мъжът. – Предайте му го много ясно. Налага се да се заеме лично. Името ми е Чизъл. Джаспър Чизъл.

– Как се пише името ви?

– Ч-и-з-у-е-л – продиктува той по букви. – Но се изговаря „Чизъл“. Нека ми се обади на следния номер.

Робин записа цифрите, които Чизъл й продиктува, и му пожела приятна сутрин. Когато тя върна слушалката на вилката, Страйк седна на канапето от изкуствена кожа, което държаха във външния офис за клиенти. Имаше неприятния навик да издава неочаквани звуци като от пръцкане, когато човек се размърдаше на него.

– Човек на име Джаспър Чизъл, което се изписва „Чизуел“, иска да му свършиш работа. Настоя, че трябва да я поемеш ти и никой друг. – Робин озадачено сбръчка чело. – Май ми е познато това име.

– Да – отвърна Страйк. – Той е министър на културата.

– Боже мой, разбира се! – възкликна Робин. – Онзи, едрият, със странната коса!

– Същият.

Смътни спомени и асоциации нахлуха в съзнанието на Робин. Сети се за стара любовна връзка, позорна оставка, реабилитация и в по-близко минало – нов скандал, поредната грозна история в медиите...

– Не отиде ли синът му неотдавна в затвора за непредумишлено убийство? – попита. – За Чизъл ставаше дума, нали? Синът му карал дрогиран и убил млада майка.

Страйк като че се върна от някакво далечно място в мислите си. Изражението му беше странно.

– Да, връзва се.

– Какво има?

– Няколко неща са – каза Страйк и прокара длан по наболата си брада. – Като начало, открих брата на Били в петък.

– Как?

– Дълга история – отвърна Страйк, – но се оказа, че Джими е част от група, протестираща срещу олимпиадата. Наричат се СМОСО. Той беше с едно момиче и първото, което тя изрече, като им се представих, че съм частен детектив, беше „Чизъл го праща“.

Страйк замълча да обмисли това и отпи от чая си, приготвен съвсем по негов вкус.

– Само че на Чизъл не съм му нужен да държа под око СМОСО – продължи той, като разсъждаваше на глас. – Там вече имаше полицай в цивилни дрехи.

Макар и нетърпелива да научи какви други неща по повод обаждането на Чизъл тревожеха Страйк, Робин не го припираше, а седеше мълчаливо, като му даваше време да осмисли новото развитие на нещата. Тъкмо този тип тактичност толкова бе липсвал на Страйк по време на отсъствието й.

– Има и друго – продължи той най-сетне, сякаш не беше прекъсвал. – Синът му, когото пратиха в затвора за непредумишлено убийство, не е... не беше единствен на Чизъл. Големият му син се казваше Фреди и загина в Ирак. Да. Майор Фреди Чизъл от Кралските хусари. Беше убит при нападение над конвой в Басра. Аз разследвах смъртта му, докато още работех в „Специални разследвания“.

– Значи познаваш Чизъл?

– Не, никога не сме се срещали. Обикновено не се виждахме със семействата... Също така познавах дъщерята на Чизъл преди години. Само бегло, но сме се виждали няколко пъти. Беше бивша съученичка на Шарлот.

Робин изпита леко бодване при споменаването на Шарлот. Хранеше голямо любопитство, успешно прикривано от нея, към Шарлот, жената, с която Страйк бе имал връзка с прекъсвания в продължение на шестнайсет години и за която се бе канил да се ожени, преди отношенията им да прекъснат внезапно, скандално и очевидно трайно.

– Жалко, че не успяхме да научим номера на Били – каза Страйк и отново прекара голяма космата ръка по брадичката си.

– Непременно ще го проверя, ако се обади пак – обеща Робин. – Ще позвъниш ли на Чизъл? Той каза, че му предстои среща.

– Много искам да разбера какво иска, но въпросът е можем ли да сместим нов клиент – отвърна Страйк. – Да видим...

Той постави длани зад главата си и се намръщи към тавана, където, осветени от слънцето, личаха множество тънки пукнатини. Майната им, каза си, бездруго офисът скоро щеше да е грижа на някой предприемач...

– Анди и Баркли следят хлапака Уебстър. Баркли се справя добре впрочем. Имам докладите му за три пълни дни наблюдение със снимки и всичко. Да не забравяме и онзи дърт доктор, Шмекера. Още не е сторил нищо, достойно за новините.

– Жалко – каза Робин, после бързо се поправи. – Не, исках да кажа, че това е добре. – Тя потърка очи. – Тази служба съвсем ти обърква етиката. Кой наблюдава Шмекера днес?

– Щях теб да помоля да го правиш – отговори Страйк. – Само че клиентът се обади вчера следобед. Забравил да ме уведоми, че Шмекера е на симпозиум в Париж.

Все още с поглед към тавана и замислено свъсил вежди, Страйк каза:

– Имаме два дни на онази техническа конференция, дето започва утре. Кое си избираш, Харли Стрийт или конферентния център в Епинг Форест? Шмекера ли предпочиташ да наглеждаш утре, или да прекараш деня сред стотици вонящи компютърни гении в тениски със супергерои?

– Не всички компютърджии вонят – упрекна го Робин. – Приятелят ти Спанър е чистичък.

– Не съди за Спанър по количеството дезодорант, което изпръсква, преди да дойде тук – възрази Страйк.

Спанър, който бе осъвременил компютърната и телефонната им система, когато бизнесът се бе разраснал отведнъж, беше по-малкият брат на Ник, стар приятел на Страйк. Изпитваше привличане към Робин, както и на нея, и на Страйк им беше ясно.

Страйк продължи да потърква брадичка и да разсъждава над вариантите.

– Ще се обадя на Чизъл да видя какво има предвид – каза накрая. – Знае ли човек, може да се окаже по-голяма задача, отколкото на онзи адвокат, дето жена му кръшка. Той е следващият в списъка на чакащи, нали?

– Или той, или американката, омъжена за търговеца на ферарита. И двамата чакат.

Страйк въздъхна. Изневерите съставяха голяма част от служебните им задачи.

– Дано съпругата на Чизъл не хойка. Добре ще ми дойде малко промяна.

Канапето издаде обичайните си пръдливи звуци, когато Страйк стана от него. Когато влезе във вътрешния кабинет, Робин подвикна след него:

– Да взема ли да довърша документацията тогава?

– Да, ако обичаш – отвърна Страйк и затвори вратата зад себе си.

Робин се завъртя към компютъра си. Чувстваше се весела. На Денмарк Стрийт уличен музикант беше запял „Недей, жена, не плачи“, а и докато говореха за Джими Найт и семейство Чизъл, беше имала чувството, че са Страйк и Робин отпреди година, преди той да я уволни, преди тя да се омъжи за Матю.

Междувременно във вътрешния кабинет на обаждането на Страйк бе отговорено почти мигновено.

– Чизъл – изграчи мъжът отсреща.

– Корморан Страйк е – представи се детективът. – Преди малко сте говорили със съдружничката ми.

– А, да – отвърна министърът, който звучеше, сякаш се возеше на задната седалка на кола. – Имам работа за вас. Не бих желал да го обсъждам по телефона. Днес през деня и довечера съм зает, за съжаление, но среща утре ме устройва.

Как гледахме с теб лицемерите... пееше музикантът долу на улицата.

– Съжалявам, няма никакъв шанс утре – отвърна Страйк, загледан в прашинките, носещи се в падащия слънчев лъч. – Всъщност чак до петък нямам никаква възможност. Ще ми подскажете ли за каква работа става дума, господин министър?

Отговорът на Чизъл бе едновременно напрегнат и ядосан.

– Не мога да говоря по телефона за това. Ще ви се реванширам за срещата, ако това имате предвид.

– Не опира до пари, а до време. Графикът ми е запълнен до петък.

– О, за бога...

Чизъл отдръпна телефона от устата си и Страйк го чу да беснее срещу някой друг.

– ...наляво, глупако! Наляво, да му се не види! Не, ще вървя пеша! Отвори вратата!

Страйк чу глухия отговор на притеснен човек:

– Съжалявам, господин министър, улицата беше затворена в тази посока...

– Остави, няма значение... Отвори проклетата врата!

Страйк изчака с повдигнати вежди. Чу врата на кола да се затръшва, бързи стъпки, после Джаспър Чизъл заговори отново с уста плътно до телефона:

– Работата е спешна! – изсъска.

– Ако не може да чака до петък, боя се, че ще трябва да намерите друг.

Краката ми единственото ми превозно средство са... пееше уличният музикант.

Чизъл помълча няколко секунди, после каза:

– Трябва да сте вие. Ще обясня, като се видим, нека е петък тогава. Елате в дванайсет в „Пратс Клъб“. На Парк Плейс. Ще ви черпя обяд.

– Добре – отвърна Страйк, вече силно заинтригуван. – Ще се видим в „Пратс“.

Той се върна в офиса, където Робин отваряше и сортираше поща. Когато й съобщи резултата от разговора, тя издири „Пратс“ в Гугъл.

– Не знаех, че още съществуват такива места – коментира Робин изумена, след като прекара една минута да чете на монитора.

– Какви места?

– Това е клуб за джентълмени... съвсем в тори стил... не се допускат жени освен като гости за обяд на клубните членове... и „за да се избегне объркване – прочете Робин от страницата в Уикипедия, – всички служители мъже са наричани Джордж“.

– Ами ако наемат жена?

– Очевидно са го правили през осемдесетте – отвърна Робин, а изражението й бе едновременно развеселено и издаваше неодобрение. – Наричали я Джорджина.

9

„Най-добре е да не знаеш. Най-добре и за двама ни.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

В единайсет и половина на другия ден Страйк, облечен в костюм и гладко избръснат, излезе от метростанцията „Грийн Парк“ и тръгна покрай Пикадили. Двуетажни автобуси минаваха покрай магазините с луксозни витрини, които се възползваха от олимпийската треска да пробутват еклектична смесица от стоки: обвити в златисти хартийки шоколадови медали, спортни обувки с десена на националния флаг, плакати и вездесъщото лого, което Джими бе оприличил на разчупена свастика.

Страйк си беше оставил достатъчно време да стигне до „Пратс“, защото кракът отново го болеше след двата дни, когато не бе имал възможност да отнеме натоварването от протезата си. Надявал се бе технологичната конференция в Епинг Форест, където бе прекарал предишния ден, да му предостави паузи за почивка, но остана разочарован. Обектът му, неотдавна уволнен съдружник на зараждаща се компания, бе заподозрян, че се опитва да продаде ключовото им ново приложение на конкуренцията. В продължение на часове Страйк бе следвал младия мъж от щанд към щанд, документираше всичките му движения и срещи с надежда в някакъв момент онзи да се умори и да поседне. Само че той прекара пълни осем часа в ходене и стърчане прав – включително в бара за кафе, където клиентите стояха около високи масички и в бара за сандвичи, където също всички ядяха прави суши с пръсти от пластмасови кутийки. След дългите часове на Харли Стрийт по-предишния ден не беше учудващо, че свалянето на протезата снощи бе крайно дискомфортно изживяване – едва успя да отлепи подложката с гел, отделяща остатъка от крака му от изкуствения пищял. Докато минаваше покрай строгите белезникави арки на „Риц“, надяваше се в „Пратс“ да имат поне един удобен и достатъчно широк стол.

Зави по Сейнт Джеймсиз Стрийт, която го поведе по слабия си наклон към двореца Сейнт Джеймсиз. Страйк рядко посещаваше тази част на Лондон, предвид че нямаше нито средствата, нито склонността да пазарува от магазините за елегантно мъжко облекло, за оръжия или за вина, чиито търговски марки датираха от векове. Но докато приближаваше Парк Плейс, бе споходен от спомен от личния му живот. Вървял бе по тази улица преди повече от десет години заедно с Шарлот.

Тогава се бяха движили нагоре по склона, отиваха да се срещнат за обяд с баща й, сега вече покойник. Страйк беше в отпуск от армията и отскоро бяха възобновили онова, което за всичките им познати бе непонятна и обречена любовна връзка. Нямаше поддръжник за нея сред нито един от близките на двама им. Неговите хранеха към Шарлот чувства, вариращи от недоверие до остра неприязън, докато нейните винаги бяха приемали Страйк, незаконен син на рок звезда със съмнителна слава, като поредния израз на потребността на Шарлот да шокира и бунтарства. Военната кариера не представляваше нищо за семейството й или по-скоро бе още един знак за плебейската му непригодност да мечтае за ръката на красавица от добър род, тъй като джентълмените от класата на Шарлот не отиваха във военната полиция, а в гвардейските или в кавалерийските полкове.

Тя бе стискала ръката му много силно, когато влязоха в италиански ресторант някъде наблизо. Точното му място убягваше на Страйк в момента. Спомняше си само изражението на гняв и неодобрение, изписало се по лицето на сър Антъни Камбъл, когато се приближиха до масата. Страйк бе разбрал, преди още да бъде изречена и дума, че Шарлот не е казала на баща си за възобновяването на връзката им, нито че ще го доведе със себе си. Беше пропуск напълно в стил „Шарлот“ и вещаеше сцена в стил „Шарлот“. Страйк отдавна бе живял с подозрението, че тя създаваше ситуации поради неудовлетворимата си нужда от конфликт. Наред с постоянната си митомания беше склонна към изблици на унищожителна откровеност и към края на връзката им бе признала на Страйк, че едва ли не само по време на скандал се усеща жива.

Когато Страйк стигна до Парк Плейс, редица от боядисани в кремаво къщи, отклоняваща се от Сейнт Джеймсиз Стрийт, си даде сметка, че при внезапно сполетелия го спомен за Шарлот не изпита болка, и се почувства като алкохолик, който за пръв път подушва бира, без да се окъпе в пот и да му се налага да се бори с отчаян копнеж. „Може би това му беше краят“, каза си, когато застана пред черната врата на „Пратс“ с балюстрадата от ковано желязо отгоре. Може би две години след като тя му бе казала непростимата лъжа и той си бе тръгнал окончателно, вече бе излекуван, изчистен от онова, което някога бе приемал, макар да не бе суеверен, като бермудски триъгълник, опасна зона, способна да го засмуче чрез притегателната сила на Шарлот към дълбините на болка и мъка.

Със смътно чувство на триумф Страйк почука на вратата на „Пратс“.

Отвори дребна жена с майчинско излъчване. Изявеният й бюст и живи ярки очи му създадоха асоциация с птичка – червеношийка или орехче. Когато заговори, той улови акцент от запада.

– Вие трябва да сте господин Страйк. Министърът не е дошъл още. Заповядайте.

Той я последва по коридор, от който зърна огромна маса за билярд. В интериора преобладаваха алени и зелени цветове и тъмно дърво. Икономката, за която той прие, че е Джорджина, го поведе надолу по стръмни стълби, по които Страйк заслиза предпазливо, здраво хванат за перилата.

Озоваха се в уютен сутерен. Таванът беше толкова нисък, та изглеждаше частично поддържан от голям шкаф с наредени в него декоративни порцеланови чинии, като най-горните се вдълбаваха в мазилката.

– Не е много широко при нас – изтъкна тя очебийния факт. – Имаме шестстотин членове, но можем да сервираме храна само на четиринайсет наведнъж. Желаете ли нещо за пиене, господин Страйк?

Той отклони предложението, но прие поканата да се настани на едно от кожените кресла край стара дъска за крибидж. Малкото пространство бе разделено с арка на зони за хранене и отдих. На дългата маса в другата му половина, разположена под малки прозорци със спуснати капаци, беше сервирано за двама души. Единственият друг човек в сутерена освен него и Джорджина беше готвач с бяло сако, който работеше в миниатюрна кухня само на метри от Страйк. Той поздрави детектива с френски акцент и продължи да реже студен ростбиф.

Това тук бе самата антитеза на елегантните ресторанти, по които Страйк следваше неверни съпрузи от двата пола и където осветлението бе така подбрано, че да изтъква стъклото и облицовката от гранит, а по неудобните модерни столове седяха ресторантски критици с остри езици, същински стилно издокарани лешояди. „Пратс“ бе слабо осветен с месингови аплици по стените с червени тапети, по-голямата част от които бе скрита от препарирани риби в стъклени витрини, ловни гравюри и политически шаржове. В ниша, облицована с бели и сини фаянсови плочки, имаше антична желязна печка. Порцелановите чинии, износеният килим, масата с по домашному поставените върху нея кетчуп и горчица, създаваха обстановка на уют и интимност, сякаш група момчетии от аристокрацията бяха довлекли всички неща, които харесваха в света на възрастните – игри, пиене, трофеи, – в този сутерен, където бавачката щеше щедро да ги обсипе с усмивки, глезене и похвали.

Часът дванайсет дойде, но не и Чизъл. Затова пък „Джорджина“ бе приветлива и му разказа много за клуба. Тя и съпругът й, готвачът, живеели тук. Страйк си даде сметка, че това трябва да бе един от най-скъпите недвижими имоти в Лондон. За да поддържа малкия клуб, за който Джорджина го осведоми, че бил основан през 1857 година, някой се изръсваше с много пари.

– Собственост е на херцога на Девъншър, да – каза ведро Джорджина. – Виждали ли сте нашата книга за залози?

Страйк запрелиства страниците на тежкия том, подвързан с кожа, където бяха записани отдавнашни залози. В бележка с много едър почерк, датираща от седемдесетте, прочете: „Госпожа Тачър ще сформира следващото правителство. Залог: вечеря с омари, като омарът да е по-голям от мъжки еректирал член“.

Тъкмо се усмихваше на това, когато на вратата се позвъни.

– Това ще да е министърът – каза Джорджина и забърза нагоре.

Страйк върна книгата със залози на рафта и пак седна на мястото си. Отгоре се раздадоха тежки стъпки и същият сприхав, нетърпелив глас, който бе чул в понеделник.

– ...не, Кинвара, не мога. Току-що ти казах защо, имам среща за обяд... не, не можеш... Пет часа тогава, да... да... да! Довиждане!

Големи крака в черни обувки заслизаха по стълбите и в сутерена се появи Джаспър Чизъл, като се огледа със свирепо изражение. Страйк се изправи от креслото си.

– А... – рече Чизъл и огледа Страйк изпод дебелите си вежди. – Вие сте тук.

Джаспър Чизъл изглеждаше сравнително добре за шейсетте си години. Беше едър мъж, но със заоблени рамене, с гъста прошарена коса, която, колкото и невероятно да изглеждаше, си беше неговата. Тази коса го правеше лесна мишена за карикатуристите, защото беше остра, права и въздълга и стърчеше от главата му като перука или, както нелюбезно подхвърляха някои, като четка на коминочистач. Към косата се прибавяше широко червендалесто лице, малки очички и издадена долна устна, която му придаваше вид на твърде пораснало и вечно сърдито бебе.

– Жена ми – обясни той на Страйк и размаха мобилния телефон в ръката си. – Пристига в града без предупреждение. Цупи се. Мисли си, че мога да зарежа всичко.

Чизъл протегна едра потна длан, която Страйк разтърси, после свали дебелото палто, което носеше въпреки топлия ден. Когато го направи, Страйк забеляза иглата върху оръфаната му полкова вратовръзка. Неосведомените биха взели фигурката за люлеещо се конче, но Страйк веднага я разпозна като Белия кон на Хановър.

– Кралските хусари – отбеляза той и кимна по посока на нея, когато двамата мъже седнаха.

– Да – потвърди Чизъл. – Джорджина, ще пия от онова шери, дето ми поднесе, като бях тук с Аластеър. А вие? – излая той към Страйк.

– Не, благодаря.

Макар и изобщо не така мръсен като Били Найт, Чизъл не издаваше никак свежа миризма.

– Да, Кралските хусари. Аден и Сингапур. Щастливи дни.

В момента не изглеждаше щастлив. Отблизо грубоватата му кожа изглеждаше като покрита със сивкав слой. В корените на острата му коса имаше пърхот, а под мишниците върху синята му риза се бяха очертали петна от пот. Министърът показваше всички отличителни белези, често срещани у клиентите на Страйк, на човек под силно напрежение и когато шерито му дойде, той изгълта повече от половината на един дъх.

– Да сядаме ли – предложи и без да дочака отговор, подвикна: – Джорджина, минаваме направо към обяда.

След като седнаха на масата, застлана с колосана бяла покривка като онези на сватбата на Робин, Джорджина им донесе дебели резени студен ростбиф и варени картофи. Беше типичната храна за английска забавачка, проста и непретенциозна, което й бе хубавото. Едва когато икономката ги остави сами в слабо осветеното помещение, пълно с маслени картини и още умрели риби, Чизъл заговори отново:

– Били сте на събранието на Джими Найт – заяви без увод. – Един цивилен полицай там ви е разпознал.

Страйк кимна. Чизъл тикна варен картоф в устата си, задъвка гневно и преглътна, преди да каже:

– Не знам кой ви плаща да изровите мръсотия за Джими Найт, нито какво вече може да имате срещу него, но във всички случаи съм готов да платя двойно за информацията.

– Боя се, че не разполагам с нищо срещу Джими Найт – каза Страйк. – И никой не ми е плащал да ида на събранието.

– А защо бяхте там тогава? – поиска да узнае Чизъл. – Не ми казвайте, че възнамерявате да протестирате срещу олимпиадата.

Толкова експлозивно изрече „п“ в „протестирате“, че малко парче картоф хвръкна от устата му през масата.

– Не – отвърна Страйк. – Опитвах се да открия човек, за когото си мислех, че може да е на събранието. Не беше.

Чизъл отново атакува ростбифа си, сякаш му бе нанесъл лична обида. За известно време единствените звуци бяха от потракването на вилиците и ножовете им върху порцелана. Чизъл набоде последните си останали варени картофи, лапна ги цели, пусна ножа и вилицата в чинията си и каза:

– Мислех си да наема детектив още преди да чуя, че наблюдавате Найт.

Страйк си мълчеше. Чизъл го изгледа с подозрение.

– Имате репутация на много добър.

– Много любезно, че го казвате – отговори Страйк.

Чизъл продължи да стрелка детектива с някакво гневно отчаяние, сякаш се чудеше дали може да се надява той да не се окаже поредното разочарование в живот, изобилстващ с такива.

– Изнудват ме, господин Страйк – заяви неочаквано. – Изнудват ме двама мъже, сключили временен и вероятно нестабилен съюз. Единият от тях е Джими Найт.

– Разбирам – каза Страйк.

Той също бе оставил прибрани заедно ножа и вилицата си. Джорджина се появи, сякаш усетила като някой екстрасенс, че двамата са приключили с основното блюдо. Разчисти чиниите и дойде отново със сиропиран пай. Едва когато се оттегли в кухнята и мъжете си бяха сервирали големи парчета от десерта, Чизъл подхвана отново историята си.

– Няма нужда от грозните подробности – отсече категорично. – Достатъчно е да знаете, че Джими Найт е наясно за нещо, сторено от мен, което не бих искал да бъде споделено с господата от четвъртата власт.

Страйк нищо не каза, но Чизъл явно бе възприел мълчанието му като оцветено с обвинение, защото добави остро:

– Не беше извършено престъпление. На някои вероятно не би им се понравило, само че не беше незаконно тогава... Е, все едно – рече Чизъл и отпи голяма глътка вода. – Найт дойде при мен преди няколко месеца и ми поиска четиресет хиляди лири, за да си мълчи. Отказах да платя. Той ме заплаши с разобличаване, но тъй като не изглеждаше да има доказателства за твърдението си, посмях да се надявам, че няма да е в състояние да осъществи заплахата си. Не последва материал в пресата и аз заключих, че съм бил прав да си мисля как няма доказателства. Той дойде пак няколко седмици по-късно и поиска половината от предишната сума. Отново отказах. И тогава, предполагам с намерение да засили натиска върху мен, се е обърнал към Герайнт Уин.

– Простете, не знам за кого...

– Съпругът на Дела Уин.

– Дела Уин, министърът на спорта? – попита стъписан Страйк.

– Да, естествено, че Дела Уин, министърът на спорта – тросна се Чизъл.

Почитаемата Дела Уин, както Страйк добре знаеше, беше жена от Уелс, малко над шейсетгодишна, сляпа по рождение. Без значение от партийната й принадлежност към „Либералните демократи“ много хора изпитваха дълбоко уважение към нея още от времето, когато бе адвокат по защита на човешките права, преди да получи място в парламента. Обикновено фотографирана с кучето й водач, бледожълт лабрадор, напоследък тя беше в центъра на медийното внимание, тъй като под нейна егида се провеждаха параолимпийските игри. Беше посетила „Сели Оук“ по времето, когато Страйк лежеше в болницата и се приспособяваше към загубата на крака си в Афганистан. Той остана приятно впечатлен от нейната интелигентност и съпричастност. За мъжа й не знаеше нищо.

– Не ми е известно дали Дела е наясно какво е замислил Герайнт – каза Чизъл, като набоде парче пай и продължи да говори, докато го дъвчеше. – Вероятно знае, но си пази ръцете чисти. Принципът на достоверното отрицание. Няма как светицата Дела да се замесва в шантаж, нали така?

– Нима съпругът й ви поиска пари? – невярващ попита Страйк.

– О, не, не. Герайнт иска да бъда изтикан от поста си.

– Има ли конкретна причина за това?

– Помежду ни съществува вражда отпреди много години, водеща началото си от напълно неоснователна... Но това е без значение – отсече Чизъл с ядосано поклащане на глава. – Герайнт дойде при мен с приказки от рода „надявам се да не е истина“ и „предлагам ти шанс да обясниш“. Той е противен дребосък, прекарал живота си да държи ръчната чанта на жена си и да вдига телефона вместо нея. Естествено, че го привлича идеята да може да упражнява реална власт.

Чизъл пийна шери.

– Та както виждате, приклещен съм в неудобна позиция, господин Страйк. Дори да бих се съгласил да платя на Джими Найт, от другата страна ме подпира човек, който иска да бъда опозорен и който е в състояние да се добере до доказателство.

– По какъв начин би могъл Уин да получи доказателство?

Чизъл лапна още един голям залък пай и се огледа през рамо да се увери, че Джорджина е в кухнята и няма да чуе.

– Както разбрах – промърмори и от пълните му устни се разхвърчаха трохи, – можело да има снимки.

– Снимки? – повтори Страйк.

– Уин няма как да ги притежава, разбира се. Ако ги имаше, всичко щеше да е приключило вече. Но може да открие начин да се сдобие с тях. Да.

Той тикна последното парче от десерта в устата си и заяви:

– Естествено, има шанс снимките да не ме инкриминират. Доколкото знам, няма отличителни белези.

Сега вече Страйк бе в истинско недоумение. Сърбеше го да попита „Отличителни белези за какво, господин министър?“, но се въздържа.

– Всичко се случи преди шест години – продължи Чизъл. – Неведнъж преповтарях цялата проклета история в главата си. Налице бяха и други замесени, които може да са се разприказвали, но се съмнявам, силно се съмнявам. Имат твърде много за губене. Не, всичко се свежда до онова какво могат да изровят Найт и Уин. Подозирам, че ако Уин се добере до снимките, ще иде направо в медиите. Надали това би било първият избор на Найт. Той просто иска пари.

– Та ето ме, господин Страйк, отпред пропаст, отзад вълци. От седмици вече живея с това надвиснало над главата ми. Никак не е приятно.

Той се взря в Страйк с малките си очи, при което силно заприлича на детектива на къртица, мигаща пред издигнатата да я смаже лопата.

– Като чух, че сте били на онова събрание, допуснах, че разследвате Найт и може да имате някоя мръсотия срещу него. Стигнах до извода, че единственият изход от тази дяволска ситуация е да открия нещо, което да използвам срещу всеки един от тях, преди да се докопат до онези снимки. Отвръщай на огъня с огън.

– На шантажа с шантаж? – вдигна вежди Страйк.

– Не искам нищо от тях, освен да ме оставят на мира, по дяволите – изрече остро Чизъл. – Чипове за спазаряване, само това ми трябва. Действах в рамките на закона – заяви твърдо – и в съгласие със съвестта си.

Чизъл не беше човек за харесване, но Страйк си представяше какво мъчение е очакването да бъдеш публично изобличен, особено за човек, вече понесъл немалко скандали. Беглото проучване, което бе направил на евентуалния си клиент предишната вечер, бе предоставило пикантни подробности за любовната връзка, сложила край на първия му брак, за факта, че втората му жена бе лекувана в клиника за „нервно изтощение“ и за предизвиканата от въздействие на наркотици катастрофа, при която по-малкият му син бе убил млада майка.

– Това е много голяма задача, господин Чизъл – каза Страйк. – Пълно проучване на Найт и Уин ще ангажира двама или трима души, особено ако трябва да се бърза.

– Отказвам да повярвам, че няма нещо тъмно около Уин, при положение че е тъй увирлива ситна жаба. Нещо странно има при тях като двойка. Тя, слепият ангел на светлината – устните на Чизъл се извиха присмехулно, – а той, нейният лакей, вечно кроящ коварни планове и домогващ се навсякъде да мине гратис. Нещо трябва да се крие там. Няма как иначе. Колкото до Найт, за дрипав комунистически размирник като него все трябва да съществува нещо неизвестно за полицията. Някоя особено гадна история.

– Познавали сте Джими Найт, преди да започне да ви изнудва, така ли е?

– О, да – потвърди Чизъл. – Найт са от моя избирателен район. Бащата беше общ работник, вършеше по някоя и друга дребна работа за семейството ни. Майката не я познавах. Мисля, че беше починала още преди тримата да се преместят в Стеда Котидж.

– Ясно – каза Страйк.

Припомни си развълнуваните думи на Били „видях как беше удушено дете, а никой не ми вярва“, нервния му тик, напомнящ прибързано прекръстване, и прозаичния прецизен детайл за розовото одеяло, в което било заровено мъртвото дете.

– Има нещо, което трябва да ви кажа, преди да обсъждаме условията, господин Чизъл – каза Страйк. – Отидох на събранието на СМОСО, защото се опитвах да открия по-малкия брат на Найт. Името му е Били.

Бръчката между късогледите очи на Чизъл се вдълба едва забележимо.

– Да, спомням си, че бяха двама, но Джими е доста по-голям, май с над десет години. Не съм виждал... Били ли беше?... от много дълго време.

– Той е с тежко душевно страдание – каза Страйк. – Дойде при мен миналия понеделник със странна история, после избяга.

Чизъл зачака и Страйк бе сигурен, че долавя у него напрежение.

– Били твърди – додаде, – че е станал свидетел на удушаването на дете, когато е бил още малък.

Чизъл не подскочи ужасен; не избухна. Не попита дали не е обвиняван, нито какво общо има той с това, по дяволите. Не реагира с бурната самозащита на виновен човек и все пак Страйк можеше да се закълне, че историята не бе непозната за събеседника му.

– И за кого твърди, че е удушил детето? – попита, като опипваше ствола на чашата си за шери.

– Не ми каза... А може и да не е искал.

– Мислите, че това е, за което Найт ме изнудва? Детеубийство? – попита с дрезгав глас Чизъл.

– Реших, че е редно да знаете защо отидох да търся Джими – отвърна Страйк.

– Ничия смърт не тежи на съвестта ми – изрече напрегнато Джаспър Чизъл. Изпи останалата си вода и постави празната чаша на масата. – Човек не може да бъде държан отговорен за непредвидени последствия.

10

„Вярвам, че двамата заедно ще се справим с това.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Детективът и министърът излязоха от Парк Плейс 14 час по-късно и извървяха заедно няколкото метра до Сейнт Джеймсиз Стрийт. Чизъл престана да се държи така свадливо и потайно, облекчен, както подозираше Страйк, че е пуснал в движение някакво действие, което би могло да свали от него почти непоносимото бреме на опасения и неизвестност. Споразумели се бяха за условията и Страйк беше доволен от сделката, защото обещаваше да е по-платена и интересна задача от тези, които агенцията бе имала в последно време.

– Е, благодаря ви, господин Страйк – каза Чизъл, след като двамата бяха постояли за кратко на ъгъла. – Тук трябва да ви оставя. Имам среща със сина си.

Само че не помръдваше.

– Вие разследвахте смъртта на Фреди – каза неочаквано и погледна Страйк изкосо.

Страйк не бе очаквал Чизъл да повдигне темата най-малко тук, като нещо допълнително хрумнало му след сериозния разговор в сутерена.

– Да – отвърна. – Съжалявам за загубата ви.

Очите на Чизъл останаха приковани към художествената галерия в далечината.

– Помня името ви от доклада – поясни Чизъл. – Рядко срещано е.

После преглътна, все още загледан с примижали очи към галерията. Сякаш изпитваше неохота да тръгне към срещата си.

– Чудесно момче беше Фреди – каза. – Чудесно. Постъпи в някогашния ми полк... е почти де. Кралските хусари се сляха с Кралските ирландци през деветдесет и трета, както добре знаете. Така че той се присъедини към Кралските хусари. Беше толкова обещаващ. Толкова пълен с живот. Но разбира се, вие никога не сте го познавали.

– Не съм – потвърди Страйк.

Усети, че е нужно да добави нещо от любезност.

– Той ви беше най-голямото дете, нали?

– От общо четири – кимна Чизъл. – Две момичета – изрече небрежно, сякаш махваше с ръка на тях като някакви ти ми женски, плява в зърното – и другият ми син – додаде мрачно. – Той отиде в затвора. Сигурно сте чели по вестниците.

– Не – излъга Страйк, защото знаеше какво е да вадят личния ти живот на показ в пресата. Най-любезно беше, макар и вероятно неубедително, да се преструваш, че нищо не си чел, да оставиш хората да разправят своята версия на историята.

– Раф през целия си живот все се забърква в нещо – каза Чизъл. – Намерих му работа там.

Той посочи с дебелия си пръст далечната галерия.

– Не завърши образованието си по история на изкуството – поясни Чизъл. – Мой приятел е собственик на галерията и се съгласи да го вземе. Жена ми смята, че е изгубена кауза. Уби млада майка при катастрофа. Беше надрусан.

Страйк не каза нищо.

– Е, довиждане – пръв наруши мълчанието Чизъл, сякаш излизаше от меланхоличен транс. Отново подаде потната си ръка и Страйк я пое, после се отдалечи, облечен в дебелото си палто, толкова неподходящо за този прекрасен юнски ден.

Страйк пое по Сейнт Джеймсиз Стрийт в противоположната посока и докато крачеше, извади мобилния си телефон. Робин вдигна при третото позвъняване.

– Трябва да се видим – съобщи Страйк без уводни думи. – Имаме нова задача, голяма.

– По дяволите! – изпъшка тя. – Аз съм на Харли Стрийт. Не исках да те притеснявам, като знаех, че си на среща с Чизъл, но жената на Анди си счупила китката, паднала от стълба. Обещах на Анди да покривам Шмекера, та той да я откара в болницата.

– Да му се не види! Къде е Баркли?

– Още следи Уебстър.

– Шмекера в кабинета си ли е?

– Да.

– Ще рискуваме – реши Страйк. – В петък той обикновено се прибира право вкъщи. Това тук е спешно. Трябва да ти го кажа лице в лице. Можеш ли да се срещнеш с мен в „Червения лъв“ на Дюк ъв Йорк Стрийт?

След като бе отказал алкохол по време на обяда си с Чизъл, на Страйк му се пийваше бира, вместо да се връща в офиса. Ако в „Белия кон“ в Ист Хам бе изпъквал в костюма си, за Мейфеър беше идеално облечен и две минути по-късно влезе в „Червения лъв“ на Дюк ъв Йорк Стрийт, изискан викториански пъб, чиито месингови орнаменти и стъклопис му напомняха „Тотнъм“. Отнесе халба „Лъндън прайд“ на ъглова маса, издири на телефона си информация за Дела Уин и съпруга й и се зачете в статия за предстоящите параолимпийски игри, в която Дела бе често цитирана.

– Здравей – каза му Робин двайсет минути по-късно и остави чантата си на стола срещу него.

– Искаш ли нещо за пиене? – попита я Страйк.

– Аз ще си взема – отвърна Робин. – Е? – изрече въпросително, като се върна след няколко минути с чаша портокалов сок в ръка. Страйк се усмихна на едва сдържаното й нетърпение. – За какво беше всичко това? Какво искаше Чизъл?

Пъбът представляваше едно общо полукръгло пространство около бар и вече бе препълнен с елегантно облечени мъже и жени, подхванали отрано уикенда си, или като Страйк и Робин, довършващи работата си на по питие. Като понижи глас, Страйк й предаде разговора си с Чизъл.

– О... – изрече Робин с безизразно лице, след като Страйк й изложи фактите. – Значи... ще се опитаме да изровим мръсотия срещу Дела Уин?

– Срещу съпруга й – поправи я Страйк. – И Чизъл предпочита фразата „чипове за спазаряване“.

Робин не каза нищо и отпи от портокаловия си сок.

– Изнудването е незаконно, Робин – припомни й Страйк, правилно разчел дискомфорта й. – Найт се опитва да измъкне четиресет бона от Чизъл, а Уин се опитва да го изтласка от поста му.

– И той ще ги изнудва в отговор, а ние ще му помагаме?

– Всеки ден изравяме нелицеприятна информация за разни хора – отсече Страйк. – Малко късно е сега да развиваме съвест по този въпрос.

Той отпи голяма глътка от бирата си, ядосан не само от отношението й, а че бе издал раздразнението си. Тя живееше със съпруга си в красива къща на китна уличка, а той си оставаше в двете обвявани от течение стаички, от които скоро щеше да бъде прогонен заради общото преустройство на улицата. Агенцията никога досега не беше получавала задача, която да даде работа на пълен работен ден за трима души вероятно в продължение на месеци. Страйк не се канеше да се извинява, че имаше желание да я поеме. Беше уморен след години бъхтене и треперене, че е излязъл на червено, когато агенцията останеше без поръчки. Имаше амбиции по отношение на този бизнес, които нямаше как да бъдат постигнати без натрупване на по-здравословно салдо в банката. И все пак се чувстваше задължен да защити позицията си.

– Ние сме като адвокатите, Робин. На страната на клиента сме.

– Онзи ден отказа на инвестиционния банкер, който искаше да открием къде е жена му.

– Защото беше очевидно, че ще й навреди, щом я намери.

– Добре де – каза Робин с предизвикателен поглед, – ами ако онова, което са открили за Чизъл...

Но преди да е успяла да довърши изречението си, висок мъж, заплеснат в разговора с колега, се блъсна право в стола на Робин, като я изтласка към масата и разклати силно чашата й с портокалов сок.

– Хей! – подвикна му остро Страйк, докато Робин бършеше сока от измокрената си рокля. – Нямаш ли намерение да се извиниш?

– Олеле – измърмори мъжът, като гледаше подгизналата от сок рокля на Робин, а и още няколко души се извърнаха към масата им. – Аз ли направих това?

– Да, ти, дявол го взел – изръмжа Страйк, надигна се и заобиколи масата. – И това не беше извинение!

– Корморан! – предупредително се обади Робин.

– Е, съжалявам – каза мъжът, сякаш правеше огромна отстъпка, но предвид размерите на Страйк извинението му взе да става по-искрено. – Сериозно, аз...

– Чупката – отпрати го Страйк. А на Робин каза: – Да си сменим местата. Така, ако влезе още някой смотаняк, ще се блъсне в мен, не в теб.

Едновременно сконфузена и трогната, тя взе ръчната си чанта, която също беше измокрена, и се премести. Страйк се върна на масата с цяла купчинка салфетки, които й подаде.

– Благодаря.

Трудно беше да продължава да го напада, след като доброволно бе седнал на олетия с портокалов сок стол, за да й направи услуга. Все още попиваща сока, Робин се наведе към него и каза тихо:

– Знаеш за какво се тревожа. За онова, което Били е казал.

Тънката памучна рокля беше полепнала по тялото й. Страйк упорито задържа погледа си вперен в очите й.

– Попитах Чизъл за това.

– Направи го?

– Разбира се, как иначе? Какво друго да си помисля, като ми съобщи, че е изнудван от брата на Били?

– И той какво ти отговори?

– Каза, че не е замесен в ничия смърт, но и още, че „човек не може да бъде държан отговорен за непредвидени последствия“.

– Това пък какво означава?

– Попитах го. Даде ми хипотетичен пример с мъж, който изпуска ментово бонбонче, а малко дете се задавя с него и умира.

– Какво?

– Колкото на теб ти е ясно, толкова и на мен. Били надали се е обаждал, а?

Робин поклати глава.

– Слушай, най-вероятното е Били да е в плен на халюцинации – заяви Страйк. – Като казах на Чизъл какво ми е разправил Били, не долових у него нито вина, нито страх...

Докато го изричаше, си припомни сянката, минала по лицето на Чизъл, и впечатлението, което остави, че историята не е нова за него.

– Е, за какво тогава изнудват Чизъл? – попита Робин.

– Нямам идея – отговори Страйк. – Каза, че е за нещо, станало преди шест години, което не се връзва с историята на Били, защото преди шест години не е бил малко момче. Според Чизъл някои щели да приемат стореното от него за неморално, но не било незаконно. Май намекваше, че тогава не е било против закона, но сега е.

Страйк потисна прозявка. Бирата и топлината на следобеда го бяха направили сънлив. По-късно трябваше да иде у Лорелай.

– А ти вярваш ли му?

– Дали вярвам на Чизъл? – почуди се на глас Страйк с очи към екстравагантната украса на огледалото зад Робин. – Предполагам, че днес беше искрен с мен, защото е отчаян. А дали го смятам достоен за доверие като цяло? Не повече от всеки друг.

– Да не би да си го харесал, а? – попита Робин невярваща. – Четох за него.

– И?

– Той е за въвеждане на смъртно наказание, срещу имиграцията, гласувал е против увеличаването на отпуска по майчинство...

Тя не забеляза неволния поглед на Страйк, плъзнал се по тялото й, и продължи:

– ...тръби за семейни ценности, после зарязва жена си заради журналистка...

– Добре де, не бих си го избрал за другарче по чашка, но има нещо у него, извикващо жалост. Изгубил е един син, другият току-що е убил жена...

– Ами ето ти на – прекъсна го Робин. – Пропагандира затварянето на дребни престъпници за дълъг срок, а когато синът му прегазва нечия майка, пуска всички връзки да го уреди с кратка присъда...

Тя млъкна рязко, когато висок женски глас изрече:

– Робин! Колко прекрасно да те срещна!

Сара Шадлок беше влязла в пъба с двама мъже.

– О, господи – промърмори Робин, а после каза на висок глас: – Сара, здравей!

Много би дала да бе избегнала тази среща. Сара на драго сърце щеше да разправи на Матю как е заварила Робин и Страйк насаме в клуб в Мейфеър, когато самата тя бе уведомила Матю преди час, че е сама на Харли Стрийт.

Сара беше твърдо решена да се промъкне около масата и да прегърне Робин, нещо, което със сигурност не би направила, ако не беше с мъже.

– Миличка, какво е станало с теб? Цялата лепнеш!

Тук, в Мейфеър, се държеше доста по-превзето и бе по-сърдечна към Робин с цели няколко градуса.

– Нищо – промърмори Робин. – Просто се олях със сок.

– Корморан! – мазно изрече Сара и му лепна целувка на бузата. Робин със задоволство забеляза, че Страйк седеше безучастен и не реагира. – Разпускате, а? – отправи Сара и на двама им съучастническа усмивка.

– По работа сме – изрече равно Страйк.

Като не получи насърчение да остане, Сара тръгна към бара и поведе колегите след себе си.

– Бях забравила, че „Кристис“ е зад ъгъла – промърмори Робин.

Страйк погледна часовника си. Не му се искаше да ходи с костюма си у Лорелай, а и той вече беше оклепан с портокалов сок, след като седна на стола на Робин.

– Трябва да обсъдим как ще свършим тази работа, защото започваме от утре.

– Добре – отвърна Робин с известно притеснение, защото отдавна не бе работила през уикенда. Матю бе привикнал да си е у дома в почивните дни.

– Не се бой – побърза да каже Страйк, разбрал я правилно. – Ти няма да ми трябваш до понеделник. Работата ще изисква минимум трима души. Мисля, че вече събрахме достатъчно за Уебстър, та да удовлетворим клиента, така че Анди изцяло да поеме Шмекера, на двамата чакащи клиенти ще съобщим, че не ни е възможно да ги включим този месец, а Баркли може да се присъедини към мен и теб по случая „Чизъл“. В понеделник отиваш в Камарата на общините.

– Какво? – стресната попита Робин.

– Ще идеш като кръщелница на Чизъл, която има интерес към кариера в парламента, и ще се заемеш с Герайнт, който е началник на депутатския офис на Дела, намиращ се в противоположния край на коридора спрямо този на Чизъл. Разприказвай го...

Той отпи бира и й се намръщи над ръба на чашата.

– Какво? – попита Робин неразбиращо.

– Как би се почувствала – промълви Страйк толкова тихо, че Робин бе принудена да се наведе, за да го чуе, – ако се наложи да нарушиш закона?

– По принцип го отричам – отвърна Робин, без да е сигурна дали да се разсмее, или да се разтревожи. – Тъкмо затова мечтаех за детективска работа.

– Ами ако законът е малко нещо зона на здрача и не можем да се сдобием с информацията по друг начин? И като имаме предвид, че Уин определено нарушава закона, като изнудва министър на Нейно величество със заплахи той да изгуби поста си?

– Говориш за подслушвателно устройство в офиса на Уин ли?

– Позна от пръв път – отговори Страйк. Правилно разтълкувал колебливото й изражение, продължи. – По думите на Чизъл Уин е дрънкало и тъкмо затова е държан в депутатския офис на жена си и далеч от работата й в Министерството на спорта. Очевидно през повечето време оставя вратата си отворена, крещи на висок глас за поверителни дела на хора от избирателния район и оставя лични документи да се валят в общата кухня. Има голям шанс да измъкнеш нещо полезно от него, без да ти потрябва подслушвателно устройство, но не можем да разчитаме стопроцентово на това.

Робин разклати остатъка от сока в чашата си, поразмишлява, после каза:

– Добре, ще го направя.

– Сигурна ли си? – попита Страйк. – Добре, няма да можеш да внесеш устройството вътре, защото се налага да минеш през детектор за метал. Казах на Чизъл, че утре ще му доставя няколко. Той ще ти ги предаде, щом вече си влязла. Ще ти трябва фалшиво име. Прати ми го в съобщение, като го измислиш. Всъщност би могла отново да използваш „Вениша Хол“. Чизъл е точно типът човек, който би имал кръщелница на име Вениша.

Вениша бе средното име на Робин, но в момента тя бе твърде тревожна и развълнувана, та да я е грижа, че Страйк, ако се съдеше по подхилването му, още го намираше забавно.

– Налага се да попромениш и външността си – допълни Страйк. – Нищо драматично, но Чизъл помни как изглеждаш от шумотевицата в медиите около Изкормвача, така че трябва да допуснем, че може да важи и за Уин.

– Ще е твърде топло за перука – заразмишлява тя. – Може да пробвам с контактни лещи. Сега ще ида да си купя. И може да си сложа очила без диоптри. – Не можа да сдържи усмивката си. – Камарата на общините! – повтори развълнувано.

Възбудата на Робин помръкна, когато в периферното й зрение влезе бяло-русата глава на Сара Шадлок. Тя току-що се беше преместила, за да й е удобно да наблюдава Робин и Страйк.

– Да си тръгваме – подкани Робин съдружника си.

Докато вървяха към метрото, Страйк й обясни, че Баркли ще следи Джими Найт.

– Аз не мога да го правя – въздъхна със съжаление. – Вече се показах и пред него, и пред приятелчетата му от СМОСО.

– Какво ще вършиш тогава? – попита го тя.

– Ще запушвам дупки, ще проследявам хипотези, ще поемам нощните задачи, ако изникнат такива.

– Горката Лорелай – подхвърли Робин.

Изплъзна й се, преди да успее да се спре. Покрай тях трафикът ставаше все по-натоварен и когато Страйк не отговори, тя реши, че не я е чул.

– Чизъл спомена ли загиналия си в Ирак син? – попита го, за да замаже предишната си реплика.

– Да – отговори Страйк. – Фреди очевидно е бил любимото му дете, което не говори добре за преценката му.

– Какво искаш да кажеш?

– Фреди Чизъл беше негодник от класа. Много загинали съм разследвал, но никога толкова хора не са ме питали дали покойният офицер не е бил застрелян в гръб от своите.

Робин изглеждаше шокирана.

– De mortuis nil nisi bonum. („За мъртвите или добро, или нищо.“) Нали така? – попита Страйк.

Робин вече бе понаучила доста латински фрази, докато работеше със Страйк.

– Е – продума тя тихо, за пръв път намерила в сърцето си жалост към Джаспър Чизъл, – не можеш да очакваш от баща му да говори лошо за него.

Разделиха се по средата на улицата, като Робин отиде да си купи лещи, а Страйк се отправи към метростанцията.

Почувства се необичайно весел след разговора с Робин. При обсъждането на тази мъчна задача внезапно бяха изплували контурите на старото им приятелство. Харесал бе възбудата й при перспективата да иде в парламента, радваше се, че тъкмо той можеше да й предложи такъв шанс. Харесваше му дори начинът, по който подложи на изпитание допусканията му относно историята на Чизъл.

Вече бе на път да влезе в метростанцията, когато внезапно свърна встрани и вбеси бизнесмена, движещ се на педя разстояние зад него. Мъжът изсумтя гневно, едва избегнал сблъсъка, и продължи да крачи отсечено към метрото, докато нехаещият Страйк се облегна на една огряна от слънцето стена и се наслади на усещането на топлина, проникваща през сакото му, докато телефонираше на детектив инспектор Ерик Уордъл.

Страйк каза истината на Робин. Не вярваше, че Чизъл някога е удушил дете, но пък имаше нещо странно в реакцията му към историята на Били. Благодарение на сведението от министъра, че семейство Найт са живели близо до бащиния му дом, Страйк вече знаеше, че Били е бил „малко момче“ в Оксфордшър. Първата логична стъпка към успокояване на дискомфорта му по повод розовото одеяло беше да установи дали в района има изчезнали деца преди около двайсет години, които никога не са били намерени.

11

„...нека заглушим всичките си спомени в усещането си на свобода, радост и страст.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Лорелай Бивън живееше в еклектично обзаведен апартамент над процъфтяващия си бутик за дрехи в Камдън. Страйк пристигна там в седем и половина вечерта с бутилка пино ноар в една ръка и прилепил с другата мобилния телефон към ухото си. Лорелай отвори вратата, усмихна се добродушно при познатата гледка той да говори по телефона на прага й, целуна го по устата, пое от ръката му виното и се върна в кухнята, откъдето се носеше апетитен мирис на месо с ориз по тайландски.

– ...или се опитай самият ти да се внедриш в СМОСО – каза Страйк на Баркли, като затвори входната врата зад себе си и продължи напред към дневната на Лорелай, в която доминираше репродукция с образите на Елизабет Тейлър от Уорхол. – Ще ти изпратя всичко, с което разполагам за Джими. Ангажиран е с различни групи. Нямам представа дали работи. Местната му кръчма е „Белият кон“ в Ист Хам. Мисля, че е фен на „чуковете“.

– Можеше и по-зле да е – отвърна Баркли, който говореше тихо, защото току-що бе приспал бебето, на което му никнеха зъби. – Можеше да е фен на „Челси“.

– Ще трябва да признаеш, че си служил в армията – посъветва го Страйк, като се отпусна в креслото и намести крака си на удобно поставена мека табуретка. – Личи ти от самолет.

– Няма проблем – съгласи се Баркли. – Ще бъда горкият заблуден хлапак, дето не е знаел в какво се забърква. Крайнолевите ги обичат тези неща. Нека ми наливат ум и разум.

Страйк се усмихна и извади цигарите си. При всичките му първоначални съмнения започваше да си мисли, че Баркли се бе оказал добро попадение.

– Добре, не предприемай нищо, докато не ти се обадя отново. Ще е по някое време в неделя.

Страйк затвори, а Лорелай се появи с чаша червено вино за него.

– Искаш ли помощ в кухнята? – попита Страйк, но без да помръдне.

– Не, стой си тук, няма да се забавя – отвърна тя с усмивка. Хареса му домакинската й престилка в стила на петдесетте години.

Когато тя се оттегли в кухнята, той запали цигара. Лорелай не пушеше, но не възразяваше срещу цигарите „Бенсън & Хеджис“ на Страйк, стига той да използваше кичозния пепелник, украсен с подскачащи пудели, който му бе оставила за целта.

Докато пушеше, си призна, че завижда на Баркли, задето ще се инфилтрира в крайнолявата група на Найт. Беше точно типът работа, която най-много му допадаше във военната полиция. Припомни си четиримата войници в Германия, увлекли се по идеите на местна крайнодясна групировка. Страйк бе успял да ги убеди, че споделя стремежа им към бяла етнонационалистическа супердържава, вмъкна се на събрание и осигури четири ареста и изправяния пред съд, донесли му огромно удовлетворение.

Включи телевизора и известно време гледа новините по Канал 4, пийваше вино и пушеше в приятно предвкусване на тайландския специалитет и на други удоволствия за сетивата. Един път и той да се наслади на онова, което толкова много работещи приемаха за даденост, а на него самия рядко му се случваше – облекчено отпускане в петък вечер.

Страйк и Лорелай се бяха срещнали на рожден ден на Ерик Уордъл. В известно отношение бе неловка вечер, защото Страйк се видя за пръв път с Коко, след като й бе казал по телефона, че не проявява интерес към нова среща. Коко много се напи и в един през нощта, докато седеше на канапе, увлечен в разговор с Лорелай, тя прекоси дневната, лисна в лицата на двамата им чаша червено вино и отпраши в нощта. Страйк не научи, че Коко и Лорелай били стари приятелки, чак до сутринта, когато се събуди в леглото на Лорелай. Сметна това повече за проблем на Лорелай, отколкото за свой. А тя на свой ред бе предоволна да получи компенсация в лицето на Страйк, след като Коко вече не желаеше да има нищо общо с нея.

– Как го правиш? – попитал бе Уордъл искрено недоумяващ при следващата им среща. – Да му се не види! Ще ми се да усвоя и аз...

Страйк бе повдигнал плътните си вежди и Уордъл млъкна, след като бе опасно близо да му направи комплимент.

– Няма тайна – отвърна Страйк. – Някои жени просто си падат по дебели еднокраки мъже с коса, подобна на срамни косми, и със счупен нос.

– Зле говори за службите ни, занимаващи се с душевното здраве на населението, че такива ги пускат свободно да ходят по улиците – заяви Уордъл и Страйк се разсмя.

Лорелай беше истинското й име и не бе взето от митичната сирена на Рейн, а от героинята на Мерилин Монро в „Господата предпочитат блондинки“, любимия филм на майка й. Мъжете я проследяваха с очи, когато минаваше покрай тях по улицата, но тя не извикваше у него нито дълбокия копнеж, нито режещата болка, които бе познал с Шарлот. Дали причината бе, че Шарлот бе отнела способността му за нови силни чувства, или просто на Лорелай й липсваше нужната магия, той не можеше да каже. Нито Страйк, нито Лорелай бяха изричали „Обичам те“. В случая със Страйк това беше, защото колкото и желана и забавна да я намираше, не би могъл да го заяви искрено. Удобно му бе да приема, че така е и при Лорелай.

Тя неотдавна бе приключила петгодишна връзка със съжителство, когато след няколко продължителни погледа през тъмната дневна на Уордъл той бе отишъл при нея да я заговори. Искал бе да й повярва, когато му каза колко прекрасно било да има апартамента само за себе си и да си върне свободата, само че напоследък долавяше мънички следи на недоволство, когато й съобщаваше, че трябва да работи през уикенда, подобни на първите тежки капки дъжд, предшестващи буря. Тя го отричаше, когато бъдеше поставена натясно: не, не, разбира се, че не, след като се налага да работиш...

Но Страйк бе изложил безкомпромисните си условия още от самото начало на връзката: работата му бе непредсказуема, а финансовото състояние лошо. Единствено нейното легло възнамеряваше да посещава, но ако тя търсеше предсказуемост и трайност, той не бе мъжът за нея. Тя даде вид да е задоволена от уговорката и ако това се бе променило в течение на десетте месеца, Страйк бе готов да сложи край, без да се почувства засегнат. Може би тя го усещаше, защото не предизвикваше никакви спорове. Това го радваше и не само защото искаше да си спести неприятности. Харесваше Лорелай, приятно му бе да спи с нея и я намираше напълно добра за връзка, потребна му в дадения момент – по причини, над които не желаеше да размишлява, но които добре му бяха ясни.

Месото с ориз по тайландски беше превъзходно, разговорът им – лековат и забавен. Страйк не разправи на Лорелай нищо за новия случай, освен че се надяваше той да се окаже едновременно доходен и интересен. След като заедно измиха съдовете, оттеглиха се в спалнята с нейните бонбоненорозови стени и завесите с каубойки и понита, нарисувани като по анимационните филми.

Лорелай обичаше да се появява във впечатляващ вид. Тази вечер в леглото тя носеше дълги копринени чорапи и черен корсет. Имаше рядко срещаната дарба да създава еротична атмосфера, без да стига до пародия. Може би с липсващия си крак и счупен нос Страйк би трябвало да се почувства нелепо в този будоар, тъй фриволен и симпатичен, но тя разиграваше Афродита срещу неговия Хефест дотолкова изкусно, че понякога успяваше да прогони от съзнанието му мислите за Робин и Матю.

Малко удоволствия бяха сравними с предоставяните от жена, която истински те желае – това си мислеше той на следващия ден по обед, докато седяха един до друг край масичка на улично кафе, всеки четящ своя вестник. Страйк пушеше, а Лорелай разсеяно прокарваше съвършено лакираните си нокти по опакото на дланта му. Защо тогава вече й бе казал, че му се налага да работи този следобед? Вярно, трябваше да остави подслушвателните устройства в дома на Чизъл на Белгрейвия, но лесно би могъл да прекара още една нощ с нея, да се върне в спалнята при копринените чорапи и корсета. Перспективата беше без съмнение примамлива.

Само че нещо неумолимо вътре в него отказваше да се предаде. Две последователни нощи биха нарушили модела, а оттам имаше само малка крачка до истинска интимност. В съкровената си същност Страйк не можеше да се види като съжителстващ с жена, семеен или баща на деца. Планирал бе някои от тези неща с Шарлот в дните, когато се приспособяваше към живот без половин крак. Самоделно взривно устройство на прашен път в Афганистан бе запратило Страйк от избраното съществуване в съвсем ново тяло и нова реалност. Понякога възприемаше предложението си за брак към Шарлот като най-екстремна изява на временната му дезориентация след ампутацията. Трябваше да се учи наново как да ходи и още по-трудното – как да живее извън армията. От дистанцията на изминалите две години виждаше себе си как се е опитвал да се вкопчи в част от миналото си, след като всичко друго му се бе изплъзнало. Предаността към армията прехвърляше върху общо бъдеще с Шарлот.

– Добър ход – заявил беше без колебание старият му приятел Дейв Полуърт, когато Страйк му съобщи за годежа. – Жалко би било да пропилееш уменията си за битки. Само че сега рискът да загинеш е леко повишен, приятел.

Наистина ли някога бе вярвал, че ще се стигне до сватба? Как си бе представял Шарлот да се примири с живота, който можеше да й предложи? След всичко преживяно нима се бе надявал, че могат да преминат през пречистване заедно, след като всеки бе увреден по свой си грозен начин? Докато седеше под слънцето с Лорелай до него, на Страйк му се струваше, че в продължение на няколко месеца едновременно го бе вярвал с цялото си сърце и бе знаел, че е невъзможно. Не беше кроил планове за повече от две-три седмици напред, прегръщал бе Шарлот нощем, сякаш е последният човек, останал на планетата, сякаш Армагедон можеше да ги раздели.

– Искаш ли още кафе? – обади се Лорелай.

– По-добре да тръгвам – отвърна Страйк.

– Кога ще те видя? – попита го, след като той плати на келнера.

– Казах ти, новата задача е голяма и сложна. Известно време няма да съм в състояние да предскажа в какви часове ще се налага да работя. Ще ти позвъня утре. Ще излезем някъде в първата вечер, която ми се освободи.

– Добре – отговори тя и се усмихна, после добави тихо: – Целуни ме.

Той го направи. Тя притисна плътните си устни към неговите и прати ярки и неудържими спомени от ранната утрин. Откъснаха се един от друг. Страйк се усмихна, каза й довиждане и я остави да седи под слънцето с вестника й.

Министърът на културата не покани Страйк да влезе, когато отвори вратата на къщата си на Елбъри Стрийт. Нещо повече, Чизъл изглеждаше нетърпелив детективът да си тръгне възможно най-бързо. След като взе кутията с подслушвателните устройства, измърмори:

– Да, добре, ще имам грижата тя да ги получи. – Канеше се да затвори вратата, когато внезапно подвикна след Страйк. – А тя как се казва?

– Вениша Хол – отвърна Страйк.

Чизъл затвори, а Страйк уморено пое обратно по улицата с тихи златисти къщи към метрото и Денмарк Стрийт.

Офисът му изглеждаше гол и мрачен след апартамента на Лорелай. Страйк отвори прозорците, за да пусне шума от Денмарк Стрийт под тях, където меломани продължаваха да посещават магазините за инструменти и плочи, за които Страйк се опасяваше, че са обречени поради предстоящото обновление. Звуците на двигатели и клаксони, на разговори и стъпки, на китари, изпробвани от евентуални купувачи, и далечното пеене на поредния уличен музикант бяха приятни за Страйк, когато се настани да работи с пълното съзнание, че му предстояха часове на стола пред компютъра, ако искаше да се запознае в общи линии с живота на обектите си чрез интернет.

Ако човек знаеше къде да търси и разполагаше с време и умения, можеше да изрови от киберпространството подробности за много хора: призрачни екзоскелети, понякога частични, друг път смущаващо пълни на живота, воден от техните съответствия в плът и кръв. Страйк бе усвоил много фокуси и тайни, станал бе вещ в ровенето дори в най-потайните кътчета на интернет, но често и най-невинни сайтове съдържаха неоценимо богатство и бяха нужни немного съпоставки между тях, за да се оформят детайлни лични истории, които небрежните им притежатели изобщо не бяха възнамерявали да споделят със света.

Най-напред Страйк се консултира с Гугъл Мапс, за да разгледа мястото, където бяха отраснали Джими и Били. Стеда Котидж очевидно беше много малко и незначително, за да бъде назовано, затова пък Чизъл Хаус беше ясно обозначена, недалеч от селото Улстоун. Страйк прекара пет минути да оглежда безрезултатно горите около Чизъл Хаус, където забеляза няколко малки квадратчета, които можеше да са парцели с постройки, принадлежащи на имението – заровиха го в долчинката до татковата къща, – след което се залови с проучване на по-големия и с по-бистър разсъдък брат.

СМОСО имаха уебсайт, където Страйк откри сместена помежду дълги полемики за прославата на капитализма и неолиберализма полезна програма за протестите, където Джими възнамеряваше да участва в демонстрациите или да държи реч. Страйк я принтира и я добави към папката по случая. После проследи линк към уебсайт на Реалната социалистическа партия, който бе още по-изобилстващ с материали от този на СМОСО. Тук попадна на друга дълга статия от Джими, в която той настояваше за разтурянето на „държавата на апартейда“ Израел и за смазване на „ционисткото лоби“, стиснало в смъртна хватка капиталистическата система на Запада. Страйк забеляза, че Джаспър Чизъл фигурира сред изредения в края на статията „западен политически елит“ като „публично обявил се ционист“.

Флик, приятелката на Джими, се появяваше на няколко снимки на уебсайта на Реалната социалистическа партия: с черна коса, на протестен марш срещу правителството; руса с розови оттенъци, аплодираща Джими, който говореше на открита сцена на митинг на Реалната социалистическа партия. Като последва линк към профила на Флик в Туитър, той изчете постовете й, представляващи странна смесица от сантименталност и ругателства. „Дано пипнеш рак на задника, гнусно тори“ стоеше точно над видеоклип с котенце, което кихна така силно, че изпадна от кошничката си.

Доколкото Страйк можа да схване, нито Джими, нито Флик притежаваха или бяха притежавали някога недвижима собственост, което бе общото между тях двамата и него. Не откри никаква индикация онлайн как се издържаха, освен ако крайнолевите уебсайтове не носеха много по-големи печалби, отколкото си бе представял. Джими бе наел мизерното жилище на Чарлмонт Роуд от човек на име Кастури Кумар и макар Флик да споменаваше мимоходом в социалните медии, че живее в Хакни, той никъде не откри неин адрес.

Като се разрови по-дълбоко в информацията онлайн, попадна на Джеймс Найт на съответстваща възраст, който бе съжителствал пет години с жена на име Доун Кланси. Страйк влезе във Фейсбук страницата на Доун, пълна с емотикони, и установи, че двамата са били женени. Доун беше фризьорка и бе имала успешен бизнес в Лондон, преди да се върне в родния си Манчестър. Беше с тринайсет години по-възрастна от Джими и както изглеждаше, нямаше нито деца, нито контакт с вече бившия си съпруг. Погледът на Страйк бе привлечен към коментара, направила към изявлението на своя зарязана приятелка „всички мъже са боклуци“: „Да, твоят е гадняр, но поне не те е съдил. С едни гърди пред теб съм (отново)!“.

Заинтригуван, Страйк насочи вниманието си към съдебните архиви и след малко търсене откри няколко полезни факта. Джими два пъти беше обвиняван в нарушаване на обществения ред: веднъж по време на антикапиталистически митинг и веднъж при антиправителствен протест, но това Страйк го беше очаквал. Далеч по-интересното бе да види Джими в списък с настойчиви ищци на уебсайта на Службата по съдилища и трибунали на Нейно величество. Поради дългогодишен навик да подхваща фриволни съдебни искове на Найт сега беше „забранено да води граждански съдебни дела без разрешение“.

Джими безспорно бе профукал доста пари – свои и държавни. През последното десетилетие бе завел граждански дела срещу безброй индивиди и организации. Законът бе взел неговата страна само веднъж, когато през 2007 година бе спечелил компенсация от „Занет Индъстриз“, за които бе установено, че не са следвали предписания процес при уволняването му.

Джими сам се беше представлявал в съда срещу „Занет“ и вероятно, опиянен от победата, бе продължил да се представлява в редица последващи искове, между другите срещу собственик на автосервиз, двама съседи, журналист, за когото твърдеше, че го клеветил, двама полицаи от Централното управление на полицията и накрая срещу бившата си съпруга, която го тормозела и го лишила от възможност за приходи.

Според опита на Страйк онези, които се отказваха да бъдат представяни от адвокати в съда, бяха или неуравновесени, или толкова арогантни, че пак опираше до същото. Съдебната история на Джими го показваше като алчен и безпринципен, хитрец, лишен от мъдрост. Винаги бе полезно да се знаят слабите места на човека, когато се опитваш да извадиш наяве тайните му. Страйк добави имената на всички, които Джими се бе опитвал да съди, плюс настоящия адрес на бившата му жена към папката до себе си.

Малко преди полунощ Страйк се оттегли в апартамента си, умрял за сън, стана рано в неделя и прехвърли вниманието си към Герайнт Уин. Остана прегърбен пред компютъра, докато светлината навън започна да чезне и вече беше напълнил нова картонена папка с етикет ЧИЗЪЛ с разнородна, но препроверена информация за двамата изнудвачи на Чизъл.

Протегна се, прозя се и внезапно стана достъпен за шумовете, нахлуващи през отворените прозорци. Музикалните магазини най-сетне бяха затворили, песните на уличните музиканти бяха секнали, но тътенът на трафика по Чаринг Крос Роуд не спираше. Страйк се надигна с подпиране на бюрото, защото единственият му глезен бе изтръпнал след часове, прекарани на стола пред компютъра. После се наведе да погледне през прозореца на вътрешния кабинет към небето с цвят на мандарина, простиращо се над покривите.

Беше неделя вечер и след по-малко от два часа Англия щеше да играе срещу Италия в Киев на четвъртфиналите на европейското футболно първенство. Една от малкото лични глезотии, които Страйк си позволяваше, беше абонамент за „Скай“, така че да може да гледа футбол. Малкият телевизор, единственият, който би могъл да се побере удобно в тесния му апартамент на горния етаж, може да не беше идеалният за гледане на такъв важен мач, но нямаше как да си позволи вечер в пъба, предвид че трябваше да става рано в понеделник, за да покрива отново Шмекера, перспектива, която никак не го радваше.

Погледна часовника си. Имаше време да си вземе китайска храна за вкъщи преди мача, но трябваше да позвъни на Баркли и Робин с инструкции за следващите няколко дни. Тъкмо посегна към телефона, когато музикален сигнал го уведоми, че е получил имейл.

Темата гласеше „Изчезнали деца в Оксфордшър“. Страйк остави телефона и ключовете си обратно на бюрото и щракна да отвори пощата.

Страйк,

Това бе най-доброто, което можах да получа с бързо търсене. Очевидно без точна рамка във времето е трудно. 2 случая на изчезнали деца в Оксфордшър/Уилтшър от началото/средата на 90-те, доколкото мога да съдя. Суки Луис на 12, изчезнала през октомври 1992 г. Също Имаму Ибрахим, 5-годишен, изчезнал през 1996 г. Бащата изчезнал по същото време, предполага се, че е в Алжир. Без повече информация не може да се направи много.

Всичко най-добро, Е.

12

„Въздухът, който дишаме, е натежал от бури.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Залезът хвърляше червеникави отблясъци върху покривката на леглото зад Робин, седнала пред тоалетката в новата им просторна спалня с Матю. Сега барбекюто на съседите опушваше въздуха, който доскоро бе изпълнен с ухание на орлови нокти. Току-що бе оставила Матю долу да лежи на канапето и да гледа предаване от студиото преди мача Англия – Италия с бутилка студена бира „Перони“ в ръка.

Тя отвори чекмеджето на тоалетката и извади двете цветни контактни лещи, скрити там. След няколко опита предишния ден бе решила, че лешниковите стоят най-добре на ягодоворусата й коса. Притеснено извади първата, после и втората и ги постави над насълзилите й се синьо-сиви ириси. Много важно бе да свикне да ги носи. В идеалния случай би трябвало да ги носи през целия уикенд, но реакцията на Матю, когато я видя с тях, я обезкуражи.

– Очите ти! – възкликнал бе той, докато се взира озадачено в нея няколко секунди. – По дяволите, изглеждаш ужасно, махни ги!

Тъй като съботата вече бе съсипана от поредната им напрегната разправия за нейната работа, тя бе предпочела да не носи лещите през целия уикенд, защото щяха да служат като постоянно напомняне на Матю какво я чакаше през следващата седмица. Той май приемаше работата под прикритие в Камарата на общините в парламента като равносилна на държавна измяна, а отказът й да назове клиента им и обектите на наблюдение още повече го беше ядосал.

Робин продължаваше да си повтаря, че Матю се безпокои за нейната безопасност и че нямаше как да го обвинява за това. Беше се превърнало в умствено упражнение за нея да си повтаря като заклинание: не може да го виниш, че е загрижен, едва не те убиха миналата година, той иска твоята сигурност. Но факт бе, че сядането й със Страйк на по питие в петък май повече тревожеше Матю, отколкото появата на потенциален убиец.

– Не мислиш ли, че проявяваш лицемерие, по дяволите?

Когато беше ядосан, кожата около носа и горната му устна се опъваше. Робин го бе забелязала преди години, но напоследък това предизвикваше у нея едва ли не отвращение. Никога не го спомена пред психотерапевтката. Изглеждаше твърде гадно, твърде първично.

– И как така съм лицемерка?

– Да ходиш да си гукате на чашка...

– Мат, аз работя с...

– ...а после да се оплакваш, че аз съм обядвал със Сара.

– Обядвай си с нея! – рече Робин и пулсът й се ускори от гняв. – Прави го! Между другото, вчера я срещнах в „Червения лъв“ с мъже от службата. Не искаш ли да се обадиш на Том и да го осведомиш, че годеницата му е пийвала с колеги? Или само на мен не ми е позволено да го правя?

Кожата около носа и устата му дотолкова се изопна, че заприлича на животинска муцуна: бледа муцуна на зъбещо се куче, помисли си Робин.

– Щеше ли да ми кажеш, че си излязла на питие с него, ако Сара не те беше видяла?

– Да – отвърна Робин с нарастващ яд. – И трябваше да си знам, че ще се държиш тъпо по този повод.

Напрегнатата атмосфера след този спор, който в никой случай не бе най-сериозният през последния месец, витаеше през цялата неделя. Едва през последните час-два перспективата за мача на Англия развесели Матю и той отново стана приветлив. Робин дори прояви инициативата да му донесе „Перони“ от кухнята и го целуна по челото, преди да го остави с чувството, че се е освободила за своите цветни контактни лещи и за подготовката си за следващия ден.

Дискомфортът в очите й постепенно намаля от честото мигане. Робин отиде до леглото, върху което беше лаптопът й. Придърпа го към себе си и видя, че току-що се бе получил имейл от Страйк.

Робин,

Пращам ти приложена малко информация за семейство Уин. След малко ще ти позвъня за кратък брифинг относно утре.

КС

Робин се нервира. Страйк уж щеше да „попълва дупки“ и да поема вечерна и нощна работа. Нима си мислеше, че тя не си е направила проучването през уикенда? И все пак щракна на първия от няколко приложени файла, документ, обобщаващ плодовете на онлайн труда на Страйк.

Герайнт Уин

Герайнт Айфън Уин, роден на 15 юли 1950 г. в Кардиф. Баща миньор. Завършил класическа гимназия. Запознава се с Дела в Университета на Кардиф. Бил е „консултант по недвижима собственост“, преди да влезе в ролята на неин агент в предизборната є кампания и да поеме канцеларията є в парламента след избирането є. Онлайн не са налични подробности за някаква предишна кариера. На негово име никога не е регистрирана фирма. Живее с Дела на Саутуорк Парк Роуд, Бърмъндси.

Страйк беше успял да изрови две снимки на Герайнт с лошо качество, на които той бе с известната си жена. Робин вече ги бе намерила и двете и ги беше запазила на лаптопа си. Знаеше колко упорито е трябвало да търси Страйк, та да открие фотография на Герайнт, защото на нея самата това й беше отнело много време предишната вечер, докато Матю спеше. Фотографите от пресата очевидно не го намираха фотогеничен. Беше слаб, оплешивяващ мъж с очила с масивни рамки, невидими устни, слабоволева брадичка и изявена обратна захапка и сборът от всички тези елементи го оприличаваше на едър гущер в съзнанието на Робин.

Страйк бе прикрепил и сведения за министъра на спорта.

Дела Уин

Дата на раждане 8 август 1947 г. По баща Джоунс. Родена и израсла във Вейл ъв Гламорган, Уелс. И двамата родители са били учители. Сляпа по рождение поради двустранна микрофталмия. Посещавала Кралско училище за незрящи „Сейнт Енодох“ от 5-годишна до 18-годишна възраст. Спечелила много награди по плуване като тийнейджър. (Виж приложените статии за повече подробности и също за благотворителната организация „Равнопоставеност“.)

Макар Робин да бе изчела колкото бе могла за Дела Уин през уикенда, прилежно се запозна и с двете статии. Казаха й малко, което вече да не знаеше. Дела бе работила за авторитетна благотворителна организация, посветена на човешките права, преди да пожъне успех на изборите като член на парламента за уелския избирателен район, където бе родена. Беше отдавнашен пропагандатор за ползата от спорта сред хора в неравностойно положение, застъпник на спортистите инвалиди и поддръжник на проекти за рехабилитация чрез спорт на пострадали ветерани. В пресата бе широко оповестено основаването на фондацията й „Равнопоставеност“ за подкрепа на млади спортисти, изправени пред трудности, независимо дали поради бедност, или физически недъзи. Много прочути хора от света на спорта бяха отделили време за проявите й за набиране на средства.

И двете прикрепени от Страйк статии споменаваха нещо, което Робин вече знаеше от собствените си проучвания: семейство Уин също като семейство Чизъл бяха изгубили дете. Единствената дъщеря на Дела и Герайнт се бе самоубила на шестнайсетгодишна възраст, година преди Дела да се кандидатира за парламента. Трагедията бе споменавана във всеки профил на Дела Уин, който Робин бе прочела, дори в тези, възхваляващи значимите й постижения. В първата си реч пред парламента бе подкрепила създаването на предлаганата гореща линия за жертви на тормоз, но по никакъв друг начин не бе обсъждала самоубийството на едничкото си дете.

Мобилният телефон на Робин иззвъня. След като се увери, че вратата на спалнята е затворена, Робин отговори.

– Бързо реагира – пробърбори Страйк с уста, пълна със сингапурски нудли. – Прощавай, свари ме неподготвен, тъкмо си взех храна за вкъщи.

– Прочетох имейла ти – каза му Робин. Чу металическо изщракване и бе сигурна, че си е отворил кутийка с бира. – Много полезен, благодаря ти.

– Осигури ли си дегизировката? – попита Страйк.

– Да – отвърна тя, като се мъчеше да се разгледа в огледалото. Странно как само промененият цвят на очите трансформираше лицето й. Възнамеряваше да носи и очила със стъкла без диоптри върху лешниковите си очи.

– И знаеш достатъчно за Чизъл, та да се преструваш на негова кръщелница?

– Разбира се – отговори Робин.

– Ами давай тогава, впечатли ме – подкани я Страйк.

– Роден през 1944 година – подхвана мигом Робин, без да чете от бележките си. – Учил класическа литература в Мъртън Колидж, Оксфорд, после постъпил в Кралските хусари, бил на активна служба в Аден и Сингапур. Първа съпруга – лейди Патриша Флийтуд, три деца: София, Изабела и Фреди. София е омъжена и живее в Нортъмбърланд, Изабела е шеф на канцеларията му в парламента.

– Така ли? – леко се учуди Страйк и Робин се зарадва да узнае, че е открила нещо, което му е убегнало.

– Тя ли е дъщерята, която познаваш? – попита, като си припомни казаното от Страйк в офиса.

– Чак да я познавам, не. Срещал съм я няколко пъти покрай Шарлот. Всички я наричаха „Изи Чизи“. Един от онези типични за висшата класа прякори.

– Лейди Патриша се е развела с Чизъл, след като от него забременяла журналистка в сферата на политиката...

– И резултатът бил разочароващият син от художествената галерия.

– Именно...

Робин размърда мишката, за да изкара на екрана запазена снимка, този път на тъмнокос и доста хубав млад мъж в тъмносив костюм, качващ се по стълбите пред съда, придружен от стилна тъмнокоса жена със слънчеви очила, с която много си приличаха, макар тя да изглеждаше твърде млада за негова майка.

– Само че Чизъл и журналистката се разделили скоро след раждането на Рафаел – довърши Робин.

– В семейството го наричат Раф – допълни Страйк – и втората съпруга не го харесва, смята, че Чизъл трябвало да се откаже от него след катастрофата.

Робин си записа нова бележка.

– Чудесно, благодаря. Кинвара, сегашната съпруга на Чизъл, е била недобре миналата година – продължи тя, като изкара на екрана снимка на Кинвара, червенокоса жена с апетитна фигура в прилепнала черна рокля и масивно диамантено колие. Беше към трийсет години по-млада от Чизъл и нацупена пред фотоапарата. Ако не знаеше, Робин би ги взела за баща и дъщеря, не за съпрузи.

– От нервна преумора – изпревари думите й Страйк. – Да. Алкохол или наркотици, как мислиш?

Робин чу изтропване и предположи, че Страйк току-що е метнал празна кутийка от „Тенънт“ в кошчето на офиса. Значи беше сам. Лорелай никога не оставаше в тесния апартамент горе.

– Кой знае? – отвърна тя с поглед все още към Кинвара Чизъл.

– И едно последно сведение. Току-що пристигна – каза Страйк. – Две деца са изчезнали в Оксфордшър в съответния период, отговарящ на историята на Били.

Последва кратка пауза.

– Още ли си насреща? – попита Страйк.

– Да... Мислех, че не си повярвал Чизъл да е удушил дете.

– Не го вярвам – потвърди Страйк. – Времето на двете случки не съвпада, а и ако Джими е знаел, че министър от правителството на торите е удушил дете, нямаше да чака двайсет години, за да се опита да го осребри. Само че все така искам да разбера дали Били не си въобразява, че е видял да удушават някого. Ще се поровя за имената, които Уордъл ми даде, и ако някое ми се види евентуално съответстващо, ще те помоля да преслушаш Изи. Тя може да помни нещо за дете, изчезнало близо до Чизъл Хаус.

Робин не каза нищо.

– Както споделих с теб в пъба, Били е много болен. Вероятно нищо не е – додаде Страйк с леко отбранителен тон. Както двамата с Робин добре знаеха, и преди беше пренебрегвал добре платени задачи и богати клиенти, за да се втурне по дирите на загадки, които други не биха разбутвали. – Аз просто...

– ...не можеш да намериш мира, докато не си проверил – каза Робин. – Добре, разбирам те.

Нямаше как да види, че Страйк се усмихна и потърка уморените си очи.

– Е, пожелавам ти късмет утре – каза той. – Ако ти трябвам, търси ме на мобилния.

– Ти какво ще правиш?

– Ще се занимавам с документация. Бившата съпруга на Джими Найт не работи в понеделник. Във вторник ще ида до Манчестър да я намеря.

Робин изпита внезапна носталгия при спомена за предишната година, когато двамата със Страйк бяха поели заедно на път да разпитват жени, изоставени от опасни мъже. Почуди се дали и той си го бе помислил, докато планираше това си пътуване.

– Ще гледаш ли Англия – Италия? – попита го.

– Да – отвърна той. – Няма друго, нали?

– Не – побърза да отговори тя. Не искаше да прозвучи, сякаш се опитва да го задържи на телефона. – Е, дочуване.

Прекъсна обаждането още докато той се сбогуваше и захвърли телефона си на леглото.

13

„Няма да се оставя да рухна заради страх от това какво може да се случи.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

На следващата сутрин Робин се събуди от задъхване с пръсти, вкопчени в собствената й шия, в опит да се освободи от несъществуваща хватка. Вече беше при вратата на спалнята, когато Матю се събуди объркан.

– Няма нищо, добре съм – измърмори, преди той да е успял да формулира въпрос, и опипом затърси дръжката на бравата, за да се махне по-бързо.

Изненадата беше, че не се бе случвало по-често, след като веднъж бе чула историята за удушеното дете. Робин знаеше много добре какво е да те стискат плътно сключени около врата ти пръсти, да чувстваш как съзнанието ти се изпълва с мрак, да си наясно, че те делят секунди от края на съществуването ти. Подгонена бе да търси терапия от фрагментирани късове реалност, които я бодяха с острите си ръбове и не приличаха на нормални спомени, а притежаваха властта внезапно да я изтръгнат от тялото й и да я запратят обратно в миналото, където подушваше пожълтелите от никотин пръсти на удушвача и усещаше тялото на нападателя с ножа под потната му риза, допряно до гърба й.

Тя заключи вратата на банята и седна на пода, облечена с широката тениска, с която бе спала, да се фокусира върху дишането си, върху усещането на студените плочки под босите си крака, да следи, както бе учена, бързото биене на сърцето си, бликналия във вените й адреналин, да не се бори с паниката си, а да я наблюдава. След известно време съзнателно обърна внимание на слабия дъх на лавандула от течния сапун, с който се бе къпала снощи, и чу шума от прелитащ самолет.

В безопасност си. Беше сън. Само сън.

През две затворени врати до слуха й се донесе алармата за събуждане на Матю. Няколко минути по-късно той почука на вратата.

– Добре ли си?

– Напълно – извика му Робин през течащата от крана вода.

Отвори вратата.

– Всичко наред ли е? – изгледа я изпитателно той.

– Просто ми се допишка – ведро отговори Робин и се отправи към спалнята, за да постави цветните си контактни лещи.

Преди да започне работа при Страйк, Робин имаше договор с агенция, наречена „Временни решения“. Офисите, в които я бяха пращали, се бяха объркали в паметта й и там вече присъстваха само аномалии, ексцентрици и странности, свързани с тях. Спомняше си алкохолизирания шеф, чиито диктувани писма тя редактираше в движение от добро сърце; чекмеджето, което бе отворила и откри вътре комплект зъбни челюсти и мръсни долни гащи; изпълнения с надежди млад мъж, който я бе наричал Боби и се беше опитвал да флиртува с нея през опрените им един в друг монитори; жената, облепила работното си място със снимки на актьора Иън Макшейн; момичето, което бе скъсало с приятеля си по телефона насред общия офис, безразлично към внезапното притихване на всички останали. Робин се съмняваше, че някой от тези хора, с които бе имала мимолетен контакт, я помнеше по-добре, отколкото тя тях, та дори плахият ухажор, който я беше кръстил Боби.

Ала от момента, в който влезе в двореца Уестминстър, знаеше, че всичко тук щеше да остане в паметта й завинаги. Изпита удоволствие да отмине опашката от туристи и да прекрачи през портата, където на пост бе застанал полицай. Докато приближаваше двореца с открояващите му се на утринното слънце златни орнаменти, с прочутата часовникова кула, изрязана на фона на небето, нервността и възбудата й нараснаха.

Страйк й бе казал през кой вход да влезе. Той я отведе към дълъг и слабоосветен коридор, но първо трябваше да мине през метален детектор и рентгенов апарат като тези, използвани по летищата. Когато свали преметнатата си през рамо чанта, за да бъде сканирана, Робин забеляза висока и поразрошена естествена блондинка малко над трийсетте да стои наблизо; държеше в ръце пакет, увит в кафява хартия. Жената гледаше как Робин застава за автоматична снимка, която да бъде поставена на картонен бадж, окачен на лента на врата й, а когато служителят от охраната махна на Робин да премине, пристъпи към нея.

– Вениша?

– Да – отговори Робин.

– Изи – представи се жената с усмивка и протегна ръка. Носеше обемна блуза с десен на едри размазани цветя и панталони с широки крачоли. – Това е от татко. – Тя постави пакета, който държеше, в ръцете на Робин. – Много съжалявам, но трябва да бързаме... Радвам се, че пристигна навреме...

Тя закрачи бързо и Робин я последва.

– В момента принтирам документи, които трябва да отнеса на татко в Министерството на културата. Претрупана съм с работа с приближаването на олимпиадата.

Тя поведе Робин почти на бегом по коридора с прозорци със стъклопис в дъното и после по разни отклонения като в същински лабиринт. През всичкото време не спираше да говори с изискан аристократичен акцент и впечатли Робин с мощта на белите си дробове.

– Да, напускам, щом започне лятната почивка на парламента. С приятеля ми Джакс основаваме фирма за декориране. Прекарах тук пет години. Татко никак не е доволен. Трябва му някой много добър, а единственият кандидат, когото хареса, се отказа.

Говореше през рамо на Робин, която едва я догонваше.

– Случайно да познаваш някой идеален за личен секретар?

– Боя се, че не – отвърна Робин, която не бе създала приятелски отношения в предишната си служба.

– Почти стигнахме – каза Изи, след като я бе превела през невероятно много на брой къси коридори, всичките застлани с мокет в горскозелено, цвета на кожените седалки в залата на Камарата на общините, които Робин бе виждала по телевизията. Най-после стигнаха до страничен коридор, в който имаше няколко масивни дървени врати, извити в дъга в готически стил.

– Това – изрече Изи със сценичен шепот и посочи на минаване първата врата вдясно – е офисът на Уин. А това – с бърза крачка продължи до последната вляво – е нашият.

Тя се дръпна встрани, за да пусне Робин да влезе първа.

Офисът беше претрупан с мебели и книжа. На арковидните каменни прозорци имаше тюлени завеси, а зад тях беше откритият бар на терасата, където се движеха замъглени силуети на ослепително яркия фон на Темза. Имаше две бюра, много шкафове и поизтърбушено зелено кресло. Зелени завеси висяха пред преливащите от книжа библиотечни рафтове, заемащи цяла една стена, и частично скриваха безредно натрупаните папки там. Върху кантонерка беше поставен телевизионен монитор, показващ в момента празната парламентарна зала с нейните зелени столове. На ниска полица имаше чайник и разнородни чаши, а тапетите зад тях бяха покрити с петна. В ъгъла ритмично жужеше принтер. Някои от листовете, които изхвърляше, се бяха изплъзнали върху протрития килим.

– О, по дяволите – промърмори Изи и се втурна да ги събере, докато Робин затваряше вратата зад тях. След като ги постави в спретната купчинка на бюрото си, Изи каза:

– Много се радвам, че татко се обърна към вас. Напоследък е под голямо напрежение, което никак не му е нужно при цялото ни натоварване сега, но ти и Страйк ще оправите нещата, нали? Уин е ужасно човече – заяви Изи и се пресегна за кожена папка. – Напълно неадекватен е. Откога работиш при Страйк?

– От две години – отвърна Робин и се зае да разопакова пакета, даден й от Изи.

– С него се познаваме, той каза ли ти? Да... бяхме съученички с бившата му, Чарли Камбъл. Разкошна жена, но голяма беля. Познаваш ли я?

– Не – отвърна Робин. Много отдавна за малко не се блъсна в нея пред офиса на Страйк и това беше единственият й контакт с Шарлот.

– Страйк винаги много ми е харесвал – каза Изи.

Робин се обърна да я погледне изненадана, но Изи преспокойно поставяше документи в папката.

– Не е видимо за всеки, но за мен да. Такъв мъжкар е и толкова... безапелационен.

– Безапелационен? – повтори Робин.

– Да. Пред никого не му мига окото. Изобщо не го беше грижа, дето хората не го смятаха... нали разбираш...

– Достатъчно добър за нея?

Веднага щом думите се изплъзнаха от устата й, Робин се почувства смутена. Кой знае защо й бе дошло отвътре да брани Страйк. Което бе абсурдно, разбира се. Ако някой бе способен да се грижи за себе си, това бе той.

– Да, предполагам – отвърна Изи, която още чакаше книжата й да се принтират. – За татко тези последни месеци бяха ужасни. И не че е направил нещо нередно всъщност! – изрече разпалено. – В един момент е законно, а в следващия вече не е. Да не би татко да е виновен за това?

– Кое е това, дето е станало незаконно? – невинно попита Робин.

– Съжалявам – отвърна Изи любезно, но решително. – Татко каза, че колкото по-малко хора знаят, по-добре.

Тя надзърна през завесите към небето.

– Няма да ми трябва сако, нали? Не... Прощавай, че трябва да те оставя, но на татко му трябват документите, а има среща със спонсори на олимпиадата в десет. Желая ти успех.

И развяла цветни одежди и разчорлена коса, тя излезе от стаята, като остави Робин с неудовлетворено любопитство, но по някакъв странен начин успокоена. Щом Изи можеше да приеме по този начин простъпката на баща си, тя със сигурност не бе нещо ужасно, ако се приемеше, естествено, че Чизъл бе казал на дъщеря си истината.

Робин отстрани последната хартия от пакета, който Изи й беше дала. Съдържаше онова, което тя очакваше да види – половин дузина подслушвателни устройства, които Страйк бе връчил на Джаспър Чизъл през уикенда. Като министър на Нейно величество Чизъл не беше задължен да минава през скенера на охраната всяка сутрин, какъвто бе случаят с Робин. Тя прегледа внимателно бръмбарите. Изглеждаха като обикновени щепсели и бяха предназначени да бъдат поставени в истински контакти, като им позволяваха да функционират нормално. Щяха да започнат да записват само когато някой говореше в близост до тях. Робин чуваше ударите на собственото си сърце в тишината след излизането на Изи. Едва сега започна истински да осъзнава трудността на задачата си.

Тя свали сакото си, окачи го, извади от ръчната си чанта голяма кутия за интимни тампони, донесена с цел да скрие в нея подслушвателните устройства, които нямаше да използва. След като прибра всичките без едно вътре, тикна я в най-долното чекмедже на бюрото си. После огледа претрупаните рафтове, докато намери празен картонен калъф за документи, постави бръмбара вътре и го покри с няколко писма от една купчина с етикет „за унищожаване в шредъра“. Така въоръжена, Робин пое дълбоко дъх и излезе от стаята.

Вратата на Уин сега беше отворена. Когато Робин мина покрай нея, видя висок млад азиатец с очила с дебели стъкла, понесъл чайник.

– Здравейте! – изрече ведро Робин, като имитираше дръзкия и весел маниер на Изи. – Аз съм Вениша Хол, съседи сме! А вие кой сте?

– Аамир – измърмори мъжът с акцент на лондонската работническа класа. – Малик.

– За Дела Уин ли работите? – поинтересува се Робин.

– Да.

– О, тя е толкова вдъхновяваща – разпърха се Робин. – Една от моите героини е.

Аамир не отговори, но излъчваше желание да бъде оставен на мира. Робин се почувства като териер, тормозещ състезателен кон.

– Отдавна ли работите тук?

– От шест месеца.

– Към кафенето ли сте тръгнали?

– Не – отвърна рязко Аамир, сякаш му бе отправила предложение, завъртя се и се отправи към банята.

Робин продължи напред, стиснала картонения калъф, и се чудеше дали не си е въобразила по-скоро враждебността, отколкото срамежливост, която долови в поведението на младия човек. Полезно би било да си спечели приятел в офиса на Уин. Спъваше я това, че трябваше да имитира кръщелницата на Джаспър Чизъл в стила на Изи. А виж, Робин Елакот от Йоркшър по-лесно би се сприятелила с Аамир.

След като бе излязла с фалшив предлог, реши да се поразходи наоколо, преди да се върне в офиса на Изи.

Канцелариите на Чизъл и Уин бяха в самия дворец Уестминстър, който със сводестите си тавани, библиотеки, стаи за чай и дух на величествен комфорт приличаше на някой стар университетски колеж.

Полупокрит проход, над който бдяха големи каменни статуи на еднорог и лъв, водеше до ескалатор към Порткулис Хаус. Това бе модерна конструкция със стъклен покрив, триъгълните панели на който бяха закрепени с плътни черни подпори. Отдолу имаше обширно пространство с отворен план, включващо кафене, където членовете на парламента и държавните служители се смесваха да си общуват. Обрамчено бе от дървета и от продълговати плитки водни площи, които искряха като живак под юнското слънце.

Във въздуха се долавяха вибрациите на амбиция, човек имаше чувството, че се намира в много витален свят. Под покрива от изкусно фрагментирано стъкло Робин мина покрай журналисти, отразяващи политически новини, насядали по тапицираните с кожа пейки – гледаха в телефоните си или говореха по тях, или пишеха на лаптопи, или пресрещаха политици за коментари. Робин се почуди дали би й харесало да работи тук, ако така и не бе изпратена при Страйк.

Проучването й приключи в третата, най-мрачна и най-безинтересна от сградите, в които бяха разположени офисите на членовете на парламента. Приличаше досущ на тризвезден хотел с износените килими, кремави стени и редове от еднакви врати. Робин с бърза крачка пое назад, все така стиснала папката, и отново мина покрай вратата на Уин петдесет минути по-късно. Огледа коридора да се увери, че е празен, и долепи ухо до дебелата дъбова врата, зад която й се стори, че долавя движение.

– Как върви? – попита я Изи, когато Робин отново влезе в офиса минути по-късно.

– Още не съм видяла Уин.

– Може да е в Министерството на спорта. Възползва се от всеки дребен повод да иде там при Дела – каза Изи. – Пие ли ти се кафе?

Но преди да е успяла да стане от бюрото си, телефонът иззвъня.

Изи поведе разговор с гневна жена от избирателния им район, която не бе успяла да си осигури билети за състезанието по скокове във вода.

– Да, и аз харесвам Том Дейли – заяви тя и направи гримаса към Робин, – само че това е лотария, госпожо...

През това време Робин сложи с лъжички нескафе в две чаши и сипа отгоре мляко, като се чудеше колко ли пъти го бе правила в ненавистните й офиси, и внезапно се почувства извънредно благодарна, че се бе отървала завинаги от този живот.

– Затвори – обяви безразлично Изи и върна слушалката на вилката. – За какво говорехме? О, да, за Герайнт. Той е бесен, че Дела не го направи СПЕС.

– Какво е СПЕС? – попита Робин, като постави чашата с кафе пред Изи и седна зад другото бюро.

– Специален съветник. Те са нещо като временни държавни служители. Далеч повече престиж, но просто не е прието такива постове да се раздават на членове на семейството. Така или иначе Герайнт е безнадежден, тя не би го искала дори да беше възможно.

– Току-що срещнах човека, който работи с Уин – каза Робин. – Аамир. Не беше много дружелюбен.

– О, той е странен – махна небрежно с ръка Изи. – Държи се с мен на границата на учтивостта. Сигурно защото Герайнт и Дела мразят татко. Така и никога не разбрах докрай причината, но изглежда, ни мразят всички... А, това ми припомни. Татко ми прати съобщение преди минута. Брат ми Раф ще дойде към края на седмицата да помага тук. Може би – добави Изи, макар да не звучеше особено обнадеждена, – ако Раф се справя, ще поеме работата от мен. Само че Раф не знае нищо за изнудването или коя си ти в действителност, така че не казвай нищо, нали? Татко има към четиринайсет кръщелници. Раф никога не би се усетил.

Изи отпи от кафето си, после, неочаквано умислена, заговори:

– Сигурно знаеш за Раф. Пишеше го по всички вестници. Онази нещастна жена... ужасно беше. Имаше четиригодишна дъщеря.

– Мернах нещо – неопределено отвърна Робин.

– Аз бях единствената от семейството, която го посети в затвора – каза Изи. – Всички бяха неимоверно потресени от онова, което бе сторил. Кинвара... съпругата на татко... твърдеше, че трябвало да получи доживотна присъда, само че няма и представа какъв кошмар е там вътре. Хората не си дават сметка какво представлява затворът. Вярно, той стори нещо ужасно, но...

Не довърши. Робин се почуди, може би твърде сурово настроена, дали Изи нямаше предвид, че затворът не е място за тъй изискан младеж като нейния брат наполовина. Без съмнение преживяното трябваше да е било разтърсващо за него, каза си, но все пак бе употребил наркотици, качил се бе в кола и бе прегазил млада майка.

– Мислех, че работи в художествена галерия – вметна тя.

– Оплел е конците в „Дръмъндс“ – въздъхна Изи. – Татко всъщност го взема тук, за да го държи под око.

Робин отбеляза наум, че тези заплати се плащаха с пари на данъкоплатците, като си припомни отново необичайно кратката затворническа присъда за сина на министъра след този фатален инцидент, причинен от употреба на наркотици.

– И как точно е оплел конците в „Дръмъндс“?

За изненада на Робин огорченото изражение на Изи се разведри и тя избухна в смях.

– О, боже, съжалявам, не е редно да се смея. Изчукал другата служителка в тоалетната – каза, като потисна кикота си. – Знам, не е смешно, но все пак Раф току-що излиза от затвора, а и е много хубаво момче. Винаги е свалял която си поиска. Обличат го в костюм, слагат го в близост до хубавка малка блондинка изкуствовед и какво очакват да се случи? Но както можеш да си представиш, собственикът на галерията не е останал особено доволен. Чул ги вътре и отправил към Раф последно предупреждение. Добре, но Раф и момичето го направили отново, а татко побесня и реши, че той идва тук.

На Робин не й беше особено забавно, но Изи като че не го забелязваше, унесена в мислите си.

– Току-виж тъкмо това допринесло татко и Раф да се сближат – изрече с надежда, после погледна часовника си.

– Имам да върна няколко телефонни обаждания – въздъхна тя и остави чашата си с кафе, но когато посегна към телефона си, замръзна при прозвучаването на напевен глас в коридора.

– Това е той! Уин!

– Е, тръгвам – каза Робин и отново грабна картонената папка.

– Успех – пошепна Изи.

Когато излезе в коридора, Робин видя Уин да стои на прага на офиса си; очевидно говореше на Аамир, който беше вътре. Уин държеше папка с оранжев надпис „Равнопоставеност“. При шума от стъпките на Робин се обърна с лице към нея.

– О, здравей – изрече с доловим кардифски изговор и отстъпи назад в коридора.

Погледът му се плъзна надолу по шията на Робин, спря се на гърдите й, после пак се върна към устата и очите й. На Робин той й стана ясен само от този поглед. Срещала бе много като него по офиси, онзи тип мъже, дето, като те зяпаха, те караха да се чувстваш несръчна и притеснена, дето биха лепнали ръка под кръста ти, уж да те насочат през врати, дето надничаха над рамото ти, а при сбирки на по питие подхвърляха коментари за дрехите ти, дето преминаваха към обсъждане на фигурата ти. Извикваха „Шегичка!“, ако се ядосаш, а покажеш ли негодувание, ставаха агресивни.

– И къде се подвизаваш ти? – попита я и в устата му въпросът прозвуча двусмислено.

– Стажувам при чичо Джаспър – отвърна Робин и се усмихна широко.

– Чичо Джаспър?

– Ами да, Джаспър Чизъл. Той ми е кръстник. Вениша Хол – представи се Робин и протегна ръка.

Всичко у Уин напомняше някакво земноводно, включително влажната му длан. Наяве по-малко приличаше на гущер и повече на жаба с изявеното си коремче и тънки крака и ръце, с мазна оредяваща коса.

– И как тъй се оказа кръщелница на Джаспър?

– О, чичо Джаспър и татко са стари приятели – отвърна Робин, подготвила легендата си.

– От армията?

– От ландшафтното устройство – уточни Робин, като се придържаше към измислената си история.

– Аха – рече Герайнт. – Прекрасна коса. Естествена ли е?

– Да – отговори Робин.

Очите му отново обходиха тялото й. На Робин й струваше голямо усилие да продължи да му се усмихва. Накрая, след като се бе кискала, докато лицевите мускули я заболяха, се съгласи да му викне, ако има нужда от помощ, и продължи напред по коридора. Усещаше, че той я гледа, докато не зави зад ъгъла.

Също както се бе почувствал Страйк, след като бе открил навиците на Джими Найт да води съдебни дела, Робин усещаше, че е направила ценно прозрение относно слабото място на Уин. Според нейния опит мъже като Герайнт бяха смайващо склонни да вярват, че просташките им сексуални аванси са оценени и дори срещат отклик. Бе прекарала немалка част от секретарската си кариера да отблъсква и избягва подобни мъже, които приемаха елементарната учтивост като игрива покана и за които младостта и липсата на опит бяха неудържимо изкушение.

Запита се колко далеч е готова да стигне в търсенето на дискредитиращи неща за Уин. Докато вървеше по безкрайните коридори с престорена целенасоченост, че има документи за предаване, представи си се как се навежда над бюрото му в удобното отсъствие на Аамир, как бюстът й е на нивото на очите му, моли го за помощ или съвет, кикоти се на неприличните му шеги.

И тогава с внезапен скок на въображението си видя как Уин се устремява към нея с потно лице, зейнала, лишена от устни уста, усети ръцете му да приковават нейните към тялото, шкембето му да я притиска към шкафа отзад...

Безкрайната зеленина на мокета и столовете и тъмното дърво се размазват пред очите й, когато въображаемият контакт на Уин прераства в нападение. Втурна се през вратата насреща си, сякаш физически можеше да избяга от паниката си...

Дишай. Дишай. Дишай.

– Зашеметява те при първото виждане, а?

Мъжът звучеше добродушен и не много млад.

– Да – промълви Робин, без да осъзнава какво казва. Дишай.

– По заместване ли сте тук? – А после: – Добре ли сте, драга?

– Астма – поясни Робин.

И преди си бе служила с това извинение. Даваше й възможност да спре и да диша дълбоко, да се приспособи към реалността.

– Имате ли инхалатор? – попита загриженият портиер. Носеше ливрея, бяла връзка и бадж с богата украса. С неочаквано величествения си вид напомни на Робин за Белия заек, изскочил посред цялата обзела я лудост.

– Оставих го в офиса. Ей сега ще се оправя, след секунда...

Залутала се бе в мъгла от златисто и цвят, което само бе усилило потискащите й усещания. Пред нея беше Фоайето на парламентаристите, онази позната й от телевизията пищна викторианско-готическа зала, в периферното й зрение се издигаха четири гигантски бронзови статуи на бивши премиери – Тачър, Атлий, Лойд Джордж и Чърчил – а бюстовете на всички останали бяха наредени край стените. На Робин те й приличаха на отрязани глави и всичката позлата и ярки цветове наоколо й затанцуваха присмехулно пред очите й заради неспособността й да се справи с тази пищна красота.

Чу стърженето на краката на стол. Портиерът й бе преместил един, за да поседне, и помоли колега да донесе чаша вода.

– Благодаря ви... благодаря – пробъбри вцепенена Робин, като се усещаше неадекватна, засрамена, сконфузена. Страйк не биваше да узнае за това. Щеше да я отпрати у дома, да заяви, че е негодна за работата им. И от Матю се налагаше да го скрие, защото той приемаше подобни пристъпи за злепоставящи, за неизбежна последица от глупостта й да продължава с детективски задачи.

Портиерът й говореше меко и добронамерено, докато се съвземаше, и след няколко минути тя вече успя да му отговаря смислено. Дишането й постепенно се върна към нормалното, а той й разправяше историята как бюстът на Едуард Хийт започнал да позеленява, когато внесли статуята на Тачър в естествен ръст, та се наложило да обработват бронза, за да си върне тъмнокафявия цвят.

Робин се засмя любезно, изправи се на крака, върна му празната чаша и повтори благодарностите си.

Запита се какво ли лечение би се искало, за да я възстанови каквато беше преди.

14

„Какво щастие би било, ако успея да внеса малко светлина в тази мрачна грозота.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Във вторник сутринта Страйк стана рано. Взе душ, постави си протезата, облече се, напълни термос с тъмнокафяв чай, извади приготвените предишната вечер сандвичи от хладилника и ги сложи в пазарска чанта заедно с два пакета бисквити „Клъб“, дъвка и няколко пликчета чипс със сол и оцет. Излезе навън под изгрева и се запъти към гаража, където държеше беемвето. Имаше записан час за подстригване в дванайсет и половина при бившата съпруга на Джими Найт в Манчестър.

Настани се в колата, постави чантата си с провизии на ръка разстояние и извади маратонките, които държеше в колата и които даваха на изкуственото му стъпало по-добър натиск върху спирачката. После се залови да пише есемес на Робин.

Като започна с имената, дадени му от Уордъл, Страйк бе прекарал повечето от понеделника в проучване на двете деца, изчезнали в Оксфордшър преди двайсет години. Уордъл беше сбъркал правописа на малкото име на момчето, което струваше на Страйк време, но накрая успя за изрови архивирани пресдоклади за Имаму Ибрахим; в тях майката на Имаму твърдеше, че мъжът й, с когото били разделени, отвлякъл момчето и го отвел в Алжир. Страйк най-накрая попадна на два реда за Имаму и майка му от уебсайт на организация, работеща по решаване на международни случаи за опека. От тях можа да заключи, че Имаму е открит жив и здрав при баща му.

Съдбата на Суки Луис, дванайсетгодишно момиче, избягало от дом за деца, бе по-мистериозна. Страйк след дълго издирване откри нейна снимка в стар новинарски репортаж. Суки бе изчезнала от дома в Суиндън през 1992 година и Страйк не откри да я споменават никъде след това. На размазаната фотография се виждаше доста зъбато и дребно дете с фини черти и къса тъмна коса.

Беше малко момиче, но после казаха, че било малко момче.

В общи линии дете с хермафродитни белези и в уязвимо положение може би бе изчезнало от лицето на земята горе-долу по същото време и приблизително в същия район, където Били Найт твърдеше, че е станал свидетел на удушаването на момче/момиче.

И тъй, в колата той написа съобщение до Робин:

Ако можеш, задай въпрос на Изи, но така, че да прозвучи естествено, дали помни нещо за 12-годишно момиче на име Суки Луис. Избягала е преди 20 години от дом за деца близо до семейната им къща.

Мръсотията по предното му стъкло заискри и се размаза под издигащото се слънце, докато напускаше Лондон. Шофирането вече не му носеше предишното удоволствие. Страйк не можеше да си позволи специално приспособен автомобил и макар този да беше автоматик, оперирането с педалите на беемвето си оставаше трудно за протезата му. При по-тежки условия той понякога прибягваше до натискане и на спирачката, и на газта с левия си крак.

Когато най-после се включи в магистрала М6, Страйк се надяваше да се установи на скорост от сто километра в час, но някакъв тиквеник с воксхол корса реши да се лепне на задницата му.

– Ами задмини ме, мамка ти – изръмжа Страйк.

Нямаше намерение да променя собствената си скорост, след като се бе установил комфортно на нея, без да му се налага да използва изкуствения си крак повече от необходимото, и за известно време се мръщи в огледалото за обратно виждане, докато шофьорът на воксхола не схвана намека и не даде газ.

Като се отпусна, доколкото това вече му бе възможно зад волана, Страйк свали стъклото, за да пусне вътре прекрасния свеж летен ден, и остави мислите си да се отнесат към Били и изчезналата Суки Луис.

На мен тя няма да ми даде да копая, казал беше в офиса, като натрапчиво потупваше носа и гърдите си, но на вас ще позволи.

Коя ли беше „тя“?, почуди се Страйк. Може би новата собственичка на Седа Котидж? Нормално бе хората там да се възпротивят, ако Били поиска да разкопае цветните им лехи, та да дири трупове.

Бръкна с лявата си ръка в чантата с провизии, измъкна и разкъса със зъби пликче с чипс и си припомни за кой ли път, че цялата история на Били можеше да е химера. Суки Луис можеше да е къде ли не. Не всяко изчезнало дете се оказваше мъртво. Като нищо Суки можеше да е открадната от неуравновесен родител. Преди двайсет години, в бебешката възраст на интернет, несъвършените комуникации между регионалните полицейски участъци успешно можеха да се използват от хора, които биха пожелали да приемат нова самоличност или да я дадат на друг. И дори Суки да не бе жива вече, нищо не сочеше, че е била удушена, с изключение на твърдението на Били Найт как го е видял. Повечето хора със сигурност биха отсъдили в този случай, че има много дим, но не и огън.

Като налапа цяла шепа чипс, Страйк си каза, че когато въпросът опреше до това какво биха си помислили „повечето хора“, обикновено си представяше сестра си наполовина Луси, единствената от осемте му братя и сестри наполовина, с която бе споделял хаотичното си и изпълнено със странстване детство. За него Луси бе епитом на всичко конвенционално и лишено от фантазия, макар и двамата да бяха израснали в тясна близост със зловещото, опасното, плашещото.

Преди Луси да иде да заживее за постоянно при леля им и чичо им в Корнуол на четиринайсетгодишна възраст, майка им бе тътрила нея и Страйк по най-различни мизерни жилища – ту общински, ту под наем, ту при приятел, ту такива, в които се самонастаняваха. Рядко се задържаха някъде повече от шест месеца и децата бяха изложени на върволица от ексцентрични, увредени и страдащи от зависимости човешки създания. С дясната си ръка на волана и лявата, шареща за бисквити, Страйк си припомняше някои от кошмарните сцени, на които с Луси бяха станали свидетели като деца: овладения от психоза младеж, който се бореше с невидим дявол в сутеренния апартамент в Шордич, тийнейджъра, бичуван в псевдомистичната комуна в Норфък (най-ужасното място, където Леда ги бе водила според класацията на Страйк), Шийла, една от най-крехките приятелки на Леда, проституираща от време на време, която все плачеше заради мозъчното увреждане, нанесено на малкия й син от нейно агресивно гадже.

Това непредсказуемо и често ужасяващо детство бе оставило Луси с неутолим копнеж за стабилност и конформизъм. Беше омъжена за контрольор по качеството на производствените процеси, антипатичен на Страйк, имаше трима синове, които той почти не познаваше, и със сигурност би отписала историята на Били за удушеното момче/момиче като продукт на болно съзнание, би я замела бързо под килима при другите неща, за които не понасяше да мисли. Луси имаше потребност да се преструва, че насилието и странностите са изчезнали в миналото, мъртви като майка им, че след като Леда вече я нямаше, животът беше непоклатимо сигурен.

Страйк я разбираше. Колкото и различни да бяха, колкото и често тя да го изнервяше, той обичаше Луси. Само че не можеше да престане да я сравнява с Робин, докато наближаваше Манчестър. Робин бе израснала в среда, която за Страйк беше еквивалент на стабилността на средната класа, но тя притежаваше особен вид кураж, който на Луси й липсваше. И двете жени бяха познали насилието и садизма. Луси бе реагирала, като си зарови главата, подобно на щраус, с надежда те да не я достигнат вече, а Робин се изправяше пред тях почти всекидневно в разследване и решаване на престъпления и травми, движена от същия импулс активно да разплита усложненията и да изважда наяве истината, какъвто Страйк усещаше у себе си.

Слънцето се изкачваше все по-високо и блестеше през зацапаното предно стъкло и Страйк изпита остро съжаление, че тя не беше с него сега. Не бе срещал по-добър слушател от нея, пред когото да развива теория. Тя би му отворила термоса и би му сипала чай. Бихме се посмели заедно.

Напоследък няколко пъти се бяха връщали към някогашния си маниер на бъбрене, след като Били бе влязъл в офиса с достатъчно тревожна история, че да разчупи резервираността, продължила повече от година и втвърдила се в трайна пречка за приятелството им... или каквото и да беше това помежду им, помисли си Страйк. За миг-два я почувства отново в обятията си на стълбите, вдиша аромата на бели рози и на парфюма, носещ се бегло из офиса, когато Робин беше на бюрото си...

Направи си гримаса наум и посегна към нова цигара, запали я и се застави да насочи съзнанието си към Манчестър и въпросите, които възнамеряваше да зададе на Доун Кланси, прекарала пет години от живота си като госпожа Джими Найт.

15

„Странна жена е тя, няма спор. Винаги се е мислела за нещо повече от другите...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Докато Страйк пътуваше в посока север, Робин бе призована без съпътстващи обяснения за лична среща със самия министър на културата.

Докато вървеше под слънцето към Министерството на културата, медиите и спорта, което се помещаваше в голяма бяла едуардианска сграда на няколко минути път от двореца Уестминстър, Робин се улови, че й се иска да беше от туристите, задръстващи тротоара, тъй като по телефона Чизъл й се стори в кисело настроение.

Робин би дала много да имаше да съобщи нещо полезно на министъра относно неговия изнудвач, но тъй като работеше по задачата само от ден и половина, единственото, което можеше да каже със сигурност, бе, че първото й впечатление от Герайнт Уин вече бе затвърдено: той беше мързелив, похотлив, надут и недискретен. Вратата на офиса му най-често зееше отворена и напевният му глас се носеше по коридора, докато обсъждаше с неблагоразумно лекомислие дребните проблеми на хора от избирателния район на жена му, вмъкваше имена на знаменитости и видни политици и общо взето, се стремеше да създаде внушение за човек, за когото да управлява офиса на избирателен район е незначително странично занятие.

Поздравяваше Робин ентусиазирано иззад бюрото си, когато тя минаваше покрай отворената врата, и демонстрираше желание да продължат контактите си. Но дали неволно, или преднамерено, Аамир Малик винаги осуетяваше опитите на Робин да продължи поздравите в разговори, като или се намесваше с въпрос към Уин, или, както бе сторил само преди час, просто затваряше вратата пред лицето на Робин.

Екстериорът на големия комплекс на Министерството на културата, медиите и спорта с неговите каменни гирлянди, колони и неокласическа фасада не й подейства успокояващо. Интериорът бе модернизиран, вътре имаше произведения на съвременното изкуство, включително абстрактна стъклена скулптура, висяща от купола над централното стълбище, по което Робин бе поведена от енергична млада жена. Убедена, че съпровожда кръщелница на министъра, тя много се стараеше да й обръща внимание на интересни акценти.

– Стаята на Чърчил – съобщи и посочи вляво. – Това е балконът, от който е държал прочутата си реч в Деня на победата в Европа. Кабинетът на министъра е ето там...

Тя поведе Робин по широк извит коридор, служещ същевременно и за работно пространство с отворен план. Елегантни млади хора седяха зад бюра край дълга редица от високи прозорци вдясно. В квадратната площ по средата се издигаше модерна машина за кафе. Бе много различно от тесния офис, където Изи приготвяше нескафе с вода от чайник.

Кабинетите вляво бяха отделени от това извиващо се пространство чрез стъклени стени и врати. Робин зърна от разстояние министъра на културата, седнал на бюрото си под съвременен портрет на кралицата и разговарящ по телефона. С отривист жест подсказа на придружителката да въведе Робин в кабинета и продължи да говори по телефона, докато Робин го чакаше да приключи с малко неловко чувство. От слушалката Робин, макар и застанала на близо три метра разстояние, чуваше женски глас – висок и истеричен.

– Трябва да затварям, Кинвара! – изръмжа Чизъл. – Да... ще говорим за това по-късно. Имам работа!

Като тръшна слушалката по-силно от необходимото, той посочи на Робин стол срещу себе си. Острата му и права прошарена коса стърчеше като телен ореол около главата му, а пълната долна устна му придаваше сърдито изражение.

– Пресата души наоколо – изпъшка той. – Това беше жена ми. Позвънили й от „Сън“ тази сутрин и поискали да потвърди, че слуховете са верни. Тя ги попитала: „Какви слухове?“, но онзи не уточнил. Явно разузнава. Опитва се да измъкне нещо от нея, като я свари неподготвена.

Той се намръщи към Робин, чиято външност очевидно не го удовлетвори.

– На колко години сте?

– На двайсет и седем – отвърна тя.

– Изглеждате по-млада.

Не прозвуча като комплимент.

– Успяхте ли вече да поставите подслушвателното устройство?

– Не, за съжаление – каза Робин.

– А Страйк къде е?

– В Манчестър, отиде да разпита бившата съпруга на Джими Найт – отговори Робин.

Чизъл изхъмка навъсено и се изправи. Робин също скочи.

– Е, най-добре се връщайте и действайте – каза Чизъл, тръгна към вратата и без да смени интонацията си, добави: – Националната здравна служба. Хората ще си помислят, че сме някакви луди.

– Моля? – остана в пълно недоумение Робин.

Чизъл отвори стъклената врата, посочи й с жест да мине преди него и излязоха в откритото пространство, където елегантните млади хора работеха зад бюрата си в близост до лъскавата машина за кафе.

– Церемонията по откриването на олимпиадата – поясни той, като я последва. – Простотиите на левите. Две войни спечелихме, ама не бивало да го празнуваме.

– Глупости, Джаспър – изрече наблизо плътен и мелодичен глас с нотки на уелски изговор. – Постоянно празнуваме военните победи. Това е съвсем различен вид празненство.

Дела Уин, министърът на спорта, стоеше до вратата на Чизъл, хванала каишката на почти белия си лабрадор. Беше жена с авторитетно излъчване, със сресана назад над широкото чело прошарена коса и с толкова тъмни слънчеви очила, че Робин не различаваше нищо зад стъклата им. От проучванията си знаеше, че слепотата й се дължи на рядко заболяване, при което в утробата не се развиват очните ябълки. Понякога слагаше изкуствени очи, особено когато трябваше да бъде снимана. Дела носеше няколко златни бижута, а на врата си имаше колие от едри гравирани камъни и от глава до пети беше облечена в небесносиньо. В един от профилите за нея, пратени й от Страйк, Робин беше научила, че Герайнт й приготвял дрехите всяка сутрин и че тъй като нямал особен усет към модата, най-лесно му било да ги подбира в един и същ цвят. Стори й се много трогателно, когато го прочете.

На Чизъл очевидно не му се понрави внезапната поява на колежката му и Робин това не я учуди, предвид че мъжът й го изнудваше. Дела, от друга страна, не изглеждаше да изпитва неудобство.

– Реших, че можем да споделим колата до Гринуич – каза тя на Чизъл, а белезникавият лабрадор кротко душеше крайчеца на полата на Робин. – Тъкмо ще имаме възможност да преговорим плановете за дванайсети. Какво правиш, Гуин? – добави, усетила, че лабрадорът дърпа каишката.

– Души ме – притеснено отвърна Робин и погали кучето по главата.

– Това е кръщелницата ми... ъъ...

– Вениша – вметна Робин, тъй като Чизъл май беше забравил името й.

– Приятно ми е – каза Дела и протегна ръка. – Дойдохте да посетите Джаспър ли?

– Не, на стаж съм в офиса за избирателния му район – отвърна Робин и стисна топлата ръка с пръстени, докато Чизъл отстъпи встрани, за да прегледа документ, подаден му от навъртащия се наблизо млад човек в костюм.

– Вениша – повтори Дела, все още обърната към Робин. На красивото й лице, полускрито зад тъмните очила, се появи бегло смръщване.

– Как е фамилията ви?

– Хол – отвърна Робин.

Изпита нелепа паника, сякаш Дела щеше да я разкрие. Все още гледащ подадения му документ, Чизъл се отдалечи и остави Робин изцяло на милостта на Дела, или така поне го почувства тя.

– Вие сте онази фехтовачка – отсече Дела.

– Моля? – отново бе смаяна Робин. Някои млади хора, скупчили се около кафемашината с вид на космически кораб, се бяха извърнали да слушат с учтив интерес, изписан по лицата им.

– Да – каза Дела. – Да, помня ви. Бяхте в английския национален отбор с Фреди.

Дружелюбното й изражение бе преминало в сурово. Чизъл сега се бе навел над бюрото и зачертаваше разни фрази в документа.

– Не, никога не съм се фехтувала – отвърна Робин, все така объркана.

– Правили сте го, разбира се – с равен тон заяви Дела. – Помня ви. Кръщелничката на Джаспър и съотборничка на Фреди.

Беше леко притеснителна проява на арогантност, на крайна самоувереност в собствената правота. Робин реши, че не й е по силите да протестира в присъствието на няколко слушатели. Вместо това каза само:

– Приятно ми е, че се запознахме – и си тръгна.

– Отново, искате да кажете – остро изрече Дела, но Робин не отговори.

16

„...човек с тъй нечиста биография като неговата! Тъкмо такива се пъчат като народни водачи! При това имат успех!“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

След четири и половина часа на шофьорската седалка излизането на Страйк от беемвето в Манчестър беше далеч от грациозно. Стоя известно време на Бъртън Роуд, широка и приятна улица с магазини и къщи по нея, облегнат на колата, за да изтегне гърба и крака си, благодарен, че бе успял да намери място за паркиране съвсем недалеч от „Стилз“. Яркорозовата предна фасада на салона беше помежду кафене и магазин „Теско Експрес“ и витрината му бе украсена със снимки на печални модели с коси в неестествени цветове.

С пода си от черни и бели плочки и розови стени, напомнящ на Страйк за спалнята на Лорелай, интериорът на малкия салон определено бе модерен, но очевидно той не се радваше на млада и авантюристично настроена клиентела. В момента имаше само две клиентки, едната от които бе едра, поне шейсетгодишна жена, която четеше „Гуд Хаускийпинг“, седнала пред огледало, а косата й беше отрупана с лентички от метално фолио. Страйк се обзаложи сам със себе си още с влизането, че Доун е слабата изрусена жена с гръб към него, бъбреща оживено с възрастна жена, чиято синя коса къдреше.

– Имам записан час при Доун – каза Страйк на младата рецепционистка, която изглеждаше леко стресната да види мъж, при това толкова едър, в тази обител на парфюм и амоняк. Изрусената жена се обърна, като чу името си. Имаше сухата петниста кожа на запалена поклонничка на солариуми.

– След минутка те поемам, сладур – каза му тя с усмивка. Той се настани да чака на пейка до прозореца.

Пет минути по-късно тя го поведе към тапициран розов стол в дъното на салона.

– Е, какво да бъде? – попита, като го покани с жест да седне.

– Не съм дошъл за подстригване – каза Страйк и остана прав. – На драго сърце ще платя за такова, защото не искам да ви губя времето напразно, но... – Той извади визитка и шофьорското си свидетелство от джоба си. – Името ми е Корморан Страйк. Аз съм частен детектив и бих искал да поговорим за бившия ви съпруг Джими Найт.

Отначално тя се постъписа, както можеше и да се очаква, но после изглеждаше като омагьосана.

– Страйк? – повтори и зяпна. – Да не сте онзи, дето хвана Изкормвача?

– Същият.

– Божичко, какво е направил Джими?

– Нищо особено – отвърна небрежно Страйк. – Просто се интересувам от миналото му.

Тя не му повярва, естествено. Страйк предположи, че лицето й е пълно с ботокс – челото й бе подозрително гладко и лъскаво под грижливо изрисуваните вежди. Единствено сбръчканата шия издаваше възрастта й.

– С това е приключено. Свърши преди цяла вечност. Никога не говоря за Джими. Както казват, колкото по-малко се споменава, по-бързо отминава.

Но той усещаше от нея да се излъчват любопитство и възбуда като гореща вълна. На фона звучеше Радио 2. Тя погледна към двете жени, седнали пред огледалата.

– Шан! – каза на висок глас, а рецепционистката подскочи и се обърна. – Свали й фолиото и наглеждай къдренето, мила. – Тя се поколеба, като още държеше в ръце визитката на Страйк. – Не съм сигурна, че е редно да го правя – каза и зачака да бъде убеждавана.

– Става дума само за миналото – каза той. – С нищо не се обвързвате.

Пет минути по-късно тя му подаде твърде разредено с мляко кафе в малката стаичка за персонала зад салона и бърбореше весело, с малко изпито лице на изкуственото горно осветление, но все още достатъчно хубава, за да стане ясно защо Джими бе проявил интерес към жена с тринайсет години по-възрастна от него.

– ...да, демонстрация против ядрените оръжия. Отидох с една моя приятелка Уенди, тя е много запалена по тези неща. Вегетарианка е – добави, като затвори с крак вратата към салона и извади пакет „Силк кът“. – Познавате този тип хора.

– Имам си свои – отвърна Страйк, когато тя му поднесе пакета. Той й запали цигарата, а после запали за себе си „Бенсън & Хеджис“. Едновременно изпуснаха струйки дим. Тя седна с кръстосани крака насреща му и продължи да разказва.

– Да, Джими държа реч. За оръжията и колко можем да спестим, за да отидат за здравната каса и прочие. Той умее да говори добре – отбеляза Доун.

– Така е – съгласи се Страйк. – Чух го.

– И аз си паднах по него, налапах въдицата. Взех го за един вид Робин Худ.

Била разведена, когато срещнала Джими. Първият й съпруг я изоставил заради друго момиче в лондонския салон, който притежавали заедно. Доун успяла да запази бизнеса си след развода. Джими й се видял като романтична фигура след първия й съпруг, който си падал по далаверите, и още уязвима психологически, здраво хлътнала по него.

– Само че наоколо вечно се въртяха момичета – отбеляза. – Такива с леви убеждения. Някои бяха съвсем младички. За тях той беше нещо като поп звезда. Открих колко много са били чак по-късно, след като вече имаше дебитни карти за всичките ми сметки.

Доун разказа на Страйк как Джими я убедил да финансира съдебния му иск срещу бившите му работодатели „Занет Индъстриз“, които не приложили правилната процедура при уволняването му.

– Джими много си трепери на правата. Но не е глупав, да знаете. Получи като компенсация десет бона от „Занет“. И пени не видях от тях. Всичко профука в опити да съди други хора. Опита се и мен да съди, след като се разделихме. Причинила съм му загуба на приходи, да умреш от смях. Издържах го цели пет години, а той твърдеше, че работил за мен, помогнал ми да си изградя бизнеса, без да получава заплащане, и си докарал астма от химикалите в салона, ей такива глупости дрънкаше. В съда направо му се изсмяха, слава богу. После пък ме погна по обвинение в тормоз. Била съм му отнела ключовете на колата.

Тя угаси цигарата си и веднага посегна за друга.

– Наистина го бях направила – подхвърли с лукава усмивка. – Нали знаете, че сега е в списък. Няма право да съди никого без разрешение.

– Това го знаех, да – отвърна Страйк. – Бил ли е замесен в криминално деяние, докато бяхте заедно, Доун?

Тя отново запали и наблюдаваше Страйк през пръстите си, все още с надежда да чуе какво е направил Джими, та Страйк да е по петите му. Накрая каза:

– Не съм сигурна, че проверяваше дали всички момичета, с които си играеше, бяха навършили шестнайсет. Чух по-късно за една от тях... Но вече се бяхме разделили тогава. Не беше мой проблем – заяви Доун, а Страйк си го записа. – Не бих му се доверила за нищо, свързано с евреи. Не ги харесва. Според Джими Израел е коренът на всички злини. Ционизмът. Вече ми се повръщаше, като чуех тази дума. Сякаш не са страдали достатъчно – разсеяно подхвърли Доун. – Да, шефът му в „Занет“ беше евреин и се мразеха.

– Как беше името му?

– Как ли беше? – Доун дръпна силно от цигарата си и се смръщи. – Пол някой си... Лобстийн, да. Пол Лобстийн. Сигурно още работи в „Занет“.

– Поддържате ли контакт с Джими или с някого от семейството му?

– Боже мой, не. Благодарна съм, че се отървах. И единственият му роднина, когото познавам, е брат му Били.

Тя се смекчи малко, като изрече името.

– Не беше наред. Живя за кратко с нас по едно време. Сладурче беше, но сбъркан. Джими каза, че баща му бил виновен за това. Проявявал насилие. Сам ги отгледал и ги пребивал от бой – с колана си, с каквото сварел. Били останал сам с него. Нищо чудно, че е такъв, какъвто е.

– Какво имате предвид?

– Страда от... тик ли му казват?

Тя имитира със съвършена точност почукването на носа и гърдите, на което Страйк бе станал свидетел в офиса си.

– Давали са му силни лекарства, това го знам. После той си тръгна от нас и заживя в апартамент заедно с едни младежи. Не съм го виждала, след като се разделихме с Джими. Мило момче беше, но много нервираше Джими.

– По какъв начин?

– Джими не обичаше той да говори за детството им. Не знам, мисля, че Джими се чувстваше виновен, задето е оставил Били сам в къщата. Имаше нещо странно в цялата история...

Страйк отгатна, че тя отдавна не се бе замисляла за тези неща.

– Странно? – подсказа й.

– На няколко пъти, след като бе подпийнал, Джими подхвърляше как баща му ще гори в ада заради това как си изкарва прехраната.

– Мислех, че е бил общ работник.

– Така ли? На мен ми казаха, че бил дърводелец. Работеше за семейството на онзи политик, как му беше името? Онзи с косата...

Тя изобрази щръкнали кичури с пръсти, допрени до главата й.

– Джаспър Чизъл? – подсказа й Страйк.

– Да, същият. Старият господин Найт ползвал къщичка без наем на територията на семейството. Момчетата са отраснали там.

– И е казал, че баща му ще иде в ада заради това как си е печелел прехраната? – повтори Страйк.

– Да. Сигурно защото е работил за тори. При Джими всичко опираше до политика. Не го разбирам – изрече неспокойно Доун. – Човек трябва да живее от нещо. Представете си ме да питам клиентките си за коя партия са гласували, преди да... По дяволите – ахна внезапно, изгаси цигарата си и скочи. – Дано Шан да е свалила ролките на госпожа Хоридж, че иначе ще оплешивее.

17

„Виждам, че той е напълно непоправим.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Като бдеше за шанс да постави бръмбара в офиса на Уин, Робин прекара повечето от следобеда да се мотае из тихия коридор, в който бяха и неговата канцелария, и тази на Изи, но усилията й не се увенчаха с успех. Макар Уин да излезе на среща за обяд, Аамир остана вътре. Робин крачеше напред и назад с картонения калъф в ръце и чакаше момент, в който Аамир да иде до банята. Всеки път, щом някой минаващ се опитваше да подхване разговор с нея, се връщаше в офиса на Изи.

Накрая в четири и десет й излезе късметът. Герайнт Уин се появи с клатушкане иззад ъгъла, твърде наквасен след явно проточилия се обяд, и в остър контраст с жена си изглеждаше възхитен да я види насреща си.

– Ето я и нея! – изрече твърде силно. – Исках да разменя две-три думи с теб. Влизай, влизай!

Той отвори вратата на офиса си. Озадачена, но горяща от нетърпение да види интериора на помещението, в което се канеше да постави подслушвателно устройство, Робин го последва.

Аамир работеше на бюрото си, съблякъл се по риза. То представляваше малък оазис на ред сред общия хаос. Около бюрото на Уин бяха струпани купища папки. Робин забеляза оранжевото лого на „Равнопоставеност“ на няколко писма. Имаше контакт точно под бюрото на Уин, който би бил идеалната позиция за подслушвателно устройство.

– Познавате ли се двамата? – попита весело Герайнт. – Вениша, Аамир.

Той седна и покани Робин да се настани на кресло, върху което бе стоварена наклонена кула от картонени папки.

– Редгрейв звънил ли е? – попита Уин Аамир, докато се бореше да свали сакото си.

– Кой?

– Сър Стив Редгрейв! – наблегна Уин и направи лека гримаса към Робин, която изпита неудобство заради него, особено след като отрицателният отговор на Аамир прозвуча твърде студено.

– От „Равнопоставеност“ – подхвърли Уин към Робин.

Най-сетне успя да си съблече сакото. С опит за небрежна сръчност го метна на гърба на стола си. То се изхлузи на пода, но Герайнт сякаш не забеляза, а вместо това почука по оранжевото лого на най-горното писмо в купчината пред него.

– Нашата фонда... – Прекъсна, за да се оригне. – Пардон. Нашата фондация. За спортисти в неравностойно положение. Имаме много прочути спонсори. Сър Стив... – отново се оригна. – Пардон!... има голямо желание да помага. И така, исках да се извиня заради горката ми жена.

Както изглеждаше, много се забавляваше. С крайчеца на окото си Робин забеляза как Аамир хвърли остър поглед на Герайнт, сякаш за миг извади нокти и бързо ги прибра.

– Не разбирам – каза Робин.

– Постоянно обърква имената на хората. Ако не я държа под око, все ще праща писмата не до когото трябва... Взела те е за друга. Говорих с нея по телефона по време на обяда и тя настояваше, че си момиче, с което дъщеря ни се бе срещнала преди години. Верити Пулъм. Още една от кръщелничките на Джаспър. Веднага й обясних, че това не си ти, и казах, че ще ти предам извиненията й. Глупаче ми е тя. Много е упорита, като си въобрази, че е права. – Отново направи гримаса и почука челото си като многострадален съпруг на вбесяваща жена. – Най-накрая успях да я вразумя.

– Е, радвам се, че е разбрала грешката си – изрече предпазливо Робин, – защото останах с впечатление, че не е харесвала особено Верити.

– Откровено казано, Верити наистина беше една малка кучка – заяви Уин все така сияещ. Робин видя, че му достави удоволствие да изрече думата. – Държа се гадно с дъщеря ни.

– О, боже – избъбри Робин, почувствала буца на тревога зад ребрата си, като се сети, че Рианон Уин се беше самоубила. – Съжалявам. Колко ужасно.

– Знаеш ли – каза Уин, като седна, наклони стола си на задните му крака към стената и скръсти длани зад главата си, – изглеждаш твърде мило момиче, за да си имаш вземане-даване със семейство Чизъл. – Определено беше малко пиян. Робин подушваше вино в дъха му, а и Аамир продължаваше да му хвърля остри погледи. – С какво се занимаваше преди това, Вениша?

– С пиар – отвърна Робин. – Но ми се иска да се заловя с нещо по-значимо. С политика или може би с благотворителна дейност. Четох за фондацията „Равнопоставеност“ – каза напълно искрено. – Изглежда прекрасно начинание. Работите и с ветерани, нали? Вчера видях интервю с Тери Бърн, велосипедиста параолимпиец.

Вниманието й бе привлечено от факта, че Бърн имаше същата ампутация под коляното като Страйк.

– Естествено е да имаш личен интерес към ветерани – подхвърли Уин.

Стомахът на Робин се сви.

– Моля?

– Заради Фреди Чизъл – подсказа Уин.

– О, да, разбира се – кимна облекчено Робин. – Макар че аз не познавах Фреди кой знае колко добре. Беше малко по-голям от мен. Очевидно беше ужасно, когато той... когато беше убит.

– О, да, ужасно – потвърди Уин, но тонът му издаваше безразличие. – Дела беше много против войната в Ирак. Но чичо ти Джаспър изцяло я подкрепяше.

За миг във въздуха затрептя неизказаният намек на Уин, че Чизъл си е получил заслуженото за своя ентусиазъм.

– Е, не знам за това – отвърна предпазливо Робин. – Чичо Джаспър смяташе военните действия за оправдани на базата на сведенията, с които разполагахме по онова време. Така или иначе – изрече храбро тя – никой не може да го обвини, че е действал от позиция на личен интерес, след като синът му трябваше да отиде и да се бие, нали?

– Е, ако ще поемеш тази линия, кой би могъл да спори? – вдигна рамене Уин. Разпери ръце в шеговит жест, че се предава, столът му се плъзна по стената и в продължение на няколко секунди той се бори да запази равновесие, като се вкопчи в бюрото и се вдигна нагоре, а столът отново се намести на четирите си крака. На Робин й струваше голямо усилие да не прихне.

– Герайнт – обади се Аамир, – тези писма трябва да бъдат подписани, ако искаме да ги пратим преди пет часа.

– Едва четири и половина е – отвърна Уин, като си погледна часовника. – Да, Рианон беше в британския национален младежки отбор по фехтовка.

– Колко прекрасно.

– Родена спортистка като майка си. На четиринайсет се състезаваше за уелския младежки отбор. Разкарвах я по турнири из цялата страна. Часове наред прекарвахме на път двамата. На шестнайсет попадна в британския национален младежки отбор. Но англичаните гледаха много отвисоко на нея – добави Уин и в тона му се долови келтско негодувание. – Нали не беше в някое от вашите частни училища. При тях всичко опира до връзки. Верити Пулъм нямаше особени способности. Всъщност чак когато Верити си счупи глезена, на Рианон й излезе шансът да се включи в британския отбор.

– Разбирам – отвърна Робин, като се мъчеше да балансира съчувствието си с престорена лоялност към фамилията Чизъл. Нямаше как в това да се корени враждата на Уин срещу семейството. Но пък фанатизираният тон на Герайнт говореше за отдавнашна неприязън. – Тези неща би трябвало да се ръководят от способностите, естествено.

– Именно – отсече Уин. – Така е редно. Ето, виж това...

Той се разрови за портфейла си и извади от него стара снимка. Робин протегна ръка да я вземе, но Герайнт не пожела да я пусне, изправи се тромаво, спъна се в камара с книги до стола си и застана толкова близо до Робин, че тя усети дъха му върху шията си, след което й показа дъщеря си.

Облечена в екип за фехтовка, Рианон Уин стоеше сияеща, хванала златния медал, окачен на врата й. Беше бледа и с дребни черти, Робин не разпознаваше нито единия от родителите в лицето й, макар може би да имаше намек за Дела в широкото интелигентно чело. При тази близост на Герайнт до себе си Робин внезапно си го представи да крачи с широката си, лишена от устни усмивка през голяма зала, пълна с потни момичета тийнейджърки. Срамно ли бе да се зачуди дали единствено бащинската преданост го бе подтиквала да вози дъщеря си по състезания из цялата страна?

– Как успя да се подредиш така, а? – попита я Герайнт и топлият му дъх обвя ухото й. Наведе се и докосна моравия белег от нож на голата й ръка.

Неспособна да се сдържи, Робин рязко дръпна ръката си. Нервите около белега не бяха напълно заздравели; мразеше някой да я докосва там.

– Паднах през стъклена врата като деветгодишна – отвърна, но атмосферата на готовност за споделяне се разсея като цигарен дим.

Аамир се размърда в периферното й зрение, скован и мълчалив зад бюрото си. Усмивката на Герайнт стана насилена. Робин твърде дълго бе работила по офиси, за да усети, че в стаята бе протекло недоловимо разместване на сили. Сега тя стоеше, въоръжена с дребната му пиянска нетактичност, а Герайнт бе наострен и малко тревожен. Щеше й се да не се бе дръпвала така от него.

– Чудя се, господин Уин – заговори ведро, – дали не бихте ми дали някои съвети относно фондациите? Просто не мога да реша на кое да се спра, политика или благотворителна дейност. А не се сещам за друг, който да има опит и в двете.

– О, ами... – измънка Герайнт и взе да мига зад дебелите стъкла на очилата си. – Да, наистина бих могъл...

– Герайнт – обади се отново Аамир, – налага се да се занимаем с тези писма...

– Да, добре, добре – отвърна му с висок глас Уин. После намигна на Робин. – Ще си поговорим по-късно.

– Чудесно – засмя му се тя.

Докато излизаше, Робин хвърли лека усмивка към Аамир, на която той не отвърна.

18

„Виж ти, колко далеч стигнали нещата вече.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

След близо девет часа, прекарани зад волана, вратът на Страйк, гърбът и краката му бяха изтръпнали и болезнени, а чантата му с провизии отдавна опразнена. На бледото небе заблещука първата звезда и в този момент мобилният му телефон иззвъня. Бе обичайният час за сестра му Луси да звънне да си „побъбрят“. Той игнорира три от четирите й обаждания, защото, колкото и да я обичаше, не можеше да извика у себе си интерес към постиженията на синовете й в училище, нито към заплетените завои в кариерата на мъжа й. Но като видя, че този път му звъни Баркли, зави към удобно появило се уширение, изключи двигателя и отговори.

– Вътре съм – заяви Баркли лаконично. – При Джими.

– Вече? – възкликна Страйк сериозно впечатлен. – И как?

– В пъба – отвърна Баркли. Прекъснах му тирадата. Ръсеше куп тъпотии за независимостта на Шотландия. Хубавото на английските леви им е, че обичат да чуват колко е гадна Англия. Не ми се наложи да си платя и една бира цял следобед.

– Да му се не види, Баркли – промърмори Страйк и запали нова цигара след двайсетте изпушени през този ден. – Браво на теб!

– И това беше само за начало – продължи Баркли. – Да беше ги чул само като им казах как съм прозрял злината на империалистическата армия. Тия са адски лековерни, бе! Утре съм на събрание на СМОСО.

– Разбра ли как се издържа Найт?

– Каза ми, че бил журналист в няколко левичарски уебсайта, продавал тениски на СМОСО и малко трева. Ама нищо не струва, ще знаеш. След пъба отидохме у тях. Все едно пушиш кондензирани кубчета бульон. Казах, че ще му набавя нещо по-добро. Може да го минем за служебни разходи, става ли?

– Ще го запиша в „разни“ – обеща Страйк. – Е, дръж ме в течение.

Баркли затвори. Като реши да се възползва от възможността да се поразтъпче, Страйк излезе от колата още с цигара, облегна се на дървената порта към обширно тъмно пасище и позвъни на Робин.

– Ванеса е – излъга Робин, като видя номера на Страйк на екрана на телефона си.

Двамата с Матю бяха вечеряли къри за вкъщи върху коленете си, докато гледаха новините. Той се бе прибрал у дома късно и уморен; не й трябваше още една разправия.

Взе мобилния си телефон и се отправи през френските прозорци навън на дворчето, служило като пушалня по време на партито. След като се увери, че е затворила добре зад себе си, отговори на повикването.

– Здравей. Всичко наред ли е?

– Да, може ли да говорим за минута?

– Да – отвърна Робин и се облегна на градинския зид, като гледаше как една пеперуда се блъска без успех в яркото стъкло в опит да влезе в къщата.

– Как мина с Доун Кланси?

– Нищо годно за използване – отвърна Страйк. – Мислех, че имам нишка, някакъв евреин, бивш шеф на Джими, с когото имали вендета, но позвъних във фирмата и се оказа, че нещастникът починал от инсулт миналия септември. После, тъкмо като си тръгнах от Доун, ми се обади Чизъл. Каза, че от „Сън“ душели наоколо.

– Да – потвърди Робин. – Звънели на жена му.

– Не ни беше нужно точно сега – въздъхна Страйк и Робин прецени думите му като силно смекчени. – Питам се кой ли е подшушнал на пресата?

– Аз бих заложила на Уин – каза Робин, като си припомни колко наперен се бе върнал Герайнт следобеда, как подхвърляше имена, как важничеше. – Той е точно от този тип, дето ще намекне на репортер, че нещо се мъти около Чизъл, дори да няма доказателства. – Я кажи – пробва се отново без реална надежда за отговор, – какво според теб е направил Чизъл?

– Добре би било да се знае, но няма кой знае какво значение – отвърна Страйк и звучеше уморен. – Не ни плащат да събираме информация за него. И като стана дума...

– Още не съм успяла да поставя бръмбара – изпревари го Робин, предусетила въпроса. – Останах колкото можеше докъсно, но Аамир заключи вратата, след като двамата си тръгнаха.

Страйк въздъхна.

– Само недей да прибързваш – поръча, – но наистина ще ни е нужно, след като „Сън“ са се намесили. Пробвай се да идеш рано или нещо такова.

– Да, ще се опитам – отговори Робин. – Днес все пак научих нещо странно за семейство Уин. И му разправи как Дела я беше сбъркала с една от истинските кръщелнички на Чизъл, а също и премеждията на Рианон в отбора по фехтовка. Страйк не прояви особен интерес.

– Надали семейство Уин искат да прогонят Чизъл от поста му по този повод. Тъй или иначе...

– ...възможността има предимство пред мотива – цитира тя собствените, често повтаряни думи на Страйк.

– Именно. Можеш ли да се срещнеш с мен утре след работа, та да обсъдим всичко както трябва?

– Добре – прие Робин.

– Но виж, Баркли се справя отлично – каза Страйк и сякаш тази мисъл го ободри. – Вече се е внедрил при Джими.

– О – промълви Робин. – Това е добре.

След като й каза, че ще й прати в съобщение името на удобен пъб, Страйк затвори и остави Робин сама и замислена в тихия тъмен двор, а звездите отгоре ставаха все по-ярки.

Но виж, Баркли се справя отлично.

За разлика от Робин, която нищо не бе открила, освен ненужни сведения за Рианон Уин.

Пеперудата още пърхаше безпомощно срещу плъзгащите се врати, отчаяно копнееща да се добере до светлината.

„Идиотка – каза си Робин. – Тук е къде по-хубаво.“

Лекотата, с която беше излъгала, че я търси Ванеса, може би трябваше да я накара да се чувства гузна, но тя беше просто доволна, че й се е разминало. Спомни си какво й бе казала психотерапевтката й по време на един от сеансите, когато Робин бе разсъждавала надълго и нашироко за потребността си да разбере къде свършва истинският Матю и откъде започва нейната илюзия за него.

– Хората се променят за десет години – отвърнала бе терапевтката. – Защо трябва непременно да си сбъркала за Матю? Може би просто и двамата сте се променили.

Следващия понеделник бе първата им годишнина от сватбата. По предложение на Матю щяха да прекарат уикенда в луксозен хотел край Оксфорд. Странно, но Робин го очакваше с нетърпение, защото напоследък с Матю май се разбираха по-добре, щом сменяха обстановката. Обкръжението на непознати потушаваше тенденцията им да се заяждат един с друг. Тя му разказа историята за позеленелия бюст на Тед Хийт и други интересни факти за Камарата на представителите. През цялото време той я слуша с отегчено изражение, за да демонстрира неодобрението си от цялото това начинание.

Като стигна до решение, тя отвори френските прозорци и пеперудата радостно влетя вътре.

– Какво искаше Ванеса? – попита Матю с поглед към новините по телевизията, когато Робин отново седна. Лилиумите на Сара Шадлок бяха на масата до нея, още цъфтящи цели десет дни след като бяха пристигнали в къщата, и тежкият им мирис пробиваше дори през този на кърито.

– Взела съм по погрешка слънчевите й очила последния път, като се видяхме – отвърна Робин и се престори на подразнена. – Иска си ги, защото са „Шанел“. Казах, че ще се видя с нея преди работа.

– „Шанел“, а? – подхвърли Матю с усмивка, която на Робин й се стори снизходителна. Сигурно си въобразяваше, че е открил слабост у Ванеса, но може би я харесваше повече при мисълта, че тя цени дизайнерските марки.

– Ще трябва да изляза в шест – каза Робин.

– Шест? – възнегодува той. – Господи, смазан съм от умора, не искам да се будя по тъмно...

– Щях да ти предложа да спя в свободната стая – каза Робин.

– О, добре – рече умилостивен Матю. – Благодаря.

19

„Не ми е драго да го направя, но в края на краищата, щом трябва...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Следващата сутрин Робин излезе от дома си в шест без петнайсет. Небето бе бледо синкаворозово, а денят – вече топъл, което оправдаваше отсъствието на сако. Погледът й пробяга към самотния лебед, когато мина покрай местния пъб, но тя с усилие насочи мислите си към задачите напред, не към мъжа, когото бе оставила зад гърба си.

Когато пристигна в коридора на Изи час по-късно, Робин видя, че вратата към офиса на Герайнт вече беше отворена. Бързо надникване вътре я увери, че стаята е празна, но сакото на Аамир висеше на облегалката на стола му.

Робин изтича до офиса на Изи, отключи го, втурна се към бюрото си, извади едно от подслушвателните устройства от кутията за интимни тампони, грабна за алиби куп остарели графици и изтича обратно в коридора.

Когато наближи офиса на Герайнт, изхлузи от китката специално сложената за целта златна гривна и я търкули към помещението навътре.

– О, по дяволите! – изрече на висок глас.

Никой не отговори отвътре. Робин почука на отворената врата, извика „Ехо!“ и провря глава. Стаята все още беше празна.

Робин се втурна към двойния контакт точно над дървения перваз до бюрото на Герайнт. Коленичи, извади подслушвателното устройство, изключи вентилатора на бюрото му, вкара устройството на място, пъхна отново щепсела на вентилатора и задъхана, сякаш беше спринтирала на сто метра, се огледа за гривната си.

– Какво правиш?

Аамир стоеше на прага по риза с чаша димящ чай в ръка.

– Аз почуках – оправда се Робин и се усети изчервена. – Изпуснах си гривната и се изтъркаля... о, ето я.

Лежеше точно под стола на Аамир, поставен пред компютъра. Робин пропълзя да я вземе.

– На майка ми е – излъга. – Лошо ми се пишеше, ако я бях изгубила.

Тя отново надяна гривната на ръката си, взе книжата, които беше оставила на бюрото на Герайнт, усмихна се толкова естествено, колкото успя, и излезе от офиса покрай Аамир, чиито очи, както забеляза с периферното си зрение, бяха подозрително присвити.

Тържествуваща Робин отново влезе в офиса на Изи. Поне щеше да има добра новина за Страйк, като се видеха в пъба довечера. Баркли нямаше да е единственият, който се справя добре. Толкова погълната бе от мислите си, та не осъзна, че в стаята има човек, докато зад нея не прозвуча мъжки глас:

– А вие коя сте?

Настоящето се размаза и изгуби. И двамата й нападатели й бяха скочили изотзад. Робин се извъртя с писък, готова да се бие за живота си. Листовете се разхвърчаха, чантата се свлече от рамото й, падна на пода и съдържанието й се пръсна по пода.

– Простете! – каза мъжът. – О, господи, съжалявам!

Но на Робин й бе трудно да си поеме дъх. Ушите й бучаха, по цялото й тяло изби пот. Наведе се да върне изпадналото в чантата, но трепереше така силно, че постоянно изпускаше вещите.

Не сега. Не сега.

Той й говореше, но тя не можеше да схване нито дума. Светът отново бе фрагментиран, пълен с ужас и опасност, и тя го видя размазан, когато й подаде молива за очна линия и шишенцето с капки, с които да овлажнява лещите си.

– О... – Робин ги награби безразборно. – Чудесно. Извинете ме. Банята.

Тя отиде до вратата с препъване. По коридора двама души идваха насреща й, гласовете им й прозвучаха глухи и неразбираеми, когато я поздравиха. Без сама да знае какво им отвръща, тя почти изтича до дамската тоалетна.

Жена от офиса на министъра на здравеопазването я поздрави, застанала пред мивката, където си слагаше червило. Робин мина замаяна покрай нея, втурна се в една от кабинките и опипом завъртя ключалката.

Излишно бе да се опитва да потисне паниката: това само я караше да нахлуе с удвоена сила, за да я прекърши и подчини на волята си. Трябваше да я обязди като буен кон, да я вкара в по-управляем режим. Така че остана неподвижна с длани, притиснати в разделителните стени, говореше си наум, сякаш бе укротител на животни, а тялото й в ирационалния му ужас – обезумяло, преследвано като плячка създание.

В безопасност си, в безопасност си...

Паниката бавно започна да се оттича, макар сърцето й да препускаше в неравен ритъм. Накрая Робин отдели изтръпналите си ръце от стените на кабината, отвори очи и примигна срещу острото осветление. В тоалетната беше тихо.

Робин надзърна в общото помещение. Жената си беше тръгнала. Нямаше никой освен бледото й отражение в огледалото. Наплиска лицето си със студена вода и го избърса с хартиени салфетки. После намести отново очилата си без диоптри и излезе от тоалетната.

В офиса, който преди малко бе напуснала, май се бе повела караница. Тя пое дълбоко дъх и влезе.

Джаспър Чизъл се обърна към нея и я изгледа гневно. Острата му сива коса бе още по-щръкнала около розовото лице. Изи стоеше изправена зад бюрото си. Непознатият още беше там. Както се чувстваше разтърсена, Робин би предпочела да не е във фокуса на три чифта любопитни очи.

– Какво се случи току-що? – поиска да узнае Чизъл от Робин.

– Нищо – отвърна Робин и усети под роклята й да бликва студена пот.

– Вие изтичахте от стаята. Той да не би... – Чизъл посочи към мургавия мъж. – Да не ви направи нещо? Натисна ли ви се?

– Какво...? Не! Просто не очаквах да е тук, това е всичко. Той заговори и аз се стреснах. А после... – Усети да се изчервява все повече. – Наложи ми се спешно да ида до тоалетната.

Чизъл се обърна към мургавия мъж.

– А ти пък защо цъфна тук толкова рано, а?

Най-сетне Робин осъзна, че това беше Рафаел. Още от снимките, които бе намерила онлайн, й стана ясно, че този наполовина италианец е екзотичният екземпляр в иначе русото без изключения и с много типична английска външност семейство, само че бе неподготвена колко красив ще е в действителност. Носеше тъмносивия си костюм, бяла риза и конвенционална тъмносиня вратовръзка на точки с маниер, непостижим за никого от другите мъже по коридора. Имаше високи скули, почти черни очи и тъмна въздълга коса, а широката му уста, за разлика от тази на баща му, имаше пълна горна устна, която придаваше уязвимост на лицето му.

– Мислех, че обичаш точността, татко – отвърна той, разпери ръце, после ги отпусна в жест на безнадеждност.

Баща му се обърна към Изи.

– Дай му да върши нещо.

После напусна стаята. Сконфузена до крайност, Робин се отправи към бюрото си. Никой не продума, докато шумът от стъпките на Чизъл не отмря в коридора, после Изи заговори.

– Той сега е под голям стрес, Раф, миличък. Не е заради теб. Побеснява по най-дребния повод.

– Ужасно съжалявам – насили се Робин да каже на Рафаел. – Реакцията ми бе неоправдано пресилена.

– Няма проблем – отвърна той с изговор, описван рутинно като „от частно училище“. – За сведение, не съм изнасилвач.

Робин се засмя нервно.

– Значи ти си кръщелницата, за която не знаех? На мен никой нищо не ми казва. Вениша, нали? Аз съм Раф.

– Ъъ... да... здравей.

Стиснаха си ръцете, а Робин отново си седна на мястото и се зае безцелно да размества хартии по него. Усещаше бузите си пламнали.

– В момента е пълна лудница – продължи Изи и Робин съзнаваше, че тя се опитва, не съвсем без егоистична причина, да увери Рафаел, че не е чак толкова лошо да се работи с баща им, колкото изглежда на пръв поглед. – Страдаме от недостиг на персонал, а и олимпиадата наближава. Да не говорим, че ДНД буквално изтормози татко...

– Кой го изтормози? – попита Рафаел и се тръшна в изтърбушеното кресло, като разхлаби вратовръзката си и кръстоса дългите си крака.

– ДНД – повтори Изи. – Пресегни се да включиш чайника, като си там, Раф. Умирам за едно кафе. ДНД означава Дрънкало Номер Две. С Физ така наричаме Кинвара.

В паузите на работата в офиса Изи бе обяснила многото прякори в семейство Чизъл на Робин. По-голямата й сестра София беше Физи, а трите деца на София бяха наричани Прингъл, Флопси и Понг.

– Защо пък Дрънкало Номер Две? – учуди се Раф, докато отвинтваше капачката на буркана с нескафе с дългите си пръсти. Робин бе като омагьосана от движенията му, макар да бе свела очи към измислената си работа с документи. – Кой е Дрънкало Номер Едно?

– Е, стига де, Раф, не може да не си чувал за Дрънкалото – каза Изи. – Онази кошмарна австралийска медицинска сестра, за която последно се ожени дядо, като вече беше сенилен. Профука повече от парите си по нея. Тя и преди това се бе омъжвала вече за изкуфял старец. Дядо й беше накупил куп ужасни бижута и състезателен кон. На татко едва не му се наложи да стигне до съд, че да я изгони от къщата, когато дядо умря. Но тя, слава богу, се гътна от рак на гърдата, преди да е успял да се охарчи много.

Втрещена от такова коравосърдечие, Робин вдигна поглед.

– Ти как го пиеш, Вениша? – попита Рафаел, докато отмерваше с лъжичка кафе в чаши.

– С мляко и без захар, моля – отвърна Робин. Реши, че е най-разумно засега да кротува след неотдавнашното си нахлуване в офиса на Уин.

– ДНД се ожени за татко заради парите му – продължи Изи. – И е също толкова заплесната по коне като Дрънкалото. Знаеш ли, че вече има девет. Девет!

– Девет какво? – попита Рафаел.

– Коня, Раф! – каза нетърпеливо Изи. – Абсолютно неконтролируеми и невъзпитани буйни добичета, които тя гушка и глези като заместители на деца и хвърля луди пари по тях. Боже, как ми се иска татко да я зареже – въздъхна Изи. – Подай бисквитите, бебчо.

Той го направи. Робин, която го усещаше да я гледа, продължи да се преструва на задълбочена в работа.

Телефонът иззвъня.

– Офисът на Джаспър Чизъл – изрече в слушалката Изи, докато я крепеше под брадичката си и се опитваше да отвори металната кутия с бисквити с една ръка. – О – внезапно охладня тонът й. – Здравей, Кинвара. За малко изпусна татко...

Ухилен на изражението на сестра си, Рафаел взе от нея кутията с бисквити, отвори я и я поднесе към Робин, която поклати глава. От слушалката на телефона се лееха поток неразбираеми думи.

– Не... не, излезе. Отби се само да поздрави Раф...

Гласът насреща още повече се повиши.

– Върна се в министерството, има среща в десет – съобщи Изи. – Не мога... Ами защото е много зает покрай олимпиадата, както знаеш... Да... дочуване.

Изи тръшна слушалката обратно и се зае да съблича сакото си.

– Тая пак трябва да иде в „санаториум за отдих“. Последното посещение не я е оправило особено.

– Изи не признава душевните заболявания – обърна се Рафаел към Робин.

Разглеждаше я с леко любопитство и както й се стори, опитваше се да я разприказва.

– Естествено, че признавам душевните заболявания, Раф! – отвърна Изи, очевидно уязвена. – Признавам ги и още как! Домъчня ми за нея, когато й се случи... Честно, Раф! Кинвара роди мъртво дете преди две години – обясни тя на Робин. – И естествено, това беше много тъжно. Напълно разбираемо беше, че после бе малко... но не, съжалявам... – обърна се тя сърдито към Рафаел. – Тя се възползва от това. Така е, Раф. Мисли, че й дава право на всичко, което си пожелае. А и бездруго щеше да бъде ужасна майка – заяви предизвикателно Изи. – Не понася да не е център на внимание. Като не й се получи, започва да се държи като капризно момиченце. „Не ме оставяй сама, Джаспър! Боя се, като не си тук нощем!“ Дрънка му глупави лъжи. Уж някой звънял вкъщи, мъже се криели из лехите с цветя, нападали конете.

– Какво? – засмя се Рафаел, но Изи го прекъсна.

– О, боже, виж! Татко си е забравил документите за брифинга.

Тя забързано стана от бюрото си, грабна кожена папка от радиатора и подвикна през рамо:

– Раф, прослушай телефонните обаждания и ми ги запиши, докато ме няма, чу ли?

Масивната дървена врата се затвори зад нея и Робин и Рафаел останаха сами. Ако преди бе хиперчувствителна по отношение на вниманието му, сега тя имаше чувството, че присъствието му изпълва цялата стая, а маслиненочерните му очи бяха приковани към нея.

Той е взел екстази и е прегазил майка на четиригодишно дете. Излежал е една трета от присъдата си, а ето че сега баща му му осигурява заплата от парите на данъкоплатците.

– И как се прави това? – попита Рафаел, като застана зад бюрото на Изи.

– Ами, предполагам, че просто натискаш бутон „старт“ – промърмори Робин, отпи от кафето си и се престори, че прави записки в бележник.

От телефонния секретар започнаха да се леят записани съобщения и удавиха звуците от разговор, идещи от терасата зад тюлените завеси.

Мъж на име Рупърт молеше Изи да му се обади по повод „онова АГМ“.

Жена от избирателния район, представила се като госпожа Рикетс, говори кръгли две минути за трафика по Банбъри Роуд.

Ядосана жена заяви, че би трябвало да очаква телефонен секретар насреща, как иначе, а за един член на парламента било редно лично да откликва на обществеността, после приказва, докато машината не я прекъсна, как съседите й не отрязвали надвисналия над двора й клон при все няколкократните подканяния от общината.

И тогава – ръмжащ мъжки глас, почти театрално заплашителен, изпълни тихия офис:

– Казват, че умиращите се попикавали, Чизъл, вярно ли е? Четиресет бона или ще проверя колко ще платят вестниците.

20

„Ние двамата пробихме пътя си напред в пълно другарство.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Страйк бе избрал „Седалище за двама“ за срещата си с Робин в сряда вечерта заради близостта на пъба до двореца Уестминстър. Той бе сгушен на кръстовището на две задни улички, датиращи от векове – Олд Куин Стрийт и Кокпит Степс – сред разностилни тихи сгради, разположени под ъгъл една спрямо друга. Едва като прекоси куцукайки и застана пред металната табела отпред, Страйк осъзна, че въпросните двама не бяха политици или други издигнати личности, а слуги, мъкнещи стол с важна особа. Както бе уморен и схванат, на Страйк му се видя уместен този образ, въпреки че в преносимото кресло седеше изискана дама в бяло, а не едър и сприхав министър с остра щръкнала коса.

Барът бе пълен с хора, дошли да пийнат след работа, и Страйк се разтревожи, че може да не намери места за сядане вътре – неприятна перспектива, тъй като кракът, гърбът и вратът му бяха изтръпнали и болезнени след дългото шофиране и часовете, прекарани на Харли Стрийт днес в следене на Шмекера.

Страйк тъкмо си бе взел халба „Лъндън Прайд“, когато се освободи маса до прозореца. Със светкавична скорост, родена от необходимостта, той се тръшна на високата пейка с гръб към улицата, преди близката група от мъже и жени в делови костюми да успее да я обсеби. Никой не оспори правото му сам да заеме маса за четирима души. Страйк бе достатъчно едър и навъсен на вид, та да обезкуражи дори тази групичка държавни чиновници да се опитат да постигнат компромис.

Барът с дървен под бе от онези, които Страйк категоризираше наум като „изтънчено утилитарни“. Имаше избеляла стенопис в дъното, на която мъже от осемнайсети век с перуки си клюкарстваха, но иначе интериорът бе изчистен – дърво и монохромни картини. Той се огледа през прозореца за Робин, само че тя никъде не се виждаше, тъй че Страйк отпи от бирата си, зачете се в новините на телефона си и се помъчи да игнорира менюто на масата пред него, което го примамваше със снимката на панирана риба.

Робин трябваше да пристигне в шест, но в шест и половина още я нямаше. Неспособен повече да устоява на снимката в менюто, Страйк си поръча риба треска с пържени картофи и втора халба бира, след което изчете дълга статия в „Таймс“ относно предстоящата церемония за откриването на олимпиадата с изреден цял списък рискове от гафове и унижения за нацията.

Към седем без петнайсет Страйк вече започна да се тревожи за Робин. Тъкмо реши да й позвъни, когато тя влезе забързана през вратата – зачервена, с очила, за които той бе наясно, че не са й нужни, и с изражение, вече познато му като нетърпение да сподели нещо важно.

– Лешникови очи – отбеляза, когато тя седна срещу него. – Добър избор. Променят цялото ти излъчване. До какво се докопа?

– Откъде знаеш, че... Всъщност не са едно и две – отвърна, като реши, че не си струва да подхваща игрички с него. – За малко не ти се обадих по-рано, но около мен цял ден имаше хора, а и се измъкнах на косъм сутринта, като поставих подслушвателното устройство.

– Успя значи! Браво, отлична работа!

– Благодаря. Почакай, че имам голяма нужда да пийна нещо.

Тя се върна с чаша червено вино и веднага се впусна да предава съобщението, което Рафаел бе открил сутринта на телефонния секретар.

– Нямаше как да узная номера на обадилия се, защото имаше още четири съобщения след неговото. А телефонната им система е антична.

Намръщен Страйк попита:

– Спомняш ли си как произнесе името му? Чизуел или Чизъл?

– Каза го както трябва: Чизъл.

– Съответства на Джими – кимна Страйк. – Какво се случи след обаждането?

– Раф разказа на Изи, когато тя се върна в офиса – подхвана Робин и на Страйк му се стори, че малко се смути, като изрече „Раф“. – Той, естествено, не беше наясно за значението на онова, което й предава. Изи веднага позвъни на баща си и той буквално превъртя. Чувахме крясъците му от другата страна на линията, макар че думите не можеха да се различат.

Страйк замислено поглади брадичката си.

– Как звучеше анонимният мъж?

– С лондонски акцент – отвърна Робин. – Заплашителен тон.

– „Умиращите се попикавали“ – повтори тихо Страйк.

Робин искаше да каже нещо, но жесток личен спомен я затрудняваше да го артикулира.

– Жертвите на удушаване...

– Да – прекъсна я Страйк. – Знам.

И двамата отпиха от чашите си.

– Ако приемем, че обаждането е било от Джими – продължи Робин, – днес той е звънял два пъти в Уестминстър.

Тя отвори чантата си и показа на Страйк подслушвателното устройство, скрито в нея.

– Нима успя да го вземеш? – попита той смаян.

– И го смених с друго – отвърна Робин, неспособна да потисне тържествуващата си усмивка. – Тъкмо заради това закъснях. Възползвах се от изникнала възможност и рискувах. Аамир, който работи при Уин, си тръгна, и Уин дойде в нашия офис, когато вече си прибирах нещата, за да побъбри с мен.

– Я го виж ти! – подхвърли Страйк развеселен.

– Радвам се, че ти се струва забавно – хладно каза Робин. – Той не е добър човек.

– Прощавай. В какъв смисъл не е добър човек?

– Просто се довери на преценката ми – отвърна Робин. – Срещала съм много такива по офиси. Той е извратен, но с притеснителна добавка. Каза ми, моля ти се – продължи и възмущението й си пролича от порозовяването на лицето й, – че съм му напомняла покойната им дъщеря. После ми пипна косата.

– Пипнал ти е косата? – попита Страйк, без да му е весело вече.

– Повдигна един кичур от рамото ми и го прекара между пръстите си – уточни Робин. – Тогава май усети какво си мисля за него и се опита да го представи като бащинско чувство. И тъй, казах му, че трябва да притичам до тоалетната, но го помолих да остане, та да продължим да си говорим на тема благотворителни фондации. Припнах по коридора и размених устройствата.

– Страхотно си се справила, Робин.

– Прослушах го по път за насам – каза Робин и извади слушалки от джоба си. – И... – Тя му подаде слушалките. – Поставих го на интересната част.

Страйк послушно си пъхна слушалките в ушите и Робин включи касетофона в чантата си.

– ...в три и половина, Аамир.

Мъжкият глас с уелски изговор беше прекъснат от иззвъняване на мобилен телефон. До контакта се чуха стъпки, звъненето престана и Герайнт каза:

– О, здравей, Джими... секундичка... Аамир, затвори тази врата.

Още шумолене и стъпки.

– Джими, да...?

Последва дълга пауза, през която Герайнт се опитваше да пресече дълга тирада.

– Ехей... чакай... Джими... Джими, чуй ме... чуй ме! Знам, че си ядосан, разбирам те... Джими, моля те! Наясно сме как се чувстваш... Това е несправедливо, Джими, нито Дела, нито аз сме израснали в богати семейства... Баща ми беше миньор, Джими! А сега ме чуй, моля те! Близо сме да получим снимките!

Последва замълчаване, по време на което на Страйк му се стори, че чува гладкия и непрекъснат говор на Джими Найт на другия край на линията.

– Разбирам основанията ти – каза Герайнт накрая, – но настоявам да не предприемаш нещо прибързано, Джими. Той няма да ти даде... Джими, слушай! Той няма да ти снесе парите, дал е ясно да се разбере. Остава ни пресата или нищо, така че... доказателство, Джими! Доказателство!

Последва нов, по-кратък период на неразбираемо бърборене насреща.

– Ами току-що ти казах, нали? Да... не, но едва ли Външното министерство ще... не, Аамир има контакт там... да... да... добре тогава... Непременно, Джими. Хубаво... да, добре. Да. Дочуване.

Изтракването на оставения телефон бе последвано от гласа на Герайнт.

– Нагъл глупак – промърмори.

Отново се чуха стъпки. Страйк погледна към Робин, която с плавен жест на ръката му показа да продължи да слуша. След няколко секунди Аамир заговори почтително и напрегнато.

– Герайнт, Кристофър нищо не е обещавал за снимките.

Дори от мъничката лента и при шумоленето на хартия на бюрото на Герайнт мълчанието прозвуча наситено с гняв.

– Герайнт, чу ли ме...?

– Да, чух те! – тросна се Уин. – Боже мой, момко, първенец си на випуска в Лондонския институт по икономика, а не можеш да измислиш начин да убедиш оня негодник да ти даде снимки! Не те карам да ги изнасяш от министерството, само да вземеш копия. Кое му е толкова сложното?

– Не искам повече неприятности – измънка Аамир.

– А пък аз си мислех, че след всичко, направено за теб, особено от Дела...

– Благодарен съм – бързо изрече Аамир. – Знаеш го... Добре, аз... ще се опитам.

През следващата минута се долавяха само стъпки и шумолене на хартия. Последва механично щракване. Устройството автоматично се изключи след минута без говор, отново се активира, когато гласът на различен мъж попита дали Дела ще присъства на заседанието на подкомисията този следобед.

Страйк свали слушалките.

– Хвана ли всичко? – попита го Робин.

– Така мисля – отвърна той.

Тя се облегна назад и загледа Страйк очаквателно.

– Външното министерство? – повтори той тихо. – Какво може да е направил, че във Външното министерство да имат снимки?

– Мислех, че не се очаква да се интересуваме какво е направил – подхвърли Робин с повдигнати вежди.

– Никога не съм казвал, че не ми е интересно, само че не ни се плаща да го открием.

Рибата с пържени картофи на Страйк пристигна. Той благодари на келнерката и изсипа значително количество кетчуп в чинията си.

– Изи беше много спокойна по въпроса, каквото и да е било – припомни си Робин. – Не би могла да говори така, ако той беше... сещаш се... убил някого.

Умишлено избегна думата „удушил“. Три панически атаки за един ден й бяха предостатъчни.

– Трябва да кажа – заговори Страйк, като вече дъвчеше картофки, – че това анонимно обаждане... Освен ако – прекъсна се, когато му хрумна мисъл – на Джими не му е дошла гениалната идея да натопи Чизъл за онази история на Били отгоре на всичко, което реално е извършил. За детеубийство не е нужно да е действително, та да докара беди на един министър от кабинета, когото пресата вече преследва по петите. Знаеш как е в интернет. За много хора там „тори“ е синоним на детеубиец. Сигурно това е начинът на Джими да добави към напрежението.

Страйк мрачно набоде няколко картофчета на вилицата си.

– Бих бил доволен да знам къде е Били, стига да имахме свободен човек да го потърси. Баркли изобщо не го е мяркал и твърди, че Джими дори не е споменавал да има брат.

– Били каза, че го държат пленник – предпазливо вметна Робин.

– Ако трябва да съм честен, надали можем да вярваме на нещо, което Били казва в този момент. Познавах един в кашиците, който имаше пристъп на психоза по време на учение. Мислеше си, че под кожата му живеят хлебарки.

– Какви каза?

– Кашици. Пехотинци. Искаш ли картофки?

– По-добре не – въздъхна Робин, макар да беше гладна. Матю, когото беше предупредила с есемес, че ще закъснее, й отговори, че ще я чака да се прибере, та да вечерят заедно. – Слушай, има нещо, за което не ти казах.

– Суки Луис? – попита Страйк с надежда.

– Нея още не съм успяла да я вкарам в разговора. Не, жената на Чизъл твърди, че мъже се спотайвали в лехите с цветя и нападнали конете й.

– Мъже? – попита Страйк. – В множествено число?

– Така каза Изи, но също така твърди, че Кинвара е истерична и си търси внимание.

– Взе да става повтаряща се тема, а? Хора, дето са твърде откачени, та да знаят какво са видели.

– Мислиш ли, че и в градината може да е бил Джими?

Страйк го обмисли, докато дъвчеше.

– Не виждам какво печели, като се спотайва в градината или напада конете, освен ако не цели просто да сплаши Чизъл. Ще питам Баркли дали Джими има кола и дали е споменавал ходене до Оксфордшър. Кинвара повикала ли е полиция?

– Раф зададе този въпрос, когато Изи се върна – отвърна Робин и отново Страйк долови същата стеснителност, когато тя изрече името. – Кинвара твърди, че кучетата се разлаяли, видяла сянка на мъж в градината, но той избягал. На следващата сутрин в заграждението на конете имало стъпки, а един от тях бил порязан с нож.

– Повикала ли е ветеринар?

– Не знам. Трудно е да задавам въпроси в присъствието на Раф. Не искам да изглеждам любопитна, той не знае коя съм.

Страйк бутна чинията си настрани и бръкна в джоба си за цигарите.

– Снимки – заразмишлява, като се върна към основния въпрос. – Снимки във Външното министерство. Какво може да има на тях, че да инкриминират Чизъл? Той никога не е работил там, нали?

– Не – отговори Робин. – Най-високият пост, който е заемал, е министър на търговията. Трябвало да подаде оставка от него заради историята с майката на Раф.

Дървеният часовник над камината й подсказваше, че е време да тръгва. Тя не помръдна от мястото си.

– Значи харесваш Раф, а? – внезапно подхвърли Страйк и я свари неподготвена.

– Какво?

Робин се уплаши, че се е изчервила.

– Какво имаш предвид с това „харесвам го“?

– Просто останах с такова впечатление – вдигна рамене Страйк. – Преди да го срещнеш, не го одобряваше.

– Искаш да бъда антагонистична към него, когато се предполага, че съм кръщелница на баща му? – попита Робин.

– Не, разбира се, че не – отвърна Страйк, но Робин имаше чувството, че й се смее, и й стана неприятно.

– Трябва да тръгвам – отсече и прибра слушалките от масата в чантата си. – Казах на Мат, че ще се прибера за вечеря.

Тя се сбогува със Страйк и излезе от пъба.

Страйк се загледа след нея и леко съжали, че е коментирал маниера, с който тя споменаваше Рафаел Чизъл. След като няколко минути пи бира в самота, плати си за храната и излезе на тротоара, където запали цигара и позвъни на министъра на културата. Той отговори след второто позвъняване.

– Почакай така – каза Чизъл. Страйк чу бъбрене на много хора на фона. – В пълна стая съм.

Последва затваряне на врата и шумовете заглъхнаха.

– На една вечеря съм – обясни Чизъл. – Имаш ли нещо за мен?

– Уви, новините не са добри – отвърна Страйк, като се отдалечаваше от пъба по Куин Ан Стрийт помежду боядисани сгради, които проблясваха в сумрака. – Съдружничката ми е успяла тази сутрин да постави подслушвателното устройство в офиса на господин Уин. Имаме запис как разговаря с Джими Найт. Асистентът на Уин... Аамир беше, нали?... се опитва да се снабди с копия на онези снимки, за които ми споменахте. От Външното министерство.

Последвалото мълчание трая толкова дълго, та Страйк се зачуди дали разговорът не е прекъснал.

– Ало?

– Тук съм – тросна се Чизъл. – Онова хлапе Малик значи? Мръсен малък негодник. Вече изгуби една служба, нека посмее само да се опита. Да не си мисли, че няма да го... Знам разни неща за Аамир Малик. О, да.

Страйк изчака леко изненадан за пояснение към тези забележки, но такова не последва. Чизъл само дишаше тежко в телефона. Глухи равномерни шумове подсказаха на Страйк, че той крачи по килим.

– Само това ли имаше да ми кажеш – попита накрая членът на парламента.

– Има и още нещо – каза Страйк. – Съдружничката ми ме осведоми, че жена ви видяла мъж или мъже в имота ви през нощта.

– О... да – отвърна Чизъл. Не прозвуча особено загрижен. – Жена ми гледа коне и приема безопасността им много присърце.

– Не мислите ли, че има връзка с...

– Не, никаква. Кинвара понякога... Е, ще бъда откровен, склонна е към истерия – заяви Чизъл. Вечно трепери, че конете й ще бъдат откраднати. Не искам да ви губя времето да търчите след сенки в полята на Оксфордшър. Проблемите ми са в Лондон. Това ли беше всичко?

Страйк потвърди и след кратко сбогуване Чизъл затвори, а Страйк закуцука съм метростанцията „Сейнт Джеймсиз Парк“.

Десет минути по-късно, настанен на ъглово място във влака на метрото, Страйк скръсти ръце, протегна крака и се взря невиждащо към прозореца насреща си.

Естеството на това разследване бе крайно необичайно. Никога досега не бе имал клиент, жертва на изнудване, който толкова упорито да мълчи за провинението си. Но пък, напомни си Страйк, никога не бе и имал за клиент министър от правителството. Също така не всеки ден в офиса му нахлуваше изпаднал в психоза младеж, който да настоява, че е присъствал на убийството на дете, макар че, откакто вестниците го направиха известен, Страйк получаваше немалко чудати комуникации от неуравновесени хора – онова, което някога бе наричал за неудоволствие на Робин „чекмеджето на откачалките“, сега изпълваше половин шкаф.

И тъкмо връзката между удушеното дете и случая на Чизъл с изнудването караше Страйк да си блъска главата, макар на пръв поглед тя да бе очевидна – фактът, че Джими и Били бяха братя. Сега някой (и Страйк бе все по-убеден, че е вероятно това да е Джими, ако се съдеше по преразказа на Робин за обаждането) явно бе решил да пришие историята на Били към Чизъл, та макар че простъпката, довела до изнудването, нямаше как да е детеубийство, иначе Герайнт Уин би се обърнал към полицията. Като език, дето все търси болното място, мислите на Страйк се връщаха безрезултатно към братята Найт: Джими – харизматичен, речовит, хубавец и луда глава; Били – преследван от натрапчиви мисли, мръсен, несъмнено болен, тормозен от спомен, който можеше и да е лъжлив, но това не го правеше по-малко мъчителен.

Попикават се, като умират.

Кои? В главата на Страйк отново прозвуча гласът на Били Найт.

Заровиха я в розово одеяло в долчинката край татковата къща. Ама после казаха, че било момче...

Току-що бе изрично инструктиран от клиента си да ограничи разследването си до Лондон и да не се занимава с Оксфордшър.

Когато погледна на коя спирка на метрото са спрели току-що, Страйк си припомни смущението на Робин, когато говореше за Рафаел Чизъл. Прозя се, отново извади мобилния си телефон и успя да издири в Гугъл най-младия потомък на клиента си, на когото имаше много снимки как се качва по стълбите към съда за процеса си за непредумишлено убийство.

Докато разглеждаше Рафаел в различни пози, Страйк усети у него да се надига антипатия към хубавия млад мъж в тъмен костюм. Като се оставеше настрани фактът, че синът на Чизъл напомняше италиански модел с много различното си от британско излъчване, образът му събуди латентна неприязън, кореняща се в класови и лични причини, и тя отново запламтя в гърдите на Страйк. Рафаел беше същият тип като Джаго Рос, за когото Шарлот се беше омъжила след раздялата им: от висшата класа, скъпо облечени и образовани, с по-леко понасяни за лудориите си наказания, защото можеха да си позволят най-добрите адвокати и защото създаваха у съдиите, решаващи съдбата им, асоциация със собствените им синове.

Влакът отново потегли и Страйк, изгубил връзка, тикна обратно телефона в джоба си, скръсти ръце и възобнови невиждащото си взиране в тъмния прозорец, като се опита да прогони нежеланите мисли, но те протягаха муцуна към него като гладно куче, дето не можеш да го игнорираш.

Даде си сметка, че никога не си бе представял Робин заинтересована от друг мъж освен от Матю, с изключение, разбира се, на онзи момент, когато я бе държал в прегръдките си на стълбите и за кратко...

Ядосан на себе си, той отритна настрани вредната мисъл и застави блуждаещото си съзнание да се насочи към любопитния случай с министър от правителството, порязани коне и тяло, увито в розово одеяло и заровено нейде в долчинка.

21

„...в тази къща зад гърба ти се водят разни игрички.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

– Защо вечно си толкова заета, а аз нямам нищичко за правене? – попита Рафаел Робин в късната петъчна сутрин.

Току-що се бе върнала от проследяването на Герайнт до Поркулис Хаус. Наблюдаваше го от разстояние и видя как любезните усмивки на многото млади жени, които той поздрави, се превръщаха във враждебни изражения, след като ги отминеше. Герайнт бе влязъл в конферентна зала на първия етаж, тъй че Робин се върна в офиса на Изи. Като приближи стаята на Герайнт, се надяваше да може да се вмъкне и да вземе второто подслушвателно устройство, но видя през отворената врата, че Аамир работи на компютъра.

– Раф, след миг ще ти дам да вършиш нещо, бебчо – промърмори Изи, която чаткаше по клавиатурата на компютъра. – Само да свърша това, за председателката на местната партийна организация е. Татко ще дойде да го подпише след пет минути.

Тя стрелна с поглед брат си, който се беше отпуснал в креслото с протегнати напред дълги крака, с навити ръкави на ризата и разхлабена вратовръзка и си играеше с картонения бадж за посетители, провесен на врата му.

– Защо не идеш да пиеш кафе на терасата? – предложи му Изи.

Робин се досети, че искаше да го разкара преди посещението на Чизъл.

– Искаш ли да идем да пием кафе, Вениша? – попита Рафаел.

– Не мога – отвърна Робин – имам работа.

Вентилаторът на бюрото на Изи се завъртя към Робин и тя се наслади на няколко секунди хладен повей. Тюлените завеси придаваха мъглив изглед на прекрасния юнски ден. Парламентаристите на терасата отвън изглеждаха като светещи призраци. В претъпкания с мебели и книжа офис беше задушно. Робин носеше памучна рокля, косата й беше прибрана на конска опашка, но въпреки това от време на време избърсваше с опакото на дланта си изпотената си горна устна, докато се преструваше, че работи.

Присъствието на Рафаел в офиса, както бе споделила със Страйк, беше спънка. Когато беше сама с Изи, не се налагаше да измисля обяснения, за да се мотае по коридора. Нещо повече, Рафаел много я наблюдаваше, по съвсем различен начин от похотливите погледи на Герайнт, с които онзи я измерваше от горе до долу. Тя не одобряваше Рафаел, но от време на време се хващаше, че е опасно близо да изпита съжаление към него. Изглеждаше много нервен около баща си, а пък и кой нямаше да го намери красив? Това бе основната причина тя да избягва да го поглежда: бе най-разумната мярка, ако човек искаше да запази обективност.

Той не спираше да опитва сближаване с нея, а тя по всякакъв начин обезсърчаваше опитите му. Предишния ден я бе сварил да се навърта пред стаята на Герайнт и Аамир, наострила уши да чуе разговора, който Аамир водеше по телефона относно „разследване“. От малкото, което Робин бе успяла да долови до момента, беше убедена, че се обсъждаше фондацията „Равнопоставеност“.

– Но това не е някакво официално разследване, нали? – Аамир звучеше разтревожен. – Мислех, че е просто рутинно проучване... Но господин Уин прати писмо до регулаторния орган за набиране на средства и остана с впечатление, че е удовлетворил всичките им запитвания.

Робин не можеше да пропусне тази възможност да подслуша, но съзнаваше, че се излага на риск. Само дето не бе очаквала да бъде изненадана не от Уин, а от Рафаел.

– Какво си се сгушила тук? – попита той със смях.

Робин бързо се отдалечи, но чу вратата на Аамир да се затръшва зад гърба й и подозираше, че той поне ще има грижата тя да си остане затворена за в бъдеще.

– Винаги ли се стряскаш така, или е само с мен? – попита я Рафаел, като я последва. – Ела да пием кафе, а? Адски съм отегчен.

Робин отново се извини със заетост, но трябваше да си признае, че част от нея – мъничка част – бе поласкана от вниманието му.

На вратата се почука и за изненада на Робин влезе Аамир Малик със списък с имена в ръка. Притеснено, но решително се обърна към Изи.

– Ъъ... здравей. Герайнт би желал да добавим хората от управителния съвет на „Равнопоставеност“ за приема в чест на параолимпийците на дванайсети юли – каза той.

– Нямам нищо общо с този прием – тросна се Изи. – Министерството го организира, не аз. Ама защо всички при мен идват? – избухна тя, като отметна навлажнения от пот бретон от челото си.

– Герайнт много държи те да присъстват – упорстваше Аамир. Листът с имената потрепваше в ръката му.

Робин се почуди дали да се осмели да използва момента да се промъкне в празния офис на Аамир и да размени подслушвателните устройства. Изправи се тихо, като се опитваше да не привлича внимание към себе си.

– Защо не се обърне към Дела? – попита Изи.

– Дела е заета. Става дума само за осем души – заобяснява Аамир. – Много му е важно...

– „Чуйте думите на Лахесис, дъщерята на Нуждата!“

Гръмкият глас на министъра на културата предшестваше появата му в стаята. Чизъл застана на прага, облечен в смачкан костюм, и блокира изхода пред Робин. Тя отново седна тихо на мястото си. Стори й се, че Аамир стисна зъби.

– Знаете ли коя е Лахесис, господин Малик?

– Не ми е известно – отвърна Аамир.

– Нима? Не сте изучавали гръцките автори в гимназията „Харингей“? Ти, както изглежда, имаш много свободно време, Раф. Можеш да осветлиш господин Малик относно Лахесис.

– И аз не я знам – отвърна Рафаел, като погледна към баща си през гъстите си тъмни мигли.

– На глупчо се правиш, а? Лахесис – заяви Чизъл – е една от мойрите, богините на Съдбата. Отмерва отредения за всеки човек живот. Знае на кого кога ще му дойде редът. Значи, не сте почитател на Платон, така ли, господин Малик? Сигурно Катул повече ви допада. Прекрасни стихотворения е написал за хора с вашите навици. Pedicabo ego vos et irrumabo, Aureli pathice et cinaede Furi.[1] Стихотворение номер 16. Прочетете го, ще ви се понрави.

Рафаел и Изи се бяха втренчили стъписани в баща си. Аамир стоя няколко секунди, сякаш забравил защо е дошъл, после се изниза от стаята.

– Кратък курс за всички на тема класици – подхвърли Чизъл, като се обърна да го изгледа злорадо как си отива. – Никога не сме толкова пораснали, че да спрем да се учим, нали, Раф?

Мобилният телефон на Робин завибрира на бюрото й. Страйк й пращаше съобщение. Имаха споразумение да не си пишат през работно време, освен ако не е спешно. Тя пъхна телефона в чантата си.

– Къде ми е купчинката за подписване? – обърна се Чизъл към Изи. – Свърши ли онова писмо до шибаната Бренда Бейли?

– В момента го принтирам – отвърна Изи.

Докато Чизъл подписваше поставените пред него писма и дишаше като булдог в иначе тихата стая, Робин измънка, че трябва да излезе, и забърза към коридора.

Тъй като искаше да прочете съобщението на Страйк, без да се притеснява, че някой ще я прекъсне, последва посоката на дървена табела към криптата, заслиза по тясно каменно стълбище и в дъното му откри пуст параклис.

Отвътре криптата приличаше на средновековна ракла за скъпоценности – с позлатени стени, всеки сантиметър от които бе изрисуван с мотиви и символи, хералдически и религиозни. Над олтара имаше ярки картини на светци, а небесносините тръби на органа бяха обвити със златна панделка и алени лилии. Робин се отпусна на седалка, тапицирана с червен плюш, и зачете съобщението на Страйк.

Имам нужда от услуга. Баркли 10 дни без прекъсване ходи по петите на Джими Найт, но току-що научил, че жена му трябва да работи през уикенда и не може да намери кой да гледа бебето. Анди заминава довечера за една седмица в Аликанте със семейството си. Аз не мога да следя Джими, познава ме. СМОСО участват в марш-протест срещу ядреното оръжие. Започва утре в 14 ч. в Боу, Източен Лондон. Можеш ли да свършиш това?

Робин гледа съобщението в продължение на няколко секунди, после изпусна стон, който отекна в криптата.

За пръв път след повече от година Страйк искаше от нея да работи извънредно при такова кратко предизвестие, но това бе уикендът на годишнината от сватбата. Скъпият хотел бе ангажиран, багажът стегнат и готов в колата. След няколко часа, щом свършеше работното време, имаше среща с Матю. Директно щяха да отпътуват за хотела „Льо Маноа о Кат’Сезон“. Матю щеше да побеснее, ако му кажеше, че не може да замине.

Сред тишината и позлатата на криптата си спомни думите, които Страйк й беше казал, когато се съгласи да я прати на обучение за детектив.

Трябва ми човек, който може да работи дълги часове, а също и през уикендите... Ти имаш влечение към работата и способности за нея, но се омъжваш за човек, който мрази занятието ти...

А тя му беше отговорила, че е без значение какво мисли Матю, че тя сама решава какво да прави.

Бавно, като изтриваше думи и ги подменяше, обмисляйки всяка сричка, набра отговора:

Много съжалявам, но този уикенд е годишнината от сватбата. Ангажирали сме апартамент в хотел, заминаваме тази вечер.

Искаше да напише още, но какво имаше да каже? „Бракът ми не върви, затова е важно да го отпразнувам“? „Далеч повече предпочитам да се маскирам като протестираща и да дебна Джими Найт“? Натисна бутон „изпращане“.

Докато седеше и чакаше отговора му с чувството, че трепери за резултат от медицински изследвания, очите й проследиха преплитащите се ластари, покриващи тавана. Странни лица надничаха към нея от гипсовите орнаменти като мотива на човекоподобното лице на Зеления човек сред обкръжение от листа. Хералдически и езически образи се смесваха с ангели и кръстове. Този параклис беше повече от Божи храм. Навяваше мисли за епохата на суеверия, магии и феодална власт.

Минутите се нижеха, а Страйк още не беше отговорил. Робин стана и се разходи из параклиса. В самото дъно откри шкаф. Отвори го и видя паметна табелка за суфражетката Емили Дейвисън. Очевидно тя бе пренощувала тук, за да посочи като местоживеене Камарата на общините при преброяване на населението през 1911 година, седем години преди на жените да бъде дадено право на глас. Емили Дейвисън надали би одобрила избора на Робин да постави един неуспешен брак над свободата да работи.

Мобилният телефон на Робин отново изжужа. Тя го погледна, уплашена от онова, което щеше да прочете. Страйк бе отговорил еднословно.

Добре.

Оловната тежест сякаш се плъзна от гърдите й надолу към стомаха. Страйк, както добре й бе ясно, още живееше в примитивното жилище над офиса и работеше през уикендите. Беше единственият несемеен в агенцията и границата между професионалния и личния му живот бе ако не точно несъществуваща, много размиваща се, докато при нея, Баркли и Хачинс не бе така. А най-лошото от всичко бе, че Робин не можеше да намери начин да обясни на Страйк колко съжалява, как всичко разбира и й се иска нещата да бяха различни, без при това да му напомня за прегръдката им на стълбите по време на нейната сватба, толкова отдавна неспоменавана, та тя се питаше дали въобще той я помни.

С чувство на дълбока потиснатост тя се върна обратно през криптата и излезе, все още стискаща листовете, които се преструваше, че отива да предаде.

Когато се върна в офиса, Рафаел беше сам там, седеше пред компютъра на Изи и пишеше с една трета от нейната скорост.

– Изи отиде с татко да свършат нещо толкова отегчително, че буквално отскочи от мозъка ми – обясни той. – Ще се върнат след малко.

Робин му отправи насилена усмивка и се върна на бюрото си все още с мисли за Страйк.

– Малко странно бе това стихотворение, нали? – попита Рафаел.

– Какво? О... о, онова нещо на латински? Да – потвърди Робин, – наистина беше малко странно.

– Сякаш го бе запаметил, за да го плесне в лицето на Малик. Никой не може да рецитира спонтанно такова нещо.

Като си каза наум, че Страйк също бе пълен с латински цитати, Робин отвърна:

– Не, надали.

– Да не е вдигнал мерника на този Малик?

– Нямам представа – излъга Робин.

Като се чудеше как да се престори на много ангажирана, тя отново започна да размества хартии по бюрото.

– Колко време ще останеш, Вениша?

– И аз не знам. Вероятно докато парламентът излезе в лятна ваканция.

– Наистина ли искаш да работиш тук? За постоянно?

– Да – отговори тя. – Мисля, че е интересно.

– С какво се занимаваше преди това?

– Пиар – каза му Робин. – Беше забавно, но ми се прииска промяна.

– Надяваш се да забиеш член на парламента? – подхвърли той с лека усмивка.

– Не бих казала, че срещнах тук някого, за когото бих искала да се омъжа – отвърна Робин.

– Това беше жестоко – шеговито въздъхна Рафаел.

Уплашена, че се е изчервила, Робин се наведе да отвори чекмедже и взе да вади от него каквото й попадне.

– Е, среща ли се с някого Вениша Хол? – настоя той, когато тя се изправи.

– Да – кимна. – Той се казва Тим. Заедно сме от цяла година вече.

– Нима? И с какво се занивава Тим?

– Работи в „Кристис“.

Идеята й хрумна от мъжете, които бе видяла със Сара Шадлок в „Червения лъв“: мъже с безупречни костюми, завършили частни училища, тъкмо типът, с когото би се обвързала кръщелница на Чизъл.

– Ами ти? – попита го Робин. – Изи спомена за...

– В галерията ли? – пресече я Рафаел. – Това не беше нищо. Тя е твърде млада за мен. Бездруго родителите й вече я пратиха във Флоренция.

Той бе извъртял стола си, така че да е с лице към нея, изражението му бе тревожно и въпросително, гледаше я, сякаш искаше да узнае нещо, което не би научил от обикновен разговор. Робин прекъсна взаимното им взиране. Някак не вървеше за доволната приятелка на въображаемия Тим.

– Вярваш ли в духовното изкупление?

Въпросът му силно изненада Робин. Притежаваше тежест и красота като на пищната крипта в дъното на извитата стълба.

– Аз... да, вярвам – отговори тя.

Той беше взел молив от бюрото на Изи. Дългите му пръсти го въртяха отново и отново, докато той я наблюдаваше напрегнато. Сякаш я претегляше.

– Нали знаеш какво направих? С колата?

– Да – кимна тя.

Тишината, надвиснала между тях, за Робин се изпълни с проблясващи светлини и неясни фигури. Представяше си Рафаел окървавен зад волана, смачканото тяло на майката на пътя, полицейските коли, жълтата лента, опасваща местопроизшествието, хора, надничащи от преминаващи коли. Той я наблюдаваше внимателно с надежда за снизхождение, както й се стори, сякаш нейното опрощение имаше значение. Но сама знаеше, че понякога добротата, проявена от чужд човек или от случаен познат, може да е спасителна, нещо, за което да се уловиш, докато най-близките ти само те повличат надолу в усилията си да помогнат. Помисли си за възрастния портиер във фоайето отпреди няколко дни, който не разбираше какво й е, но й бе донесъл огромна утеха. Добрите думи, изречени с грапавия му глас, бяха нишка, в която да се вкопчи и да възвърне яснотата на разсъдъка си.

Вратата отново се отвори. И Робин, и Рафаел подскочиха, когато в стаята влезе червенокоса жена със заоблени форми и висящ на врата й пропуск за посетители. Робин веднага я разпозна от многото снимки, които бе виждала, като Кинвара, съпругата на Джаспър Чизъл.

– Здравейте – обади се Робин, защото Кинвара само се взираше безмълвно в Рафаел, който бързо се извъртя към компютъра си и отново започна да трака по клавиатурата.

– Ти трябва да си Вениша – каза Кинвара, като премести погледа на ясните си златисти очи върху Робин. Имаше тъничък момичешки глас. Очите й наподобяваха котешки върху леко подпухналото лице. – Я каква си хубавица. Никой не ми каза, че си толкова хубава.

Робин нямаше представа какво да отговори на това. Кинвара се отпусна на изтърбушеното кресло, обикновено заемано от Рафаел, свали дизайнерските тъмни очила, придържащи дългата й червена коса над лицето, и я разтърси освободена. Голите й ръце и крака бяха силно луничави. Горните копчета на зелената й рокля без ръкави с кройка на риза едва удържаха тежкия бюст.

– Та чия дъщеря си? – попита Кинвара с нотка на предизвикателност. – Джаспър не ми каза. Всъщност не ми казва нищо, което не е задължително да ми съобщи. Свикнала съм. Просто спомена, че си му кръщелница.

Никой не бе предупредил Робин, че Кинвара не е наясно за самоличността й. Може би Изи и Чизъл не бяха очаквали двете да се срещнат лице в лице.

– Дъщеря съм на Джонатан Хол – изрече Робин притеснено. Разполагаше със схематична легенда за кръщелницата Вениша, но не бе предполагала, че ще й се наложи да я разкрасява пред самата съпруга на Чизъл, която вероятно бе виждала всичките му приятели и познати.

– Кой е той? – попита Кинвара. – Вероятно е редно да знам, Джаспър ще се ядоса, че не съм внимавала.

– От управата на земите в...

– О, имота в Нортъмбърланд? – прекъсна я Кинвара, напълно изгубила интерес. – Било е преди моето време.

„Слава богу“, помисли си Робин.

Кинвара кръстоса крака и преплете ръце пред внушителния си бюст. Стъпалото й заподскача нагоре-надолу. Стрелна Рафаел с остър, почти злобен поглед.

– Няма ли да поздравиш, Рафаел?

– Здравей – каза той.

– Джаспър ми поръча да дойда тук, за да се срещна с него, но ако предпочиташ, мога да го изчакам и в коридора – подхвърли Кинвара с тънкия си напрегнат глас.

– Не, разбира се – измърмори Рафаел и се намръщи срещу монитора.

– Е, не искам да прекъсвам нещо – каза Кинвара, като се обърна от Рафаел към Робин. В съзнанието на Робин изплува историята с блондинката в тоалетната на художествената галерия. За втори път се престори, че търси нещо в чекмеджето и изпита голямо облекчение, когато чу, че Чизъл и Изи идват по коридора.

– ...до десет часа, не по-късно, или няма да имам време да изчета тази тъпотия. И кажи на Хейнс, че той трябва да говори с Би Би Си, нямам време за банда идиоти, дето дрънкат за... Кинвара!

Чизъл се закова на прага и промърмори без сянка от топло чувство:

– Казах ти да дойдеш да се срещнем в министерството, не тук.

– И аз се радвам да те видя след три дни раздяла, Джаспър – каза Кинвара, като се изправи и приглади смачканата си рокля.

– Здравей, Кинвара – обади се Изи.

– Забравих, че каза в министерството – продължи Кинвара, като игнорира заварената си дъщеря. – Цяла сутрин се опитвам да ти се обадя...

– Обясних ти, че до един часа съм в срещи – изръмжа Чизъл – и ако е пак за проклетите коне...

– Не е за конете, Джаспър и бих предпочела да ти го съобщя насаме, но щом искаш да го кажа пред децата ти, добре тогава!

– О, за бога – изпъшка Чизъл. – Хайде, ела, ще намерим празна стая...

– Снощи имаше един мъж – подхвана Кинвара, – който... О, не ме поглеждай така, Изабела!

Изражението на Изи действително показваше неподправен скептицизъм. Тя повдигна вежди и влезе в стаята, сякаш Кинвара бе станала невидима за нея.

– Казах, че ще идем в празна стая! – тросна се Чизъл, но Кинвара не допусна да бъде прекъсната.

– Снощи видях мъж в гората до къщата, Джаспър! – заяви с тънкия си остър глас, за който Робин си даваше сметка, че отеква чак навън в коридора. – Не си въобразявам, имаше човек с лопата в гората, видях го и хукна, когато кучетата го подгониха! Все ми повтаряш да не вдигам излишно пара, но аз съм сама в онази къща нощем и ако не направиш нещо по въпроса, Джаспър, да знаеш, че ще повикам полицията!

22

„Не чувстваш ли задължение да го сториш в името на добрата кауза?“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Страйк беше в извънредно лошо настроение.

Защо, да му се не види, питаше се, докато куцукаше към Майл Енд Парк на следващата сутрин, тъкмо той, старшият съдружник и основател на фирмата, трябваше да присъства на протестен поход в гореща съботна сутрин, когато имаше трима служители и ампутиран крак? Защото, отговори си сам, нямаше бебе, което да гледа, нито съпруга, дето е резервирала самолетни билети или си е счупила китката, нито заплануван уикенд за годишнина от сватбата. Той не беше женен, така че неговото свободно време биваше жертвано, неговият уикенд се превръщаше в просто още два работни дни.

Всичко, за което Робин се боеше, че Страйк ще си помисли, той действително си го помисли: за къщата й на китната Албъри Стрийт, съпоставена с двете му стаички на мансардния етаж, за правата и статута, дадени й от малка златна халка на пръста, съпоставени с разочарованието на Лорелай, когато й бе обяснил, че обяд, а евентуално и вечеря сега са невъзможни, за обещанията на Робин за равни отговорности, когато я бе приел като съдружник, в контраст с реалността на хукването у дома при съпруга й.

Да, Робин бе изработила много неплатени часове извънреден труд през двегодишния си престой в агенцията. Да, той знаеше, че е вършила неща, далеч надхвърлящи служебните й задължения. И да, на теория той й беше благодарен. Но си оставаше фактът, че днес, докато той куцукаше по улицата към вероятно безплодно проследяване, тя и онзи негодник съпругът й се наслаждаваха на уикенд в провинцията, а тази мисъл правеше още по-трудни за понасяне болките в крака и в гърба му.

Небръснат, облечен във вехти джинси и разръфан суитшърт с качулка, обут с антични маратонки и понесъл найлоново пазарско пликче, Страйк влезе в парка. Виждаше в далечината струпалите се демонстранти. Рискът Джими да го разпознае за малко не накара Страйк да остави протеста ненаблюдаван, но последното съобщение на Робин (което от чиста проклетия бе оставил без отговор) го бе накарало да размисли.

Кинвара Чизъл дойде в офиса. Твърди, че миналата нощ видяла мъж с лопата в гората край къщата им. Разбра се, че Чизъл й е поръчал да не вика полицията в такива случаи, но тя заплаши да го стори, ако той не направи нещо за тях. Между другото, тя не знае, че Чизъл ни е наел, вярва, че наистина съм Вениша Хол. Също така има вероятност комисията по фондациите да разследва „Равнопоставеност“. Опитвам се да науча още подробности.

Тази комуникация само още повече беше вкиснала Страйк. Единствено солидно доказателство срещу Герайнт Уин би го удовлетворило в този момент, при положение че от „Сън“ се занимаваха с Чизъл и клиентът им бе под такъв стрес.

Според Баркли Джими Найт имаше десетгодишна „Сузуки Алто“, но не бе минала през техническия преглед и беше спряна от движение. Баркли не можеше да гарантира твърдо, че Джими не я изкарва нелегално под прикритието на нощта, за да нахлуе в градината и гората на Чизъл на сто километра разстояние, но на Страйк не му се вярваше да го прави.

От друга страна, бе готов да повярва, че Джими би могъл да прати някой друг да стряска съпругата на Чизъл. Вероятно още имаше приятели и познати в този район, след като бе израснал там. Още по-смущаващ бе вариантът Били да е избягал от затвора си, въображаем или реален, в който бе казал на Страйк, че е държан, и да се опитваше да изрови доказателство, че детето лежи закопано в розово одеяло до старата къща на баща му, или в плен на кой знае каква параноична фантазия да е порязал един от конете на Кинвара.

Разтревожен от тези необясними отлики на случая, от интереса, който „Сън“ проявяваше към министъра, и със съзнанието, че агенцията не се е приближила до набавяне на „чипове за пазарене“ срещу нито един от изнудвачите на Чизъл от деня, когато Страйк бе приел министъра като клиент, той реши, че няма друг изход, освен да не остави нито един камък непреобърнат. Въпреки умората си, болезнените мускули и силното подозрение, че протестният поход няма да предостави нищо полезно, той стана от леглото в съботната сутрин, закрепи протезата към отрязаното място, което вече бе леко подуто, и макар да не се сещаше за друго, което му се върши по-малко от това да ходи пеш в продължение на два часа, пое към Майл Енд Парк.

Когато се приближи достатъчно близо до тълпата, че да различава отделни хора, Страйк извади от найлоновия плик в ръката си пластмасова маска на Гай Фокс с бели къдрави вежди и мустаци, сега предимно отъждествявана с организацията „Анонимни“, и я сложи. Смачка плика на топка и го метна в удобно разположено кошче за боклук, после тръгна към скупчените плакати и знамена „Без ядрени ракети край домовете ни!“ „Без снайпери по улиците!“, „Не си играйте с живота ни!“ и няколко на брой плаката „Той трябва да си иде!“ с лицето на премиера. За изкуствения крак на Страйк тревата бе една от най-мъчните повърхности за стъпване. Беше се изпотил, докато най-сетне зърна оранжевите знамена на СМОСО с тяхното лого със счупени олимпийски кръгове.

Имаше около дузина такива. Като се спотаи зад групичка бъбрещи младежи, Страйк намести изплъзващата се пластмасова маска, която не бе предвидена за човек със счупен нос, и забеляза Джими Найт, разговарящ с две млади жени, отметнали назад глави в смях на нещо, казано от Найт. Като притисна маската до лицето си, така че да намести отворите върху очите си, Страйк огледа останалите членове на СМОСО и заключи, че не вижда доматеночервената коса на Флик не защото тя я бе боядисала в друг цвят, а просто защото не беше там.

Отговорници започнаха да подреждат тълпата в нещо, наподобяващо колона. Страйк се вля в масата от протестиращи, мълчалива едра фигура, дето отказваше да се помести, така че младите организатори, постреснати от размерите му, го третираха като скала, около която да канализират потока, когато той зае място точно зад СМОСО. Кльощав младеж също с маската на „Анонимни“ поздрави Страйк с два вдигнати палеца и Страйк му върна жеста.

Джими бе запалил ръчно свита цигара и продължаваше да се занася с двете момичета до него, които се надпреварваха за вниманието му. По-тъмнокосата от двете, особено привлекателна, държеше двустранно знаме с изрисуван портрет на Дейвид Камерън, уподобяващ Хитлер, който наблюдава участниците на олимпийския стадион през 1936 година. Беше впечатляващо арт постижение и Страйк имаше достатъчно време да му се полюбува, когато процесията най-сетне пое с постоянна крачка, заобиколена отстрани от полицаи и отговорници в открояващи се якета, като постепенно излезе от парка на дългата и права Роуман Роуд.

Гладкият асфалт бе малко по-удобен за протезата на Страйк, но ампутираният крайник все така го болеше. След няколко минути се подхвана скандиране: „Не на ядрените ракети! Не на ядрените ракети!“.

Няколко фотографи от пресата вървяха гърбом напред на пътя, за да снимат предните редове на маршируващите.

– Хей, Либи – каза Джими на момичето, което държеше ръчно рисуваното знаме с Хитлер, – искаш ли да се качиш на раменете ми?

Страйк забеляза едва прикриваната завист на приятелката й, когато Джими се наведе, така че Либи да го възседне, след което я вдигна над множеството и знамето й щръкна достатъчно високо, та фотографите отпред да го видят.

– Ако им покажеш циците си, ще сме на първа страница! – подвикна й Джими.

– Джими! – изписка тя с престорено негодувание. Усмивката на приятелката й беше принудена. Фотоапаратите щракаха, а Страйк с гримаса от болка зад пластмасовата маска, се стараеше да не куца твърде очебийно.

– Онзи с най-големия фотоапарат постоянно беше фокусиран върху теб – каза Джими, когато най-после свали момичето на земята.

– По дяволите, ако попадна във вестниците, мама ще вдигне олелия до небето – продума тя възбудено и закрачи редом с Джими, като не пропускаше възможност да го сръчка или шляпне, докато той я дразнеше, че се бои какво ще кажат родителите й. По преценка на Страйк тя беше към петнайсет години по-млада от него.

– Забавляваш ли се, Джими?

Маската ограничаваше периферното зрение на Страйк, така че едва когато несресаната доматеночервена коса изникна точно пред него, той осъзна, че Флик се е присъединила към демонстрантите. Внезапната й поява изненада и Джими.

– О, ето те! – рече той, като неумело имитира задоволство.

Флик стрелна остро момичето на име Либи и малката боязливо забърза напред. Джими се опита да преметне ръка през раменете на Флик, но тя я отхвърли.

– Леле! – възкликна той с престорена невинност. – Какво ти става?

– Познай от три пъти – озъби му се Флик.

Страйк виждаше, че Джими се колебае какъв тон да възприеме с нея. По хубавото му лице се изписа раздразнение, но и известна предпазливост. За втори път той се опита да я прегърне. Този път тя плесна ръката му.

– Леле! – изрече отново той, но този път агресивно. – Това пък защо беше?

– Аз ти върша мръсната работа, а ти се занасяш с нея! За идиотка ли ме мислиш, Джими?

– Не на ядрените ракети! – кресна един от отговорниците в мегафон и тълпата отново подхвана скандирането. Крясъците на жена до Страйк с прическа тип „мохикан“ бяха остри и вресливи като на паун. Единственият плюс на подновеното скандиране беше, че сега можеше да стене несдържано от болка, когато стъпеше с протезата накриво, което си бе известно облекчение и караше маската да подскача върху изпотеното му лице. Присвил очи през процепите й, гледаше разправията между Флик и Джими, но не чуваше нито дума от нея през глъчката на тълпата. Едва когато скандирането затихна, най-после успяваше да улавя по нещо от онова, което си казваха.

– До гуша ми дойде – недоволстваше Джими. – Не аз забърсвам студенти по баровете...

– Ти ме беше зарязал! – яростно му изшептя Флик. – Беше ме зарязал, мамка му! Каза, че не искаш обвързване...

– Беше моментно – дрезгаво възрази Джими. – Намирах се под стрес. Били ме побъркваше. Не очаквах да хукнеш към бара и да се хванеш с някакъв шибан...

– Каза, че ти е писнало...

– Абе ядосах се и надрънках куп глупости, дето не ги мисля. Ако аз отивам всеки път да изчукам някоя, когато ти ме нервираш...

– Понякога си мисля, че единствената причина да ме държиш, е Чиз...

– По-тихо, мамка му!

– А днес никак не ми беше забавно в онази къща, дето тръпки те побиват...

– Казах, че съм ти благодарен, обсъдихме го вече! Трябваше да се погрижа листовките да бъдат отпечатани, иначе щях да дойда с теб.

– Че ми се наложи и да чистя – неочаквано изхлипа тя. – Отвратително беше. А днес ме прати... Това е ужасно, Джими, мястото му е в болница, в тежко състояние е...

Джими се огледа. Попаднал за миг в полезрението му, Страйк се помъчи да не куца, но всеки път, когато се молеше наум на болния си крак да крачи естествено, сякаш стъпваше върху хиляда огнени мравки.

– После ще го откараме в болница – обеща Джими. – Само че сега всичко ще обърка, ако го оставим на свобода, знаеш го какъв е... Веднъж Уин да се сдобие с онези снимки... Хей – меко изрече Джими и я прегърна за трети път. – Страшно съм ти признателен.

– Да бе – подсмръкна Флик и изтри нос с опакото на дланта си. – Само заради парите. Защото дори нямаше да знаеш какво е направил Чизъл, ако...

Джими грубо я притегли към себе си и я целуна. За секунда тя се дърпаше, после разтвори устни. Продължиха да се целуват в движение. Страйк ги виждаше как движат езици в устата на другия. Леко залитаха, докато вървяха, другите наоколо им се подсмихваха, а момичето, което Джими бе вдигнал на раменете си, изглеждаше съкрушено.

– Джими – промърмори Флик най-сетне, след като целувката приключи, но ръката му още я беше обгърнала. Очите й сега бяха влажни от похот, а гласът – мек. – Мисля, че трябва да дойдеш и да поговориш сериозно с него. Все дрънка за онзи проклет детектив.

– Какво? – попита Джими, макар за Страйк да беше ясно, че е чул.

– За Страйк, онзи еднокракия гадняр от армията. На Били той му е фикс идея. Въобразил си е, че ще го спаси.

Най-накрая стигнаха до крайната точка на похода: Боу Куотър на Феърфийлд Роуд, където квадратната тухлена кула на стара фабрика за кибрит, предлагана площадка за някои от предвижданите ракети, пронизваше небето.

– Ще го спаси ли? – подхвърли презрително Джими. – За бога, че той да не е подлаган на изтезания?

Маршируващите развалиха редиците си и отново се превърнаха в безформена тълпа, която заобиколи тъмнозеленото езеро пред евентуалната площадка за ракетите. Страйк много би дал да можеше да седне на пейка или поне да се облегне на дърво, както бяха направили мнозина от демонстрантите, та да отнеме тежестта от недъгавия си крак. И кожата, чието предназначение не бе да носи тежестта му, а сега бе раздразнена и възпалена, и сухожилията в коляното му умоляваха за налагане с лед и почивка. Вместо това той закуцука след Джими и Флик, които вървяха в периферията на множеството, далеч от съмишлениците си от СМОСО.

– Искаше да те види, а аз му обясних, че си зает – чу да казва Флик. – Разплака се. Беше ужасно, Джими.

Като се преструваше, че гледа мадия чернокож мъж с микрофон, който се качваше на сцена пред множеството, Страйк се доближи още повече до Джими и Флик.

– Ще се погрижа за Били, когато получа парите – казваше Джими на Флик. Вече изглеждаше виновен и разколебан. – Естествено, че ще се погрижа за него... и за теб. Няма да забравя какво направи.

На нея й хареса да чуе това. С крайчеца на окото си Страйк видя как мърлявото й лице се зачерви от вълнение. Джими извади от джоба си пакет тютюн и цигарени хартийки и се залови да си свива нова цигара.

– Значи още приказва за шибания детектив, а?

– Да.

Джими запали и известно време пуши мълчаливо, а погледът му се рееше разсеяно над тълпата.

– Знаеш ли какво? – изрече внезапно. – Ще ида при него сега. Ще го поуспокоя. Нужно ни е да остане там още малко време. Идваш ли?

Той протегна ръка и Флик я пое с усмивка. Тръгнаха да се отдалечават.

Страйк им даде къса преднина, после свали маската и вехтия сив суитшърт, първата замени с тъмните очила, които бе взел за тъкмо такъв случай, и метна маската и суитшърта върху захвърлените от тях знамена.

Крачката на Джими сега бе съвсем различна от тази при умерения марш. На Флик й се налагаше да подтичва, та да е в крак с него, а Страйк скоро скърцаше със зъби, тъй като нервните окончания на възпалената кожа при мястото на ампутацията се търкаха в протезата, а претоварените мускули на бедрото стенеха в протест.

Потеше се обилно, стойката му ставаше все по-неестествена. Минувачите започваха да го заглеждат. Усещаше любопитството и жалостта им, докато тътреше протезата си. Знаеше, че бе редно да не си пропуска упражненията за раздвижване и да поддържа ветото върху пържените картофи, че в един идеален свят днес би си взел почивен ден, за да отдъхва със свалена протеза и с пликче лед върху болното място. Продължи да куцука напред и отказа да се вслуша в тялото си, което го умоляваше да спре; разстоянието между него и Джими и Флик все повече се увеличаваше, а компенсиращите движения на горната част на тялото му и на ръцете вече ставаха гротескни. Можеше само да се моли Джими или Флик да не се обърнат и да погледнат зад себе си, защото нямаше начин Страйк да остане инкогнито, ако го зърнеха такъв разкривен и запъхтян. Вече изчезваха в спретната тухлена кутийка, вход към метростанция „Боу“, а Страйк пъхтеше и се потеше на отсрещната страна на улицата.

Когато слезе от тротоара, жестока болка прониза дясното му бедро, сякаш мускулът бе прорязан с нож. Кракът му поддаде и той падна, протегнатата му ръка остърга асфалта, удари си таза, рамото и главата в настилката. Някъде наблизо жена изписка шокирано. Свидетелите на станалото щяха да го вземат за пиян. Случвало се бе преди, когато бе падал. Унизен, гневен и стенещ от болки, Страйк допълзя обратно до тротоара и издърпа десния си крак от платното пред прииждащия трафик. Млада жена се приближи да го попита има ли нужда от помощ, той й изръмжа грубо, после се почувства виновен.

– Извинете – изграчи дрезгаво, но тя си беше отишла, забързана към двете си приятелки.

Дотътри се до перилата покрай тротоара и седна там с гръб, опрян в металните пречки, докато от него се лееше пот и кръв. Съмняваше се, че би могъл да се изправи без помощ. Докосна задната страна на крака си над протезата и напипа подутина като яйце. Изпъшка, защото предположи, че е скъсал подколянно сухожилие. Болката бе толкова остра, че започна да му се гади.

Извади от джоба мобилния си телефон. Екранът му бе пукнат, тъй като бе паднал върху него.

– Майната му на всичко – процеди, затвори очи и облегна глава на студения метал.

Седя неподвижно няколко минути, отминаван с безразличие от хората, които го мислеха за скитник или за пиян, и през това време обмисляше ограничените варианти пред себе си. Най-после си призна, че е напълно притиснат в ъгъла, отвори очи, избърса лице с ръката над китката си и набра номера на Лорелай.

23

„...съхне и вехне в този нерадостен брак...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

В ретроспекция Робин бе наясно, че уикендът за празнуването на годишнината от сватбата е бил обречен още преди да започне, още долу в криптата на Камарата на общините, когато отказа на молбата на Страйк да следи Джими.

В опит да отхвърли чувството си за вина беше споделила искането на Страйк с Матю, когато той я взе след работа. Вече напрегнат от усилието да придвижва през натоварения трафик в петък вечер ленд роувъра, който мразеше, Матю мина в офанзива и настояваше да разбере защо е гузна след всичкия робски труд, положен за Страйк през последните две години, и продължи да оплюва съдружника й толкова злобно, та Робин се почувства длъжна да го защити. Все още се разправяха по повод работата й час по-късно, когато Матю внезапно забеляза, че на жестикулиращата лява ръка на Робин ги нямаше нито годежния, нито венчалния пръстен. Никога не ги слагаше, когато играеше ролята на неомъжената Вениша Хол, и напълно бе забравила, че нямаше как да ги вземе от дома им на Албъри Стрийт, преди да тръгнат за хотела.

– Проклетата ни годишнина е, а ти не се сещаш дори да си сложиш пръстените! – кресна Матю.

Час и половина по-късно спряха пред сградата на хотела от меко златисти тухли. Сияещ мъж в униформа отвори вратата на Робин. Нейното „благодаря“ бе недоловимо заради твърдата и горчива буца в гърлото й.

Почти не си говореха по време на вечерята, приготвена от готвач, удостоен със звезда „Мишлен“. Робин със същата сила би могла да дъвче полистирол и прах. Огледа околните маси. Двамата с Матю бяха единствената млада двойка. Бегло се почуди дали някои от тези съпрузи бяха преминали през подобни препятствия в брака си и ги бяха надмогнали.

Тази нощ спаха с гръб един към друг.

В събота Робин се събуди с осъзнаването, че всеки миг в хотела, всяка стъпка в грижливо поддържания му парк с лавандулова алея, японска градина, овощна градина и лехи с органични зеленчуци им струваше малко състояние. Вероятно Матю си мислеше същото, защото се държеше помирително по време на закуската. И все пак разговорът им постоянно доближаваше опасни територии, от които те бързаха да се отдръпнат. От напрежението в слепоочието на Робин запулсира главоболие, но тя не искаше да помоли персонала за обезболяващи, защото всеки знак за дискомфорт можеше да доведе до нова караница. Робин се питаше какво ли е да си имал сватба и меден месец, които да не се боиш да си спомняш. Накрая се спряха на темата за работата на Матю като най-безопасна, докато се разхождаха из парка.

Следващата събота щеше да има благотворителен мач по крикет между неговата фирма и друга. Матю, който бе също толкова добър в крикета, както и преди в ръгбито, очакваше срещата с голямо нетърпение. Робин слушаше хвалбите му за неговите собствени умения и подигравките по адрес на несръчния Том, смееше се в точните моменти, издаваше утвърдителни звуци и непрестанно в едно студено и нещастно кътче на съзнанието си се питаше какво ли ставаше сега в Боу, дали Страйк е отишъл на протестния поход, дали е научил нещо полезно за Джими, като в същото време се чудеше и маеше как тя, Робин, се бе озовала с този надут и вгледан в себе си човек, който напомняше красивото момче, някога обичано от нея.

За пръв път в живота си тази нощ Робин прави секс с Матю само за да избегне скандала, който би последвал отказа й. Беше годишнината от сватбата им, така че трябваше да правят секс като един вид нотариален печат върху уикенда и носещ също толкова удоволствие. Сълзи запариха в очите й, когато Матю стигна до кулминацията и онази студена и нещастна частица от нея, заровена дълбоко в покорното й тяло, се почуди как така той не можеше да почувства нещастието й, как успяваше да си въобразява, че бракът им е успешен.

След като Матю се изтъркаля встрани и каза всичко, което се предполагаше, че е редно, тя преметна ръка върху мокрите си очи. За пръв път, когато му отговори „И аз те обичам“, знаеше извън всяко съмнение, че лъже.

След като Матю заспа, Робин много внимателно се пресегна да вземе телефона от нощното шкафче и провери съобщенията си. Нямаше нищо от Страйк. Откри в Гугъл снимки от протестния марш в Боу и й се стори, че разпознава сред тълпата високия мъж с къдрава коса, който си бе сложил маска на Гай Фокс. Робин остави телефона си с лицето надолу върху нощното шкафче, за да затули светлината му, и затвори очи.

24

„Обземат я необуздани пристъпи на дива страст и очаква от мен да й отвърна със същата.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Страйк се върна в двете си мансардни стаи на Денмарк Стрийт след цели шест дни, рано в петък сутринта. Опрян на патерици, с прибрана протеза в сака, който висеше през рамото му, със забоден с безопасни игли подвит крачол на десния крак, той отблъскваше с изражението си косите съчувствени погледи, хвърляни му от минувачите, докато се движеше по късата улица към номер двайсет и четири.

Не беше ходил на лекар. Лорелай се обади на джипито си, след като тя и получилият щедър бакшиш таксиметров шофьор успяха да качат с подкрепяне Страйк до апартамента й, но лекарят поиска Страйк да отиде за преглед в кабинета му.

– Какво искате, да стигна дотам на куц крак ли? Подколянното сухожилие е, чувствам го – тросна му се той по телефона. – Знам какво ми е нужно: почивка, лед и всякакви ми ти такива. Случвало се е и преди.

Принуден бе да наруши правилото си без последователни нощувки в дома на жена, като прекара четири дни и пет нощи у Лорелай. Сега съжаляваше, но какъв избор бе имал? Беше спипан натясно, или както Чизъл би казал: a fronte praecipitum. a tergo lupi[2].

С Лорелай имаха уговорка да вечерят заедно в събота. Предпочете да й каже истината, отколкото да търси извинение, че срещата се отменя, и се оказа принуден да приеме помощта й. Сега му се щеше да се бе обадил на старите си приятели Ник и Илза или дори на Пищяла, но вече беше твърде късно. Вредата бе сторена.

Съзнанието, че е несправедлив и неблагодарен, не помагаше за повишаване на настроението му, докато едва тътреше себе си и сака нагоре по стълбите. Въпреки че някои моменти от престоя му в дома на Лорелай бяха извънредно приятни, всичко бе съсипано от случилото се миналата вечер и вината си бе изцяло негова. Той бе допуснал да се стигне дотам, тъкмо онова, от което се пазеше, откакто бе напуснал Шарлот, защото бе свалил гарда, приел бе чаши чай, домашно сготвени ястия, мило внимание, докато накрая снощи в тъмнината тя бе прошепнала срещу голите му гърди „Обичам те“.

Отново направи гримаса заради усилието да балансира върху патериците, докато отключваше външната си врата, и почти се стовари в апартамента си. Затръшна вратата зад себе си, пусна сака на пода, отиде до малкия стол край масата с гетинаксов плот в помещението, което съчетаваше кухня и дневна, отпусна се на него и запрати патериците встрани. Бе облекчение да си е у дома и сам, колкото и трудно бе да се оправя при крака си в това състояние. Би трябвало да си дойде по-скоро, то се знае, но след като не бе в състояние да следи когото и да било и изпитваше значителен дискомфорт, по-лесно бе да остане в удобното кресло, кракът му да почива върху голяма квадратна табуретка, да праща есемеси с инструкции до Робин и Баркли, а Лорелай да му поднася ядене и пиене.

Страйк запали цигара и отново се замисли за всички жени, изредили се след Шарлот. Първо, Киара Портър, красавица, с която бяха преспали веднъж без съжаления и от двете страни. Няколко седмици, след като се прочу в пресата след решаване на случая „Ландри“, Киара му се обади. Явно в съзнанието на модела се бе издигнал от добър за чукане до евентуален приятел, след като бе вече знаменитост, но той отказа повече срещи с нея. Приятелки, които искаха да бъдат фотографирани с него, не го устройваха с неговата професия.

После дойде Нина, която работеше в издателство и която той бе използвал, за да получи информация по случай. Харесал я беше, но явно недостатъчно, като се замисляше сега, че да прояви уважение. Наранил бе чувствата на Нина. Не се гордееше с това, но пък и не бе нещо, което чак да го лиши от сън.

Елин бе по-различна – красива и най-хубавото, удобна, затова с нея се задържа по-дълго. Тя бе в процес на развод с богат човек и нуждата й от дискретност не отстъпваше на неговата. Прекарали бяха няколко месеца заедно, преди той да я олее с червено вино и да си излезе от ресторанта, където вечеряха. После й се обади да се извини, но тя му заяви, че е свършено, преди да е доизказал изречението. Предвид че я бе оставил унизена в „Льо Гаврош“ и я бе натоварил със солидна сметка за химическо чистене, стори му се, че ще прояви лош вкус да вметне: „И аз точно същото се канех да кажа“.

След Елин дойде Коко, за която той предпочиташе да не се замисля, а сега се бе появила Лорелай. Нея харесваше повече от всички други и тъкмо заради това съжаляваше, че тъкмо тя бе изрекла „Обичам те“.

Две години по-рано Страйк бе дал обет пред себе си, а той много рядко даваше обети, защото разчиташе, че ще ги спази. След като на никоя жена освен на Шарлот не бе казвал „Обичам те“, нямаше и да го каже на друга, ако не бе напълно уверен, че иска да остане с тази жена и да си създаде живот с нея. Щеше да е подигравка с чувствата му към Шарлот, ако използваше думите при по-несериозни обстоятелства. Само любов би могла да оправдае хаотичната им връзка и многото й подновявания, при все да бе съзнавал дълбоко в себе си, че нищо няма да излезе. За Страйк любовта бе болка, търсено и изстрадано чувство. Нямаше да я намери в спалнята на Лорелай с нейните завеси на каубойки.

И тъй, той не каза нищо, след като тя пошепна своето обяснение, а после, когато го попита дали я е чул, той отвърна:

– Да, чух те.

Страйк се пресегна за цигарите си. Да, чух те. Е, това поне не беше лъжа. Със слуха му всичко си беше наред. Последва много дълго мълчание, после Лорелай стана от леглото и отиде в банята, където прекара трийсет минути. Страйк реши, че е влязла там да плаче, макар да бе достатъчно възпитана да го направи тихо, така че той не я чу. Лежал бе в леглото и се бе чудил какво би могъл да й каже, дето да е и мило, и вярно, но му беше ясно, че нищо по-малко от „И аз те обичам“ нямаше да е приемливо за нея, а факт бе, че той не я обичаше и не се канеше да лъже.

Когато тя се върна обратно в леглото, той взе да милва рамото й. Тя го остави да го прави известно време, после му каза, че е уморена и трябва да поспи.

Ама какво се очакваше от мен?, запита въображаема инквизиторка, която силно наподобяваше сестра му Луси.

Можеше например да не приемаш чаши с чай и минети, дойде презрителният отговор, на което Страйк, изнервен от пулсирането в крака, отвърна: Майната ти.

Мобилният му телефон иззвъня. Беше залепил с тиксо пукнатия екран и сега през него се мержелееше непознат номер.

– Страйк.

– Здрасти, Страйк, Кълпепър е.

Доминик Кълпепър, който бе работил за „Нюз ъв дъ Уърлд“ до закриването му, бе осигурявал понякога работа на Страйк. Отношенията помежду им, никога нестигали до сърдечност, бяха станали малко антагонистични, когато Страйк отказа на Кълпепър ексклузивни подробности за последните си два случая с убийство. Сега Кълпепър работеше в „Сън“ и бе сред журналистите, които най-ревностно разчепкваха личния живот на Страйк след арестуването на Шакълуелския изкормвач.

– Обаждам се да питам дали си свободен да поработиш за нас – осведоми го Кълпепър.

Хич не ти липсва нахалство.

– Какво точно имаш предвид?

– Да изровиш нещо компрометиращо за министър от правителството.

– Кой е той?

– Ще разбереш, ако приемеш задачата.

– В момента съм много натоварен. Компрометиращо от какъв характер?

– Тъкмо затова си ни нужен, ти да го научиш.

– Откъде знаете, че има нещо компрометиращо?

– От удобно ситуиран източник – отвърна Кълпепър.

– За какво съм ви аз, като имате удобно ситуиран източник?

– Не е готов да говори. Просто намекна, че има мръсотийки, които да бъдат изровени. Не една и две.

– Съжалявам, не мога, Кълпепър – отвърна Страйк. – Графикът ми е запълнен.

– Сигурен ли си? Защото плащаме много добре.

– Печеля прилично напоследък – посочи детективът и запали втора цигара от фаса на първата.

– Обзалагам се, че е така, голям късметлия си ти – въздъхна Кълпепър. – Е, тогава ще го възложим на Патерсън. Познаваш ли го?

– Бившия служител от Централното управление? Засичали сме се един-два пъти – каза Страйк.

Разговорът завърши с взаимни неискрени благопожелания и остави Страйк с още по-силни мрачни предчувствия. Потърси Кълпепър в Гугъл и видя, че преди две седмици е написал материал за фондация „Равнопоставеност“.

Разбира се, беше възможно повече от един министър да е заплашен от изобличаване от страна на „Сън“ за нарушения на обществения вкус или морал, но фактът, че Кълпепър съвсем неотдавна бе имал близост със семейство Уин, в голяма степен потвърждаваше правотата на Робин, че тъкмо Герайнт е подал сигнала до „Сън“ и че в скоро време Патерсън щеше да разследва именно Чизъл.

Страйк се почуди дали Кълпепър знаеше, че той, Страйк, вече работи за Чизъл, дали обаждането му не целеше да накара детектива в изненадата си да изтърве информация, но не му изглеждаше особено правдоподобно. Репортерът би бил много глупав да осведоми Страйк кого възнамерява да наеме, ако вече бе наясно, че Страйк получава заплащане от министъра.

Страйк познаваше Мич Патерсън по репутация: през последната година два пъти бяха наемани от срещуположни страни на развеждащи се съпрузи. Той бе бивш старши служител в Централното управление на полицията, оттеглил се поради ранно пенсиониране. Патерсън беше преждевременно побелял и имаше лице на сърдит булдог. Макар и антипатичен като човек, поне според Ерик Уордъл Патерсън бил способен в работата си.

– Е, то се знае, в новата си кариера няма да може да пребива хората – коментирал бе Уордъл, – така че едно ефикасно средство в арсенала му отпада.

На Страйк не му се нравеше особено мисълта, че Патерсън скоро щеше да се включи в случая. Отново взе мобилния си телефон и видя, че нито Робин, нито Баркли бяха звъняли да му докладват през последните дванайсет часа. Едва предишния ден му се бе наложило отново да успокоява Чизъл, който му се обади да изрази съмнения относно Робин предвид резултатите й дотук.

Нервиран от безсилието на служителите си, а и от своето собствено, Страйк прати на Баркли и Робин едно и също съобщение:

От „Сън“ се опитаха да ме наемат да разследвам Чизъл. Незабавно се обади да докладваш. СПЕШНО ми трябва полезна информация.

Като отново придърпа патериците към себе си, стана да направи инвентаризация на хладилника и кухненските си шкафове. Установи, че при следващите четири хранения ще му се налага да консумира само консервирана супа, ако не предприемеше поход до супермаркета. Изсипа вкисналото мляко в мивката, приготви си чаша черен чай и се върна до кухненската маса, където запали трета цигара и се замисли без ентусиазъм как трябваше да се заеме с разтягания за подколянното сухожилие.

Телефонът му отново иззвъня. Като видя, че е Луси, остави обаждането да се прехвърли на гласова поща. Сега най-малко му се слушаха подробности за последното заседание на училищното настоятелство.

Няколко минути по-късно, докато Страйк беше в банята, тя отново го потърси. Добра се на куц крак до кухнята с наполовина смъкнати панталони с надеждата да са Робин или Баркли. Като видя номера на сестра си за втори път, просто изруга на висок глас и се върна в банята.

Третото обаждане го убеди, че тя няма да се откаже. Като тръшна на масата кутията със супа, която отваряше, Страйк взе телефона си.

– Луси, зает съм, какво има? – изрече кисело.

– Баркли е.

– А, крайно време беше. Някакви новини?

– Малко нещо за Флик, мацето на Джими, ако е от помощ.

– Всичко е от помощ – каза му Страйк. – Защо не се обади по-рано?

– Узнах го едва преди десет минути – посочи невъзмутимо Баркли. – Току-що я чух да го казва на Джими в кухнята. Присвоявала пари в службата си.

– Каква служба?

– Не поясни. Бедата е, че Джими май не примира много за нея по моите наблюдения. Не съм сигурен, че ще се разтревожи, ако я арестуват.

В ухото на Страйк прозвуча разсейващ сигнал. Някой друг се опитваше да се свърже с него. Погледна телефона и видя, че отново е Луси.

– Но ще ти кажа какво още научих от него – продължи Баркли. – Снощи беше друсан. Каза, че познавал министър от правителството с окървавени ръце.

Бийп. Бийп. Бийп.

– Страйк, там ли си?

– Да, тук съм.

Страйк никога не бе разказвал на Баркли историята на Били.

– Какво точно каза той, Баркли?

– Дрънкаше за правителството, за торите, каква банда негодници били. И после взе, че изтърси „и шибани убийци“. Попитах го за какво говори. А той отвърна: „Знам един, дето е с окървавени ръце. Хлапета“.

Бийп. Бийп. Бийп.

– Имай наум, че тия от СМОСО са пълни откачалки. Може да говори за съкращения в помощите за деца. За тях това си е равносилно на убийство. Не че аз самият оценявам високо политиката на Чизъл.

Бийп. Бийп. Бийп.

– И не си забелязал Джими да е отскачал до Оксфордшър?

– Не и докато го държа под око.

Бийп. Бийп. Бийп.

– Добре – каза Страйк. – Продължи да разузнаваш. Съобщи ми, ако научиш нещо.

Затвори и извика на екрана номера на Луси.

– Здравей, Луси – изрече нетърпеливо. – Сега съм малко зает, може ли...

Но когато тя заговори, лицето му се изопна. Още по средата на задъханите й думи той вече бе грабнал ключовете си и патериците.

25

„Ще се опитаме да те обезсилим да причиняваш вреди.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Съобщението на Страйк, в което той настояваше за доклад, стигна до Робин в девет без десет, когато вървеше по коридора с офисите на Изи и Уин. Дотолкова нямаше търпение да види какво й пише, че се закова намясто насред пустата пътека.

– О, по дяволите – промърмори, като разбра, че интересът на „Сън“ към министъра расте. Облегна се на стената на коридора и тъй като всичките дъбови врати бяха затворени, стисна зъби, та да позвъни на Страйк.

Не бяха разговаряли, откакто му отказа да следи Джими. Когато му се обади в понеделника да му се извини лично, вдигна Лорелай.

– О, здравей, Робин, аз съм!

Едно от ужасните неща при Лорелай беше, че е симпатична. По причини, в които Робин не би желала да се рови, би предпочела тя да беше неприятна.

– Съжалявам, той е под душа. Прекара тук целия уикенд, контузил си коляното, докато следял някого. Не ми разправи подробности, но ти сигурно знаеш. Наложи му се да ми звъни от улицата, ужасно беше, не можеше да се изправи. Докарах го с такси дотук и платих на шофьора да ми помогне да качим Корм. Не може да носи протезата, с патерици е...

– Просто му предай, че съм се обаждала – каза Робин, а в стомаха й все едно имаше лед. – Не е нещо важно.

Робин си бе преповтаряла няколко пъти разговора в главата си оттогава. В тона на Лорелай се долавяше безпогрешна собственическа нотка, когато говореше за Страйк. На Лорелай се бе обадил той, когато се бе озовал в беда (а как иначе, нима очакваше да позвъни на теб в Оксфордшър?), в апартамента на Лорелай бе прекарал остатъка от уикенда (те имат връзка, къде другаде да иде?), Лорелай го обгрижваше и утешаваше и може би го подкрепяше в злословията му срещу Робин, без която не би се стигнало до тази злополука.

А сега тя трябваше да се обади на Страйк и да му съобщи, че пет дни по-късно не разполага с полезна информация. Офисът на Уин, така удобно достъпен, когато бе започнала работа тук преди две седмици, сега бе грижливо заключван, когато на Герайнт и Аамир им се наложеше да излязат. Робин бе сигурна, че това е дело на Аамир, че е започнал да я подозира след инцидентите с изпуснатата гривна и подвикването на Рафаел, когато я бе сварил да подслушва телефонния разговор на Аамир.

– Поща.

Робин се извърна и видя добродушен на вид побелял човек да бута количка.

– Ще взема всичко за Чизъл и Уин, имаме среща – чу се да изрича Робин.

Пощальонът й подаде купчинка писма заедно с кутия с прозрачно прозорче от целофан, през което Робин видя вътре много реалистично изработен пластмасов зародиш. Отгоре имаше надпис: „Законно ли е да ме убиете?“

– О, господи, това е ужасно – промълви Робин.

Пощальонът се позасмя.

– Нищо не е в сравнение с други неща, които получават – рече утешително. – Нали помните онзи бял прах, за който говориха в новините? Твърдяха, че било антракс. Въздух под налягане, ей това беше. А веднъж доставих лайно в кутия. Смърдеше и през опаковката. Бебето е за Уин, не за Чизъл. Тя е тази, дето подкрепя свободния избор. Е, как е, харесва ли ви тук? – попита я той, явно склонен да си побъбрят.

– Страшно много – отвърна Робин, чието внимание бе привлечено от един от пликовете, така необмислено взети от нея. – Извинете ме.

Като обърна гръб на офиса на Изи, тя забърза покрай пощальона и пет минути по-късно излезе на терасата с кафенето, разположена на брега на Темза. Отделена бе от реката от ниска каменна стена, върху която бяха подредени лампи от черно ковано желязо. Вляво и вдясно бяха съответно мостовете „Уестминстър“ и „Ламбет“, първият боядисан в зелено като креслата в Камарата на общините, вторият – в алено като тези в Камарата на лордовете. На отсрещния бряг се издигаше бялата фасада на Лондонския общински съвет, а помежду двореца и кметството течеше широката Темза с искряща сивееща повърхност над тинестите дълбини.

Седнала встрани от ранните посетители на кафенето, така че да не бъде чувана, Робин насочи вниманието си към едно от писмата, адресирани до Герайнт Уин, които така безразсъдно бе грабнала от пощальона. Името и адресът на подателя бяха грижливо изписани отзад на плика с неравен курсив: сър Кевин Роджърс, Елмс 16, Флийтуд, Кент. Поради факта, че бе изчела много за фондацията на семейство Уин, Робин знаеше, че възрастният сър Кевин, който бе спечелил сребърен медал на бягане с препятствия на олимпиадата през 1956 година, е един от попечителите на фондацията „Равнопоставеност“.

Кое ли караше хората, запита се Робин, да прибягват до писма в съвремието, когато телефонните обаждания и имейлите бяха толкова по-лесни и по-бързи?

На мобилния си телефон откри телефонен номер за сър Кевин и лейди Роджърс, отговарящ на адреса. Каза си, че са достатъчно възрастни, та още да използват стационарен пост. Отпи глътка кафе за подсилване и написа отговор на Страйк.

Движа се по една следа, ще се обадя при първа възможност.

После изключи идентификацията на телефона си, извади химикалка и бележника, в който бе записала номера на сър Кевин, и набра цифрите.

След третото позвъняване отговори възрастна жена. Робин заговори с уелски акцент, за който се опасяваше, че никак не го бива.

– Може ли да говоря със сър Кевин, моля?

– Дела ли е?

– Там ли е сър Кевин? – повтори Робин малко по-високо. Надявала се бе да избегне да се представя за министър от правителството.

– Кевин! – извика жената. – Кевин! Дела е!

Чу се шум от тътрещи се по пода крака и Робин си представи карирани къщни чехли.

– Ало?

– Кевин, Герайнт току-що е получил писмото ти – каза Робин и примижа, тъй като акцентът й бе някъде по средата между Кардиф и Лахор.

– Прощавай, Дела, какво? – немощно избъбри мъжът.

Изглежда беше глух, което се явяваше едновременно и предимство, и спънка. Робин заговори колкото можеше по-високо и отчетливо. Сър Кевин я чу чак на третия й опит.

– Казах на Герайнт, че ще се наложи да подам оставка, освен ако не вземе спешни мерки – обясни той с нещастен тон. – Ти си стара приятелка, Дела, и това беше... все още е благородна кауза, но трябва да мисля и за своята позиция. Аз го предупредих.

– Но защо, Кевин? – попита Робин и взе химикалката.

– Той не ти ли показа писмото ми?

– Не – отвърна Робин съвсем искрено с готова за писане химикалка.

– О, боже – промълви със слаб глас сър Кевин. – Ами... едно на ръка, двайсет и пет хиляди лири неотчетени пари си е сериозна работа.

– Какво друго? – попита Робин, като бързо записваше.

– Моля?

– Ти каза „едно на ръка“. Какво друго те тревожи?

Робин чу как жената, която беше вдигнала телефона, заговори в далечина. Звучеше ядосана.

– Дела, предпочитам да не го обсъждаме в подробности по телефона – отвърна смутен сър Кевин.

– Е, това е много разочароващо – каза Робин, като се надяваше, че успява да имитира мелодичния и високопарен говор на Дела. – Надявах се, че поне ще ми кажеш защо, Кевин.

– Е, ами историята с Мо Фара...

– Мо Фара? – повтори Робин с неподправена изненада.

– Какво рече?

– Мо Фара?

– Нима не знаеше? – пророни сър Кевин. – О, боже... О, боже...

Робин чу стъпки и после отново заговори жената, първо приглушено, после ясно.

– Дай аз да говоря с нея... Кевин, пусни... Слушай, Дела, Кевин е много разстроен покрай всичко това. Той подозираше, че ти не си наясно какво става и ето на, оказа се прав. Никой не иска да те тревожи, Дела – изрече тя, сякаш бе на мнение, че подобна закрила е неуместна, – но истината е, че... Не, тя трябва да знае, Кевин. Герайнт обещава на хората неща, които не може да изпълни. На деца инвалиди и семействата им се гарантира, че ще бъдат посетени от Дейвид Бекъм, Мо Фара и от не знам си още кого. Сега всичко ще излезе наяве, Дела, след като е замесена Комисията по фондациите, а аз не желая името на Кевин да бъде окаляно. Той е човек със съвест и принципи и стори всичко по силите си. От месеци подканя Герайнт да оправи сметките, а освен това и Елспет... не, Кевин, няма, ще й го кажа... Нещата могат да станат крайно неприятни, Дела. Може да стигне до полицията и до вестниците. Съжалявам, но аз трябва да мисля за здравето на Кевин.

– Каква е историята на Елспет? – попита Робин, като продължаваше да записва.

Сър Кевин изрече нещо умолително в далечина.

– Няма да говоря за това по телефона – отсече лейди Роджърс. – Трябва да попиташ Елспет.

Пак се чуха влачещи се стъпки и сър Кевин отново взе слушалката.

– Дела, знаеш колко те уважавам. Иска ми се нещата да стояха другояче.

– Да – отвърна Робин. – Е, значи ще трябва да се обадя на Елспет.

– Какво каза?

– Ще се обадя на Елспет.

– О, боже – изпъшка сър Кевин. – Но все пак може нищо да няма там.

Робин се зачуди дали да поиска номера на Елспет, но реши да не го прави. Дела със сигурност би трябвало да го има.

– Все пак ми се ще да ми кажеш каква е тази история с Елспет – каза тя с готова над бележника химикалка.

– Не ми се иска – отвърна жално сър Кевин. – Такива слухове могат да съсипят репутацията на човек...

Отново заговори лейди Роджърс.

– Толкова имахме да кажем. Цялата тази история се отрази много зле на Кевин, стресира го. Съжалявам, но това е последната ни дума по въпроса, Дела. Дочуване.

Робин остави телефона на масата до себе си и се огледа да се увери, че никой не я наблюдава. Отново взе телефона и прегледа списъка с попечителите на фондация „Равнопоставеност“. Една от тях беше д-р Елспет Къртис-Лейси, но на уебсайта на фондацията личния телефонен номер го нямаше, а след обаждането в телефонни справки се оказа, че не е обявен.

Робин позвъни на Страйк. Директно бе прехвърлена на гласова поща. Тя изчака няколко минути и опита отново, но резултатът бе същият. След третия неуспешен опит да се свърже с него му написа съобщение.

Узнах нещо за ГУ. Обади ми се.

Сянката, падаща върху терасата при пристигането й, бързо се отместваше назад. Топлото слънце се плъзна върху масата на Робин, докато тя допиваше кафето си и чакаше Страйк да й позвъни. Най-сетне телефонът й завибрира, за да покаже, че е получено съобщение. С подскочило сърце тя го грабна, но беше само Матю.

Искаш ли да пийнем довечера след работа с Том и Сара?

Робин гледаше съобщението със смесица от апатия и страх. Утре беше благотворителният мач по крикет, по повод на който Матю толкова се вълнуваше. Среща с Том и Сара със сигурност обещаваше много приказки по темата. Вече си представяше четирима им на бара: Сара с нейното непрестанно флиртуване с Матю, Том, отбиващ шегите на Матю за неточните му удари все по-ядосано и несръчно, и Робин, както бе типично за нея напоследък, преструваща се, че й е забавно и интересно, защото това бе цената да си спести натякването на Матю как вечно изглеждала отегчена или се смятала за нещо повече от обкръжението си или (както се случваше при най-яростните им скандали) вероятно предпочитала да е на питие със Страйк. Утеши се, че поне нямаше да е безкрайна пиянска вечер, защото Матю приемаше сериозно всичките си участия в спортни прояви и щеше да иска да се наспи добре преди мача. Така че върна следното съобщение:

Добре, къде?

После продължи да чака обаждане от Страйк.

След четиресет минути Робин взе да се чуди дали Страйк не е някъде, откъдето да не може да позвъни, и това оставяше открит въпроса дали е редно да информира Чизъл за наученото. Би ли го сметнал Страйк за своеволие, или щеше да бъде по-раздразнен, ако тя пропуснеше да предостави на Чизъл чип за пазарене предвид колко ги притискаше времето.

След като води вътрешен дебат още известно време, тя се обади на Изи, чийто прозорец виждаше отчасти от мястото си.

– Изи, аз съм, Вениша. Обаждам ти се по телефона, защото не мога да кажа това пред Рафаел. Мисля, че разполагам с информация за баща ти срещу Уин...

– О, прекрасно! – възкликна високо Изи, а Робин чу на фона гласа на Рафаел: „Вениша ли е? Къде е тя?“, и тракане на компютърна клавиатура.

– Проверявам програмата му, Вениша... Ще бъде в министерството до единайсет, а после е в срещи през целия следобед. Искаш ли да му се обадя? Вероятно ще настоява да те приеме веднага, ако побързаш.

Така че Робин прибра телефона, бележника и химикалката в чантата си, изгълта остатъка от кафето си и забърза към Министерството на културата, медиите и спорта.

Чизъл крачеше напред-назад из офиса си и говореше по телефона, докато Робин чакаше зад стъклената преграда. Той я повика с жест да влезе, посочи й ниско кожено канапе близо до бюрото му и продължи да говори с някой, който явно го бе нервирал.

– Беше подарък – заяви отчетливо в слушалката. – Подарък от най-големия ми син. Двайсет и четири каратово злато с надпис Nec Aspera Terrent[3].

– Мътните го взели! – кресна той неочаквано и Робин видя как главите на младите умници отвън се извърнаха към Чизъл. – Това е на латински! Дайте ми някой, който може да говори на английски! Джаспър Чизъл! Аз съм министърът на културата! Казах ви датата... Не, не можете... Не разполагам с цял ден, по дяволите!

Доколкото Робин успя да схване, Чизъл бе изгубил щипка за банкноти със сантиментална стойност и предполагаше, че това е станало в хотела, където с Кинвара бяха пренощували след рождения й ден. Както чуваше, хотелският персонал не само не бе открил щипката, а и бе неспособен да оцени честта, която им бе оказал Чизъл с отсядането си в хотела им.

– Искам някой да ми позвъни с резултат. Проклети некадърници – измърмори Чизъл, като затвори и се втренчи в Робин, сякаш бе забравил коя е. Като все още дишаше тежко, се отпусна на канапето срещу нея. – Имам десет минути, така че дано си струва.

– Разполагам с информация за господин Уин – каза Робин и извади бележника си. Без да изчака отговора му, предаде сбито наученото от сър Кевин. – И... – завърши едва минута и половина по-късно – може би има още една нередна постъпка от страна на господин Уин, но с тези сведения евентуално разполага д-р Елспет Къртис-Лейси, чийто номер не е обявен. Няма да ни отнеме много дълго да се свържем с нея, само че – добави тревожно, тъй като малките очички на Чизъл бяха присвити с неразгадаемо изражение, може би на неудоволствие, – реших, че трябва да ви уведомя незабавно.

Той остана вторачен в нея за още няколко секунди с обичайното си войнствено изражение, но после се шляпна по бедрото с ясен жест на задоволство.

– Виж ти, виж ти – рече. – С право ми е казал, че си му най-добрата.

Измъкна смачкана носна кърпа от джоба си и избърса лицето си, изпотено по време на разговора със злополучния хотел.

– Виж ти, виж ти – повтори отново, – този ден взе, че се оказа много хубав. Един по един се препъват. Значи Уин се оказва крадец, лъжец и може би още нещо.

– Ами вижте – заговори предпазливо Робин, – той не може да отчете разхода на онези двайсет и пет хиляди и със сигурност е обещал неща, които не е в състояние да изпълни...

– Доктор Елспет Къртис-Лейси – промърмори Чизъл, следващ собствената си мисъл. – Името ми е познато.

– Беше съветник за Нортъмбърланд от либералдемократите – подсети го Робин, която току-що го бе узнала от уебсайта на фондация „Равнопоставеност“.

– Тормоз над деца – обяви внезапно Чизъл. – Ето откъде ми е позната. Членува в някаква комисия, занимаваща се с тормоз над деца. Пълна откачалка е на тази тема, навред й се привижда. То се знае, в либералдемократическата партия е пълно с откачалки. На този принцип са се сдушили. Главите им са пълни с мухъл.

Изправи се, като остави пърхот по черната кожа на облегалката, и смръщен закрачи напред-назад.

– Тази история с фондацията ще излезе наяве рано или късно – повтори той предположенията на съпругата на сър Кевин. – Но бога ми, те никак не биха искали да цъфне точно сега, когато Дела е толкова ангажирана с параолимпийските игри. Уин ще изпадне в паника, като научи, че знам. Да. Мисля, че това би могло да го неутрализира... временно поне. Но ако е сгазил лука с деца...

– Няма доказателство за такова нещо – посочи Робин.

– ...това ще му запуши устата завинаги – заяви Чизъл и поднови краченето си. – Виж ти, виж ти. Това обяснява защо Уин иска да покани попечителите на фондацията на приема за параолимпийците идния четвъртък. Очевидно гледа да им се подмазва и да спре онези, които искат да напуснат потъващия кораб. Принц Хари ще присъства. А тези от фондациите примират за кралски особи. Единствената им причина да се занимават с благотворителност.

Той вдигна ръка да почеше гъстата си посивяла коса и разкри огромно петно от пот под мишницата си.

– Ето какво ще направим – каза. – Ще включим неговите попечители в списъка с гости и ти също ще дойдеш. Там ще можеш да приклещиш оная Къртис-Лейси и да й измъкнеш каквото знае. Нали? Вечерта на дванайсети.

– Да – отвърна Робин и си го записа в бележника. – Чудесно.

– Междувременно ще осведомя Уин, че съм наясно как е бъркал в касата.

Робин беше почти до вратата, когато Чизъл изрече внезапно:

– Случайно да искаш секретарско място?

– Моля?

– Не щеш ли да поемеш работата от Изи? Колко ти плаща онзи детектив? И аз мога да ти давам толкова. Трябва ми човек с малко мозък поне, дето да е и куражлия.

– Аз... харесвам си сегашната работа.

Чизъл изсумтя.

– Хм. Е, може би така е по-добре. Вероятно ще имам още работа за теб, щом веднъж се отърва от Уин и Найт. Хубаво, тръгвай.

Той се обърна с гръб към нея и посегна към телефона.

Когато излезе навън под слънцето, Робин отново извади мобилния си телефон. Страйк още не се беше обадил, но Матю й бе пратил съобщение с името на клуб в Мейфеър, удобно близък до местоработата на Сара. И все пак сега Робин можеше да очаква вечерта с малко по-весело настроение, отколкото преди срещата си с Чизъл. Дори започна да си тананика Боб Марли по пътя към парламента.

26

„Не съм напълно сам дори сега. Двама сме и можем заедно да носим самотата тук.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Беше четири сутринта, безнадеждният час, в който треперещите страдащи от безсъние населяват свят от кухи сенки, а съществуването изглежда крехко и странно. Страйк, който бе задрямал, се събуди стреснат на болничния стол. За секунда чувстваше само болезненото си тяло и глад, глождещ стомаха му. После видя деветгодишния си племенник Джак, лежащ неподвижно в леглото до него с тампони върху очите, с тръба в гърлото му и други, проточващи се от врата и китката му. Отстрани до леглото висеше торбичка с урина; три отделни системи вливаха съдържанието си в телцето, което изглеждаше мъничко и уязвимо сред тихо жужащата апаратура в тишината на интензивното отделение.

Чуваше приглушените от гумените подметки стъпки на сестра зад завесата, ограждаща леглото на Джак. Не бяха искали Страйк да прекара нощта на стола, но той упорстваше, а известността му, макар и несравнима с тази на истинските знаменитости, в съчетание с инвалидността му накрая проработи в негова полза. Патериците му бяха подпрени на нощното шкафче. В отделението беше прекалено топло, както е винаги в болниците. Страйк бе прекарал много седмици в поредица от железни легла, след като кракът му бе откъснат. Миризмата го пренесе назад към онова време на болка и брутална необходимост от приспособяване, когато бе принуден да пренастрои живота си на фона на безкрайни пречки, срамотии и ограничения.

Завесата прошумоля и сестрата влезе в тясното изолирано пространство, масивна и делова в болничната си престилка. Като видя, че Страйк е буден, отправи му кратка професионална усмивка, после взе картона, окачен на леглото на Джак, и започна да записва отчитанията от екраните на уредите, контролиращи кръвното му налягане и кислородните нива. Когато приключи, прошепна:

– Желаете ли чаша чай?

– Той как е? – попита Страйк, без да се старае да прикрие умолителната нотка в гласа си. – Как изглеждат показанията?

– Стабилен е. Няма причина за тревога. Всичко налично може да се очаква на този етап. Чай?

– Да, би било чудесно. Много ви благодаря.

В мига, щом завесата се затвори зад сестрата, осъзна, че мехурът му е пълен. Съжали, че не я е помолил да му подаде патериците. Надигна се, уловен за подръчника на стола за равновесие, подскочи към стената и ги хвана, после излезе през завесата и пое към яркоосветения правоъгълник в далечния край на тъмното отделение.

След като се облекчи в писоар под синя светлина, предназначена да провали усилията на наркомани да открият вените си, тръгна към чакалнята пред отделението, където бе седял в късния следобед вчера в очакване да изведат Джак от операционната зала за спешни случаи. Бащата на един от съучениците на Джак, у когото малкият бе трябвало да пренощува, когато апендиксът му се бе спукал, му беше правил компания. Човекът бе твърдо решен да не оставя Страйк сам, докато „малчуганът не е вън от опасност“, и бе бърборил нервно през цялото време, докато Джак бе в операция, ръсейки неща от рода „на тая възраст им минава като на кученца“, „той е жилав малък юнак“, „късмет, че живеем само на пет минути от училището“ с повтарящия се рефрен „Грег и Луси сигурно се побъркват от тревога“. Страйк нищо не бе говорил, едва го чуваше, приготвил се за най-лошата новина, и на всеки трийсет минути пишеше съобщение на Луси с последните сведения.

Още не е излязъл от операционната.

Няма новини.

Накрая хирургът се показа да ги осведоми, че Джак, когото бе трябвало да реанимират при пристигането му в болницата, е издържал операцията, но че имал „тежка форма на сепсис“ и след малко щял да бъде изведен в реанимацията.

– Ще доведа приятелчетата му да го видят – възкликнал бе развълнувано приятелят на Грег и Луси. – Да го развеселят с покемон карти...

– Няма да е готов за това – натъртено изрече хирургът. – Ще бъде под силна упойка и на вентилатор поне през следващите двайсет и четири часа. Вие ли сте най-близкият роднина?

– Не, аз съм – изграчи с пресъхнала уста Страйк, най-сетне способен да проговори. – Чичо съм му. Родителите му са в Рим за годишнината от сватбата си. Опитват се да се качат на полет до дома.

– Аха, разбирам. Е, още не е вън от опасност, но операцията беше успешна. Почистихме коремната кухина и поставихме дренаж. Скоро ще го свалят долу.

– Казах ли ви! – сияещ се обърна към Страйк приятелят на Грег и Луси със сълзи в очите. – Малките не се дават лесно!

– Да – промълви Страйк. – Най-добре да известя Луси.

Но в прокълната поредица от грешки обзетите от паника родители на Джак чак с пристигането си на летището бяха осъзнали, че Луси някак е изгубила паспорта си помежду хотелската стая и изхода за отпътуващи. В безплодното си отчаяние се бяха върнали по обратния път, опитвайки се да обяснят дилемата си на всеки от хотелския персонал, полицията и британското посолство, като резултатът от това бе, че изпуснаха последния за вечерта полет.

В четири и десет сутринта чакалнята беше безпощадно пуста. Страйк включи мобилния си телефон, който бе държал изключен в отделението, и видя дузина пропуснати обаждания от Робин и едно от Лорелай. Пренебрегна ги и прати есемес на Луси, за която знаеше, че ще е будна в хотела си в Рим, където се бяха върнали малко след полунощ, след като паспортът й бе предаден от намерилия го таксиметров шофьор. Луси бе умолявала брат си да й изпрати снимка на Джак, когато излезе от операционната. Страйк я бе излъгал, че снимката не може да се зареди. След стресиращия ден на Луси не й трябваше да види сина си на изкуствено дишане с очи, закрити с тампони, и тяло, погълнато от торбестата болнична нощница.

Всичко изглежда добре, написа. Още е под упойка, но сестрата е убедена, че нещата са наред.

Натисна бутон за изпращане и зачака. Както си знаеше, че ще стане, тя отговори след две минути.

Сигурно си изтощен. Дадоха ли ти легло в болницата?

Не, седя до него, отговори Страйк. Ще остана, докато се върнете. Опитай се да поспиш малко и не се тревожи. х

Страйк изключи телефона и като подскочи на единствения си крак, намести патериците и се върна в отделението.

Чаят го чакаше, с много мляко и белезникав, тъкмо както му го приготвяше Дениз, но след като изсипа две пакетчета захар в него, изпи го на няколко големи глътки, като местеше очи между Джак и апаратите, които го поддържаха и контролираха. Никога преди не беше наблюдавал момчето толкова внимателно. Всъщност не беше общувал много с него въпреки рисунките, които то правеше за Страйк и Луси му пращаше.

– Боготвори те като герой – беше казвала Луси на брат си няколко пъти. – Иска да бъде войник.

Но Страйк избягваше семейните сбирки отчасти защото не харесваше Грег, бащата на Джак, и отчасти защото желанието на Луси да примами брат си към по-конвенционален тип съществуване бе достатъчно изнервящо дори без присъствието на синовете й, у най-големия от които Страйк виждаше особена прилика с баща му. Страйк нямаше желание да има деца и макар да бе готов да признае, че някои от тях бяха нелоши – не отричаше дори, че изпитва известна неутрална симпатия към Джак, – упорито отказваше покани за рождени дни и коледни тържества, на които би могъл да създаде по-близки връзки.

Но сега, когато зората напираше през тънките завеси, отделящи леглото на Джак от останалата част на отделението, Страйк за пръв път видя приликата на момчето с баба му, майката на Страйк, Леда. Имаше същата тъмна коса, бледа кожа и изящно оформена уста. Би бил красиво момиче, но Страйк знаеше как ще се променят брадичката и шията му през пубертета... ако оживееше.

Разбира се, че ще живее, по дяволите. Сестрата каза...

Той е в интензивното отделение. Тук не настаняват пациенти за хълцане.

Момчето е кораво. Иска да постъпи в армията. Ще се оправи.

Дано. Така и един есемес не му пратих да благодаря за рисунките.

На Страйк му отне дълго време да се унесе в неспокойна дрямка.

Събуди се от ранното слънце, проникващо през клепачите му. Примижа срещу светлината и чу скърцащи стъпки по пода. После завесата изтрака при дръпването й встрани, като обедини Джак с останалата територия на отделението и разкри други неподвижни фигури в леглата наоколо. Срещу него сияеше нова сестра, по-млада, с дълга тъмна конска опашка.

– Здравейте – изрече ведро тя и взе картона на Джак. – Не се случва често да попаднат при нас прочути личности! Изчетох всичко как сте заловили онзи сериен...

– Това е племенникът ми Джак – прекъсна я студено той. Мисълта да обсъжда Шакълуелския изкормвач тъкмо сега му се стори отблъскваща. Усмивката на сестрата угасна.

– Бихте ли изчакали отвън? Трябва да му вземем кръв, да сменим системите и катетъра.

Страйк се потътри на патериците си извън отделението, като се стараеше да не се заглежда в другите пациенти, прикачени към техните жужащи апарати.

Кафенето вече беше наполовина пълно, когато стигна там. Небръснат и с подути очи, той си плати и плъзна подноса си до края на релсата пред касата, преди да се усети, че нямаше как едновременно да го носи и да се подпира на патериците си. Момиче, което разчистваше масите, забеляза затруднението му и се притече на помощ.

– Благодаря – каза й Страйк дрезгаво, когато тя постави подноса му на маса до прозореца.

– За нищо – отвърна момичето. – Оставете го тук после, аз ще се погрижа.

Дребната добрина разчувства прекомерно силно Страйк. Като игнорира пържените яйца, които си бе взел току-що, извади телефона си и отново написа съобщение на Луси.

Всичко е добре, сестрата му сменя системата, скоро се връщам при него. Х

Както бе и очаквал, телефонът му иззвъня тъкмо като бе разрязал пърженото си яйце.

– Уредихме си полета – съобщи му Луси без уводни думи. – Но е чак в единайсет.

– Няма проблем – успокои я той. – Никъде няма да ходя.

– Той събуди ли се вече?

– Не, още е под упойка.

– Толкова ще се развълнува да те види, ако се събуди преди... преди...

Тя избухна в плач. Страйк я чуваше как се мъчи да говори през риданията си.

– ...веднъж да се прибера у дома... така искам да го видя...

За пръв път в живота си Страйк се зарадва да чуе Грег, който взе телефона от жена си.

– Страшно сме ти признателни, Корм. Това е първият ни уикенд сами от пет години, можеш ли да повярваш?

– Законът за всеобщата проклетия.

– Да. Той споменаваше, че го боли коремът, но аз си мислех, че го казва, защото не иска да заминаваме. Сега се чувствам истински негодник, повярвай.

– Не се тревожи – отговори Страйк и пак повтори: – Никъде няма да ходя.

След още няколко разменени фрази и плачливо сбогуване от страна на Луси Страйк се зае със закуската си. Ядеше методично и без удоволствие помежду тракането и шумовете в кафенето, заобиколен от други нещастни и тревожни хора, ядящи мазни и с много захар храни.

Докато довършваше бекона си, пристигна съобщение от Робин.

Опитвах се да се обадя с новини за Уин. Дай сигнал кога е удобно да говорим.

Случаят на Чизъл изглеждаше много далечен на Страйк точно сега, но когато прочете съобщението, изпита остра нужда от никотин и да чуе гласа на Робин. Остави подноса си с благодарности към доброто момиче, което му беше помогнало, и отново пое на патериците си.

Групичка пушачи стояха пред входа на болницата, сгушили се като хиени на чистия утринен въздух. Страйк запали, всмукна дълбоко и се обади на Робин.

– Здравей – каза й, когато отговори. – Прощавай, че не се обаждах, в болницата съм и...

– Какво се е случило? Добре ли си?

– Да, добре съм. Племенникът ми Джак пострада. Вчера му се спукал апандиситът и... има...

За огромен срам на Страйк гласът му се разтрепери. Докато се бореше да се овладее, почуди се кога беше плакал за последно. Може би не се бе случвало след сълзите на болка и ярост, които бе пролял в болницата в Германия, където бе откаран, след като самоделно взривно устройство бе откъснало половината му крак.

– Мамка му – смотолеви накрая единственото, което успя да изрече.

– Корморан, какво става?

– Той... сега е в реанимация – отвърна Страйк със сгърчено лице, като правеше усилия да говори нормално. – Майка му... Луси и Грег са в Рим, опитват се да се приберат и ме помолиха...

– Кой е с теб? Лорелай там ли е?

– Боже мой, не.

Онова „Обичам те“ на Лорелай сега изглеждаше далеч в миналото, макар да го бе чул само преди две вечери.

– Какво казват лекарите?

– Смятат, че ще е добре, но... все пак е в интензивното... По дяволите – избъбри Страйк и обърса очи. – Извинявай. Тежка нощ беше.

– Коя е болницата?

Той й каза. Доста забързано тя се сбогува и затвори. Страйк остана да допуши цигарата си, като от време на време бършеше лице и нос с ръкава на ризата си.

Тихото отделение бе обляно в слънчева светлина, когато се върна. Той опря патериците си до стената, седна отново край леглото на Джак с вчерашен вестник, който взе от чакалнята, и изчете статия как „Манчестър Юнайтед“ скоро може да отнеме от „Арсенал“ Робин ван Перси.

Час по-късно хирургът и анестезиологът на отделението дойдоха до леглото на Джак да го проверят, а Страйк неспокойно слушаше приглушения им разговор.

– ...кислородните му нива не можаха да спаднат под петдесет процента... персистираща пирексия... отделянето на урина е намаляло през последните четири часа...

– ...още един рентген на гръдния кош, за да видим какво става в белите дробове...

Притеснен Страйк чакаше някой да му подаде разбираема информация. Най-сетне хирургът се обърна да говори с него.

– Засега ще го поддържаме упоен. Не е готов да бъде свален от кислородния апарат още и трябва да регулираме баланса на течности.

– Какво означава това? Влошил ли се е?

– Не, често става така. Това е много лоша инфекция. Трябваше щателно да изплакнем перитонеума. Искам да направим рентген като предпазна мярка, да се уверим, че не сме пробили нещо при реанимирането му. По-късно пак ще намина да го видя.

После преминаха към обинтован тийнейджър с още повече превръзки и тръбички от Джак, като оставиха Страйк разтревожен и дестабилизиран. През нощта бе приемал машините като дружелюбни, помагащи за съвземането на племенника му. Сега му изглеждаха като неумолими съдии, държащи числата, които сочеха за влошаването на Джак.

– Мамка му – промърмори Страйк отново, като премести стола си по-близо до леглото. – Джак... майка ти и татко ти... – Усети предателско смъдене зад клепачите. Покрай него минаха две сестри. – ...мамка му...

С огромно усилие той си възвърна контрола и прочисти гърло.

– ...прощавай, Джак, майка ти не би искала да ругая пред теб... Тук е чичо Корморан, между другото, ако не си разбрал... Мама и татко са на път за дома, чу ли? Аз ще бъда с теб, докато те...

Спря по средата на изречението. Робин стоеше в рамката на далечната врата към отделението. Той я гледаше как моли една сестра да я упъти, после тръгна към него. Беше по джинси и тениска и в ръцете си държеше две полистиролови чаши.

Като видя неподправеното щастие и благодарност, изписани по лицето на Страйк, Робин се почувства повече от щедро възмездена за яростната разправия с Матю, смяната на два автобуса и таксито, което взе накрая, за да стигне дотук. После зърна дребната фигурка в леглото до Страйк.

– О, не – промълви, като спря до леглото.

– Робин, не трябваше...

– Знам, че не трябваше – отвърна Робин. Придърпа си стол до този на Страйк. – Но аз на твое място не бих искала да съм тук сама. Внимавай, горещ е – предупреди, като му подаде чая.

Той взе чашата от нея, остави я на нощното шкафче, после хвана ръката й и я стисна болезнено силно. Пусна я, преди тя да е успяла да стисне ответно неговата. И двамата се взираха в Джак в продължение на няколко секунди, докато Робин с изтръпнали пръсти не попита:

– Какви са последните сведения?

– Още има нужда от кислород и не пишка достатъчно – отвърна Страйк. – Не знам какво значи това. Бих предпочел да ми посочат цифра по десетобалната скала или... И аз не знам. О, и също така искат да го видят на рентген, та да не са му пробили белия дроб при интубирането.

– Кога беше операцията?

– Вчера следобед. Колабирал при крос в училище. Един приятел на Луси и Грег, който живее точно до училището, дойде с него в линейката и аз ги посрещнах тук.

Известно време останаха мълчаливи, загледани в Джак.

После Страйк каза:

– Бях направо ужасен чичо. Не им знам рождените дни. Преди вчера не бих могъл да ти кажа на колко години е. Бащата на съученика му, който го доведе тук, знае много повече от мен. Луси казва, че Джак искал да стане войник, говорел все за мен и ми правеше рисунки, за които никога не му благодарих.

– Е, сега, като си му нужен, си тук до него – успокои го Робин, като се престори, че не вижда как Страйк грубо трие очи с ръкава си. – Ще имаш много време да му се реваншираш.

– Да – кимна Страйк и замига бързо. – Знаеш ли какво ще направя, ако той... Ще го заведа в Имперския военен музей. За цял ден.

– Добра идея – каза меко Робин.

– Ти ходила ли си?

– Не – отвърна Робин.

– Добър музей е.

Една сестра, тази, на която Страйк се бе троснал по-рано, и фелдшер се приближиха.

– Трябва да го видим на рентген – каза момичето, като се обърна към Робин, не към Страйк. – Бихте ли изчакали извън отделението?

– Колко време ще отнеме?

– Половин час до четиресет минути.

Така че Робин подаде патериците на Страйк и двамата отидоха в кафенето.

– Много мило от твоя страна, Робин – каза Страйк, когато седнаха пред нови два блудкави чая и джинджифилови бисквити, – но ти си имаш свои дела...

– Ще остана, докато дойдат Грег и Луси – каза Робин. – Сигурно е ужасно за тях да са толкова далеч. Мат е на двайсет и седем, а баща му се побърка от тревога, когато се разболя тежко на Малдивите.

– Разболя ли се?

– Да, нали знаеш, когато... О, разбира се, аз така и не ти казах.

– Какво да ми кажеш?

– По време на сватбеното ни пътешествие пипна гадна инфекция. Одраска се на корал. В един момент говореха, че трябва да го откарат в болница с медицински хеликоптер, но се размина. Не беше толкова страшно, колкото си помислиха отначало.

Като го каза, тя си припомни как отвори дървената врата, още топла от дневното слънце, и как гърлото й се бе стегнало от страх, докато се готвеше да каже на Матю, че иска анулиране на брака, без да знае какво я очакваше.

– Майката на Мат бе починала неотдавна, така че Джефри много се уплаши за Матю. Но се размина – повтори пак Робин, отпи от безвкусния чай с поглед към жената зад щанда, която пълнеше с боб чинията на кльощав тийнейджър.

Страйк я наблюдаваше. Усети пропуски в разказа й. Виновна е морска бактерия.

– Трябва да е било страшничко – каза той.

– Е, не беше весело – отвърна Робин, като заразглежда късите си чисти нокти, а после погледна чаковника си. – Ако ти се пуши цигара, да излезем сега, скоро ще са готови с него.

Един от пушачите отвън беше по пижама. Донесъл бе и системата със себе си и я държеше здраво като овчарска гега, та да го крепи прав. Страйк запали и издиша дима към ясното синьо небе.

– Не те попитах за уикенда по случай годишнината.

– Съжалявам, че не можах да дойда на работа – побърза да каже Робин. – Всичко беше предплатено и...

– Не това те попитах.

Тя се поколеба.

– Не мина особено добре, ако трябва да съм честна.

– Е, понякога принудата да се веселиш натежава...

– Именно – кимна Робин.

След нова кратка пауза тя попита:

– Лорелай не работи ли днес?

– Вероятно – отвърна Страйк. – Какво е, събота ли? Да, сигурно.

Помълчаха, докато цигарата на Страйк се смаляваше милиметър по милиметър, гледаха посетителите и пристигащите линейки. Помежду им нямаше неловкост, но въздухът сякаш бе натоварен от неизречени въпроси и недоизказани обяснения. Накрая Страйк смачка угарката си в големия отворен пепелник, пренебрегван от повечето пушачи, и погледна телефона си.

– Качили са се в самолета преди двайсет минути – каза, като прочете последното съобщение на Луси. – Към три трябва да са тук.

– Какво се е случило с телефона ти? – попита Робин, като гледаше омотания с тиксо екран.

– Паднах върху него – отговори Страйк. – Ще си купя нов, когато Чизъл ни плати.

Когато се върнаха в отделението, на входа се разминаха с изтиквания навън рентгенов апарат.

– В гръдния му кош всичко е наред – каза рентгенологът, който го буташе.

Седнаха до Джак и разговаряха тихо в продължение на час. После Робин отиде да купи чай и шоколадови блокчета от близките автомати. Консумираха ги в чакалнята, а Робин разказваше на Страйк всичко, което бе узнала за фондацията на Уин.

– Надминала си себе си – похвали я Страйк, докато излапваше второто си десертче „Марс“. – Отлична работа, Робин.

– Не се ли сърдиш, че осведомих Чизъл?

– Не, така е трябвало. Времето ни притиска, при положение че Мич Патерсън души наоколо. Онази жена Къртис-Лейси приела ли е поканата за приема?

– Ще науча в понеделник. Ами Баркли? Докъде е стигнал с Джими Найт?

– Все още не е узнал нищо, което да използваме – въздъхна Страйк и прекара длан по наболите косъмчета, бързо превръщащи се в брада. – Но аз храня надежди. Баркли е добър. Като теб е, притежава инстинкт за работата ни.

В чакалнята влезе семейство – бащата подсмърчаше, а майката хлипаше. Синът им, който не изглеждаше повече от шестгодишен, се втренчи в празния крачол на Страйк, сякаш това бе поредният ужасен детайл в кошмарния свят, в който бе попаднал внезапно. Страйк и Робин се спогледаха и си тръгнаха, като Робин взе да носи чая на Страйк, докато той се движеше с патериците си.

Когато отново седнаха край леглото на Джак, Страйк попита:

– Как реагира Чизъл, като му каза всичко, което си научила за Уин?

– Беше във възторг. Всъщност дори ми предложи работа при него.

– Учуден съм, че това не се случва по-често – подхвърли невъзмутимо Страйк.

Точно в този момент хирургът и анестезиологът отново дойдоха до леглото на Джак.

– Е, нещата изглеждат по-окуражителни – заяви анестезиологът. – Рентгеновите му снимки са чисти и температурата му спада. Така е с децата – усмихна се той на Робин, – бързо се придвижват и в двете посоки. Ще видим как ще се справи с по-малко кислород, но мисля, че овладяхме ситуацията.

– О, слава богу – промълви Робин.

– Значи той ще живее? – попита Страйк.

– О, да, така мисля – потвърди хирургът с нотка снизходителност. – Тук си разбираме от работата, ако щете вярвайте.

– Трябва да съобщя на Луси – измърмори Страйк, като се опитваше да се изправи и не успяваше, изпитал по-голяма слабост при добрата новина, отколкото при лошата. Робин хвана патериците му и му помогна да стане. Като го гледаше как се придвижва към чакалнята, тя отново седна, издиша шумно и за кратко скри ръце в дланите си.

– За майките винаги е най-тежко – рече съчувствено анестезиологът.

Тя не си направи труда да му посочи, че е сбъркал.

Страйк отсъства двайсет минути. Когато се върна, каза:

– Току-що са кацнали. Предупредих ги как изглежда той, така че са подготвени. Би трябвало да пристигнат до час.

– Чудесно – каза Робин.

– Ти можеш да тръгваш, Робин. Нямах намерение да ти провалям съботата.

– О – отрони Робин, като усети някакво странно разочарование. – Добре.

Изправи се, взе сакото си от облегалката на стола и нарами чантата си.

– Ако си сигурен...

– Да, да. Ще се опитам да ги накарам да ми намерят легло сега, като знаем, че ще се оправи. Ще те изпратя навън.

– Няма нужда...

– Искам. Тъкмо ще изпуша една цигара.

Но когато стигнаха до изхода, Страйк продължи да върви с нея и отмина скупчените пушачи, а също линейките и паркинга, който се бе проточил сякаш на километри и зад който през мъглата от прахоляк изникнаха покриви, проблясващи като гърбовете на морски създания.

– Как се добра дотук? – попита я той, когато се отдалечиха от множеството хора и застанаха до тревна площ, заобиколена с цветни лехи, чието ухание се смесваше с мириса на нагорещен асфалт.

– С автобус, после с такси.

– Нека ти платя таксито...

– Глупости, дума да не става.

– Е... много ти благодаря, Робин. Присъствието ти ми беше голяма подкрепа.

Тя му се усмихна.

– За какво са приятелите?

Подпрян на патериците си, той тромаво се наведе към нея. Прегръдката им бе кратка и тя първа я прекъсна, уплашена да не би той да изгуби равновесие. Целувката, която бе предназначил за бузата й, попадна право върху устата й.

– Прощавай – избърбори той.

– Глупости – отново повтори тя изчервена.

– Е, аз ще се връщам.

– Да, разбира се.

Той се обърна назад.

– Непременно ми съобщи как е той – извика тя след него, а той вдигна ръка за потвърждение.

Робин пое напред, без да се обръща. Още чувстваше формата на устните му върху своите, кожата й потръпваше там, където брадата му я бе остъргала, но тя не я потърка, за да запази усещането.

Страйк забрави, че бе възнамерявал да пуши. Дали защото вече имаше сигурността, че ще може да заведе племенника си във военния музей, или по някаква друга причина, изтощението му бе заместено от лудешка лекота, сякаш току-що бе обърнал шот с концентрат. Мръсотията и горещината на лондонския следобед с уханието на близките цветя внезапно му създадоха усещане за красота.

Прекрасно бе да получиш надежда, след като всичко е изглеждало изгубено.

27

„В Росмерсхолм задълго се вкопчват в своите мъртви.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Докато Робин прекоси Лондон до непознатото игрище за крикет, вече бе пет следобед и благотворителният мач на Матю беше свършил. Тя го откри в бара вече облечен в дрехите си. Беше намусен и почти не й проговори. Неговият отбор беше загубил. Другият празнуваше.

Като си представи вечер, в която щеше да е игнорирана от съпруга си, а приятели сред колегите му нямаше, Робин реши да не отива в ресторанта с играчите от двата отбора и придружителите им и се прибра сама вкъщи.

На следващата сутрин завари Матю да спи с дрехите на дивана и да хърка пиянски. Когато се събуди, се скараха, скандалът трая с часове и нищо не разреши. Матю искаше да знае защо е било задължение на Робин да препуска през Лондон, за да държи ръката на Страйк, след като той си имаше приятелка. Робин настояваше на своето, че само лош човек би оставил приятел да седи сам край дете с опасност за живота.

Разправията ескалира и стигна нива на злоба, до каквито не бяха приближавали през цялата си година брак, изпълнена с пререкания. Робин си изпусна нервите и попита не й ли се полага свободно време за добро поведение, след като десет години бе припкала след Матю на различни спортни игрища. Той беше истински засегнат.

– Ако не ти е било приятно, да беше казала.

– Никога не ти хрумна, че може да не ми харесва, нали? Защото от мен се очаква да приемам всичките ти победи като свои, така ли, Мат? Докато моите постижения...

– Прощавай, но би ли ми напомнила какви са те? – нанесе й Матю удар под кръста, което не бе правил никога преди. – Или броим неговите постижения за твои?

Минаха три дни, а те не си простиха. Робин спеше в спалнята за гости всяка нощ след скандала им и ставаше рано сутрин, та да излезе от къщи, докато Матю беше още под душа. Изпитваше постоянна болка зад очите и нещастие, което понасяше по-лесно, като беше на работа, но което я притисваше с тежестта си, щом поемеше към дома вечер. Безмълвният гняв на Матю витаеше между стените на къщата им, която, макар и с два пъти по-голямо пространство от предишния им апартамент, изглеждаше по-мрачна и задушаваща.

Той беше неин съпруг. Обещала бе да се опита. Уморена, ядосана, виновна и нещастна, Робин се чувстваше като в очакване да се случи нещо окончателно, което да освободи и двама им с чест от грозните скандали. Мислите й отново и отново се връщаха към сватбения ден, когато бе научила, че Матю е изтрил съобщенията от Страйк. С цялото си сърце съжаляваше, че не си тръгна тогава, преди той да се одраска на корал, преди да бъде хваната в клопка, както го възприемаше сега, от малодушие, маскирано като състрадание.

В сряда сутринта Робин се приближаваше към Камарата на представителите още нефокусирана върху предстоящата си работа, а вместо това погълната от брачните си проблеми. Едър мъж с палто се отдели от парапета, където се бе смесил с първите туристи за деня, и тръгна към нея. Беше висок и широкоплещест, с гъста сребриста коса и неугледно лице, осеяно с бръчки. Робин не си даваше сметка, че тя е неговият обект, докато мъжът не спря пред нея и не заби големите си стъпала под прав ъгъл, като препречи пътя й.

– Вениша? Може ли да поговорим набързо, миличка?

В паниката си тя отстъпи назад, вдигна поглед към плоското му лице с широки пори. Сигурно беше журналист. Нима я бе разпознал? Отблизо лешниковите контактни лещи бяха по-различими въпреки очилата с обикновени стъкла.

– Току-що започна работа при Джаспър Чизъл, нали? Питах се как ти върви там? Колко ти плаща? Отдавна ли го познаваш?

– Без коментар – отвърна Робин и се опита да го заобиколи. Той се придвижи заедно с нея. С растяща уплаха Робин отсече твърдо: – Махнете се от пътя ми. Отивам на работа.

Двама високи скандинавски младежи с раници на гърба наблюдаваха случващото се с очевидна загриженост.

– Просто ти давам шанс да разправиш твоята страна от историята, миличка – каза тихо натрапникът. – Помисли си. Може да не ти излезе друга възможност.

Той се отмести встрани. Робин едва не се блъсна в двамата си спасители, но ги заобиколи. По дяволите, по дяволите... Кой беше този?

След като мина през скенера на охраната и се озова благополучно вътре, тя се дръпна встрани в големия отекващ каменен коридор, докато покрай нея вървяха служители, и позвъни на Страйк. Той не вдигна.

– Моля те, обади ми се спешно – изрече тя на гласовата му поща.

Вместо да се отправи към офиса на Изи или към широкото пространство на Порткулис Хаус, тя потърси убежище в една от по-малките чайни, която без бара би напомняла на общо помещение в университет с тъмната си ламперия и горскозелен мокет. Масивна дъбова преграда разделяше пространството на две – вътрешната част бе за членовете на парламента, та да са изолирани от нисшестоящите чиновници. Тя си купи кафе, настани се на маса до прозореца, преметна сакото си на облегалката на стола и зачака Страйк да й позвъни. Дори това тихо и кротко място не успокои опънатите й нерви.

Минаха почти три четвърти час, преди Страйк да се обади.

– Прощавай, изпуснал съм те, бях в метрото – обясни той задъхан. – После ми позвъни Чизъл. Ей сега приключих с него. Имаме си ядове.

– О, боже, сега пък какво? – попита Робин и усети кафето в стомаха й да се разклаща от паниката.

– От „Сън“ си мислят, че ти си в дъното на историята.

Внезапно Робин осъзна кого бе срещнала току-що пред сградата на парламента: Мич Патерсън, частния детектив, когото бяха наели.

– Ровят за нещо ново в живота на Чизъл и ето те теб: хубава нова жена в офиса му. Естествено, че ще те проверят. Първият брак на Чизъл е приключил тъкмо защото е имал любовна връзка в службата си. Уви, няма да им отнеме дълго да открият, че в действителност не си негова кръщелница. Уф... мамка му...

– Какво стана?

– За първи ден съм на два крака и шмекера реши да си уреди тайна среща с момиче. В парка „Челси Физик“. Взех метрото до Слоун Скуеър, а оттам пътят пеша си е дълъг – отвърна той запъхтян. – А каква е твоята лоша новина?

– Пак в същия дух – каза Робин. – Мич Патерсън току-що ме причака пред парламента.

– Дявол го взел. Дали те е разпознал, как мислиш?

– Май че не, не знам. Трябва да си обирам крушите, нали? – рече Робин, загледана в кремавия таван с гипсови орнаменти на прихлупващи се кръгове. – Може да пратим някого друг тук. Анди или Баркли?

– Още не – отговори Страйк. – Ако изчезнеш веднага след срещата с Мич Патерсън, ще изглежда сякаш категорично си в основата на нещата. Бездруго Чизъл иска да отидеш на онзи прием утре вечер, за да се опиташ да измъкнеш още мръсотии срещу Уин от онази попечителка... как й беше името? Елспет? Ах, гадория! Прощавай, просто по тази пътека се върви много трудно. Шмекера е повел момичето на разходка през гъсталака. Тя изглежда някъде на седемнайсет.

– Не ти ли е нужен телефонът, за да им правиш снимки?

– Нося онези очила с вграден фотоапарат... Опа, започна се – додаде тихо той. – Шмекера я опипва зад едни храсти.

Робин зачака. Чуха се слаби щракания.

– А, ето че се появиха истински любители на местната флора – промърмори Страйк. – Изкараха ги на открито място... Слушай – продължи той, – хайде да се видим утре след работа в офиса, преди да отидеш на онзи прием. Ще обобщим всичко, с което разполагаме дотук, и ще решим какво да правим по-нататък. Постарай се да вземеш второто подслушвателно устройство, но не слагай ново за всеки случай, ако се наложи да те изтеглим оттам.

– Добре – отвърна Робин, изпълнена с предчувствия, – но няма да е лесно. Аамир ме подозира... Корморан, трябва да затварям.

Изи и Рафаел току-що бяха влезли в чайната. Рафаел бе прегърнал през рамо сестра си, която, както Робин веднага забеляза, бе разстроена и напът да ревне. Той видя Робин, която бързо прекрати разговора със Страйк, направи гримаса, за да поясни, че Изи не е във форма, после промърмори нещо на сестра си, а тя кимна и пое към масата на Робин, като остави Рафаел да вземе напитките.

– Изи! – възкликна Робин и й поднесе стол. – Добре ли си?

Изи седна и от очите й бликнаха сълзи. Робин й подаде хартиена салфетка.

– Благодаря, Вениша – каза тя задавено. – Много съжалявам, че правя сцена. Глупаво е.

Пое насечено въздух, зае позата на момиче, учено с години да седи с изправен гръб, и се помъчи да се овладее.

– Държа се глупаво – повтори и сълзите отново потекоха.

– Татко се показа като истински негодник към нея – обясни Рафаел, който пристигна с поднос.

– Не говори така, Раф – изхълца Изи и още една сълза се стече по носа й. – Знам, че не го мислеше. Беше нервиран, като пристигнах, а аз влоших нещата. Разбра ли, че е изгубил златната скоба за банкноти от Фреди?

– Не – отвърна Рафаел без особен интерес.

– Мисли, че я е оставил в някакъв хотел, където са били за рождения ден на Кинвара. Когато пристигнах, тъкмо му позвъниха. Не я били намерили. А знаеш какъв е татко по повод всичко, свързано с Фреди, дори сега.

По лицето на Рафаел пробяга неразгадаемо изражение, сякаш го бе споходила неприятна мисъл.

– И тогава – продължи Изи с треперещ глас – аз взех, че сбърках датата на едно писмо, и той буквално побесня...

Изи заусуква мократа салфетка в ръцете си.

– Пет години – избухна. – Пет години работя за него, а мога да преброя на пръстите на едната си ръка колко пъти ми е благодарил за нещо. Като му съобщих, че мисля да напусна, каза: „Не и докато не мине олимпиадата, защото не искам да ми идва нов човек тук преди това“.

Рафаел изруга под нос.

– О, но той не е толкова лош в действителност – побърза да каже Изи с почти комичен обрат. Робин отгатна как си е припомнила надеждата си Рафаел да поеме работата от нея. – Сега съм разстроена и го изкарвам по-сериозно, отколкото е.

Мобилният й телефон иззвъня. Тя погледна кой я търси и простена.

– Не! Дрънкало номер две, няма да я издържа сега. Раф, би ли говорил с нея?

Тя му подаде телефона, но Рафаел отскочи назад, сякаш го бе накарала да хване тарантула.

– Моля те, Раф... моля те...

С крайна неохота Рафаел взе телефона.

– Здравей, Кинвара, Раф е. Изи не е в офиса. Не... Вениша не е тук... не... Аз съм в офиса, очевидно, нали отговорих на телефона на Изи.... Той отиде в Олимпийския парк. Не... не, не съм... Не знам къде е Вениша, знам само, че не е тук... да... да... Добре... Е, дочуване... – Той повдигна вежди. – Затвори ми.

Бутна телефона обратно към Изи, която попита:

– Защо се интересуваше толкова къде е Вениша?

– Познай от три пъти – отвърна Рафаел развеселен. Уловила намека му, Робин отклони поглед през прозореца и усети как се изчервява. Зачуди се дали Мич Патерсън не се бе обадил на Кинвара да й насади тази идея в главата.

– О, я стига – рече Изи. – Според теб тя мисли, че татко... Та Вениша е на години да му бъде дъщеря!

– В случай че не си забелязала, така е и със собствената му съпруга – посочи Рафаел. – Знаеш я каква е. Колкото повече не върви бракът им, толкова по-ревнива става. Татко не й вдига и тя си прави параноични заключения.

– Татко не й вдига, защото тя го подлудява – отвърна Изи, чийто яд към баща й внезапно отстъпи пред неприязънта към мащехата й. – През последните две години отказва да помръдне от дома и да остави проклетите си коне. И изведнъж идва олимпиадата, градът се напълва със знаменитости и тя иска да дойде издокарана като кукличка и да го разиграва министерска съпруга.

Пак пое дълбоко дъх, попи лицето си и се изправи.

– Ще се връщам, страшно много работа има. Благодаря, Раф – каза и го потупа леко по рамото.

И после си тръгна. Рафаел я съпроводи с поглед, след което се обърна към Робин.

– Знаеш ли, единствена Изи си направи труда да ме посети в затвора.

– Да, тя ми каза – отвърна Робин.

– А когато като дете трябваше да ходя в проклетата Чизъл Хаус, само тя говореше с мен. Аз бях малкият негодник, разбил семейството им, и те всички ме мразеха неистово, но Изи ми позволяваше да й помагам в грижите по понито.

Той нацупено разклати кафето в чашата си.

– Сигурно и ти като всички други момичета си била влюбена в нафукания Фреди? Той ме мразеше. Наричаше ме „Рафаела“, правеше се как татко е казал на семейството, че съм момиче.

– Колко ужасно – промълви Робин и на намръщеното лице на Рафаел се появи неохотна усмивка.

– Много си мила.

Сякаш спореше сам със себе си дали да каже нещо, или не. Изведнъж попита:

– Случайно да си срещала Джако Кент, като си гостувала?

– Кого?

– Възрастен човек, който работеше за татко. Живееше на територията на имението. Плашеше ме до смърт, като бях малък. Имаше хлътнали страни и безумни очи и все се появяваше изневиделица, като бях в парка. Никога не ми каза нито дума, само ругаеше, ако му се пречках.

– Май смътно си спомням един такъв – излъга Робин.

– Татко му беше дал прякора Джако Кент. А кой всъщност е Джако Кент? Нямаше ли нещо общо с дявола? Така де, буквално имах кошмари с тоя старец. Един път ме спипа, като се опитвах да вляза в хамбар, и направо ме побърка. Приближи лице до моето и каза нещо от рода, че нямало да ми хареса каквото ще видя там или че било опасно място за малки момченца, или... не си спомням точно. Бях хлапенце тогава.

– Страшничко звучи – потвърди Робин с вече събуден интерес. – Какво е правил там, разбра ли някога?

– Вероятно просто е държал селскостопански машини – вдигна рамене Рафаел, – но както го каза, все едно провеждаше сатанински ритуали вътре. Но беше много сръчен дърводелец. Той изработи ковчега на Фреди. Отрязаха един дъб. Татко искаше Фреди да бъде погребан в ковчег от дърво в имението.

Отново сякаш се зачуди дали да изрече гласно каквото си мислеше. Погледна я изпод гъстите си тъмни мигли и накрая попита:

– Татко... изглежда ли ти нормален в момента?

– Не те разбирам.

– Не ти ли се струва, че се държи някак странно? Защо крещи по Изи за дреболии?

– Заради натоварването в службата – предположи Робин.

– Да... може би – промърмори Рафаел. После се намръщи и добави: – Онази вечер ми телефонира, което само по себе си беше странно, защото обикновено не понася да ме вижда. Просто да си поговорим, така каза, а преди никога не се е случвало. Все пак беше доста подпийнал, личеше си по говора му. Та взе, че се разбъбри за Джако Кент. Нищо не му разбрах от приказките. Спомена за смъртта на Фреди и как умряло детето на Кинвара, а после... – Рафаел се наведе към нея и Робин усети коленете му да се допират до нейните под масата. – Помниш ли онова странно обаждане в първия ми ден тук? Някаква гадост как хората се напикавали, когато умирали?

– Да – отговори Робин.

– Той каза: „Това е наказание. Джако Кент се е обадил. Идва за мен“.

Робин се втренчи в него.

– Но който и да беше на телефона – добави Рафаел, – няма как да е бил Джако Кент. Той умря преди години.

Робин не каза нищо. Внезапно си спомни делириума на Матю в субтропичната нощ, когато я бе помислил за покойната си майка. Коленете на Рафаел се притиснаха по-плътно към нейните. Тя леко отмести стола си назад.

– През половината нощ будувах и се чудех дали не започва да превърта. Не можем да си позволим и татко да стане откачалка, нали така? Бездруго вече си имаме Кинвара, която халюцинира за нападатели над коне и гробокопачи...

– Гробокопачи? – повтори остро Робин.

– Гробокопачи ли казах? – реагира неспокойно Рафаел. – Е, знаеш какво имах предвид. Мъже с лопати в гората.

– И мислиш, че тя си ги е въобразила? – попита Робин.

– Нямам представа. Изи и останалите смятат, че да, но пък те винаги са я приемали за истеричка още откакто изгуби детето. Трябваше да мине през раждане, макар да знаеха, че е мъртво, беше ли ти известно това? И после вече не беше наред, но като си Чизъл, се предполага, че туряш пепел, нахлупваш си шапката и отиваш да откриваш местен празник или нещо от този род.

Той като че прочете мислите на Робин по лицето й, защото попита:

– Нима очакваше да я мразя само защото с останалите е така? Тя е досадница и ме смята за напълно излишен на този свят, но аз не прекарвам живота си, като вадя наум похарченото от нея за конете й от бъдещото наследство на племенниците ми. Тя не е златотърсачка, каквото и да си мислят Изи и Физи – каза, като постави ударение на прякора на другата си сестра. – Те и моята майка мислеха за златотърсачка. Това е единствената мотивация, която разбират. Мислят си, че не знам как са измислили прякори също за мен и за майка ми... – Мургавата му кожа поруменя. – Колкото и неправдоподобно да звучи, Кинвара истински обикна татко, личеше си. Би могла и по-изгодна партия да си намери, ако се стремеше към богатство. Той е дрипльо.

Робин, чиято дефиниция за „дрипльо“ не включваше собственик на голямо имение в Оксфордшър, девет коня, апартамент на едно от най-скъпите места в Лондон, нито пък масивното диамантено колие на шията на Кинвара по снимките, запази неутрално изражение.

– Била ли си скоро в Чизъл Хаус?

– Напоследък не – отвърна Робин.

– Напълно се разпада. Всичко е проядено от молци и окаяно.

– Единствения път, когато си спомням, че гостувах в Чизъл Хаус, възрастните говореха за момиченце, което изчезнало?

– Така ли? – попита изненадан Рафаел.

– Да, не си спомням името й. Аз самата бях още малка. Сузан? Суки? Нещо такова.

– Нищо не ми говори – отвърна Рафаел. Коленете му отново се отъркаха в нейните. – Я кажи, всички ли споделят с теб мрачни семейни тайни пет минути след като са те срещнали, или само за мен важи?

– Тим постоянно казва, че имам вид на съчувстваща – отговори Робин. – Може би трябва да забравя политиката и да се насоча към психотерапия.

– Да, може би трябва – потвърди той и я погледна право в очите. – Я кажи, защо си правиш труда да слагаш очила? Защо не използваш контактни лещи?

– О, аз... Така ми е по-удобно – каза Робин, като избута очилата обратно към основата на носа си и взе да си събира нещата. – Вече наистина трябва да тръгвам.

Рафаел се облегна назад на стола си с нерадостна усмивка.

– Ясно, съобщението е получено. Голям щастливец е твоят Тим, от мен да му го кажеш.

Робин се позасмя и се изправи, като леко закачи ръба на масата. С чувство на известно неудобство излезе от чайната.

Докато вървеше към офиса на Изи, тя разсъждаваше над поведението на министъра на културата. Изблиците на лошо настроение и параноичните дрънканици според нея не бяха изненадващи у човек, тормозен от двама изнудвачи, но приказките на Чизъл, че му е телефонирал мъртвец, бяха безспорно странни. Не й бе направил впечатление на такъв, дето би вярвал в духове или в божествено възмездие, но пък си даде сметка, че алкохолът правеше хората чудати... И внезапно си припомни озъбеното лице на Матю, когато й се бе разкрещял в неделя.

Почти се бе изравнила с вратата към офиса на Уин, когато регистрира факта, че отново е отворена. Робин надникна в стаята. Изглеждаше празна. Почука два пъти. Никой не отговори.

Отне й по-малко от пет секунди да стигне до контакта под бюрото на Герайнт. Изключи вентилатора, измъкна скъпоценното подслушвателно устройство и тъкмо бе отворила чантата си, когато гласът на Аамир изрече:

– Какво си въобразяваш, че правиш, по дяволите?

Робин ахна, понечи да се изправи, удари силно главата си в бюрото и простена от болка. Аамир току-що бе станал от кресло, извърнато под ъгъл към вратата, и сваляше слушалките от ушите си. Явно си бе направил кратка почивка, за да послуша айпода си.

– Аз почуках! – оправда се Робин с насълзени очи, докато потъркваше главата си. Записващото устройство още беше в ръката й и тя го скри зад гърба си. – Помислих, че няма никой тук.

– Какво правиш? – повтори той и тръгна към нея.

Преди да е успяла да му отговори, вратата се отвори докрай и влезе Герайнт.

Тази сутрин нямаше лишена от устни усмивка, нито самомнителен апломб, нито дръзки подхвърляния към Робин. Уин изглеждаше някак по-смален от обикновено с лилави сенки под очите. Озадачен прехвърляше поглед помежду Робин и Аамир, който взе да му разправя как Робин е влязла непоканена, а през това време тя успя да тикне устройството в чантата си.

– Много съжалявам – каза, като се изправи в цял ръст, цялата изпотена. Съзнанието й бе обзето от паника, но изведнъж в него изскочи идея. – Канех се да оставя бележка. Просто исках да го взема назаем.

Двамата мъже се намръщиха въпросително, а тя посочи към изключения от контакта вентилатор.

– Нашият е повреден. Стаята ни е като пещ. Реших, че няма да имате нищо против – обърна се умолително към Герайнт. – Исках да го взема само за половин час. – Усмихна се жално. – Честна дума, прилоша ми преди малко.

– Не бива да го казвам, но прегряването много ти отива – подхвърли Уин с лека усмивка, а Робин се насили да се изкиска.

– Е, можем да се лишим от него за трийсет минути, нали? – обърна се той към Аамир. Онзи нищо не каза, само стоеше изпънат и наблюдаваше Робин с неприкрито подозрение. Герайнт внимателно повдигна вентилатора от бюрото и го подаде на Робин. Когато тя се насочи към вратата, той леко я потупа под кръста.

– Приятно обдухване.

– О, благодаря – отвърна тя цялата настръхнала. – Много ви благодаря, господин Уин.

28

„Нима вземам толкова присърце делото на живота си, че постоянно срещам спънки и пречки?“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Дългото ходене до и из парка „Челси Физик“ предишния ден не се отрази никак добре на пострадалото му подколянно сухожилие. Стомахът го присвиваше от постоянната употреба на ибупрофен, така че бе изоставил обезболяващите през последните двайсет и четири часа, вследствие на което бе в състояние, описвано от лекарите като „известен дискомфорт“, когато се разположи със своите един крак и половина на канапето в офиса в четвъртък следобед. Протезата му бе подпряна на близката стена, а той преглеждаше досието на Чизъл.

Като силует на безглав страж до прозореца на вътрешния му кабинет висеше най-хубавият му костюм плюс риза и вратовръзка, провесени от корниза, а под празните крачоли бяха поставени обувки и чисти чорапи. Днес щеше да излезе на вечеря с Лорелай и се бе организирал така, че да не му се налага да се качва излишно до мансардния си апартамент.

Лорелай прояви типично за нея разбиране, задето не й се бе обаждал по време на хоспитализацията на Джак, и с почти недоловима нотка на огорчение отбеляза колко ужасно трябва да е било за него да преживее всичко това сам. Страйк прояви здравомислието да премълчи за присъствието на Робин. После Лорелай мило помоли да излязат на вечеря, „та да обсъдим някои неща“.

Виждаха се от десет месеца, а съвсем неотдавна тя се бе грижила за него пет дни, докато бе в безпомощно състояние. Страйк разбираше, че няма да е справедливо и почтено да поиска от нея да каже каквото има по телефона. Също като висящия костюм перспективата да търси отговор на въпроса „как виждаш бъдещето на тази връзка?“ се мержелееше злокобно в периферията на съзнанието му.

Ала в мислите му доминираше катастрофалното, както той го виждаше, състояние на случая „Чизъл“, за който до този момент не бе видял и едно пени като заплащане, но пък за сметка на това му струваше значителни суми като заплати и разходи. Робин може и да бе успяла да неутрализира непосредствената заплаха от страна на Герайнт Уин, но след обещаващия си старт Баркли не бе предоставил нищо използваемо срещу първия изнудвач на Чизъл и Страйк предвиждаше пагубни последици, ако от вестник „Сън“ се доберяха до Джими Найт. Предвид загадъчните снимки във Външното министерство, които Уин му беше обещал, и въпреки твърдението на Чизъл, че Джими не би искал историята да излезе в пресата, според Страйк в гнева и разочарованието си Джими не би пропуснал да извлече изгода от шанс, който се изплъзва между пръстите му. Страстта му към водене на съдебни дела бе красноречива сама по себе си: Джими бе човек, склонен да отреже собствения си нос, та да направи напук на лицето си.

За да допълни лошото настроение на Страйк, след няколко пълни дни и вечери на общуване с Джими и приятелчетата му Баркли бе съобщил, че ако не се прибере скоро у дома си, жена му ще подаде молба за развод. Страйк дължеше на Джими пари за разходи и му каза да се отбие в офиса за чек, след което му разреши няколко дни отпуск. За негово голямо раздразнение обикновено надеждният Хъчинс се бе намусил, че трябва да поеме следенето на Джими Найт, вместо да виси на Харли Стрийт, където Шмекера отново бе подновил консултациите си на пациентки.

– Какъв е проблемът? – грубо попита Страйк, защото кракът му пулсираше от болка. Колкото и да харесваше Хъчинс, не беше забравил, че бившият полицай неотдавна бе взел отпуск за семейна ваканция и за да закара жена си до болницата, когато си бе счупила китката. – Просто искам от теб да смениш обектите, това е всичко. Аз не мога да следя Найт, познава ме.

– Да, добре, ще го направя.

– Много мило от твоя страна – изрече сърдито Страйк. – Благодаря.

Шумът от изкачването на Робин и Баркли по металните стълби към офиса бе добре дошло за Страйк отвличане от все по-мрачните му мисли.

– Здравей – каза с влизането си Робин, преметнала през рамо малък сак. В отговор на въпросителния поглед на Страйк обясни: – Тоалетът ми за приема на параолимпийците. Ще се преоблека в банята, нямам време да си ходя до къщи.

Баркли последва Робин в офиса и затвори вратата.

– Запознахме се долу – съобщи той весело на Страйк.

– Сам тъкмо ми разправяше колко трева трябвало да изпуши, та да е в крак с Джими – каза със смях Робин.

– Не съм вдишвал – предупреди Баркли. – Би било безотговорно, като съм на работа.

Фактът, че двамата се бяха харесали, бе парадоксално дразнещ за Страйк и той се размърда нервно върху възглавниците от изкуствена кожа, които издадоха обичайните си пръдливи звуци.

– Диванът го прави – тросна се той на Баркли, който се озърна ухилен. – Ей сега ти плащам.

– Стой си там, аз ще го направя – каза Робин, като остави сака си и извади чековата книжка от най-долното чекмедже на бюрото, а после я подаде на Страйк заедно с химикалка. – Искаш ли чай, Корморан? А ти, Сам?

– Давай – отвърна Баркли.

– Много сте весели нещо – измърмори кисело Страйк, докато пишеше чека на Баркли, – предвид че сме напът да изгубим задача, която обещава заплащане за всички ни. Освен, разбира се, ако не разполагате с неизвестна за мен информация.

– Единственото интересно, което се случи около Джими тази седмица, беше, че Флик имаше голяма разправия с една от съквартирантките си – каза Баркли. – Момиче на име Лора. Подозира, че Джими е откраднал кредитна карта от чантата й.

– А той направил ли го е? – остро попита Страйк.

– Аз лично смятам, че е по-вероятно да го е направила самата Флик. Казах ти, че се хвалеше как си прибирала от служебните пари, нали?

– Да, каза ми го.

– Скандалът избухна в пъба. Онази Лора беше бясна. С Флик взеха да се наддумват коя е повече от средната класа.

Въпреки измъчващата го болка и лошото си настроение Страйк се ухили.

– Да бе, стана грозно. Намесени бяха понита, ваканции в чужбина. После Лора каза как подозира, че Джими е измъкнал кредитната й карта от чантата преди няколко месеца. Джими стана агресивен, заяви, че било клевета...

– Жалко, че има забрана, иначе щеше да я съди – подхвърли Страйк и откъсна чека.

– Лора хукна навън бясна. Напуснала е апартамента.

– Знаеш ли фамилията й?

– Ще се опитам да я науча.

– Какво е миналото на Флик, Баркли? – попита го Страйк, докато служителят му прибираше чека в портфейла си.

– Каза ми, че е отпаднала от университета – каза Баркли. – Скъсали я на изпитите още в първи курс и се отказала.

– Някои от най-добрите отпадат – вметна Робин, понесла две чаши с чай. И тя, и Страйк бяха напуснали университета, без да се дипломират.

– Благодаря – каза Баркли, като прие чая от Робин. – Родителите й са разведени – продължи – и тя не си говори с никого от двамата. Те не харесват Джими. Не ги виня. Ако дъщеря ми се хване някога с нехранимайко като Найт, знам как да действам. В нейно отсъствие той се хвали пред момчетата как оправял разни младички. И всичките си мислят, че е голяма чест да ги чука велик революционер, че го правят за каузата. Флик не му знае и половината от подвизите.

– Случайно някое от момичетата да е малолетно? Жена му предполага, че такива го влекат. Ето това би бил добър чип за пазарене.

– Доколкото знам, всичките са над шестнайсет.

– Жалко – рече Страйк. Улови погледа на Робин, която се върна при тях с чай и за себе си. – Знаеш какво имам предвид. – Отново се обърна към Баркли. – От онова, което чух на онзи протестен поход, и тя самата не е моногамна.

– Да, някой подхвърли шега за нейния келнер индиец.

– Келнер? Аз чух, че бил студент.

– Не пречи да е и двете – отбеляза Баркли. – Тя си е направо...

Но като срещна погледа на Робин, Баркли се отказа от думата и вместо това отпи от чая си.

– А при теб нещо ново? – попита Страйк Робин.

– Да. Прибрах второто подслушвателно устройство.

– Шегуваш се – ахна Страйк и се поизправи на мястото си.

– Току-що завърших транскрибирането. Има часове записан материал. Повечето е непотребен, но...

Тя остави чая си, отвори ципа на сака и извади записващото устройство.

– Има една странна част. Чуйте това.

Баркли седна и преметна ръка върху облегалката на канапето. Робин изправи гръб на стола пред бюрото си и натисна бутона на устройството.

Напевният изговор на Герайнт изпълни офиса.

– ...важното е да ги държа доволни. Непременно ще представя Елспет на принц Хари – каза Герайнт. – Е, аз тръгвам, ще се видим утре.

– Довиждане – чу се гласът на Аамир.

Робин поклати глава към Страйк и Баркли и изрече само с устни: „Чакайте“.

Чуха затварянето на врата. След обичайната трийсетсекундна тишина се чу прещракване, когато устройството бе спряно и после рестартирано. Заговори плътен женски глас с уелски акцент.

– Там ли си, любими?

Страйк повдигна вежди. Баркли спря да дъвче.

– Да – изрече Аамир с равния си лондонски акцент.

– Ела и дай целувка – подкани го Дела.

Баркли се позадави с чая си. От устройството прозвуча мляскане с устни. Шумолене от стъпки. Преместен бе стол. Раздаваше се ритмично глухо тупкане.

– Това какво е? – промърмори Страйк.

– Кучето водач маха с опашка – поясни Робин.

– Нека ти подържа ръката – каза Дела. – Герайнт няма да се върне, не се бой, пратих го в Чизик. Така. Благодаря ти. А сега трябва да си поговоря с теб. Работата е там, мили, че съседите ти се оплакват. Твърдят, че чували странни звуци през стените.

– Какви например? – Той звучеше разтревожен.

– Помислили си, че може да е животно – отвърна Дела. – Скимтящо куче. Нали не си взел...?

– Разбира се, че не – отсече Аамир. – Сигурно е било от телевизора. Защо ми е да си вземам куче? По цял ден съм на работа.

– Помислих си, че е типично за теб да прибереш от улицата някое нещастно изгубено животинче. С твоето меко сърце...

– Няма такова нещо – повтори Аамир. Беше напрегнат. – Ако не ми вярваш, иди сама да провериш, имаш ключ.

– Любими, не бъди такъв – изгука Дела. – Не бих си и помислила да вляза без твое разрешение. Нямам навик да шпионирам.

– Ти си в пълното си право – отвърна той и на Страйк му се стори, че долавя горчивина. – Къщата е твоя.

– Разстрои се – въздъхна Дела. – Знаех си, че така ще стане. Но нямаше как да го премълча, защото другия път, като се обадят, може Герайнт да вдигне телефона. Чист късмет беше, че съседката случи мен...

– Ще се погрижа занапред да намалявам звука – каза Аамир. – Ще бъда внимателен.

– Нали разбираш, любов моя, че ако зависеше от мен, би бил свободен да вършиш каквото...

– Чуй, мислех си нещо – прекъсна я Аамир. – Наистина смятам, че е редно да ти плащам наем. Ами ако...

– Това го обсъдихме вече. Не ставай глупав, не ти искам парите.

– Но...

– Дори да оставим всичко друго настрана, не ти е по джоба. Сам в къща с три спални?

– Но...

– Решено е. Беше доволен, когато се нанесе. Мислех, че ти харесва там...

– То се знае, че ми харесва. Много щедро от твоя страна – изрече сковано той.

– Щедро... Тук не става въпрос за щедрост, за бога... Я чуй, искаш ли да идем да хапнем къри? По-късно трябва да вляза за гласуване, а ми се ще да отскочим до „Кенингтън Тандури“. Аз черпя.

– Съжалявам, не мога – отвърна Аамир. Звучеше стресиран. – Трябва да се прибера.

– О – отрони Дела вече не така сърдечно. – Разочарована съм. Колко жалко.

– Съжалявам – отново изрече той. – Обещах да се видя с един приятел от университета.

– Ясно. Е, другия път ще се погрижа да те предупредя отрано. Намери пролука в графика си.

– Дела, аз...

– Не ставай глупав, занасям те. Искаш ли поне да ме поизпратиш?

– Да, разбира се.

Последва още шумолене, след което се чу отварянето на врата. Робин изключи записа.

– Тия се чукат – произнесе на висок глас Баркли.

– Не е задължително – възрази Робин. – Целувката може да е била по бузата.

– „Нека ти подържа ръката“ – цитира Баркли. – Откога това е нормално поведение в офис?

– На каква възраст е този Аамир? – поинтересува се Страйк.

– На около двайсет и пет – отвърна Робин.

– Ами тя?

– Приблизително на шейсет и пет.

– И му е предоставила къща. Не й е роднина, нали?

– Нямам сведения за роднинска връзка – отговори Робин. – Но Джаспър Чизъл знае нещо лично за него. Цитира стихотворение на латински на Аамир, когато се срещнаха в офиса ни.

– Това не си ми го казала.

– Прощавай – рече Робин, като си припомни, че се бе случило малко преди отказа й да следи Джими на протестния поход. – Забравих. Да, Чизъл цитира нещо на латински, после спомена „човек с твоите навици“.

– Кое беше стихотворението?

– Не знам, никога не съм учила латински.

Тя погледна часовника си.

– Отивам да се преоблека. Трябва да съм в министерството след четиресет минути.

– И аз ще тръгвам, Страйк – обади се Баркли.

– Два дни, Баркли – напомни му Страйк, – после пак се връщаш към Найт.

– Нямаш грижа – отвърна Баркли, – дотогава ще гледам с четири очи да си почина от бебето.

– Той ми харесва – обяви Робин, когато стъпките на Баркли заглъхнаха по металните стълби.

– Да – изръмжа Страйк, докато се протягаше за протезата си. – Свестен е.

Срещата им с Лорелай бе рано по негова молба. Време бе да подхване мъчителния процес да се приведе в представителен вид. Робин се оттегли в тясната тоалетна на стълбищната площадка, за да се преоблече, а Страйк, вече поставил протезата си, отиде във вътрешния кабинет.

Беше приключил с обуването на панталоните, когато мобилният му телефон иззвъня. Със слаба надежда да е Лорелай с извинение, че не може да дойде на вечерята, той взе телефона с пукнат дисплей и изпита необяснимо лошо предчувствие, когато видя, че го търси Хъчинс.

– Страйк?

– Какво се е случило?

– Страйк... провалих се.

Гласът на Хъчинс звучеше немощно.

– Но какво стана?

– Найт беше с приятели. Последвах ги в пъб. Кроят нещо. Той е направил плакат с лицето на Чизъл...

– И? – подкани го Страйк.

– Страйк, съжалявам, изгубих чувство за равновесие... Изпуснах ги.

– Ах ти, глупако! – напълно изтърва нервите си Страйк. – Защо не ми каза, че си болен?

– Ползвах много свободни дни напоследък... знаех, че си натоварен...

Страйк превключи Хъчинс на високоговорител, остави телефона си на бюрото и продължи припряно с обличането си.

– Приятелю, страшно съжалявам... трудно ми е да вървя...

– Знам какво е!

И побеснял прекъсна разговора.

– Корморан? – подвикна Робин зад вратата. – Наред ли е всичко?

– Изобщо не, мамка му!

Той отвори вратата на кабинета.

С част от мозъка си регистрира, че Робин беше облечена в зелената рокля, която той й купи преди две години за благодарност, че му помогна да заловят първия им убиец. Изглеждаше зашеметяваща.

– Найт е направил плакат с лицето на Чизъл. Крои нещо с група съмишленици. Знаех си, че ще се случи нещо такова, след като не получи отклик от Уин. Бас ловя, че се е запътил към вашия прием. По дяволите – изруга Страйк, забелязал, че е без обувки, и се върна назад. – А Хъчинс ги е изпуснал – викна през рамо. – Глупакът не ми каза, че е болен.

– Повикай Баркли обратно – предложи Робин.

– Той вече трябва да е в метрото. Налага се аз да го свърша, няма как. – Страйк седна на канапето и напъха крака в обувките си. – След като Хари ще е там, наоколо ще е пълно с репортери и фотографи. Достатъчно е на един журналист да му щракне какво означава плакатът с Чизъл, та той да остане без работа, а и ние също. – Отново се изправи. – Къде ще е събитието?

– В Ланкастър Хаус – отвърна Робин. – Стейбъл Ярд.

– Ясно – каза Страйк и тръгна към вратата. – Бъди в готовност. Може да се наложи да ми платиш гаранция. Като нищо ще бъда принуден да го ступам.

29

„За мен стана невъзможно да продължа да бъда безучастен зрител.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Двайсет минути по-късно таксито, което Страйк бе взел на Чаринг Крос Роуд, зави по Сейнт Джеймсиз Стрийт, докато той още говореше по телефона с министъра на културата.

– Плакат? Какво има на него?

– Лицето ви. Само това знам.

– И е на път към приема? Е, това беше то! – викна Чизъл толкова силно, че Страйк потрепна и дръпна телефона от ухото си. – Ако от медиите го видят, всичко е свършено! Нали затова те наех, да предотвратиш нещо от този род!

– Ще се опитам – отвърна Страйк, – но на ваше място бих искал да съм предупреден. Съветвам ви...

– Не ти плащам да ме съветваш!

– Ще направя каквото мога – обеща Страйк, но Чизъл вече беше затворил.

– Няма да мога да продължа напред, приятел – каза таксиметровият шофьор, като погледна към Страйк в огледалото за обратно виждане. В края на Сейнт Джеймсиз Стрийт имаше преграда. Нарастваща тълпа от жадни да виждат кралски особи и от олимпийски фенове, мнозина с малки национални флагчета, се събираше зад подвижните бариери и чакаше пристигането на параолимпийците и на принц Хари.

– Добре, тук ще сляза – каза Страйк и бръкна за портфейла си.

Отново се изправи пред фасадата на двореца Сейнт Джейвс с позлатения му ромбовиден часовник, проблясващ под лъчите на залеза. Страйк закуцука нагоре по стръмнината, а елегантно облечени минувачи, служители и посетители на галерии и съдържатели на винарни се отметстваха любезно да му направят път, тъй като походката му ставаше все по-неравномерна.

– По дяволите, по дяволите – промърмори, защото всеки път, като отпуснеше тежестта си върху протезата, го пронизваше болка в слабините. Вече беше близо до струпалите се хора. Не виждаше никакви плакати или знамена с политически характер, но когато стигна до задните редици на множеството и погледна надолу към Кливланд Роу, зърна репортери и фотографи, подредили се в очакване на принца и на прочутите спортисти. Едва когато покрай него мина кола, в която се возеше брюнетка с лъскава коса, позната му от телевизията, той се сети, че не се е обадил на Лорелай да я предупреди, че ще закъснее за вечерята. Бързо избра номера й.

– Здравей, Корм.

Звучеше тревожна. Той се досети, че си е помислила как се обажда за отмяна на уговорката.

– Здравей – отвърна й, а очите му все така се стрелкаха наоколо в търсене на Джими. – Много съжалявам, но изникна нещо. Може да закъснея.

– Е, не се притеснявай – каза тя и той усети облекчението й, че все пак се канеше да се види с нея. – Да се опитам ли да сменя часа на резервацията?

– Да – отговори, – може би за осем вместо за седем.

Като се обърна за трети път, за да огледа Пал Мал зад себе си, Страйк зърна доматеночервената коса на Флик. Осем членове на СМОСО се бяха отправили към тълпата, сред които младеж с руса коса на расти и нисък набит мъж, приличащ на бияч. Флик беше единствената жена. Всички освен Джими носеха плакати със счупените олимпийски кръгове и лозунги като „Чиста игра, чиста пара“ и „Домове, не бомби“. Джими държеше своя плакат ниско и обърнат наопаки с рисунката навътре.

– Лорелай, трябва да затварям. Ще се чуем после.

Униформени полицаи се движеха по периметъра с уоки-токита в ръце и оглеждаха изпитателно стълпилите се зяпачи. Те също бяха забелязали групата от СМОСО, която се опитваше да стигне до мястото срещу представителите на медиите.

Стиснал зъби, Страйк си запробива път през множеството, без да сваля очи от Джими.

30

„Няма спор, че би било по-добре да овладеем положението на по-ранен етап.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Леко смутена в прилепналата си зелена рокля и високи обувки, Робин привлече значителен брой одобрителни погледи от минувачи мъже, когато слезе от таксито пред входа на Министерството на културата, медиите и спорта. Щом стигна до арката, забеляза приближаващите от петдесетина метра разстояние Изи в яркооранжево и Кинвара в черна рокля с презрамки и диамантената огърлица от снимките й, които Робин бе видяла онлайн.

Колкото и напрегната да бе от догадки какво се случваше с Джими и Страйк, на Робин й направи впечатление, че Кинвара е разстроена. Изи направи гримаса към Робин, когато се приближиха, а Кинвара я стрелна с осъдителен поглед, който изразяваше, че намира зелената рокля неуместна, ако не и неприлична.

– Уговорката беше да се срещнем тук – прогърмя мъжки глас близо до Робин.

Джаспър Чизъл току-що бе излязъл от сградата, понесъл три гравирани покани, едната от които връчи на Робин.

– Да, вече го знам, Джаспър, благодаря – отвърна леко нацупена Кинвара. – Много съжалявам, че пак не съм разбрала точно. Никой не си направи труда да провери наясно ли съм за мястото на срещата.

Минувачите се взираха в Чизъл, явно им беше бегло познат с подобната си на четка за комини коса. Робин видя мъж в костюм да сръчква с лакът спътничката си и да й го посочва. До бордюра спря лъскав черен мерцедес. Шофьорът излезе, Кинвара заобиколи колата отзад, за да седне зад него. Изи се провря в средата на задната седалка, като за Робин остана мястото зад Чизъл.

Колата се отдели от тротоара, а атмосферата в нея бе неприятна. Робин се извърна към стъклото да гледа хората, поели на по питие след работа, и късните пазаруващи, като се чудеше дали Страйк вече е открил Найт, уплашена какво можеше да се случи, когато това стане, и с желание колата мигом да се пренесе пред Ланкастър Хаус.

– Значи не покани Рафаел? – изстреля Кинвара отзад към главата на мъжа си.

– Не – отвърна Чизъл. – Той се домогваше до покана, но само защото е очарован от Вениша.

Робин усети лицето й да пламва.

– Вениша очевидно има солидна база от фенове – подхвърли натъртено Кинвара.

– Утре ще си поговоря с Рафаел – каза Чизъл. – Напоследък го виждам в нова светлина, ако щеш вярвай.

С крайчеца на окото си Робин забеляза Кинвара да усуква с ръка металната верижка на грозната си вечерна чантичка, върху която имаше конска глава, изработена от кристали. В колата надвисна напрегнато мълчание, докато тя се движеше през топлия град.

31

„...в резултат той бе напердашен...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Адреналинът улесняваше Страйк да блокира растящата болка в крака му. Той се приближаваше до Джими и спътниците му, възпрепятствани да застанат без преграда срещу представителите на медиите, защото започнаха да пристигат първите официални коли и хората в тълпата се устремиха напред в опит да зърнат знаменитости. СМОСО бяха закъснели за купона и се оказаха блокирани от непреодолима маса.

Наблизо профучаваха мерцедеси и бентлита и предлагаха на множеството кратък поглед към прочути и не толкова прочути личности. Един комик си спечели шумни одобрителни възгласи, след като помаха. Проблеснаха няколко светкавици от фотоапарати.

Очевидно преценил, че не може да се надява на по-добра позиция, Джими започна да измъква самоделния си плакат, заплел се в краката на хората пред него, и се заприготвя да го вдигне високо.

Жена пред Страйк изписка негодуващо, когато той я изблъска от пътя си. С три широки крачки се озова до Джими и сключи едрата си лява длан около китката му, като му попречи да вдигне плаката по-високо от нивото на кръста си и го натисна отново към земята. Страйк имаше време да види разпознаването в очите на Джими, преди юмрукът да се насочи към врата му. Втора жена зърна задаващия се удар и писна.

Страйк се наведе и го избегна, при което с левия си крак стъпи с всичката си сила върху плаката и разцепи дървената му дръжка. Само че ампутираният му крак не бе в състояние да понесе цялата му тежест, и то когато вторият удар на Джими попадна в целта си. Страйк се сгърчи и в същото време фрасна Джими в топките. Найт нададе глух вик от болка, преви се одве, удари падащия Страйк и двамата се стовариха на земята, като разблъскаха хората край себе си и те дружно се разкрещяха в негодувание. Когато Страйк падна върху тротоара, един от приятелите на Джими понечи да го ритне в главата. Страйк улови крака му и го усука. През ескалиращия фурор чу трета жена да писва:

– Тези нападнаха човека!

Страйк бе твърде съсредоточен да сграбчи съсипания картонен плакат на Джими, та да го е грижа дали го броят за жертва, или за агресор. Успя да се докопа до плаката, вече пострадал не по-малко от него самия, и го разкъса. Едно от парчетата се закачи за токчето на обувката на жена, която панически се опитваше да се отдалечи от мястото на боя, и замина нанякъде.

Изотзад около врата му се сключиха пръсти. Той замахна с лакът към лицето на Джими и хватката се разхлаби, но после някой ритна Страйк в корема и последва удар отзад по главата му. Пред очите му заиграха червени точки.

Раздадоха се още крясъци, прозвуча свирка и внезапно тълпата около тях оредя. Страйк вкуси кръв в устата си, но доколкото можа да види, разцепените и разкъсани останки от плаката бяха пръснати в мелето. Ръцете на Джими отново сграбчиха шията му, но тогава Джими бе отскубнат от него, което той съпроводи с гръмки ругатни. Останалият без въздух Страйк също бе подхванат и изправен на крака. Той не оказа съпротива. Бездруго се съмняваше, че би могъл да се надигне сам.

32

„...а сега вече можем да идем на вечеря. Идвате ли, господин Крол?“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Мерцедесът на Чизъл зави от Сейнт Джеймсиз Стрийт по Пал Мал и пое по Кливланд Роу.

– Какво става? – изпъшка Чизъл, когато колата намали, а после спря.

Крясъците пред тях не бяха възбудени и ентусиазирани, каквито биха могли да очакват знаменитости и кралски особи. Няколко униформени полицаи се скупчиха пред тълпата от лявата страна на улицата, която се вълнуваше в стремеж да се отдалечи от един вид схватка между полиция и протестиращи. Появиха се двама раздърпани мъже в джинси и тениски, държани здраво от униформени полицаи: Джими Найт и младеж с увиснали руси расти.

И тогава Робин сподави тревожен вик, когато изникна залитащият окървавен Страйк, също воден от полицаи. Зад тях смутът сред тълпата не стихваше, а нарастваше. Една бариера се разлюля.

– Спри! Спри, казах! – ревна Чизъл на шофьора, който тъкмо бе започнал отново да ускорява. Чизъл свали стъклото си.

– Вратата! Вениша, отвори вратата си! Този човек – викна Чизъл на близкия полицай, който се обърна стреснат да види как министърът на културата крещи насреща му и сочи Страйк. – Той е мой гост! Веднага го пусни!

Изправен пред официална кола, министър от правителството с железен патрициански глас и размахана покана от плътен картон с гравирани вензели по нея, полицаят стори каквото му бе наредено. Вниманието на повечето хора бе насочено към все по-бурната схватка на полицията с членовете на СМОСО и усилията на гражданите да се измъкнат по-далеч от нея. Двама оператори се откъснаха от групата на медиите и се затичаха към мястото на безредиците.

– Изи, мръдни навътре. Влизай, влизай бързо! – просъска Чизъл на Страйк през прозореца.

Робин се отмести и почти седна в скута на Изи, та Страйк да се побере на задната седалка до тях. Вратата се затръшна. Колата потегли.

– Кой сте вие? – изписка уплашената Кинвара, притисната от Изи към срещуположната врата. – Какво става?

– Той е частен детектив – изръмжа Чизъл. Решението му да прибере Страйк в колата очевидно беше продиктувано от паника. Извърна се назад и изгледа гневно Страйк. – И как ще ми помогне на мен, ако те бяха арестували?

– Те не ме арестуваха – поясни Страйк, като обърса нос с опакото на дланта си. – Искаха да вземат свидетелски показания. Найт ме нападна, когато му съдрах плаката. Благодаря – добави, щом Робин с мъка успя да му подаде предвид ограниченото пространство кутията със салфетки, която взе зад облегалката. Той притисна една към носа си. – Отървах се от плаката – додаде Страйк през окървавената салфетка, но никой не го поздрави.

– Джаспър, какво става... – подхвана Кинвара.

– Млъквай – тросна се Чизъл, без да я поглежда. – Не мога да те пусна сега пред всички тези хора – каза сърдито на Страйк, сякаш той го бе предложил. – Пълно е с фотографи. Налага се да дойдеш с нас. Ще го уредя.

Колата приближи към бариера, където полиция и охрана проверяваха документи и покани.

– Никой нищо да не казва – нареди Чизъл. – Ще мълчиш – добави предупредително към Кинвара, която отвори уста.

Пред тях пропуснаха едно бентли и дойде ред на мерцедеса.

Изтръпнала от болка, защото носеше върху хълбока и крака си солидна част от тежестта на Страйк, Робин чу крясък зад колата. Като се обърна, видя млада жена да тича зад мерцедеса и да вика, гонена от полицайка. Момичето имаше доматеночервена коса и носеше тениска със счупени олимпийски кръгове на нея.

– Той е поставял коня на тях. Това е правил Чизъл! Поставял си коня, лъжлив крадлив негоднико, убиец такъв!

– Имам гост, който не е получил поканата си – викаше в това време през прозореца Чизъл към въоръжения полицай при бариерата. – Корморан Страйк, онзи с ампутирания крак. Вестниците писаха за него. В министерството е станало някакво объркване и не са му пратили поканата. Принцът специално настоя да се види с него – заяви най-нагло.

Страйк и Робин наблюдаваха какво се случва зад колата. Двама полицаи бяха хванали борещата се Флик и я отвеждаха встрани. Засвяткаха още фотоапарати. Отстъпил под министерския натиск, полицаят поиска да види документите на Страйк. Той винаги си носеше няколко копия, макар и незадължително всичките на негово име, но сега подаде истинското си шофьорско свидетелство. Зад тях опашката от спрели автомобили нарасна. Очакваше се принцът да пристигне след петнайсет минути. Накрая полицаят им махна да продължат.

– Не биваше да го прави – приглушено сподели Страйк с Робин. – Нямаше право да ме пусне. Беше нарушение.

Мерцедесът прекоси вътрешния двор и най-накрая пристигна пред полегати стълби, застлани с червен килим, пред огромна сграда в цвят на мед, напомняща богатско имение. От двете страни на килима бяха монтирани рампи за инвалидни колички и по една от тях вече се придвижваше прославен баскетболист инвалид.

Страйк отвори вратата, излезе от колата и се обърна да подаде ръка на Робин. Тя прие предложената помощ. Левият й крак бе съвсем изтръпнал, след като детективът бе седял върху него.

– Радвам се да те видя отново, Корм – каза сияеща Изи, която излезе след Робин.

– Здравей, Изи – отвърна Страйк.

Вече обременен със Страйк, независимо дали го искаше, или не, Чизъл забърза по стълбите, за да обясни на един от мъжете в ливреи пред входната врата, че Страйк трябва да бъде допуснат без поканата му. Чуха няколкократно да се повтаря думата „ампутация“. Наоколо спираха нови коли със слизащи от тях елегантни пасажери.

– Ама какво значи всичко това? – попита Кинвара, която заобиколи мерцедеса, за да се обърне към Страйк. – Какво става? За какво му е на мъжа ми частен детектив?

– Няма ли да млъкнеш най-сетне, тъпа кучко?

Колкото и стресиран и притеснен да бе Чизъл, неподправената му враждебност шокира Робин. Той я мрази, помисли си тя. Мрази я от дън душа.

– Вие двете – посочи министърът жена си и дъщеря си, – влизайте вътре. – После се обърна към Страйк. – Кажи ми една основателна причина да продължа да ти плащам – просъска той и тъй като беше бесен, а му се налагаше да говори тихо, пръсна слюнка върху вратовръзката на Страйк. – Току-що бях наречен убиец пред двайсет души, включително репортери.

– Те я взеха за побъркана – отбеляза Страйк.

Ако твърдението донесе някаква утеха на Чизъл, не си пролича.

– Искам да те видя утре сутринта в десет – каза той на Страйк. – Не в службата. Ела в апартамента на Елбъри Стрийт. – Тръгна да се отдалечава, после му хрумна нещо и се обърна. – Ти също – изджафка към Робин.

Застанали един до друг, те го гледаха как се качва тежко по стълбите.

– Ще ни натири, нали? – прошепна Робин.

– Има такава вероятност – каза Страйк, който сега, когато стоеше прав, изпитваше сериозни болки.

– Корморан, какво имаше на плаката? – попита Робин.

Страйк даде път на жена в прасковена рокля от шифон, после отвърна тихо:

– Рисунка на Чизъл, увиснал на бесилка, а под него куп мъртви деца. Но имаше нещо странно.

– Какво?

– Всичките бяха чернокожи.

Все още попиващ носа си, Страйк бръкна в джоба си за цигара, после си припомни къде се намира и отпусна ръка встрани.

– Слушай, ако онази жена Елспет е тук, опитай се все пак да разбереш какво знае за Уин. Ще помогне да си оправдаем финалната фактура.

– Добре – кимна Робин. – Между другото, отзад главата ти кърви.

Страйк неуспешно се помъчи да се избърше със салфетките, които бе натикал в джоба си, и закуцука по стълбите до Робин.

– Тази вечер не бива повече да бъдем виждани заедно – каза й, когато прекосиха прага към шеметния блясък от охра, алено и златисто. – На Елбъри Стрийт недалеч от дома на Чизъл има кафене. Да се видим там в девет, преди да се изправим дружно пред наказателния взвод. Давай, влез първа.

Но когато тя тръгна да се отдалечава от него към величественото стълбище, той подвикна зад гърба й:

– Прекрасна рокля впрочем.

33

„Вярвам, че можеш да омагьосаш всекиго... стига да си го поставиш за цел.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Величественото фоайе на имението представляваше обширно празно пространство. Централно стълбище, застлано с килим в червено и златно, водеше към горен балкон, който се разклоняваше вляво и вдясно. Стените, които изглеждаха мраморни, бяха в цвят охра, убито зелено и розово. Неколцина параолимпийци бяха насочени към асансьор вляво от входа, но куцащият Страйк с мъка пое нагоре по стълбите, като силно разчиташе на парапета. Небето, видимо през обширния и изкусно украсен стъклен таван, поддържан от колони, помръкваше в разноцветни вариации, подсилващи цветовете на венецианските картини с класически теми, които висяха на всички стени.

Като полагаше всички усилия да върви нормално, защото се боеше да не бъде сбъркан с ветеран параолимпиец и да му се лепне някой, дето да разпитва за някогашни победи, Страйк последва тълпата по дясното стълбище около балкона и се озова в малко преддверие, гледащо към вътрешния двор с паркирани в него официални коли. Оттам гостите бяха въведени в дълга и просторна картинна галерия, където килимът бе ябълковозелен, украсен с мотиви на рози. В двата й края имаше високи прозорци, а почти всеки сантиметър на белите стени бе покрит от картини.

– Питие, господине? – предложи келнер веднага до входа.

– Шампанско ли е? – осведоми се Страйк.

– Английско пенливо вино, господине – отговори келнерът.

Страйк си взе чаша, макар и без ентусиазъм, и продължи през множеството, като отмина Чизъл и Кинвара, които слушаха (или според Страйк се преструваха, че слушат) прикован към инвалидна количка спортист. Кинвара стрелна изкосо Страйк с поглед, пълен с подозрение, докато той вървеше към отсрещната стена, където се надяваше да открие или стол, или поне нещо удобно за подпиране. За беда стените на галерията бяха така гъсто отрупани с картини, че облягането бе невъзможно, нито пък имаше места за сядане, така че Страйк спря за отдих край огромна картина на граф д’Орсе, на която кралица Виктория яздеше сив кон. Докато отпиваше от пенливото вино, опита се дискретно да попие кръвта, която още се стичаше от носа му, и да отупа най-видимите петна от мръсотия по панталоните си.

Кръжаха келнери, понесли подноси с канапета. Страйк успя да забърше две миниатюрни кейкчета с раци в движение и се зае да разглежда обстановката, при което видя друг забележителен стъклен таван, този подпиран от няколко позлатени палми.

В залата витаеше странна енергия. Пристигането на принца предстоеше всеки момент и веселостта на гостите ту прииждаше, ту се оттегляше на тласъци със зачестили погледи към вратата. От изгодната си за наблюдение позиция до кралица Виктория Страйк зърна величествена фигура в яркожълта рокля, застанала точно срещу него край орнаментирана камина в черно и златно. С една ръка придържаше леко нашийника на бледожълт лабрадор, приседнал кротко в краката й насред препълненото помещение. Страйк не бе разпознал веднага Дела, защото не носеше слънчеви очила, а изкуствени очи. Стъкленосиният поглед й придаваше някаква странна невинност. Герайнт стоеше недалеч от съпругата си и дърдореше на слаба, подобна на мишка жена, чиито очи се стрелкаха наоколо в опит да открие спасител.

Край вратата, през която Страйк бе влязъл, настана внезапно притихване. Страйк мерна върха на глава с рижаворуса коса и развят смокинг. В претъпканата зала премина вълна на смущение като смразяващ полъх. Страйк видя как върхът на червеникавата глава се отдалечи към дясната страна на залата. Продължи да отпива от английското си пенливо вино и да се чуди коя ли от жените бе въпросната попечителка със сведения за нечисти дела на Герайнт Уин, когато вниманието му бе привлечено от висока жена, която стоеше наблизо с гръб към него.

Дългата й тъмна коса бе прибрана в раздърпан кок и за разлика от всяка друга присъстваща, тоалетът й не изглеждаше като за тържествен случай. Права, дълга до коляното рокля, дотолкова семпла, че чак строга. Макар да бе боса, на краката си имаше боти на тънък висок ток и без пръсти. За част от секундата Страйк си помисли, че може да греши, но тогава тя се раздвижи и той разбра със сигурност, че е тя. Преди да е успял да се отдалечи от нея, тя се обърна и го погледна право в очите.

Лицето й мигом порозовя, а той знаеше, че в нормалния случай е седефенобяло. Беше в напреднала бременност. Състоянието й не я бе променило другаде освен в издутия корем. Отличаваше се с все тъй фини и изящни лице и крайници. Макар и по-малко издокарана от всяка друга жена в залата, беше безспорно най-хубавата. Гледаха се няколко секунди, след което тя направи няколко колебливи стъпки напред, а руменината изчезна от страните й също тъй бързо, както бе дошла.

– Корм?

– Здравей, Шарлот.

Ако си бе мислила да го целуне, каменното му лице я отказа.

– Но какво правиш тук?

– Поканиха ме – излъга Страйк. – Като знаменитост с ампутиран крак. А ти?

Тя изглеждаше замаяна.

– Племенницата на Джаго е параолимпийка. Тя...

Шарлот се огледа, като очевидно се опитваше да открие племенницата, и отпи от чашата си с вода. Ръката й трепереше. Няколко капки се разляха. Той ги видя да се разсипват като стъклени мъниста по корема й.

– Ами... тук е някъде – изрече с притеснен смях. – Има церебрална парализа, но е невероятна ездачка. Баща й е в Хонконг, така че майка й покани мен на негово място.

Мълчанието му я изнервяше. Продължи да бъбри.

– Семейството на Джаго обича да ме извежда по разни събития, но зълва ми е ядосана, защото обърках датите. Бях решила, че днес сме на вечеря в „Шард“, а това нещо тук е в петък, тоест утре, така че не съм облечена като за пред кралска особа, но бях закъсняла и нямаше време да се преоблека.

Тя направи безпомощен жест към простата си черна рокля и ботите си на тънки токове.

– Джаго не е ли тук?

Зелените й очи със златисти точици проблеснаха леко.

– Не, в Щатите е.

Вниманието й се насочи към горната му устна.

– Да не си се бил?

– Не – отвърна той и отново бръсна нос с опакото на дланта си. Прехвърли внимателно тежестта си върху протезата, готов да се отдалечи.

– Е, хубаво беше, че...

– Корм, не си тръгвай – каза тя и се протегна, но пръстите й дори не докоснаха ръкава му и ръката й се отпусна до тялото. – Недей още. Аз... ти стори такива невероятни неща. Изчетох всичко по вестниците.

Последния път, като се бяха видели, също му течеше кръв заради летящия пепелник, закачил лицето му, когато я напусна. Спомни си съобщението „Беше твое“, изпратено в навечерието на сватбата й с Рос, отнасящо се до друго бебе, което тя бе твърдяла, че носи, но бе изчезнало, без той да види доказателство за съществуването му. Спомни си също снимката й, която му бе изпратила в офиса минути след като бе казала „Да“ на Джаго Рос, красива и обречена като обект на жертвоприношение.

– Поздравления – изрече той, а очите му останаха насочени към лицето й.

– Огромна съм, защото са близнаци.

Той забеляза, че тя не докосна корема си, както бе виждал да правят други бременни жени, докато говореше за бебетата, а погледна надолу, сякаш леко учудена да види промененото си тяло. Никога не бе искала деца, докато бяха заедно. Беше едно от нещата, по които си приличаха. Бебето, за което бе твърдяла, че е негово, бе нежелана изненада и за двама им.

Във въображението на Страйк потомците на Джаго Рос лежаха сгушени под черната рокля като две паленца, не съвсем човешки създания, емисари на своя баща, който приличаше на разгонена арктическа лисица. Доволен бе, че те са там, ако подобна безрадостна емоция би могла да се нарече доволство. Всички пречки и препятствия бяха добре дошли, защото сега му бе станало ясно, че гравитационното притегляне, което Шарлот тъй дълго бе упражнявала върху него дори след стотици скандали и сцени и след хиляди лъжи, още не бе изгубило силата си. Както винаги изпита чувството, че зад зелените си очи със златисти точици тя знаеше точно какво си мисли той.

– Има още цяла вечност, докато се появят. Направиха ми скенер, момче и момиче са. Джаго се радва за момчето. С някого ли си тук?

– Не.

Точно когато го каза, зърна зелено петно над рамото на Шарлот. Робин си приказваше оживено с подобната на мишка жена в рокля от лилав брокат, която най-сетне се бе отървала от Герайнт.

– Хубава е – отбеляза Шарлот, като погледна да види кой бе привлякъл вниманието му. Имаше свръхестествената способност да улавя и най-беглия проблясък на интерес у него към други жени. – Не, почакай – изрече бавно, – не е ли това момичето, което работи при теб? Имаше я по всички вестници... Как й беше името... Роб...

– Не – прекъсна я Страйк, – не е тя.

Никак дори не се учуди, че Шарлот знаеше името на Робин или че я бе разпознала дори с лешниковите контактни лещи. Ясно му бе, че Шарлот ще следи какво се случва с него.

– Винаги си харесвал момичета с такива цветове на коса и тен – подхвърли Шарлот с изкуствена веселост. – Онази малка американка, с която се хвана, след като се престори, че сме скъсали в Германия, имаше подобни...

Близо до тях се раздаде сподавено изпискване:

– О, боже мой, Чарли!

Изи Чизъл вървеше сияеща към тях и порозовялото й лице контрастираше неуместно с оранжевата рокля. Страйк я заподозря, че не е на първата си чаша вино.

– Здравей, Из – рече Шарлот с принудена усмивка. Страйк почти можеше да почувства усилието, което й струваше да се откъсне от някогашни обиди и рани, които постепенно бяха задушили и умъртвили връзката им.

Отново се приготви да се отдалечи, но тълпата се раздели и внезапно принц Хари се появи в непосредствена близост, само на три метра от мястото, където стояха Страйк и двете жени, така че, ако тръгнеше нанякъде сега, би привлякъл вниманието на половината присъстващи. Озовал се в клопка, Страйк стресна минаващ келнер, като протегна дълга ръка и взе чаша вино от подноса му. В продължение на няколко секунди Шарлот и Изи наблюдаваха принца. После, като стана ясно, че той не се кани да ги заговори в близко време, обърнаха се една към друга.

– Личи ти вече – отбеляза Изи, като се любуваше на корема на Шарлот. – Ходи ли на скенер? Знаеш ли какво е?

– Близнаци са – отвърна Шарлот без ентусиазъм. Посочи Страйк. – Помниш ли...

– Корм, да, разбира се, ние го докарахме тук! – широко усмихната кимна Изи, явно в неведение, че е недискретна.

Шарлот премести поглед от старата си съученичка към бившето си гадже и Страйк я усети как се чуди по каква причина Страйк и Изи са могли да пътуват заедно. Леко се отмести, така че да включи Изи в разговора, но и да препречи пътя на Страйк, та да не успее да се измъкне лесно.

– О, чакай, разбира се. Ти разследва смъртта на Фреди в бойни действия, нали? – каза тя. – Спомням си, че ми разправяше за това. Горкият Фреди.

Изи отбеляза споменаването на покойния си брат с леко повдигане на чашата си, после надникна над рамото й към принц Хари.

– С всеки ден става все по-секси, нали? – прошепна.

– Рижави слабини, миличка – невъзмутимо подхвърли Шарлот.

Страйк се усмихна против волята си. Изи прихна несдържано.

– Като стана дума – додаде Шарлот (тя никога не отбелязваше, че е била духовита) – това там не е ли Кинвара Ханрати?

– Ужасната ми мащеха, да – отвърна Изи. – Познаваш ли я?

– Сестра ми й продаде кон.

През шестнайсетте години на връзката с прекъсвания между Страйк и Шарлот той бе присъствал на безчет разговори в този дух. Хората от класата на Шарлот сякаш всички се познаваха помежду си. Дори никога да не се бяха срещали, познаваха братя и сестри, или братовчеди, или приятели, или съученици, или родителите им познаваха нечии родители: всички бяха свързани, образуваха нещо като паяжина, която бе враждебен хабитат за аутсайдери. Тези обитатели на паяжината рядко диреха приятелство или любов сред останалата част от обществото. Шарлот бе уникална в кръга си с това, че бе избрала непоместващ се в класификации индивид като Страйк, чиято невидима притегателност и нисък статут, както той знаеше, бяха ставали повод за немалко скандализирани упреци от страна на приятелите и близките й.

– Е, дано не е бил кон, който Амилия е харесвала, защото Кинвара неминуемо ще го съсипе. Има ужасни ръце и фатална стойка на седлото, но се има за Шарлот Дюжарден. Ти яздиш ли, Корморан? – поинтересува се Изи.

– Не – отвърна Страйк.

– Не се доверява на коне – погледна го с усмивка Шарлот.

Но той не отговори. Нямаше желание да закача стари шеги и общи спомени.

– Кинвара е бясна, вижте я – заяви Изи с известно задоволство. – Татко пусна дебел намек как ще се опита да убеди брат ми Раф да поеме службата от мен, което е върховно, точно на това се надявах. Доскоро татко се оставяше Кинвара да го командори по повод Раф, но напоследък взе да й тропа с крак на тази тема.

– Мисля, че съм срещала Рафаел – каза Шарлот. – Не работеше ли в галерията на Хенри Дръмънд преди месец-два?

Страйк си погледна часовника, после преброди с поглед залата. Принцът се отдалечаваше от тяхното крило, а Робин никъде не се виждаше. Страйк се надяваше да е имала късмета да последва попечителката, владееща срамната тайна на Уин, в дамската тоалетна и сега тя да споделяше откровения редом с нея пред умивалника.

– О, божичко. Внимание, проклетият Герайнт... Здравей, Герайнт!

Както скоро стана ясно, целта на Герайнт бе Шарлот.

– Здравейте, здравейте – изрече той, като се взираше към нея през запотените стъкла на очилата си с похотлива усмивка на невидимите си устни. – Вашата племенница току-що насочи вниманието ми към вас. Тя е невероятна млада жена, невероятна. Фондацията ни подкрепя отбора на ездачите. Герайнт Уин – представи се той и протегна ръка. – Фондация „Равнопоставеност“.

– О – рече Шарлот. – Здравейте.

Страйк с години я бе наблюдавал да отблъсква от себе си похотливци. След като бе отчела присъствието на Герайнт, сега се взираше студено в него, сякаш озадачена да види, че той още се мотае наоколо.

Мобилният телефон на Страйк завибрира в джоба му. Извади го и видя непознат номер. Беше удобно извинение да си тръгне.

– Трябва да вървя, съжалявам. Извини ме, Изи.

– О, жалко – нацупи се Изи. – Исках да ми разправиш подробно за Шакълуелския изкормвач!

Страйк видя Герайнт да разширява очи. Наруга я наум, а гласно каза:

– Приятна вечер. Довиждане – добави към Шарлот.

Като закуцука колкото му бе възможно по-бързо, той отговори на повикването, но докато сложи телефона на ухото си, отсреща бяха прекъснали.

– Корм.

Някой леко докосна ръката му. Обърна се. Шарлот го бе последвала.

– И аз си тръгвам.

– Ами племенницата ти?

– Срещна се с Хари. Сигурно примира от възторг. Тя всъщност не ме харесва особено. Никой от тях не ме харесва. Какво е станало с телефона ти?

– Паднах върху него.

Той продължи да върви, но каквато си бе дългокрака, тя не изоставаше от него.

– Не мисля, че съм в твоята посока, Шарлот.

– Е, освен ако не изкопаеш тунел, трябва да повървим двеста метра заедно.

Той продължи да куца напред, без да отговори. Вляво от себе си видя да се мярка зелено. Когато стигнаха до главното стълбище към фоайето, Шарлот леко го подхвана под лакътя, поклащаща се на обувките, крайно неподходящи за бременна жена. Той устоя на импулса да изтръгне рязко ръката си от нея.

Телефонът му отново зазвъня. На екрана се появи същият непознат номер. Шарлот остана до него и наблюдаваше лицето му, когато вдигна. В мига щом телефонът докосна ухото му, чу отчаян страховит вик.

– Ще ме убият, господин Страйк, помощ, помогнете ми, моля ви се, помогнете ми...

34

„Но кой би могъл да предвиди какво ще се случи? Не и аз във всеки случай.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Обещанието на ясното небе за поредния летен ден още не се бе изразило в истинска топлина, когато Робин пристигна на следващата сутрин в кафенето, най-близко до дома на Чизъл. Можеше да избере една от кръглите маси отвън на тротоара, но вместо това се сгуши в един ъгъл на салона, в който трябваше да се срещнат със Страйк, обхванала с длани чашата си с лате, за да ги сгрее, а отражението й в кафемашината бе бледо и с подпухнали очи.

Някак си бе знаела, че Страйк няма да е тук, като пристигна. Чувстваше се едновременно потисната и нервна. Би предпочела да не е сама с мислите си, но ето я тук само със съскащата кафемашина за компания, настръхнала от студ въпреки сакото, което бе грабнала на излизане от дома, и тревожна по повод предстоящата конфронтация с Чизъл, който можеше да отмени плащането след катастрофата със сбиването между Страйк и Джими Найт.

Но това не бе всичко, което безпокоеше Робин. Тази сутрин се бе събудила от объркан сън, в който присъстваше фигурата на тъмнокосата и с тънки токчета Шарлот Рос. Робин веднага бе разпознала Шарлот, когато я зърна на приема. Опитвала се бе да не поглежда към някога сгодената двойка, докато си говореха, ядосана на себе си, че проявява такъв силен интерес към случващото се между тях, но дори докато се местеше от една група към друга и безсрамно се намесваше в разговора с надежда да открие неуловимата Елспет Къртис-Лейси, очите й постоянно диреха Страйк и Шарлот, а когато си тръгнаха заедно от приема, изпита неприятно чувство в стомаха, подобно на това при бързо спускане с асансьор.

Пристигнала си бе вкъщи, неспособна да мисли за нищо друго, и това я накара да се почувства виновна, когато Матю излезе от кухнята, захапал сандвич. Остана с впечатление, че и той самият се е прибрал съвсем неотдавна. Измери зелената рокля от горе до долу с поглед, много подобен на онзи, който й бе отправила Кинвара. Тя понечи да мине покрай него нагоре по стълбите, но той направи крачка встрани и й прегради пътя.

– Робин, моля те. Нека поговорим.

Така че влязоха в дневната и разговаряха. Уморена от конфликта, тя се извини, задето бе наскърбила Матю, като пропусна мача по крикет, и задето бе забравила брачната си халка в уикенда за празнуване на годишнината от сватбата. Матю на свой ред изрази съжаление за думите, които бе наприказвал по време на неделната кавга и най-вече по повод забележката си, че тя няма никакви постижения.

Робин имаше усещането, че местят шахматни фигури по дъска, която вибрира от началния тремор на земетресение. Твърде късно е. Няма как да не знаеш, че нищо от това вече няма значение.

Но когато разговорът им завърши, Матю попита:

– Всичко наред ли е помежду ни?

А тя отговори:

– Да, всичко е наред.

Той се изправи, протегна ръка и й помогна да се надигне от креслото. Тя се усмихна насила, а после той я целуна силно по устата и започна да дърпа зелената рокля. Робин чу как тъканта покрай ципа се разпра и когато започна да протестира, той отново прилепи устни към нейните.

Знаеше, че може да го спре, че той я чака да го спре, че е подлагана на тест по грозен и непочтен начин, че той би отрекъл какво върши в действителност, че ще твърди как сам е жертвата. Мразеше го, че се държи така и част от нея искаше да бъде типът жена, която би се абстрахирала от отвращението си и от изпълнената си с нежелание плът, но тя се бе борила твърде дълго и упорито, за да си възвърне притежанието над собственото си тяло, за да търгува с него по такъв начин.

– Не – каза и го отблъсна от себе си. – Не искам.

Той я пусна веднага, както и тя бе знаела, че ще направи, с изражение, в което се смесваха гняв и тържествуване. Внезапно разбра, че не го бе заблудила, когато правиха секс в уикенда на годишнината им, и парадоксално това извика у нея чувство на нежност към него.

– Съжалявам – промълви, – уморена съм.

– Да – каза Матю. – Аз също.

И излезе от стаята, като остави Робин с усещане за студ по гърба си, където зелената рокля бе скъсана.

Къде беше Страйк, по дяволите? Вече беше девет и пет и на нея й бе нужна компания. Също така искаше да знае какво беше станало, след като той си тръгна от приема с Шарлот. Всичко бе за предпочитане пред това да седи тук и да мисли за Матю.

И сякаш го бе призовала с мисълта си, телефонът й иззвъня.

– Прощавай – каза, преди тя да е успяла да заговори. – Подозрителен пакет на шибаната спирка „Грийн Парк“. От двайсет минути съм заклещен в метрото и чак сега получих сигнал. Пристигам по най-бързия начин, но може да се наложи да започнете без мен.

– О, господи – отрони Робин и затвори уморените си очи.

– Съжалявам – повтори Страйк. – Пътувам натам. Имам да ти казвам нещо всъщност. Снощи се случи нещо много странно... О, чакай, тръгнахме. Скоро ще се видим.

Той затвори и остави Робин с перспективата да понесе сама първите изблици от гнева на Джаспър Чизъл и все още бореща се с безформени чувства на боязън и потиснатост, кръжащи около тъмнокоса грациозна жена, която имаше преднина шестнайсет години в сравнение с нея в познанство и спомени с Корморан Страйк, а Робин си казваше няма значение, за бога, нима си нямаш достатъчно проблеми, че си се загрижила за любовния живот на Страйк, който няма нищо общо с теб...

Усети гузно бодване около устните, където бе попаднала заблудената целувка на Страйк пред болницата. И сякаш можеше да измие усещането, изпи наведнъж остатъка от кафето си и излезе на широката права улица, оградена от два симетрични реда идентични къщи от деветнайсети век.

Закрачи енергично не защото бързаше да понесе яростта и разочарованието на Чизъл, а защото активността помагаше за разпръсването на неприятните мисли.

Пристигна пред къщата на Чизъл точно навреме и се повъртя за няколко изпълнени с надежда секунди край лъскавата черна входна врата, в случай че Страйк се появи в последния момент. Не се случи. Така че Робин стисна зъби, изкачи трите чисти бели стъпала, водещи от тротоара, и почука на външната врата, която бе открехната и се отвори на няколко сантиметра. Приглушен мъжки глас извика нещо, което можеше да е „Влез“.

Робин прекрачи в малко тъмно антре, в което доминираха шеметно стръмни стълби. Маслиненозелените тапети бяха овехтели и прокъсани на места. Като остави външната врата, както я беше заварила, тя извика:

– Господин министре?

Той не отговори. Робин почука леко на вратата вдясно и я отвори.

Времето застина. Сцената, разкрила се пред очите й, нахлу през ретините й в съзнание, съвършено неподготвено за нея, шокът я задържа на прага с ръка все още върху бравата. Устата й бе леко отворена и тя се мъчеше да осмисли какво вижда.

В кресло в стил „кралица Ан“ седеше мъж с протегнати напред крака и увиснали ръце. Изглеждаше, че вместо глава има сива ряпа на раменете си, но всъщност си беше човешка глава, омотана в прозрачен пластмасов плик, в който от голям цилиндър влизаше тръба. Мъжът имаше вид, сякаш се е задушил. Лявото му стъпало бе килнато странично върху килима и разкриваше малка дупка в подметката, дебелите пръсти на ръцете почти докосваха пода, а на чатала му имаше петно от изпразнилия се мехур.

В следващия миг тя си даде сметка, че седналият в креслото бе самият Чизъл и че гъстата му сива коса бе сплескана от торбичката върху лицето му във вакуума, създаден в нея, че зейналата уста бе засмукала навътре пластмасовата материя и затова се оформяше тази черна дупка.

35

„...Белият кон! Посред бял ден!“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Някъде в далечина извън къщата извика мъж. Звучеше като работник и с някаква част от мозъка си Робин регистрира, че него бе чула, когато очакваше да прозвучи „Влез“. Никой не я бе поканил в къщата. Вратата просто бе оставена открехната. Сега, когато би могло да се очаква, тя не беше в паника. Тук нямаше заплаха, колкото и ужасяваща да бе гледката на този кошмарен манекен с глава като ряпа и тръбичка, излизаща от нея, тази окаяна безжизнена фигура не можеше да й стори зло. Като знаеше, че е длъжна да провери дали животът го е напуснал, Робин се приближи до Чизъл и леко докосна рамото му. Беше по-лесно, като не успяваше да види очите му заради острата коса, надвиснала над тях като конска грива. Плътта бе твърда на пипане под раираната риза и по-студена, отколкото Робин бе очаквала.

Но после си представи зейналата уста да говори и когато отстъпи няколко крачки назад, стъпи на нещо твърдо, то изхрущя върху килима и тя се подхлъзна. Пукнала бе бледосиня пластмасова туба с хапчета, която лежеше на пода. Разпозна ги като хомеопатичните таблетки, продавани в местната й аптека.

Извади мобилния си телефон, набра 999 и поиска да я свържат с полицията. Съобщи, че е открила труп, продиктува адреса и отсреща й отговориха, че съвсем скоро при нея ще дойде някой.

Като се стараеше да не се фокусира върху Чизъл, огледа износените кафеникави завеси, декорирани с вече жалки пискюлчета, античния телевизор в рамката му от имитация на дърво, петното от по-тъмни тапети над камината, където някъде бе висяла картина, и снимките в сребърни рамки. Ала увитата в полиетиленова торбичка глава, гумената тръба и студено проблясващия цилиндър като че превръщаха тази всекидневна нормалност в декор. Единствено кошмарът бе реален.

Робин превключи мобилния си телефон на функция фотоапарат и започна да прави снимки. Като постави обектив помежду себе си и сцената, ужасът се посмекчи. Бавно и методично тя документира цялата обстановка.

На масичка пред тялото имаше стъклена чаша с няколко милиметра течност, която приличаше на портокалов сок. До нея лежаха разпръснати книги и вестници. Имаше лист плътна кремава хартия за писма с червената роза на Тюдорите, подобна на капка кръв, и напечатан адрес на къщата, в която Робин се намираше в момента. Някой бе написал със заоблен момичешки почерк

Това тази вечер бе последната сламка. За колко глупава ме мислиш, че да настаниш това момиче в офиса под носа ми? Дано осъзнаваш колко нелеп изглеждаш, колко много ти се смеят хората, след като тичаш по някаква, по-млада от собствените ти дъщери.

Стига ми толкова. Прави се на глупак колкото щеш, вече не ме засяга, всичко свърши.

Връщам се в Улстоун. Щом уредя нещата с конете, махам се завинаги. Проклетите ти дечища ще останат доволни, но ти дали ще си доволен, Джаспър? Съмнявам се, само че е твърде късно.

К

Робин се наведе да снима бележката и в този момент чу външната врата да се хлопва рязко. Ахна и се обърна. На прага стоеше Страйк – едър, небръснат, още в костюма, който бе носил на приема. Бе втренчен във фигурата върху креслото.

– Полицията е на път – осведоми го Робин. – Току-що им се обадих.

Страйк се заразхожда предпазливо из стаята.

– Дяволите го взели.

Видя смачканата тубичка с таблетки на пода, прекрачи я и заразглежда тръбата и омотаното в торбичката лице.

– Раф спомена, че се държал странно – заговори Робин, – но надали му е хрумвало, че...

Страйк не каза нищо. Продължаваше да изучава трупа.

– Това имаше ли го снощи?

– Кое?

– Ето това, посочи Страйк.

Върху опакото на дланта на Чизъл имаше полукръгъл белег, тъмночервен, върху грубата бледа кожа.

– Не си спомням – отговори Робин.

Пълният шок от случилото се започваше да я завладява и й бе трудно да подреди мислите си, които се рееха безредни и откъслечни из главата й: Чизъл раздава сърдити заповеди през прозореца на колата към полицията да пропуснат Страйк на снощния прием, Чизъл нарича Кинвара тъпа кучка, Чизъл настоява да се срещнат тук с него тази сутрин. Не беше реалистично да се очаква от нея да помни какво е имало по кожата му.

– Хм... – рече Страйк. Забеляза мобилния телефон в ръцете на Робин. – Снима ли всичко?

Тя кимна.

– Всичко тук? – попита той и направи широк жест над масата. – А това? – посочи пукнатата тубичка с хапчета на килима.

– Да. Вината е моя, аз ги настъпих.

– Как влезе?

– Отворено беше. Реших, че той я е оставил открехната за нас – отвърна Робин. – На улицата викна някакъв работник и аз си помислих, че Чизъл казва „Влез“. Очаквах...

– Стой тук – заръча Страйк.

Той излезе от стаята. Тя го чу да се качва по стълбите, а после тежките му стъпки се разнесоха над тавана, но тя знаеше, че там няма никой. Усещаше пълната безжизненост на къщата, нереалния й вид на картонен декор и разбира се, Страйк се върна след пет минути и поклати глава.

– Никой.

Мина покрай нея през врата, водеща извън дневната, и когато Робин го чу да стъпва по плочки, разбра, че е в кухнята.

– Съвсем празно – съобщи Страйк, щом се върна.

– Какво стана снощи? – попита Робин. – Спомена, че се случило нещо странно.

Искаше й се да обсъждат някаква друга тема, а не ужасната фигура, доминираща в стаята с гротескната си безжизненост.

– Били ми се обади. Каза, че се опитвали да го убият, преследвали го. Твърдеше, че е в телефонна кабина на Трафалгар Скуеър. Отидох да го търся, но не беше там.

– О – промълви Робин.

Значи не беше бил с Шарлот. Дори в тази екстремна ситуация Робин регистрира факта и изпита задоволство.

– Това пък какво е? – продума тихо Страйк, като гледаше покрай нея към един ъгъл на стаята.

Там до стената бе подпряна изкривена сабя. Изглеждаше, сякаш е била насилена или умишлено огъната чрез натиск отгоре. Страйк внимателно заобиколи трупа да я разгледа, но тогава чуха полицейската кола да спира пред къщата и той се изправи.

– Ще им кажем всичко, очевидно – заяви Страйк.

– Да – отвърна Робин.

– Освен за подслушвателните устройства. По дяволите... ще ги намерят в офиса ти...

– Няма – отвърна Робин. – Вчера ги отнесох у дома, в случай че ми се наложи да се покрия заради „Сън“.

Преди Страйк да успее да изрази възхищението си от подобна предвидливост, някой блъсна силно входната врата.

– Е, беше хубаво, докато траеше, нали? – подхвърли Страйк с мрачна усмивка, като тръгна към коридора. – Говоря за отсъствието ни от вестниците.

ВТОРА ЧАСТ

36

„Станалото би могло да се потули... или поне да му бъде дадено задоволително обяснение.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Случаят „Чизъл“ запази уникалното си естество дори когато клиента им вече го нямаше.

Когато бяха подхванати обичайните процедури и формалности, свързани с трупа, Страйк и Робин бяха съпроводени от Елбъри Стрийт до Скотланд Ярд, където ги разпитаха поотделно. Страйк знаеше, че из нюзрумовете на Лондон вероятно бушуваше торнадо от предположения във връзка със смъртта на правителствен министър, и разбира се, когато излязоха от Скотланд Ярд шест часа по-късно, колоритните подробности от личния живот на Чизъл се предаваха по телевизията и радиото, а щом отвориха интернет браузърите на телефоните си, мигом цъфнаха акценти от новинарски сайтове, а блоговете и социалните медии гъмжаха от цветисти теории, при които цяло съзвездие от Чизъли, подобни на герои от комикси, умираха от ръката на друго съзвездие мъгляви врагове. Докато пътуваше с такси към Денмарк Стрийт, Страйк прочете как Чизъл, корумпираният капиталист, бил очистен от руската мафия, след като не успял да си плати лихвите по нечиста сделка, докато Чизъл, защитникът на традиционните английски ценности, със сигурност бе убит от отмъстителни ислямисти заради усилията му да окаже съпротива на закона на шериата.

Страйк отиде до мансардния си апартамент само за да си прибере някои неща за всекидневно ползване и се пренесе в дома на старите си приятели Ник и Илза, съответно гастроентеролог и адвокат. Робин, която по настояване на Страйк бе хванала такси право към дома си на Албъри Стрийт, получи дежурна прегръдка от Матю, чиято твърде прозрачна преструвка на съчувствие за Робин бе по-лоша от открит гняв.

Когато чу, че Робин е призована и на другия ден в Скотланд Ярд за допълнителен разпит, Матю изостави самоконтрола си.

– Всеки би предвидил, че се задава такова нещо.

– Странно, повечето хора останаха напълно изненадани – отвърна Робин. Току-що бе отхвърлила четвъртото обаждане на майка си от сутринта.

– Нямах предвид самоубийството на Чизуел...

– Произнася се Чизъл.

– ...говорех за това, как се забърка в ядове с твоето промъкване в парламента!

– Не се бой, Мат. Ще се погрижа да уведомя полицията, че ти си бил против. Дума да не става да проваля изгледите ти за повишение.

Само че тя не беше сигурна, че вторият мъж, който я разпита, беше от полицията. Беше облечен в тъмносив костюм, говореше тихо и не уточни къде работи. На Робин той й се видя далеч по-плашещ, отколкото полицаите предишния ден, макар на моменти те да стигаха почти до агресивност. Робин каза на новия разпитващ всичко, което бе чула и видяла в Камарата на представителите, като пропусна само странния разговор между Дела Уин и Аамир Малик, който бе уловен на второто подслушвателно устройство. Тъй като срещата им се бе провела зад затворена врата след нормалното работно време, тя би могла да е чула какво си казват само чрез поставен бръмбар. Робин успокои съвестта си, като изтъкна пред себе си, че разговорът не би могъл да има нещо общо със смъртта на Чизъл, но когато напусна сградата за втори път, глождеха я угризения и ужас. Дотолкова бе погълната от тях, че водена, както се надяваше, от пристъп на параноя заради досега си със службите по сигурността, се обади на Страйк от уличен телефон край метрото, вместо да използва мобилния си.

– Току-що излизам от нов разпит. Почти сигурна съм, че човекът беше от MI5.

– Очакваше се – каза Страйк и тя потърси утеха в спокойния му тон. – Длъжни са да те проверят, да се уверят, че си онази, която твърдиш, че си. Няма ли къде другаде да идеш освен у дома? Не мога да повярвам, че репортерите още не са ни погнали, но ще се случи всеки момент.

– Бих могла да си ида в Машам – отвърна Робин, – но ако искат да ме намерят, непременно ще пристигнат. Нали там ме откриха след историята с Изкормвача.

За разлика от Страйк, тя нямаше свои близки, в чиито анонимни домове би могла да изчезне. Всичките й приятели бяха и такива на Матю и тя не се съмняваше, че и те като съпруга й ще се боят да приютят някой, представляващ интерес за службите на сигурността. В безизходицата си се върна на Албъри Стрийт.

И все пак репортерите не дойдоха, при все че вестниците отразяваха надълго и нашироко темата за Чизъл. В „Мейл“ вече бяха пуснали материал на две страници за превратностите и скандалите, изпълвали живота на Джаспър Чизъл. „Някога споменаван като възможен премиер“, „сексапилната италианка Орнела Серафин, любовната му връзка с която разруши първия му брак“, „сочната красавица Кинвара Ханрати, с трийсет години по-млада от него“, „големият му син Фреди Чизъл загина във войната в Ирак, безрезервно подкрепяна от бащата“, „най-малкото му дете Рафаел, чието безразсъдно шофиране под влияние на наркотици доведе до смъртта на млада майка“.

Цитираха се и изказвания на приятели и колеги: „ярък ум, невероятно способен министър, един от интелигентните млади хора в обкръжението на Тачър“, „ако не бе белязаният му от смутове личен живот, няма висоти, които той не би достигнал“, „публичната му личност се характеризираше с избухливост и дори суровост, но онзи Джаспър Чизъл, когото познавах в „Хароу“, беше умно и духовито момче“.

Изминаха пет дни на журналистическа активност по случая и все пак загадъчното въздържание на репортерите от контакти със Страйк и Робин продължаваше и не бе отпечатана нито дума за изнудване.

Сутринта в петъка след откриването на трупа на Чизъл Страйк си седеше кротко до кухненската маса на Ник и Илза, а от прозореца зад него струеше слънчева светлина.

Домакините му бяха на работа. Ник и Илза, които от няколко години правеха опити за бебе, бяха осиновили две котенца, които Ник бе настоял да кръстят Оси и Рики на двамата играчи на „Тотнъм“, на които се бе възхищавал като тийнейджър. Котките, които едва отскоро се бяха съгласили да сядат в скутовете на осиновителите си, никак не останаха доволни от пристигането на големия и непознат Страйк. Като се озоваха сами с него, бяха потърсили убежище върху стенния шкаф в кухнята. В момента той се усещаше наблюдаван от четири бледозелени очи, които следяха отвисоко всяко негово движение.

Не че особено много се движеше в момента. През последния половин час бе практически неподвижен, докато разглеждаше снимките, направени от Робин на Ебъри Стрийт, които за удобство бе принтирал в кабинета на Ник. Накрая, като накара Рики да скочи с настръхнала козина, отдели девет от снимките и събра другите в купчинка. Докато Страйк разглеждаше избраните изображения, Рики се настани долу, като размахваше връхчето на черната си опашка и очакваше следващия ход на детектива.

Първата снимка, избрана от Страйк, показваше в близък план малкия полукръгъл отпечатък върху лявата ръка на Чизъл.

На втората и третата снимка под различен ъгъл се виждаше чашата на масичката пред Чизъл. По стените на два сантиметра над сока личеше праховидна утайка.

Страйк беше поставил една до друга четвъртата, петата и шестата. На всяка от тях бе трупът в различен ракурс с части от стаята, хванати в кадър. Още веднъж Страйк се залови да разглежда призрачните очертания на изкривената сабя в ъгъла, тъмното петно над камината, където преди бе висяла картина и под нея едва забележими върху тъмните тапети – две раздалечени на метър месингови кукички.

Седмата и осмата снимка, сложени редом, показваха цялата масичка. Писмото на Кинвара лежеше върху купчина листове и книги. Виждаше се ъгъл от писмо, подписано от „Бренда Бейли“. От книгите Страйк можа да различи само част от заглавието на една с извехтели корици – „Катул“ – и долната част на издание на „Пенгуин“ с меки корици. Също така в кадър бе и заметнатият ъгъл на изтъркания килим под масичката.

Деветата и последна снимка, която Страйк бе увеличил от друго заснемане на трупа, показваше зеещия джоб на панталона на Чизъл, където обективът на Робин бе уловил нещо златно и лъскаво. Докато Страйк разсъждаваше над този предмет, мобилният му телефон иззвъня. Беше Илза, домакинята му.

– Здравей – каза той, като стана и взе пакета „Бенсън и Хеджис“ и запалката от плота зад него. Оси и Рики задраха с нокти по пода и се втурнаха нагоре към кухненските шкафове, та да не би Страйк да започне да ги замеря с разни предмети. Като се увери, че са достатъчно далеч и няма да се втурнат навън в градината, Страйк излезе и бързо затвори задната врата. – Някакви новини?

– Да. Изглежда си прав.

Страйк седна на градинския стол от ковано желязо и запали цигара.

– Слушам те.

– Току-що пих кафе с моя контакт. Не може да говори свободно предвид естеството на обсъждания въпрос, но аз му изложих твоята теория и той каза: „Това звучи твърде достоверно“. После аз попитах: „Колега политик ли?“, и той потвърди, че е много вероятно. Изразих мнение, че в такъв случай медиите ще обжалват, а той заяви, че също го очаква.

Страйк изпусна дим.

– Задължен съм ти, Илза, благодаря. Добрата новина е, че ще мога да ви се махна от главата.

– Корм, нямаме нищо против да си при нас, знаеш го.

– Котките не ме харесват.

– Според Ник усещат, че си фен на „топчиите“.

– Светът на комедията изгуби много, когато мъжът ти избра медицината. Днес вечерята е от мен, после аз ще разчистя.

Страйк се обади на Робин. Тя вдигна след второто позвъняване.

– Всичко наред ли е?

– Открих защо медиите не ни преследват. Дела е издействала от съдия да наложи възбрана. На вестниците не им е позволено да пишат, че Чизъл ни е наел, та да не се разчуе за историята с изнудването. Илза се е срещнала с контакта си от Върховния съд и той го е потвърдил.

Настана пауза, докато Робин обмисляше тази информация.

– Значи Дела е убедила съдия как Чизъл е измислил изнудването?

– Именно, че всъщност ни е използвал да изнамерим нещо нечисто срещу враговете му. Не съм учуден, че съдията е повярвал. Целият свят смята Дела за света вода ненапита.

– Но Изи знаеше защо съм там – възрази Робин. – Семейството ще потвърди, че е бил изнудван.

Страйк разсеяно тръсна пепелта си в саксията на Илза с розмарин.

– Дали? Или ще искат всичко да се потули сега, след като е мъртъв?

Той прие мълчанието й за неохотно съгласие.

– Медиите ще обжалват забраната, нали?

– Според Илза вече се опитват. Ако аз бях главен редактор на таблоид, бих държал под наблюдение нас двамата, така че е по-добре да внимаваме. Довечера се връщам в офиса, но мисля, че ти трябва да си останеш у дома.

– За колко дълго? – попита Робин.

Той чу напрежението в гласа й и се почуди дали се дължеше изцяло на стреса от случая им.

– Ще действаме по усет. Робин, те знаят, че ти си била жената вътре в парламента. Ти се превърна в обект за медиите, докато той още беше жив, и несъмнено ще си такъв сега, когато знаят коя си, а той е мъртъв.

Тя не каза нищо.

– Как изглеждат финансите ни? – попита я той.

Тя бе настояла да се заеме с тази задача, която никой от двама им не обичаше.

– Щяха да са в по-здравословно състояние, ако Чизъл си беше платил сметката.

– Ще се опитам да получа сумата от семейството – каза Страйк и потърка очи, – но ми се струва проява на лош вкус да им искам пари преди погребението.

– Пак разглеждах онези снимки – каза Робин. Откакто бяха открили трупа, при всекидневните им контакти всеки техен разговор се въртеше около снимките на Чизъл и на стаята, в която го бяха заварили.

– И аз. Откри ли нещо ново?

– Да, две месингови кукички на стената. Мисля, че сабята обичайно...

– ...е била закачена под липсващата картина?

– Именно. Мислиш ли, че е на Чизъл от армията?

– Най-вероятно. Или на някого от предците му.

– Чудя се защо ли е била свалена. И как се е изкривила.

– Допускаш, че Чизъл я е откачил от стената, за да се опита да се защити срещу убиеца си?

– За пръв път го изричаш – отбеляза тихо Робин. – „Убиец“.

Оса прелетя ниско над Страйк, но отблъсната от цигарения дим, отлетя с жужене.

– Шегувах се.

– Наистина ли?

Страйк протегна крака напред и заразглежда стъпалата си. Тъй като не излизаше от къщата, а в нея беше топло, не си правеше труда да обува чорапи и обувки. Босите му крака, които рядко виждаха слънце, бяха бледи и космати. Изкуственото стъпало – единично парче от карбонови влакна без индивидуални пръсти, слабо проблясваше на слънцето.

– Има странни детайли – каза Страйк, като размърда оцелелите си пръсти, – но мина цяла седмица, а никой не е арестуван. Полицията е видяла същото като нас.

– Уордъл не е ли чул нещо? Бащата на Ванеса е болен и тя е в домашен отпуск, иначе бих я попитала.

– Уордъл е затънал в неговите антитерористични дела около олимпиадата. Беше така любезен да отдели време да отговори на съобщението ми на гласовата му поща. Попика се от смях, задето клиентът ми е умрял и ме е оставил с пръст в уста.

– Корморан, видя ли името на онези хомеопатични таблетки, които настъпих?

– Не – отвърна Страйк. Тази снимка не беше сред отделените от него. – Как е то?

– Лахесис. Видях го, като увеличих образа.

– И защо смяташ, че е важно?

– Когато Чизъл дойде в офиса ни и цитира онова латинско стихотворение на Аамир, подхвърли нещо за „човек с твоите навици“ и спомена Лахесис. Каза, че била...

– Една от трите мойри, богините на съдбата.

– Точно така. Онази, която „знае на кого кога ще му дойде редът“.

Страйк пуши мълчаливо няколко секунди.

– Звучи като заплаха.

– Така е, да.

– Твърдо ли не си спомняш кое беше стихотворението? Автора поне?

– Опитвах се, но не... Чакай... – изрече внезапно Робин. – Той каза номер.

– Катул – заяви Страйк и се изпъна върху железния градински стол.

– Откъде знаеш?

– Защото стихотворенията на Катул нямат заглавия, а номера, а върху масичката на Чизъл лежеше стар екземпляр от книгата. Катул описва множество интересни навици: кръвосмешение, содомия, изнасилвания на деца...

– Странно съвпадение, нали? – отбеляза Робин.

– Може на Чизъл да са му предписали таблетките и така да е направил връзката.

– Той приличаше ли ти на човек, който би се доверил на хомеопатия?

– Не – призна Страйк, – но ако намекваш, че убиецът е подхвърлил тубичка с таблетки като художествен детайл...

Чу далечен звън на камбанки.

– Има някой на вратата – каза Робин. – Ще ида да видя...

– Провери кой е, преди да отваряш – предупреди я Страйк. Получи неочаквано прозрение.

Стъпките й бяха заглушени, той знаеше, че стъпва по килим.

– О, боже.

– Кой е?

– Мич Патерсън.

– Видя ли те?

– Не, аз съм горе.

– Тогава не отваряй.

– Няма.

Но дишането й бе станало шумно и накъсано.

– Добре ли си?

– Да – отвърна тя задавено.

– Той какво...

– Ще затварям. После ще ти позвъня.

Разговорът прекъсна.

Страйк свали от ухото телефона си. Като усети топлина в пръстите на другата си ръка, осъзна, че цигарата му бе догоряла до филтъра. Натисна угарката върху горещата каменна настилка, после я метна през стената у съседа, когото Ник и Илза не харесваха, и веднага запали друга, замислен за Робин.

Тревожеше се за нея. Можеше да се очаква, естествено, че ще изпитва тревожност и стрес, след като се бе натъкнала на труп и бе разпитвана от службите по сигурността, но той забеляза промеждутъци с липса на концентрация по телефона, когато го бе питала за едно и също нещо два или три пъти. Налице бе и някакво нездраво нетърпение да се върне в офиса или да поеме задача на улицата.

Страйк бе убеден, че Робин трябва да получи малко отдих и не й спомена за линията на разследване, която бе поел, тъй като тя непременно щеше да настоява да помогне.

Фактът бе, че за Страйк случаят на Чизъл бе започнал не с историята на мъртвеца за изнудване, а с разказа на Били Найт за удушено дете, увито в розово одеяло и заровено. Откакто получи последния зов за помощ от Били, Страйк звъня на номера, откъдето бе направено обаждането. Накрая предишната сутрин му отговори любопитен минувач, който потвърди местоположението на телефона в края на Трафалгар Скуеър.

Страйк, онзи еднокракият гадняр от армията. На Били той му е фикс идея. Въобразил си е, че ще го спаси.

Имаше шанс, макар и минимален, Били да наобиколи отново мястото, където за последен път бе потърсил помощ. Предишния следобед Страйк прекара няколко часа в бродене около Трафалгар Скуеър, макар да съзнаваше колко е слаба вероятността Били да се появи, но се чувстваше заставен да стори нещо, било то и безсмислено.

Другото решение на Страйк, което бе по-трудно да оправдае, защото струваше пари, които агенцията трудно можеше да си позволи, бе да задържи Баркли при Джими и Флик.

– Парите са си твои – каза мъжът, родом от Глазгоу, когато детективът му даде нареждането. – Но за какво да се оглеждам все пак?

– За Били – отвърна Страйк, – а ако Били го няма, за нещо странно.

То се знае, още следващият счетоводен отчет щеше да покаже на Робин с какво се е заел Баркли.

Страйк внезапно изпита усещането, че е наблюдаван. Оси, по-дръзкото от двете котета на Ник и Илза, седеше на кухненския прозорец до чешмата и се взираше навън с бледомалахитовите си очи. Взорът му бе осъдителен.

37

„Никога няма да мога да го преодолея напълно. Винаги ще ме преследва съмнение – въпрос без отговор.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Като се пазеха да не нарушат условията на възбраната, фотографите не припариха до погребението на Чизъл в Улстоун. Новинарските организации се ограничиха до кратко излагане на фактите за състоялата се служба. Страйк бе обмислял да прати цветя, но реши да не го прави, тъй като жестът можеше да бъде приет като безвкусно напомняне за неплатената сметка. Междувременно бе започнало разследване на смъртта на Чизъл с все още необявени резултати.

И тогава, съвсем внезапно, вече никой не се интересуваше от Джаспър Чизъл. Сякаш трупът, бил център на внимание в продължение на цяла седмица на вестникарски материали, клюки и слухове, изведнъж бе потънал под историите за спортисти, за подготовката на олимпиадата, предсказвания за резултатите – изобщо страната бе изцяло на тази вълна, защото дали хората одобряваха събитието, или не, бе невъзможно то да бъде игнорирано или избегнато.

Робин все така звънеше на Страйк всеки ден и го притискаше да й позволи да се върне на работа, но той все така отказваше. Не само че Мич Патерсън се бе появил още два пъти на улицата й, но сега непознат млад уличен музикант бе прекарал цялата седмица на тротоара срещу офиса на Страйк, като пропускаше тактове на китарата всеки път, щом зърнеше детектива, и най-редовно прекъсваше песните по средата, за да отговаря на мобилния си телефон. Очевидно медиите не бяха забравили, че олимпиадата в крайна сметка щеше да свърши, а пикантната история за причината Чизъл да наеме частни детективи нямаше да им избяга.

Никой от полицейските контакти на Страйк не знаеше нищо за хода на разследването на колегите им по случая. Обикновено способен да спи и при най-неприветливи условия, Страйк се чувстваше необичайно нервен, а нощем будуваше, заслушан в увеличилия се шум на Лондон, сега препълнен с гости за олимпиадата. Последния път, когато бе страдал от толкова продължителен период на безсъние, беше през първата му седмица на съзнание, след като половината му крак бе отнесен от самоделно взривно устройство в Афганистан. Тогава го държеше буден мъчителен сърбеж, невъзможен за почесване, защото го бе усещал в липсващото си стъпало.

Страйк не беше виждал Лорелай от вечерта на приема за параолимпийците. След като остави Шарлот на улицата, бе поел към Трафалгар Скуеър да се опита да открие Били, но единственият резултат бе, че закъсня още повече за вечерята с Лорелай, отколкото бе очаквал. Уморен, с болки, ядосан от неуспеха да намери Били и разтърсен от неочакваната среща с бившата си приятелка, пристигна в ресторанта за къри с очакване, ако не и надежда, Лорелай вече да си е тръгнала.

Ала тя не само го чакаше търпеливо на масата, а и мигом му отне инициативата с поведението си, което той характеризира наум като стратегическо оттегляне. Не само че не настоя да обсъждат бъдещето на връзката им, а се извини, задето е изтърсила онова глупаво признание в любов в леглото, за което съзнаваше, че го е притеснило, и искрено се разкайваше по този повод.

Страйк, който почти беше опразнил халбата си бира още със сядането, за да си даде кураж за очакваната неприятна задача да обяснява, че не иска отношенията им да стават нито по-сериозни, нито по-трайни, остана с подрязани крила. Твърдението й, че бе изрекла „Обичам те“ в момент на екстаз, обезсмисли подготвената му реч и предвид че тя изглеждаше прелестно на приглушената светлина в ресторанта, по-лесно и приятно за него бе да приеме обяснението й буквално, отколкото да предизвиква конфуз, който никой от двама им не желаеше. През последвалата седмица няколко пъти бяха разговаряли и си бяха разменяли съобщения, макар контактите му с Робин да бяха били далеч по-чести. Лорелай напълно разбираше необходимостта той да се снишава за известно време, след като й обясни, че клиентът му е бил министърът от правителството, който бе открит задушен в полиетиленова торбичка.

Остана невъзмутима дори когато той отказа на поканата й да гледат заедно церемонията по откриването на олимпийските игри, защото вече се бе съгласил да прекара вечерта у Луси и Грег. Сестрата на Страйк все още не искаше да изпуска Джак от поглед и бе отклонила предложението на Страйк да го заведе през уикенда в Имперския военен музей, като вместо това го покани на вечеря у тях. Когато Страйк обясни на Лорелай как стоят нещата, личеше си надеждата й той да я помоли да го придружи, за да я запознае със семейството си. Заяви й съвсем искрено, че мотивът му да иде сам е да прекара възможно най-много време с племенника си, когото бе пренебрегвал, и Лорелай прие това обяснение добродушно, като само попита дали ще е свободен следващата вечер.

Докато таксито го откарваше от станцията „Бромли Саут“ към дома на Луси и Грег, Страйк се улови, че оглежда ситуацията с Лорелай, защото Луси винаги изискваше бюлетин за любовния му живот. Това бе една от причините да избягва семейни сбирки. Луси се тревожеше, че на възраст трийсет и осем години той още не е женен. Беше стигнала дотам, че при един конфузен случай покани на вечеря жена, за която си бе въобразила, че той ще хареса, което само му бе показало до каква степен сестра му е заблудена за неговите вкусове и потребности.

Таксито навлизаше все по-дълбоко в предградията на средната класа, а Страйк се озова лице в лице с неприятната истина, че готовността на Лорелай да приеме необвързаността на настоящите им отношения не произтича от подобно на неговото безразличие, а от отчаяние да го запази едва ли не при всякакви условия.

Докато гледаше през прозореца обширните къщи с двойни гаражи и спретнати морави, мислите му се отнесоха към Робин, звъняща му всеки ден, щом мъжът й излезеше, после към Шарлот, уловила го леко под ръка, докато слизаше по стълбището на Ланкастър Хаус с онези нейни боти на толкова високи и тънки токове. През тези десет и половина месеца бе удобно и приятно да има Лорелай в живота си с нейната нежност и липса на претенции, с еротичните й дарби и преструвките й, че не е влюбена в него. Би могъл да остави отношенията им да продължат, да си каже нищо незначещата фраза „да видим как ще потръгнат нещата“ или да се изправи пред факта, че просто бе отложил нещо, което трябваше да бъде сторено и че колкото по-дълго го протакаше, толкова повече бъркотия и болка щеше да причини.

Тези умозрения никак не допринесоха за подобряване на настроението му и когато таксито спря пред къщата с магнолия в предния двор и развълнувано потрепващи дантелени завеси, той изпита ирационално раздразнение към сестра си, сякаш всичко това бе по нейна вина.

Джак отвори входната врата, преди Страйк изобщо да е успял да почука. Предвид състоянието, в което Страйк го бе видял за последно, Джак изглеждаше забележително добре и детективът изпита смесица от удоволствие заради възстановяването му и яд, че не му бе позволено да изведе племенника си, вместо да предприема това дълго и неудобно пътуване до Бромли.

Ала възторгът на Джак при появата на Страйк, нетърпеливите му въпроси за всичко, което Страйк си спомня от времето им заедно в болницата, защото той самият го бе прекарал в блажено безсъзнание, бяха трогателни, както и упорството на Джак да седи до чичо си на вечерята и напълно да монополизира вниманието му. Очевидно Джак смяташе, че сега връзката им е много по-силна, след като и двамата посвоему бяха минали през тежкото изпитание на оперативна намеса. Искаше да знае толкова много подробности покрай ампутацията на Страйк, че Грег остави ножа и вилицата си и отбутна чинията си с отвратено изражение. Страйк още преди си бе създал мнение, че Джак, средното от трите момчета, бе най-малко любимият син на Грег. Изпита леко злорадо удоволствие да задоволи любопитството на Джак, особено като знаеше, че в обичайния случай Грег би прекъснал подобен разговор, но сега си налагаше неприсъща за него сдържаност поради неотдавнашното премеждие на момчето. Без да си дава сметка за спотаените настроения, Луси сияеше и не откъсваше поглед от Джак и Страйк. Изобщо не разпитва Страйк за личния му живот. Като че единственото й желание бе той да е добър и търпелив със сина й.

Чичото и племенникът станаха от масата в прекрасни отношения и Джак се настани до Страйк на канапето, за да гледат церемонията по откриването на олимпиадата, като не спираше да бъбри, докато очакваха началото на живото предаване, и покрай всичко друго изрази надежда, че ще има пушки, оръдия и войници.

Невинната забележка припомни на Страйк за Джаспър Чизъл и раздразнението му, предадено от Робин, задето британската военна мощ нямало да бъде прославена на този най-голям форум. Това накара Страйк да се запита дали Джими Найт седеше пред някой телевизор, готов да се присмее над наричаното от него „карнавал на капитализма“.

Грег подаде на Страйк бутилка „Хайнекен“.

– Започва! – възкликна развълнувано Луси.

Живото предаване стартира с обратно броене. Само след няколко секунди балон с цифра на него не се спука, както бе предвидено. „Само да не се изложим“, помисли си Страйк, забравил всичко друго в прилив на патриотична параноя.

Но в церемонията нямаше и намек за излагане и Страйк я изгледа цялата, като съвсем съзнателно пропусна последния си влак и прие предложението да спи на дивана и да закуси в събота сутринта със семейството.

– Агенцията добре ли върви? – осведоми се Грег, докато похапваха пържената закуска на Луси.

– Не е зле – отвърна Страйк.

Обикновено избягваше да обсъжда бизнеса си с Грег, на когото сякаш му се зловидеше успехът на Страйк. Зет му винаги бе оставял впечатлението, че се дразни от славната военна кариера на Страйк. Докато въвеждаше Грег в крак със структурата на бизнеса, правата и отговорностите на наетите на граждански договор служители, специалния статут на Робин като съдружник на заплата и потенциала за разширяване, Страйк долови не за пръв път едва прикриваната надежда на Грег, че има нещо, което шуреят му да е пропуснал или недогледал, бидейки твърде много войник, че да може да се ориентира лесно в цивилния делови свят.

– И каква е крайната цел все пак? – попита той, докато Джак седеше търпеливо край Страйк с надежда да си приказват още за армията. – Предполагам, че ще искаш да организираш бизнеса така, че да не ти се налага да излизаш на улицата, а да ръководиш служителите си от офиса.

– Не – отвърна Страйк. – Ако бях искал работа на бюро, щях да си остана в армията. Целта е да набера достатъчно на брой надеждни сътрудници, та да можем да понасяме сериозно работно натоварване и да изкарваме прилични пари. В краткосрочен план се стремя да натрупам достатъчно пари в банката, та да ни издържат през периодите на относително бездействие.

– Не ми се вижда особено амбициозно – коментира Грег. – При безплатната реклама, която получи покрай случая с Изкормвача...

– Без приказки за този случай сега – остро се обади Луси, застанала до тигана, и предупредителният й поглед запуши за малко устата на Грег, колкото Джак да се включи отново в разговора с въпрос за бойните учения.

Луси, която се наслаждаваше на всеки миг от гостуването на брат си, грееше от задоволство, когато го прегърна за довиждане след закуската.

– Съобщи ми кога ще мога да изведа Джак – поръча й той, а малкият му отправи възторжена усмивка.

– Непременно. Много ти благодаря, Стик. Никога няма да забравя какво...

– Нищо не съм направил – прекъсна я той и я потупа нежно по гърба. – Той сам се пребори. Кораво момче си ти, Джак. Благодаря за приятната вечер, Лус.

Страйк си каза, че си е тръгнал тъкмо навреме. Допуши цигарата си на гарата и като имаше да убие десет минути преди следващия влак до централен Лондон, се замисли как Грег се бе върнал по време на закуската към обичайното си заяждане със своя шурей, а въпросите на Луси за Робин, докато той обличаше сакото си, даваха признаци за желание да се осведоми по темата за връзките му с жените като цяло. Мислите му отново се насочиха унило към Лорелай и тогава мобилният му телефон зазвъня.

– Ало?

– Корморан ли е? – прозвуча изискан женски глас с непогрешимия изговор на висшата класа, който той не разпозна веднага.

– Да. Кой се обажда?

– Изи Чизъл – отвърна жената, сякаш страдаше от хрема.

– Изи! – повтори Страйк изненадан. – Ъъ... как си?

– О, държа се. Получихме фактурата ти.

– Ясно – каза Страйк и се почуди дали не се канеше да оспори сумата, а тя бе голяма.

– Много ще се радвам да ти платя веднага, ако си свободен... Възможно ли ти е да дойдеш да ме видиш? Днес, ако ти е удобно. Каква ти е програмата?

Страйк погледна часовника си. За пръв път от седмици нямаше какво да прави, освен да иде до дома на Лорелай за вечеря по-късно, а перспективата да получи солиден чек без съмнение беше привлекателна.

– Да, става – отговори той. – Къде живееш, Изи?

Тя му даде адреса си в Челси.

– Ще бъда там след около час.

– Чудесно – отвърна тя с облекчение. – Дотогава.

38

„О, това убийствено съмнение!“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Беше почти обед, когато Страйк пристигна пред дома на Изи на Ъпър Чейн Роу в Челси, тиха улица с къщи от двете страни, които, за разлика от сградите на Ебъри Стрийт, бяха все различни, но съчетани с вкус. Тази на Изи бе малка и боядисана в бяло с фенер до входната врата. Страйк позвъни и тя отвори само след секунди.

В широките си черни панталони и черен пуловер, твърде плътен за такъв топъл ден, Изи напомни на Страйк за първата му среща с баща й, когато той бе облякъл дебело палто през юни. На шията й висеше сапфирено кръстче. Страйк си помисли, че бе дотолкова в траур, доколкото позволяваха съвременното облекло и нрави.

– Влез, заповядай – изрече тя нервно, без да среща погледа му, отстъпи назад и го покани с жест към обширно помещение, съчетаващо дневна и кухненска част с бели стени, канапета с ярък десен и камина в стил ар нуво, чиято полица бе поддържана от жилести гипсови женски фигури. Високите задни прозорци разкриваха гледка към малък частен двор със скъпи градински мебели и добре поддържан жив плет.

– Сядай – каза му Изи и махна към едно от яркоцветните канапета. – Чай? Кафе?

– Чай, благодаря.

Страйк се настани и незабележимо отстрани няколко неудобни, обшити с мъниста възглавнички изпод себе си, след което огледа стаята. Въпреки веселите модерни тъкани преобладаваше по-традиционно английски вкус. Две ловни гравюри висяха над масичка, отрупана с фотографии в сребърни рамки, включително голяма черно-бяла снимка от сватбата на родителите й – Джаспър Чизъл в униформата на Кралските хусари, а лейди Патриша, руса и зъбата, в облак от тюл. Над камината висеше акварел на три руси дечица, за които Страйк предположи, че са Изи, покойният Фреди и Физи, непознатата му по-голяма сестра.

Изи трополеше в кухнята, изпускаше лъжички, отваряше и затваряше шкафове, без да намери каквото търсеше. Накрая, след като отказа предложената й от Страйк помощ, пренесе поднос с чайник, чаши и чинии от костен порцелан и бисквити през краткото разстояние между кухнята и ниската масичка и го остави върху нея.

– Гледа ли откриването на олимпиадата? – попита го любезно, заета с чайника и цедката.

– Да, гледах го – отвърна Страйк. – Чудесно беше, нали?

– Хареса ми първата част – каза Изи, – онова с индустриалната революция, но след това малко доскуча. Не съм сигурна дали чужденците ще схванат защо споменаваме Националната здравноосигурителна служба. А лично аз можех да мина и без рап музиката. Сложи си колкото искаш мляко и захар.

– Благодаря.

Настана кратко мълчание, нарушавано само от потракването на сребърни прибори и порцелан, онова мълчание, на което в Лондон можеха да се радват само хора с много пари. Мансардният апартамент на Страйк никога не бе напълно тих дори през зимата: музика, стъпки и гласове изпълваха улицата в Сохо под него, а когато пешеходците се оттеглеха, разнасяше се тътенът на нощния трафик и дори най-лекият полъх на вятъра караше паянтовите му прозорци да дрънчат.

– О, чекът ти – сети се Изи и отново скочи да вземе плик от кухненската маса. – Заповядай.

– Много ти благодаря – отговори Страйк и го пое от нея.

Изи отново седна, взе си бисквита, после се отказа да я яде и я сложи в чинийката си.

Страйк отпи от чая, за който подозираше, че е от най-високо качество, но за него имаше неприятния вкус на сушени цветя.

– Хм... – обади се Изи най-накрая. – И аз не знам откъде да започна.

Заразглежда пръстите си, които бяха без маникюр.

– Страх ме е да не ме помислиш за откачена – измърмори тя и го погледна изпод русите си мигли.

– Надали – отвърна Страйк, остави чая си и си придаде изражение, за което се надяваше да е насърчително.

– Научи ли какво са открили в портокаловия сок на татко?

– Не.

– Стрити на прах таблетки амитриптилин. Не знам дали са ти известни... Това е антидепресант. От полицията казаха, че били доста ефикасен и безболезнен метод за самоубийство. Нещо като да сложиш колан и тиранти едновременно... това с хапчетата и... торбичката.

Тя несръчно отпи глътка от чая.

– В действителност от полицията проявяват голямо съчувствие. Е, разбира се, обучени са за това, нали? Казаха ни, че ако хелият е с голяма концентрация, нужно е само едно вдишване и... заспиваш.

Тя сви плътно устни.

– Работата е там – заговори внезапно високо и забързано, – че аз знам със сигурност едно. Татко никога не би се самоубил, това бе акт, презиран от него. Винаги го е наричал изход на страхливеца, ужасен за семейството и за всички околни. Има и още нещо странно: никъде в къщата не бе открита опаковка от амитриптилин. Нито празни кутийки, нито блистери, нищо. Разбира се, на подобна кутийка би го имало името на Кинвара, на нея бе предписан амитриптилин. Пие го повече от година.

Изи погледна Страйк, за да провери какъв ефект са имали думите й. Той не каза нищо и тя продължи.

– Татко и Кинвара се караха предишната вечер на приема точно преди да дойда да си приказвам с теб и Чарли. Татко току-що ни беше съобщил, че е поканил Раф да иде при него другата сутрин в къщата на Ебъри Стрийт. Кинвара беше бясна. Попита татко защо не й го е казал, а той само се усмихна, което я ядоса още повече.

– И защо така?

– Защото тя мрази всички нас – каза Изи, правилно разгадала въпроса на Страйк. Дланите й бяха здраво преплетени, кокалчетата бяха побелели. – Винаги е ненавиждала всеки и всичко, с което трябва да се състезава за татковото внимание и обич, но особено силно ненавижда Раф, тъй като той много прилича на майка си, а Кинвара продължи да се притеснява по повод Орнела, защото тя все още е с великолепна външност. Също така Кинвара не понася факта, че Раф е момче. Винаги се е бояла, че той ще замени Фреди и евентуално ще бъде върнат в завещанието. Кинвара се омъжи за татко заради парите му. Никога не го е обичала.

– Като казваш „да бъде върнат“...

– Татко изключи Раф от завещанието си, когато той прегази... когато направи онова с колата. Кинвара стоеше зад това решение, естествено, тя настояваше татко да няма нищо общо повече с Раф. Та така, онази вечер в Ланкастър Хаус татко ни каза, че е поканил Раф за следващия ден. Кинвара притихна, а няколко минути по-късно обяви, че си тръгва, и излезе. Твърди, че отишла на Ебъри Стрийт, написала на татко прощална бележка... Но ти си бил там, сигурно си я видял.

– Да – потвърди Страйк, – видях я.

– Та тя твърди, че написала бележката, стегнала си пътната чанта и после хванала влака обратно за Улстоун. От разпита на полицаите можеше да се съди как си мислят, че татко се е самоубил, защото тя го е напуснала, само че това е пълен абсурд. Бракът им не вървеше от цяла вечност. Той бе прозрял истинската й същност много месеци преди това. Дрънкаше врели-некипели и постоянно прибягваше към мелодрама, за да задържи интереса на татко. Уверявам те, ако татко научеше, че тя ще го напусне, би изпитал облекчение, не желание за самоубийство, но така или иначе не би приел сериозно бележката, защото щеше да му е ясно, че това са поредните й номера. Кинвара има девет коня и никакви доходи. Би се наложило със сила да бъде изтикана от Чизъл Хаус, както стана с Дрънкало номер едно... Говоря за третата съпруга на дядо – поясни Изи. – Мъжете Чизъл явно имат слабост към жени с големи гърди, дето отглеждат коне.

Зачервена под луничките си, Изи пое дъх и продължи:

– Аз мисля, че Кинвара е убила татко. Не мога да си го изхвърля от главата, не мога да се съсредоточа, за нищо друго не мога да мисля. Тя беше убедена, че има нещо между татко и Вениша, заподозря го от първия миг, щом зърна Вениша, а и това, че от „Сън“ душеха наоколо, я увери, че с право се тревожи. Вероятно е помислила как това, че татко приема обратно Раф, бележи подготовката му към промяна. Вярвам, че е стрила антидепресанти на прах, сипала ги е в портокаловия му сок, когато не е гледал към нея... Той винаги изпиваше чаша портокалов сок със ставането си, това му беше навик. После, като е бил вече сънлив и не е могъл да се бори с нея, му е надянала торбичката на главата, а едва след като го е убила, е написала бележката, та да изкара как тя е била тази, която е щяла да поиска развод. След извършеното се е изнизала от къщата, прибрала се е в Улстоун и твърди, че е била там, когато татко е умрял.

Останала без дъх, Изи опипа кръстчето на врата си и взе нервно да си играе с него, като чакаше реакцията на Страйк с изражение, което бе едновременно притеснено и войнствено.

Страйк няколко пъти си бе имал работа със самоубийства в армията и знаеше, че оцелелите са връхлитани с особено остра скръб, у тях се отваряше отровна рана, по-болезнена, отколкото у онези, чиито близки бяха срещнали смъртта си от вражески куршум. Той може и да имаше своите съмнения във връзка с края на Чизъл, но не се канеше да ги сподели с дезориентираната и покрусена жена до него. Онова, което най-много го порази в гневния монолог на Изи, бе омразата, която тя очевидно изпитваше към мащехата си. Обвинението, запратено срещу Кинвара, никак не бе тривиално и Страйк се питаше кое бе убедило Изи, че намусената жена с детинско поведение, с която бе прекарал пет минути в колата, е способна дори да планира, камо ли да осъществи такава методична екзекуция.

– Полицията – проговори най-сетне той – няма как да не е проверила движението на Кинвара, Изи. В случаи като този брачният партньор е разследван преди всички останали.

– Но те приемат версията й – трескаво протестира Изи. – Усещам, че й вярват.

„Ами значи е истина“, помисли си Страйк. Имаше твърде високо мнение за Централното управление на полицията, та да си представи, че ще проявят немарливост в проследяване движенията на съпругата, която е имала лесен достъп до мястото на убийството и на която са били предписани лекарствата, открити в тялото на жертвата.

– Кой друг би знаел, че татко пие портокалов сок сутрин? Кой би имал в наличие амитриптилин и хелий?

– Тя признала ли е, че е купила хелия? – попита Страйк.

– Не – отвърна Изи, – но естествено е да не признае. Просто си изпълнява нейната роля на истерично момиченце. – Изи заговори с престорено тънък гласец: – „Не знам как е попаднал в къщата! Ама защо всички ме тормозите, оставете ме на мира, аз овдовях!“. Разправих на полицията как тя нападна татко с чук преди повече от година.

Страйк замръзна, поднесъл чашата с неприятен чай към устата си.

– Какво?

– Нападна татко с чук – повтори Изи и бледосините й очи пронизваха Страйк с настойчивост той да проумее. – Устроили си жесток скандал, защото... няма значение защо, но така или иначе били в конюшнята в Чизъл Хаус, а Кинвара грабнала чук, поставен върху кутия с инструменти, и фраснала с него татко по главата. Късмет имаше, че не го уби тогава. Той така си и остана с нарушено обоняние и усещане за вкус, ядосваше се по най-дребен повод, но настоя случката да се потули. Прати я в клиника и обяви пред всички, че страдала от „нервно изтощение“.

Само че момичето от конюшнята бе станало свидетел на деянието й и ни разказа какво се е случило в действителност. Наложило се да повика местния лекар, защото татко силно кървял. Щеше да го пише по всички вестници, ако татко не бе пратил Кинвара в психиатрично заведение и не бе наложил възбрана над оповестяване в медиите.

Изи отново взе чая си, но ръката й вече трепереше толкова силно, че бе принудена да го остави на масичката.

– Тя не е каквато я мислят мъжете – изрече разпалено. – Те всички се връзват на позата й на глупаво девойче, дори Раф. „Ама тя изгуби дете, Изи...“ Но ако бе чул и една четвърт от дрънканиците й зад гърба му, друга песен щеше да запее. А какво ще кажеш за отворената входна врата? – смени темата Изи. – Знаеш за нея, тъкмо така сте влезли двамата с Вениша. Тази врата никога не се затваря както трябва, ако човек не я затръшне. Татко го знаеше. Той би се погрижил да е правилно затворена, ако е бил сам в къщата. Но ако Кинвара се е изнизала рано сутринта и не е искала да я чуят, просто я е притворила и си е тръгнала, нали така? Да знаеш, тя не е особено умна. Точно на нея би й хрумнало да прибере всички опаковки от амитриптилин, та да не я инкриминират. Знам, че според полицията отсъствието на опаковки е странно, но виждам, че те клонят към заключение за самоубийство, и затова исках да говоря с теб, Корморан – завърши Изи и се понаведе напред в креслото си. – Искам да те наема да разследваш смъртта на татко.

Страйк бе предвидил, че се задава такава молба, горе-долу от момента на пристигането на чая. Перспективата да бъде нает срещу заплащане да разследва случай, който така или иначе бе обсебил Страйк до степен на маниакалност, естествено, беше привлекателна. Но пък от друга страна, клиенти, които задължително търсеха потвърждение на собствените си теории, винаги създаваха ядове. Той не можеше да приеме възлагането при условията на Изи, ала състраданието към скръбта й го накара да потърси по-тактичен начин за отказ.

– Полицията няма да иска да им се пречкам в краката, Изи.

– Не е нужно да знаят, че разследваш смъртта на татко – изрече настойчиво тя. – Можем да се престорим, че проверяваш всички онези глупави нахлувания в градината, за които врещи Кинвара. Пада й се да приемем сериозно твърденията й.

– Останалите от семейството знаят ли за срещата ни?

– О, да – ентусиазирано потвърди Изи. – Физи твърдо държи да действаме по този начин.

– Нима? И тя ли подозира Кинвара?

– Всъщност не – отвърна Изи леко смутена, – но е стопроцентово съгласна, че няма как татко да се е самоубил.

– А според нея кой го е извършил, щом не е Кинвара?

– Ами... – леко се поколеба Изи заради посоката, в която тръгнаха въпросите му, – тя си е втълпила глупавата идея, че по някакъв начин е замесен Джими Найт, но очевидно това е абсурдно. Джими беше в ареста, когато татко умря, нали така? И аз, и ти видяхме как полицаите го отведоха предишната вечер, но Физ не ще и да чуе, буквално има фикс идея на тема Джими. Попитах я: „Откъде е можел Джими да знае къде са амитриптилинът и хелият?“, но тя ме игнорира и все повтаря как Найт гонел отмъщение...

– Отмъщение за какво?

– Моля? – неспокойно избъбри Изи, макар Страйк да знаеше, че го е чула. – О... това няма значение сега. Приключено е.

Изи грабна съда за чай и отиде до кухненската част, където добави в него още гореща вода от чайника.

– Физ се държи неадекватно по отношение на Джими – каза, като шумно тръсна допълнения порцеланов съд върху масичката. – Не може да го търпи още от времето, когато бяхме тийнейджъри.

Тя си наля нова чаша чай, а лицето й бе зачервено. Когато Страйк не каза нищо, тя повтори притеснено:

– Онази работа с изнудването няма как да има нещо общо със смъртта на татко. С това е свършено.

– Не си казала на полицията, нали? – попита я тихо Страйк.

Настъпи пауза. Изи все повече порозовяваше. Отпи от чая си, после промълви:

– Не. – После побърза да добави: – Съжалявам, представям си как се чувствате ти и Вениша по този повод, но сега повече ни вълнува паметта на татко. Не можем да си позволим всичко да излезе по вестниците, Корморан. Единствената връзка между изнудването и смъртта му може да е, че то го е довело до самоубийство, но аз не си представям как би го извършил по този или по какъвто и да било друг повод.

– На Дела явно й е било лесно да издейства възбрана за оповестяване – каза Страйк, – след като самото семейство на Чизъл я е подкрепило, твърдейки, че никой не е изнудвал Джаспър.

– Повече държим на това как ще бъде помнен татко. Изнудването... това е вече приключен въпрос.

– Но Физи все така мисли, че Джими може да има нещо общо със смъртта на баща ви.

– Това... то е по различен въпрос от онзи за изнудването – избъбри глухо Изи. – Джими го беше яд... трудно е да се обясни... Физ просто е неразумна по отношение на Джими.

– Как приемат останалите от семейството повторното ми наемане?

– Ами... Раф не е особено възторжен, но това няма нищо общо с него. Аз ще ти плащам.

– И защо не е възторжен?

– Защото... – Изи се запъна. – Защото полицията разпитва Раф повече от нас, останалите, защото... Виж, Раф е без значение – повтори тя. – Аз ще съм клиентът. Аз съм тази, която иска да работиш по случая. Просто опровергай алибито на Кинвара, знам, че можеш да го направиш.

– Боя се, че не мога да приема задачата при такива условия, Изи.

– Защо?

– Не клиентът ми нарежда какво мога и какво не мога да разследвам. Ако не искаш цялата истина, аз не съм твоят човек.

– Напротив, знам, че си най-добрият, тъкмо затова татко нае теб, затова и аз те искам.

– Тогава ще трябва да отговаряш на въпросите ми, когато ги задавам, а не да ми казваш кое имало значение и кое не.

Тя го изгледа гневно над ръба на чашата си и после за негова изненада се разсмя.

– Защо ли се учудвам? Знаех си, че си такъв. Помниш ли как спорехте с Джейми Моъм в „Нам Лонг Льо Шейкър“? О, няма как да не помниш. Ти не отстъпваше, цялата маса бе гракнала насреща ти в един момент... За какво всъщност беше спорът?

– За смъртното наказание – отвърна Страйк, сварен неподготвен. – Да, спомням си.

За кратък миг виждаше пред очите си не чистата и ярка дневна на Изи, а слабоосветения интериор на виетнамския ресторант в Челси, където преди дванайсет години бе влязъл в спор с един от приятелите на Шарлот по време на вечеря. В паметта му лицето на Джейми Моъм бе гладко и прасешко. Искал бе да натрие носа на чудака, когото Шарлот бе довела на вечерята вместо неговия стар приятел Джаго Рос.

– Джейми много ти се ядоса, ама много – додаде Изи. – Той е преуспял дворцов адвокат сега, знаеше ли това?

– Ами значи се е научил да си владее нервите при спор в такъв случай – отвърна Страйк и Изи отново се изкиска. – Изи – върна той разговора на основната тема, – ако наистина държиш на онова, което казваш...

– Държа.

– ...тогава ще отговориш на въпросите ми – заяви Страйк и извади бележник от джоба си.

Тя го гледаше нерешително как си приготви и химикалка.

– Аз съм дискретен – увери я Страйк. – През последните няколко години чух тайните на сто семейства и не съм издал нито една от тях. Нищо, несвързано със смъртта на баща ти, никога няма да бъде споменато отново извън агенцията ми. Но ако ми нямаш доверие...

– Имам ти доверие – отчаяно изрече Изи и за негова изненада се наведе напред и го докосна по коляното. – Имам ти доверие, честна дума, Корморан, но... трудно е... да говоря за татко...

– Разбирам – каза той с готова химикалка. – Тъй че нека започнем с това защо полицията разпитва Рафаел толкова по-дълго от всички вас.

Личеше си, че тя не иска да отговори, но след миг колебание продума:

– Според нас отчасти заради това, че татко е телефонирал на Раф рано сутринта в деня на смъртта си. Това е било последното му обаждане.

– И какво е казал?

– Нищо от значение. Няма връзка с това, че татко умря. Но – побърза тя, за да изтрие впечатлението от последните си думи – според мен главната причина Раф да няма голямо желание да те наема е, че много си е паднал по твоята Вениша, докато беше при нас в офиса, и сега очевидно се чувства като идиот, задето си е изливал душата пред нея.

– Паднал си е по нея, а? – промърмори Страйк.

– Да. Надали е изненадващо как чувства, че всички са го правели на глупак.

– Обаче си остава фактът...

– Знам какво ще кажеш, но...

– Ако искаш да разследвам, аз решавам кое е от значение, Изи. Не ти. Така че искам да знам – и той започна да свива пръсти, отброявайки случаите, за които тя бе отвърнала, че „нямат значение“ – за какво е звънял баща ти на Рафаел сутринта, преди да умре, за какво са се карали баща ти и Кинвара, когато тя го е ударила с чук по главата, и за какво беше изнудван той.

Сапфиреното кръстче мрачно намигаше, докато гърдите на Изи се издигаха и спускаха. Когато накрая тя заговори, гласът й потреперваше.

– Не върви аз да предавам какво са си казали татко и Раф един на друг в последния си разговор. Раф трябва да ти го съобщи.

– Защото е лично ли?

– Да – промълви тя с още по-зачервено лице. Той се запита дали му казваше истината.

– Каза, че баща ти повикал Раф в къщата на Ебъри Стрийт за деня, в който умря. Часа на срещата ли е променил? Или я е отменил?

– Отменил я. Виж, трябва да попиташ Раф – повтори тя.

– Добре – каза Страйк и си го отбеляза в тефтерчето. – Кое е накарало мащехата ти да удари баща ти с чук по главата?

Очите на Изи се напълниха със сълзи. После тя изхлипа, извади носна кърпичка от ръкава си и я притисна към лицето си.

– Аз... не исках да ти го казвам... защото... не исках да мислиш лошо за татко сега, когато... когато е... Направил е нещо, което...

Широките й рамене се разтресоха и тя избухна в крайно неромантични ридания. На Страйк тази откровена и шумна проява на мъка му се стори далеч по-трогателна, отколкото деликатно попиване на очите. Седеше в безпомощно състрадание, докато тя се опитваше да изрече извиненията си.

– Аз... съ... съжа...

– Не ставай глупава – промърмори с дрезгав глас. – То се знае, че ще си разстроена.

Но тя явно изпитваше дълбок срам от тази загуба на контрол и когато с хълцане започна да се успокоява, няколкократно повтори „съжалявам“. Накрая избърса лицето си грубо, сякаш изтриваше прозорец, и с едно финално „съжалявам“ изправи гръб и изрече с решителност, на която Страйк нямаше как да не се възхити предвид обстоятелствата.

– Ако поемеш случая... веднъж щом сложим подписите си на пунктираната линия... ще ти кажа какво направи татко, та Кинвара да го удари.

– Предполагам – каза Страйк, – че същото важи за онова, с което Уин и Найт изнудваха баща ти?

– Не разбираш ли – продума тя и очите й отново се наляха със сълзи, – сега става дума за татковата памет. Не искам хората да го запомнят с тези неща. Моля те, помогни ни, Корм. Моля те. Знам, че не е било самоубийство, знам го...

Той не каза нищо, а остави мълчанието му да й въздейства. Накрая с жално изражение и задавен глас тя продума:

– Добре, ще ти кажа всичко за изнудването, но само ако Физ и Торкс се съгласят.

– Кой е Торкс? – попита Страйк.

– Торкил, съпругът на Физи. Заклехме се, че на никого няма да кажем, но ще говоря с тях и ако се съгласят, ще ти разправя всичко.

– Няма ли да се консултирате с Рафаел?

– Той така и не узна нищо покрай историята с изнудването. Беше в затвора, когато Джими за пръв път отиде при татко, а и без това той не е израснал с нас и не би могъл... Раф не знае нищо.

– Ами Кинвара? – попита Страйк. – Тя наясно ли беше?

– О, да – отвърна Изи и злобно изражение скова иначе приветливото й лице, – само че тя твърдо няма да иска да ти кажем. О, не за да защити татко – добави, правилно разчела мислите на Страйк, – а за да защити себе си. Кинвара имаше полза от всичко това. Не възразяваше какво върши татко, стига да получи облагите.

39

„Естествено, гледам да не говоря много за това. За подобни неща е най-добре да си мълчиш.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Робин имаше лоша събота след още по-лоша нощ.

Събуди се със сподавен вик в четири часа сутринта с усещането, че още е впримчена в кошмара, в който носеше пълна чанта с подслушвателни устройства през притъмнелите улици, като знаеше, че я следват маскирани мъже. Старата рана от нож на ръката й се беше отворила и оставяше кървава диря, която насочваше преследвачите й. Уверена бе, че никога нямаше да се добере до мястото, където Страйк чакаше за чантата с бръмбари...

– Какво? – избъбри полуспящ Матю.

– Нищо – отвърна му Робин и лежа, без да заспи до седем, когато се почувства вече в правото си да стане.

Мършав русоляв младеж се навърташе на Албъри Стрийт през последните два дни. Почти не си правеше труда да прикрива, че държи под наблюдение именно тяхната къща. Робин го бе обсъдила със Страйк и той бе сигурен, че е журналист, а не частен детектив, вероятно младши служител, пратен да я наглежда, защото високата часова такса на Мич Патерсън се бе превърнала в неоправдан разход.

Тя и Матю се бяха преместили на Албъри Стрийт, за да избягат от мястото, където се бе спотайвал Шакълуелския изкормвач. Предполагаше се, че този дом тук е сигурно убежище, а ето че и той бе омърсен от контакт с неестествена смърт. Към средата на сутринта Робин подири скривалище в банята, преди Матю да е осъзнал, че тя хипервентилира отново. Седнала на пода на банята, приложи техниката, научена по време на терапията, когнитивно реструктуриране, което диреше да установи автоматичните мисли за преследване, болка и опасност, изскочили в съзнанието й, след като бяха събудени от съответни активатори. Той е просто някакъв идиот от „Сън“. Иска материал за статия, това е всичко. В безопасност си. Не може да се добере до теб. Напълно защитена си.

Когато Робин излезе от банята и отиде на долния етаж, завари мъжа си да блъска врати и чекмеджета на кухненските шкафове, докато си правеше сандвич. Не предложи да направи един и за нея.

– И какво ще кажем на Том и Сара за тоя негодник, дето зяпа през прозорците?

– Защо трябва да казваме нещо на Том и Сара? – попита недоумяващо Робин.

– Днес сме на вечеря у тях.

– О, не! – простена Робин. – Тоест да. Прощавай. Бях забравила.

– И какво ще стане, ако проклетият репортер ни последва?

– Няма да му обръщаме внимание – отговори Робин. – Какво друго можем да направим?

Чу мобилния си телефон да звъни горе и доволна, че имаше извинение да се отдалечи от Матю, отиде да отговори.

– Здравей – каза Страйк. – Добри новини. Изи ни нае да разследваме смъртта на Чизъл. Всъщност – поправи се – иска да докажем, че Кинвара го е убила, но аз успях да разширя формулировката на възлагането.

– Това е фантастично! – прошепна Робин, внимателно затвори вратата на спалнята и седна на леглото.

– Знаех си, че ще се зарадваш – отвърна Страйк. – Сега като начало ни е нужна посоката на полицейското разследване, особено данни от експертизата. Вече се пробвах с Уордъл, но той е предупреден да не говори с нас. После опитах с Анстис, но без резултат, целодневно е ангажиран с олимпиадата и не познава никого от работещите по случая. Та исках да те попитам дали Ванеса вече се е върнала на работа от отпуска по домашни причини.

– Да! – възкликна Робин, внезапно изпитала възбуда. За пръв път тя, а не Страйк, разполагаше с нужния контакт. – Има някой по-подходящ от Ванеса. Тя ходи с един от отдела по експертизи, Оливър. Не го познавам, но...

– Ако Оливър се съгласи да говори с нас, би било прекрасно – каза Страйк. – Ето какво, ще се свържа с Пищяла и ще проверя дали ще ми продаде нещо, което да използваме като размяна. Пак ще ти звънна.

Той затвори. Макар да беше гладна, Робин не се върна долу, а се опъна на елегантното махагоново легло, сватбен подарък от бащата на Матю. Беше толкова тежко и масивно, че ангажира цялата бригада по преместването – мъжете се потяха и ругаеха под нос, докато го качиха на сегменти до спалнята, където го сглобиха наново. Тоалетката на Робин, от друга страна, беше стара и евтина. Лека като щайга за портокали без чекмеджетата си, тя бе качена от сам работник и поставена помежду прозорците на спалнята.

Десет минути по-късно телефонът й отново иззвъня.

– Бързо стана.

– Да, извадихме късмет. Пищяла има почивен ден. Интересите ни съвпадат. Има човек, за когото той не възразява да бъде заловен от полицията. Кажи на Ванеса, че предлагаме сведения за Иън Наш.

– Иън Наш? – повтори Робин и се надигна да вземе лист и молив, за да си запише името. – И кой е той?

– Гангстер. Ванеса ще знае кой е – отговори Страйк.

– Колко ти струваше? – осведоми се Робин. Личната връзка между Страйк и Пищяла, колкото и дълбоки корени да имаше, никога не влияеше върху деловите правила на Пищяла.

– Половината от хонорара за първата седмица – отвърна Страйк, – но ще са добре похарчени пари, ако Оливър снесе информация. Ти как си?

– Какво? – разсеяно попита Робин. – Добре съм. Защо питаш?

– Не ти ли е хрумвало, че като твой работодател имам дълг да се грижа за теб.

– Съдружници сме.

– Ти си съдружник на заплата. Може да ме съдиш за лоши условия на труд.

– Не мислиш ли – Робин погледна ръката над лакътя си, където петнайсетсантиметровият морав белег все така изпъкваше върху бледата й кожа, – че отдавна щях да съм го направила, ако имах такова намерение? Но ако предлагаш да ремонтираш тоалетната на стълбищната площадка...

– Само казвам, че е нормално да преживееш някаква реакция – упорстваше Страйк. – Откриването на труп не е голяма веселба за повечето хора.

– Съвсем добре съм – излъга Робин.

„Трябва да съм добре – помисли си, след като си казаха довиждане. – Нямам намерение отново да изгубя всичко.“

40

„Разбираш ли, отправната ти точка е много отдалечена от неговата.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

В шест часа в сряда сутринта Робин, която отново беше спала в свободната спалня, стана, облече джинси, тениска и суитшърт и си обу маратонки. В раницата й беше черната перука, купена онлайн и доставена предишната сутрин под носа на дебнещия журналист. Тя слезе предпазливо долу, за да не събуди Матю, с когото не бе обсъдила плана си. Напълно ясно й беше, че той няма да го одобри.

Между тях се бе възцарил крехък мир, макар вечерята в събота с Том и Сара да бе ужасно преживяване. Започнала бе злополучно, защото журналистът наистина ги бе последвал по улицата. Успяха да се отърват от него до голяма степен благодарение на уменията за контранаблюдение, усвоени от Робин. Незабелязани се измъкнаха от претъпкания вагон на метрото точно преди вратите да се затворят, което нервира Матю, защото го прие за срамотна детинщина. Но дори Матю не би могъл да хвърли върху Робин вината за остатъка от вечерта.

Започналото като лековат анализ на поражението им в мача по крикет прерасна внезапно в грозно и агресивно поведение. Том неочаквано се нахвърли пиянски срещу Матю, като му заяви, че изобщо не е толкова добър, за колкото се смята, че арогантността му е заразила останалите от отбора, че изобщо не е харесван в службата, че нервира много хора там. Стъписан от подобна атака, Матю направи опит да попита къде точно е сбъркал в службата, но Том, толкова пиян, та Робин го заподозря, че е започнал с виното дълго преди пристигането им, прие недоумението на Матю като провокация.

– Въобще не ми се прави на невинен! – кресна. – Няма да търпя повече да ми се подиграваш и да ме уязвяваш!

– Това ли направих? – попита потресеният Матю Робин, докато вървяха в тъмнината към метрото.

– Не – отвърна Робин искрено. – Изобщо нищо гадно не му каза.

Наум добави „тази вечер“. Беше облекчение да заведе у дома един обиден и объркан Матю вместо човека, с когото обичайно съжителстваше. Съчувствието и подкрепата й спечелиха няколкодневно примирие у дома. Робин не се канеше да го подлага на изпитание, като сподели с Матю какво се канеше да направи тази сутрин, за да се измъкне от все така дебнещия репортер.

Излезе безшумно през френските прозорци в дворчето зад къщата и използва един от градинските столове, за да се покатери на зида, разделящ тяхната градина от тази на съседната къща, където завесите бяха още спуснати, за щастие. С глухо тупване се приземи върху моравата на съседите.

Следващата част от маршрута й за бягство беше малко по-сложна. Първо трябваше да затътри тежката орнаментирана пейка до оградата, балансира върху облегалката й, прехвърли се през импрегнираната с креозот дървена плоскост и скочи в цветната леха от другата страна, където се препъна и падна. Отново се надигна и хукна през поредната морава към отсрещната ограда, където имаше портичка към паркинга за коли.

За облекчение на Робин болтът се отвъртя лесно. Затвори след себе си портичката и със съжаление си помисли за следите, които бе оставила върху росната трева. Ако съседите се събудеха рано, лесно щяха да установят откъде е дошъл натрапникът в собствеността им, който бе разместил градинските им мебели и бе смачкал бегониите им. Убиецът на Чизъл, ако съществуваше такъв, много по-сръчно бе прикрил следите си.

Като приклекна зад паркирана шкода на пустия паркинг, обслужващ лишената от гаражи улица, Робин използва страничното огледало да нагласи на главата си черната перука, която измъкна от раничката си, после бързо закрачи по улицата, успоредна на Албъри Стрийт, докато не се озова на Детфърд Хай Стрийт.

С изключение на няколко вана за доставки в ранната сутрин и собственика на магазинчето за вестници, който вдигаше металната решетка пред витрината си, нямаше никой наоколо. Робин хвърли поглед през рамо и изпита прилив не на паника, а на ентусиазъм: никой не я следваше. И все пак не си свали перуката, докато не се озова в безопасност във влака на метрото, с което силно изненада младежа, поглеждащ я над електронната си книга.

Страйк бе избрал „Корнър Кафе“ на Ламбът Роуд заради близостта му до лабораторията за полицейски експертизи, където работеше Оливър Баргейт. Когато Робин пристигна, завари Страйк застанал отвън да пуши. Погледът му се спря върху изкаляните й на коленете джинси.

– Тежко приземяване в леха с цветя – обясни тя, когато го приближи. – Онзи журналист още се мотае пред нас.

– Матю ли те повдигна?

– Не, използвах градински мебели.

Страйк угаси цигарата си в стената зад себе си и я последва в кафето, където приятно ухаеше на пържена храна. По мнението на Страйк Робин изглеждаше по-бледа и слаба от обикновено, но пък бе весела, когато поръча кафе и две кифлички с бекон.

– Една – поправи я Страйк. – Една – повтори огорчено към мъжа зад щанда. – Опитвам се да сваля килограми – обясни на Робин, преди да отиде да седне на току-що освободила се маса. – По-добре е за крака ми.

– Да, вярно – кимна Робин.

Страйк забърса с ръкав трохите от масата и си отбеляза не за пръв път, че Робин бе единствената жена, която познаваше, непроявяваща стремеж да го усъвършенства. Знаеше, че ако промени намерението си сега и поръча пет кифлички с бекон, тя просто щеше да се ухили и да му ги връчи. Тази мисъл породи у него силна топлота към нея, когато тя дойде с окаляните си джинси на масата при него.

– Всичко наред ли е? – попита той, докато я гледаше как изцежда кетчуп върху кифличката си.

– Да – излъга Робин. – Няма проблеми. Как е кракът ти?

– По-добре. Как изглежда този тип, с когото имаме среща?

– Висок, чернокож, с очила – избъбри Робин с пълна уста. Физическите упражнения в ранното утро бяха събудили апетита й и тя се чувстваше по-гладна, отколкото дни наред.

– Ванеса върна ли се към задълженията си по олимпиадата?

– Да – отвърна Робин. – Тропнала е с крак на Оливър да дойде да се види с нас. Той не бил много въодушевен от идеята, но тя гони повишение.

– Сведенията за Иън Наш със сигурност ще й помогнат – каза Страйк. – Според думите на Пищяла полицията се опитва...

– Мисля, че това е той – прошепна Робин.

Страйк се обърна и видя на прага върлинест, разтревожен наглед чернокож мъж с очила без рамки. Държеше куфарче. Страйк вдигна ръка за поздрав, а Робин премести сандвича и кафето си към съседното място, за да може Оливър да седне срещу Страйк.

Робин не беше сигурна какво бе очаквала: той беше хубав мъж с бухналата си прическа и безупречна бяла риза, но излъчваше подозрение и неодобрение, а тя не можеше да свърже нито едното от двете с Ванеса. И все пак той разтърси протегнатата ръка на Страйк, после се обърна към Робин и каза:

– Ти си Робин, нали? Постоянно се разминаваме.

– Да – отвърна Робин и също се ръкува с него. Безукорната външност на Оливър я накара да се почувства засрамена от разрошената си коса и окаляни джинси. – Радвам се да се запознаем най-сетне. Тук е на самообслужване, да ти донеса ли чай или кафе?

– Ами... да, кафе, благодаря – каза Оливър.

Робин отиде до щанда, а Оливър се обърна към Страйк.

– Ванеса ми предаде, че имате информация за нея.

– Възможно е – отвърна Страйк. – Всичко зависи от това какво имаш ти за нас, Оливър.

– Искам да знам какво предлагате, преди да продължим по-нататък.

Страйк извади плик от вътрешния джоб на сакото си и го вдигна срещу събеседника си.

– Регистрационен номер на кола и начертана на ръка карта.

Очевидно това означаваше нещо за Оливър.

– Може ли да попитам откъде ги имаш?

– За питане може да попиташ – отвърна весело Страйк, – само че това сведение не е включено в сделката. Ерик Уордъл ще ти каже, че контактът ми се ползва със сто процента надеждност.

В кафенето влязоха група работници, разговарящи на висок глас.

– Всичко това ще е неофициално – тихо заяви Страйк. – Никой никога няма да узнае, че си разговарял с нас.

Оливър въздъхна, наведе се, отвори куфарчето и извади от него голям бележник. Когато Робин се върна с чаша кафе за Оливър и седна до масата, Страйк се приготви да си води бележки.

– Разговарях с един от хората в екипа, провел експертизата – подхвана Оливър и стрелна поглед към работниците, приказващи си гръмогласно на съседната маса. – Ванеса от своя страна е говорила с човек, който е наясно за общата посока на разследването. – Обърна се към Робин. – Те не знаят, че Ванеса ти е приятелка. Ако се разчуе, че сме помагали...

– Няма да го научат от нас – увери го Робин.

Оливър се намръщи леко, отвори бележника си и се консултира с подробностите, записани там с дребен, но четлив почерк.

– Експертизата е твърде ясна. Не знам колко технически подробности са ви нужни.

– Минимум – отвърна Страйк. – Кажи как са нещата в общи линии.

– Чизъл е поел около 500 милиграма амитриптилин, разтворен в портокалов сок, на празен стомах.

– Това е солидна доза, нали? – попита Страйк.

– Сама по себе си би могла да е фатална дори без хелия, но нямаше да подейства така бързо. От друга страна, той е имал сърдечно заболяване, което би го направило по-податлив. Амитриптилинът причинява аритмия и спиране на сърцето при свръхдоза.

– Популярен метод за самоубийство ли е?

– Да – отговори Оливър, – но изобщо не е толкова безболезнен, колкото хората се надяват. Повечето от субстанцията още е била в стомаха му. Много малки следи в дванадесетопръстника. Всъщност го е убило задушаването, което става ясно след направения анализ на белите дробове и на мозъчна тъкан. Предполага се, че амитриптилинът е бил за застраховка.

– Отпечатъци по чашата и кутията с портокалов сок?

Оливър отгърна на нова страница в бележника си.

– По чашата има отпечатъци само от Чизъл. Открили са кутията от сока празна в кофата за боклук, също с отпечатъци на Чизъл по нея, както и други. Нищо подозрително. Точно онова, което може да се очаква при покупка. Сокът вътре няма индикации за добавени примеси. Медикаментите са влезли директно в чашата.

– А контейнерът с хелий?

– По него има отпечатъци на Чизъл и други. Нищо подозрително. Също като с кутията от сок – нормалните отпечатъци при покупка.

– Амитриптилинът има ли вкус? – попита Робин.

– Да, горчив е – отвърна Оливър.

– Имал е нарушена сетивност за мирис и вкус заради травмата в главата – припомни Страйк на Робин. – Може да не го е вкусил.

– Би ли причинил отпадналост? – попита Робин Оливър.

– Вероятно, особено след като не е привикнал да го взема, но хората могат да проявят неочаквани реакции. Може да е бил превъзбуден.

– Има ли следа как или къде са били стрити хапчетата? – поиска да узнае Страйк.

– В кухнята. Има следи от прах по хаванче и чукало.

– Отпечатъци?

– Неговите.

– Знаеш ли дали са тествали хомеопатичните таблетки? – попита Робин.

– Кое? – учуди се Оливър.

– На пода имаше тубичка с хомеопатични таблетки. Настъпих я – обясни Робин. – Лахесис.

– Нищо не знам за тях – каза Оливър и Робин се почувства малко глупаво, че ги е споменала.

– Имаше следа върху опакото на дланта му.

– Да – кимна Оливър и се върна няколко страници назад. – Протърквания по лицето и малък отпечатък върху ръката.

– И по лицето също ли? – изненада се Робин и ръката й, хванала сандвича, застина.

– Да – каза Оливър.

– Някакво обяснение? – осведоми се Страйк.

– Питаш се дали торбичката не е надяната насила върху главата му – повече като изявление, отколкото като въпрос изрече Оливър. – Същият въпрос занимава и MI5. Знаят, че не си е направил охлузванията сам. Няма нищо под ноктите му. От друга страна, няма белези по тялото, които да показват насилие, стаята не е в безпорядък, няма следи от борба...

– Освен огънатата сабя – отбеляза Страйк.

– Все забравям, че двамата сте били там. – Знаете всичко.

– Белези по сабята?

– Неотдавна е била почистена, но по дръжката има пръстови отпечатъци на Чизъл.

– Кой е предполагаемият час на смъртта?

– Между 6 и 7 сутринта – отговори Оливър.

– Но той беше напълно облечен – посочи Робин.

– От това, което чух за него, бил е от онзи тип хора, дето няма да се оставят и мъртви да ги видят по пижама – сухо изрече Оливър.

– Значи от управлението клонят към самоубийство? – поинтересува се Страйк.

– Неофициално мога да заявя, че вероятно ще оставят заключението открито. Налице са несъответствия, които имат нужда от обяснение. Разбира се, знаете за отворената врата. Повредена е. Не се затваря, ако не я блъснеш силно, но понякога отново се отваря, ако бъде затръшната прекалено силно. Така че фактът, че е била отворена, може да се отдаде на случайност. Чизъл може да не е осъзнал, че я е оставил открехната, но със същата сила един убиец може да не е бил наясно за номера със затварянето й.

– Случайно да знаеш колко ключа е имало за външната врата? – попита Страйк.

– Не – отвърна Оливър. – Разбирате, че с Ванеса трябваше да се престорим на небрежно любопитни, когато задавахме всички тези въпроси.

– Той е мъртъв чиновник от правителството – отбеляза Страйк. – Не се е налагало да звучите чак толкова небрежно.

– Аз знам едно – каза Оливър. – Имал е много причини да се самоубие.

– Какви например? – попита Страйк със застинала над листа химикалка.

– Жена му е щяла да го напусне...

– Предположение – подхвърли Страйк, докато пишеше.

– Изгубили са бебе, синът му е умрял в Ирак, семейството твърди, че се държал странно, много пиел и прочие, а и е имал сериозни парични проблеми.

– Така ли? – попита Страйк. – Какви точно?

– Изгубил е почти всичко по време на кризата през 2008 година – уточни Оливър. – А после и... онова, което вие двамата сте разследвали.

– Знаеш ли къде са били изнудвачите по времето на...

Оливър направи бързо инстинктивно движение, при което едва не разля кафето си. Наведе се към Страйк и просъска:

– По този въпрос съществува пълна възбрана, ако не сте чули.

– Да, чухме – кимна Страйк.

– Е, по една случайност аз си държа на службата.

– Добре – отвърна Страйк невъзмутимо, но понижи глас. – Ще перефразирам въпроса си. Проверили ли са движенията на Герайнт Уин и Джими...?

– Да – потвърди отсечено Оливър. – И двамата имат алибита.

– Какви по-точно?

– Първият е бил в Бърмъндси с...

– Да не би с Дела? – изтърси Робин, преди да успее да се спре. Мисълта сляпата жена да осигурява алиби на Герайнт й се стори някак неприлична. Беше си създала впечатление, независимо дали наивно, или не, че Дела стои настрани от криминалните действия на съпруга си.

– Не – натъртено отговори Оливър. – И трябва ли да използваме имена?

– С кого е бил тогава? – попита Страйк.

– Със служител. Твърди, че са били заедно и човекът го е потвърдил.

– Имало ли е други свидетели?

– Не знам – отвърна Оливър. – Предполагам, че да. Алибито ги удовлетворява.

– Ами Джи... другият човек?

– Бил е в Ист Хам с приятелката си.

– Нима? – подхвърли Страйк, като продължаваше да води записки. – Видях да го отвеждат в полицейски ван вечерта преди смъртта на Чизъл.

– Пуснали са го с предупреждение. Но – додаде тихо Оливър – изнудвачите обикновено не убиват жертвите си, нали?

– Не и ако получават пари от тях – потвърди Страйк, като още пишеше. – Но Найт не е получил.

Оливър погледна часовника си.

– Още две неща – изрече Страйк с равен тон, като лакътят му все още затискаше плика със сведенията за Иън Наш. – Ванеса знае ли нещо за телефонен разговор, който Чизъл е провел със сина си сутринта, преди да умре?

– Да, спомена нещо за това – каза Оливър и запрелиства бележника си, за да открие информацията. – Да, направил е две обаждания след 6 сутринта. Първо до жена си и после до сина си.

Страйк и Робин се спогледаха.

– Знаехме за обаждането до Рафаел. Значи е звънял и на съпругата си?

– Да, първо на нея.

Оливър като че правилно разчете реакцията им, защото добави:

– От съпругата са свалени всички подозрения. Тя е първата, която са разследвали, след като са се уверили, че не е налице политически мотив. Съсед я е видял да влиза в къщата на Ебъри Стрийт предишната вечер и да излиза малко след това с пътна чанта два часа преди връщането на съпруга й. Таксиметров шофьор я качил малко по-надолу на улицата и я откарал до Падингтън. Има я заснета на камера как пътува във влака до там, където живее... Оксфордшър ли беше? Очевидно при пристигането й в къщата е имало някой, който може да потвърди, че е пристигнала там преди полунощ и не е заминавала повече, докато не са пристигнали от полицията, за да я уведомят за смъртта на съпруга й. Има много свидетели на цялото й придвижване.

– Кой е бил в къщата с нея?

– Не знам – погледът на Оливър се насочи към плика, все още затиснат под лакътя на Страйк. – И това наистина е всичко, с което разполагам.

Страйк бе попитал всичко, което го итересуваше, и бе получил няколко неочаквани сведения, включително за охлузванията по лицето на Чизъл, лошото му финансово състояние и телефонния разговор с Кинвара рано сутринта.

– Много ни помогна – каза той на Оливър и плъзна плика по масата към него. – Признателни сме ти.

Оливър изглеждаше облекчен, че срещата е приключила. Изправи се и след още едно забързано ръкуване и кимване към Робин излезе от кафето. Когато се скри от поглед, Робин се облегна на стола си и въздъхна.

– Защо е това мрачно изражение? – попита я Страйк и допи чая си.

– Ще е най-кратката задача в цялата ни история. Изи иска да докажем, че го е извършила Кинвара.

– Тя иска истината за смъртта на баща си – уточни Страйк и се усмихна на скептичното й изражение. – Е, да, надява се да е била Кинвара. Ще видим дали не можем да разбием тези алибита. Аз отивам в Улстоун в събота. Изи ме покани в Чизъл Хаус, за да се запозная със сестра й. Ще дойдеш ли? Предпочитам да не шофирам при сегашното състояние на крака ми.

– Да, разбира се – побърза да каже Робин.

Идеята да замине извън Лондон заедно със Страйк, та макар и за един ден, беше толкова привлекателна, че тя не си даде труда да помисли дали Матю няма планове, но в светлината на ненадейното им примирие не очакваше той да й създаде затруднения. Все пак не беше ходила на работа цяла седмица и половина.

– Ще вземем ленд роувъра – заяви тя. – По-добър е за провинциалните пътища от твоето беемве.

– Ще ти се наложи отклонителна тактика, ако онзи папарак още те наблюдава – напомни Страйк.

– Мисля, че с кола ще му се измъкна по-лесно, отколкото пеша.

– Май че да – съгласи се Страйк.

Робин притежаваше професионално шофьорско свидетелство. Макар никога да не й го бе казвал, тя бе единственият човек, на когото той се оставяше да го вози на драго сърце.

– В колко часа трябва да сме в Чизъл Хаус?

– В единайсет – отговори Страйк. – Но възнамерявам да прекараме в околността целия ден. Искам да погледна старата къща на семейство Найт, докато сме там. – Той се поколеба. – Не си спомням дали ти казах... Задържах Баркли под прикритие при Джими и Флик.

Беше се приготвил тя да се подразни, че не го е обсъдил с нея, за недоволство, задето Баркли работи, а тя не, или за напълно основателния въпрос на какво си играе при това финансово състояние на агенцията, но Робин просто подхвърли по-скоро развеселена, отколкото ядосана:

– Много добре знаеш, че не си ми казал. Защо го задържа там?

– Защото имам някакво шесто чувство, че се върти някаква загадка около братята Найт.

– Винаги си ме учил да имам резерви към шестото чувство.

– Ама никога не съм твърдял, че не съм лицемер. И се приготви за още нещо – добави Страйк, като станаха от масата. – Рафаел ти е много сърдит.

– И защо така?

– Изи твърди, че си паднал по теб. Бил ядосан, че си се оказала детектив под прикритие.

– О – промълви Робин. – Лека руменина плъзна по лицето й. – Е, сигурна съм, че скоро ще му мине. Той е точно такъв тип.

41

„Мислех си кое ни събра поначало и ни държи тъй свързани един с друг.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Страйк бе прекарал много часове от живота си да се чуди с какво предизвикваше нацупено мълчание у жената край себе си, която и да бе тя. Най-доброто, което можеше да се каже за продължителното мусене на Лорелай в петък вечер, бе, че поне Страйк знаеше с какво точно я е засегнал, и дори бе готов да признае неудоволствието й за основателно до известна степен.

Пет минути след като пристигна в апартамента й, Изи му звънна по мобилния телефон отчасти да му каже за писмо, което получила от Герайнт Уин, но най-вече, както му стана ясно, да побъбрят. Не беше първата сред клиентите му, която си въобразяваше, че си е купила заедно с детективски услуги и нещо средно между отец-изповедник и психотерапевт. Изи даваше всички признаци, че си е наумила да прекара петъчната вечер в разговор със Страйк, а флиртуването, загатнато при докосването на коляното по време на последната им среща, по телефона беше още по-изявено.

Тенденция да обмислят Страйк като потенциален любовник не бе рядко срещана у крехките и самотни жени, с които го срещаше професионалният му живот. Никога не бе спал с клиентка въпреки наличните понякога изкушения. Агенцията означаваше твърде много за него, но дори Изи да го привличаше, би запазил антисептичния си професионален маниер, защото в съзнанието му тя щеше да си остане завинаги опетнена от асоциацията с Шарлот.

Въпреки искреното му желание да съкрати телефонния разговор – Лорелай бе сготвила и изглеждаше особено прелестна в сапфиреносиня рокля, напомняща нощница, – Изи се оказа лепка и половина. На Страйк му отне три четвърти час да се откачи от клиентката си, която се смееше високо и продължително и на най-леките му шеги, та нямаше как Лорелай да не разбере, че на отрещния край на линията е жена. Едва се бе отървал от Изи и бе започнал да й обяснява, че става дума за съсипана от скръб клиентка, когато се обади Баркли да докладва за Джими Найт. Самият факт, че Страйк бе приел второто обаждане, макар то да бе по-кратко, в очите на Лорелай го правеше оскърбител.

С Лорелай се срещаха за пръв път, след като тя бе оттеглила обяснението си в любов. Обиденото й поведение по време на вечерята подкрепи мрачното убеждение на Страйк, че тя никак не желаеше връзката им да продължи без ангажименти и се бе вкопчила в мисълта, че ако престане да му оказва натиск, той сам ще осъзнае колко е влюбен в нея. Ала говоренето му по телефона близо час, докато вечерята бавно се изсушаваше във фурната, бе попарило надеждите й за съвършената среща и за ново начало на отношенията им.

Ако Лорелай бе приела искреното му извинение, у него можеше и да се появи желание за секс. Само че някъде към два и половина през нощта, когато тя най-сетне избухна в плач със смесени чувства на самоосъждане и непогрешимост, той вече беше твърде уморен, та да приеме физически увертюри, за които се боеше, че в нейното съзнание ще имат важност, каквато той не желаеше да им придава.

„Това трябва да приключи“, каза си, когато се надигна неотпочинал и с подпухнали очи в шест часа сутринта и се стараеше да е възможно най-тих, та дано тя не се събудеше, преди да е напуснал апартамента й. Отказа се от закуска, защото Лорелай бе подменила вратата към кухнята с ретро завеса от мъниста, които тракаха шумно, и вече бе изкачил стълбите до нивото на улицата, когато Лорелай се показа от тъмната спалня сънена и съблазнителна в късото си кимоно.

– Нима не се канеше дори да се сбогуваш?

Само да не вземеш да ми ревнеш сега.

– Изглеждаше дълбоко заспала. Трябва да вървя. Робин ще ме вземе с колата в...

– А – промълви Лорелай. – Не бива да караш Робин да те чака.

– Ще ти се обадя – каза Страйк.

Стори му се, че дочу хлипане, като стигна до външната врата, но се постара да я отвори достатъчно шумно, та да има достоверно оправдание, че не е чул.

След като беше тръгнал достатъчно рано, Страйк се отби в близък „Макдоналдс“ за макмъфин с яйце и голямо кафе, които консумира на неизбърсана маса, заобиколен от други ранобудници в събота. Младеж с цирей на врата беше разгърнал „Индипендънт“ точно пред Страйк и над рамото му той прочете думите „Министърът на спорта се разделя с брачния си партньор“, преди онзи да обърне на друга страница.

Страйк извади телефона си и потърси в Гугъл „бракът на Уин“. Новинарските истории цъфнаха мигом: „Министърът на спорта се разделя със съпруга си. Запазват добри отношения“, „Дела Уин слага край на брака си“, „Незрящият министър на параолимпийските игри на прага на развод“.

Информацията в основните вестници бе кратка и се опираше на факти, като тук-там се споменаваха подробности от впечатляващата кариера на Дела в политиката и извън нея. Адвокатите на медиите, естествено, щяха да са особено предпазливи по темата Уин точно сега, докато още беше в сила общата възбрана. Страйк довърши закуската си на две хапки, тикна в устата си незапалена цигара и с накуцване излезе от заведението. На тротоара запали и после извика на екрана на телефона си уебсайта на известен доста циничен политически блогър.

Краткият абзац бе написан само няколко часа по-рано.

Коя е противната двойка от Уестминстър, дето храни нездрав интерес към младички служители и дето най-после се разделя? Той ще изгуби достъп до дашни кариеристки, по които търчи открай време, но пък тя вече си е намерила красив млад „помощник“, дето ще й съдейства да преодолее болката от раздялата.

След по-малко от четиресет минути Страйк излезе от метростанцията „Барънс Корт“ и се облегна на колоната пред входа. Нямаше никой друг край него под надписа в стил ар нуво и той отново извади телефона си, за да продължи да чете за раздялата на съпрузите Уин. Бяха женени повече от трийсет години. Единствената друга позната му двойка, която бе имала толкова дълъг брак, бяха леля му и чичо му от Корнуол, играли ролята на сурогатни родители за Страйк и сестра му в честите интервали, когато майка им не искаше или не можеше да се грижи за тях.

Познат рев, съпроводен с тракане, накара Страйк да вдигне очи. Античният ленд роувър, от който Робин бе отървала родителите си, се движеше към него. Гледката на яркозлатистата глава на Робин зад волана свари недоспалия и леко депресиран Страйк неподготвен. Изпита прилив на неочаквано щастие.

– Добро утро – поздрави Робин и си каза, че Страйк изглежда ужасно, когато той отвори вратата и тикна вътре сака си. – О, я се гръмни – добави, когато шофьор зад нея натисна клаксона, раздразнен, че на Страйк му отнема толкова дълго време да се качи.

– Прощавай, кракът ме мъчи. Облякох се набързо.

– Няма проблем... И аз на теб! – викна Робин към шофьора, който сега ги задминаваше и изричаше сквернословия към нея, придружени с неприлични жестове.

След като най-сетне се тръшна на седалката до шофьорската, Страйк хлопна вратата и Робин се отдели от бордюра.

– Имаше ли проблеми с измъкването?

– Ти за какво...?

– За журналиста питам.

– О... – рече тя. – Не... той си е отишъл. Отказа се.

Страйк се почуди колко ли ядове е създал Матю на Робин, задето й се налагаше да работи в събота.

– Чу ли за семейство Уин? – попита я.

– Не. Какво се е случило?

– Разделили се.

– Не!

– Да. Пише го по всички вестници. Чуй това...

Той й прочете текста в политическия уебсайт.

– Господи – промълви Робин.

– Снощи имах две интересни обаждания – каза Страйк, докато се движеха с висока скорост към магистрала М4.

– От кого?

– Едното от Изи, другото от Баркли. Изи получила писмо от Герайнт вчера – отвърна Страйк.

– Сериозно ли?

– Да. Било пратено до Чизъл Хаус преди няколко дни, не до лондонското й жилище, така че го отворила чак като отишла в Улстоун. Накарах я да го сканира и да ми го пусне в имейл. Искаш ли да го чуеш?

– Давай – отвърна Робин.

– „Прескъпа моя Изабела...“

– Пфу – потръпна Робин отвратена.

– „Както, надявам се, ще разбереш – продължи да чете Страйк, – с Дела преценихме, че ще е неуместно да се свържем с теб непосредствено след първия шок от смъртта на баща ти. Правим го сега в духа на приятелство и състрадание.“

– След като му се налага да го изтъква...

– „Аз и Дела може да си имахме нашите политически и лични различия с Джаспър, но никога не забравихме, че той е човек със семейство и си даваме сметка колко тежка е личната ви загуба. Ти управляваше канцеларията му изискано и компетентно и малкият ни коридор ще осиротее с отсъствието ти.“

– Той вечно прекъсваше Изи на средата на думата – вметна Робин.

– Точно същото ми каза и Изи снощи по телефона – отвърна Страйк. – Слушай сега, и ти си спомената. „Не мога да повярвам, че си имала нещо общо с безспорно незаконната дейност на младата жена, назовала се Вениша. Смятаме за справедливо да те информираме, че в момента проучваме възможността тя да се е добрала до поверителни данни при многото случаи, когато е влизала в офиса ни без разрешение.“

– Никога нищо не съм поглеждала освен контакта в стената – заяви Робин. – И не съм влизала в офиса им при много случаи. Общо са три. Това по-скоро се брои за малко.

– „Както знаеш, и нашето семейство преживя трагедията на самоубийство. Наясно сме, че е труден и болезнен момент за вас. Както изглежда, писано е на семействата ни да се натъкват едно на друго в най-мрачните си часове. Изпращаме ти най-добрите си благопожелания, мислите ни са с теб“ и прочие, и прочие.

Страйк затвори писмото на телефона си.

– Това не е съболезнователно писмо – заключи Робин.

– Не, заплаха е. Ако семейство Чизъл изтърват нещо, което ти си узнала за Герайнт или фондацията, ще ги погне с все сила, като използва теб.

Тя се включи в магистралата.

– Кога каза, че било изпратено това писмо?

– Преди пет... не, шест дни – отговори Страйк, като провери.

– Не звучи, като да е знаел по това време, че бракът му приключва, нали? А и тая тъпотия „коридорът ни ще осиротее с отсъствието ти“. След като се е разделил с Дела, със сигурност е изгубил работата си, не е ли така?

– Би било логично – съгласи се Страйк. – Би ли определила Аамир Малик като красив?

– Какво? – изненада се Робин. – О... „младият помощник“? Ами, с прилична външност е, но чак за модел не става.

– Той трябва да е. На колко млади мъже още би могла да държи ръцете и да ги нарича „любими“?

– Не мога да си го представя като неин любовник – каза Робин.

– „Човек с твоите навици“ – цитира Страйк. – Жалко, че не си спомняш номера на стихотворението.

– Има ли такова за някой, дето спи с по-стара жена?

– Най-известните са тъкмо на тази тема – отговори Страйк. – Самият Катул е бил влюбен в по-възрастна жена.

– Аамир не е влюбен. Ти чу записа.

– Не звучеше захласнат, признавам. Много бих искал да знам откъде произлизат животинските шумове в жилището му нощем. Онези, за които съседите се оплакват.

Кракът му пулсираше. Протегна ръка да опипа мястото, където той се съединяваше с протезата и разбра откъде произтича проблемът. Беше я поставил много набързо, докато се обличаше в тъмното.

– Ще възразиш ли да си наглася...?

– Действай – отвърна Робин.

Страйк нави крачола си и се зае да отстрани протезата. Откакто бе принуден да я свали за две седмици, кожата на ампутираното място проявяваше тенденцията да се противи на подновеното триене. Извади от сака си специалния крем и обилно го намаза върху зачервеното място.

– Трябваше да свърша това по-рано – промърмори извинително.

Като прецени по съдържанието в сака, че Страйк идва от дома на Лорелай, Робин се зачуди дали не се бе заплеснал прекалено в приятни преживявания, та да помисли за крака си. Тя и Матю не бяха правили секс от уикенда на пътуването им за годишнината от сватбата.

– Ще го оставя така за известно време – обяви Страйк и метна протезата и сака на задната седалка на ленд роувъра. В този момент забеляза, че тя бе празна с изключение на термос и две пластмасови чаши. При предишни случаи, когато бяха пътували извън Лондон, винаги имаше чанта, пълна с храна.

– Нима няма бисквити?

– Мислех, че се мъчиш да отслабнеш.

– Онова, дето се яде при пътуване с кола, не се брои, всеки компетентен диетолог ще ти го каже.

Робин се ухили.

– „Калориите са тъпня: диетата на Корморан Страйк“.

– „Гладна стачка: пътувания с кола, при които съм държан гладен“.

– Ами да беше закусил – подхвърли Робин и за свое раздразнение се улови, че отново се пита дали не е бил зает с друго.

– Аз закусих. Сега ми се яде бисквита.

– Може да спрем някъде, щом си гладен – предложи Робин. – Разполагаме с достатъчно време.

Робин плавно ускори, за да задмине две пъплещи коли и Страйк си даде сметка, че изпитва лекота и спокойствие, които не можеха да бъдат отдадени само на свалената протеза, нито дори на облекчението, че се е измъкнал от апартамента на Лорелай с кичозната му подредба и нещастно влюбената му обитателка. Самият факт, че си беше махнал изкуствения крак, докато Робин шофираше, а не седеше с напрегнати мускули, бе крайно необичаен. Не само бе положил огромни усилия да преодолее тревожността си, когато го возеше някой друг след експлозията, при която бе изгубил крака си, а и имаше дълбоко вкоренена неприязън към жени шофьори, предразсъдък, който приписваше до голяма степен на ранните си потресаващи преживявания с всичките си роднини от женски пол. И все пак не просто прозаично оценяване на нейните умения бе породило тази ведрина и радост, когато я видя да шофира към него сутринта. Сега, докато гледаше пътя напред, връхлетя го спомен и го прободе едновременно с удоволствие и болка; ноздрите му отново се изпълниха с аромата на бели рози, както като я бе прегръщал на стълбите по време на сватбеното й празненство, усети устните й под своите сред горещината на болничния паркинг.

– Би ли ми дал слънчевите очила? – обади се тя. – Там са, в чантата ми.

Той й ги подаде.

– Искаш ли чай?

– По-късно – отвърна Робин. – Ти си пийни.

Той се пресегна назад за термоса и напълни догоре пластмасовата чаша. Чаят беше точно какъвто го харесваше.

– Снощи попитах Изи за завещанието на Чизъл – каза Страйк на Робин.

– Много ли е оставил? – попита Робин, припомнила си опърпания интериор в къщата на Ебъри Стрийт.

– Далеч по-малко, отколкото би помислил човек – отвърна Страйк и извади бележника, в който бе записал всичко, казано му от Изи. – Оливър се оказа прав. Семейство Чизъл наистина са били сиромаси. Относително погледнато, разбира се – добави. – Явно бащата на Чизъл е пропилял повечето от капитала си по жени и коне. Чизъл е имал тежък развод с лейди Патриша. Семейството й е било богато и е могло да си позволи по-добри адвокати. Изи и сестра й са задоволени със средства от страна на майка си. Имат попечителски фонд, което обяснява елегантното жилище на Изи в Челси. Майката на Рафаел прибрала солидна издръжка за сина си, с която почти опразнила джобовете на Чизъл. А после той вложил малкото, което му останало, в рисковани инвестиции, препоръчани му от неговия зет брокер, и претърпял нови загуби. „Торкс“ се чувствал много зле по този повод. Изи предпочита да не го споменаваме днес. Кризата през 2008 година буквално ликвидирала финансово Чизъл. Опитал се да направи някои ходове, та да избегне голям данък наследство при смърт. Малко след като изгубил паричните си авоари, приписал някои ценни фамилни притежания и самата Чизъл Хаус на най-големия си внук...

– Прингъл – вметна Робин.

– Какво?

– Прингъл, така наричат най-големия внук. Физи има три деца – обясни Робин. – Изи вечно тръбеше за тях: Прингъл, Флопси и Понг.

– Боже милостиви – промърмори Страйк. – Все едно си в анимационно филмче.

Робин се разсмя.

– Чизъл се надявал да си стъпи на краката, като разпродаде земи около Чизъл Хаус и предмети с по-малка сантиментална стойност. Къщата на Ебъри Стрийт е двойно ипотекирана.

– Значи Кинвара и конете й живеят в имота на внука й? – обади се Робин и смени скоростите, за да задмине камион.

– Да, Чизъл е оставил писмо със своите желания, придружаващо завещанието му. В него има молба на Кинвара да бъде позволено да остане в къщата, докато е жива или докато се омъжи повторно. На колко години е този Прингъл?

– На около десет, струва ми се.

– Е, интересно е да се види дали семейството ще уважи молбата на Чизъл, след като един негов член е убеден, че Кинвара го е убила. Но според това, което Изи ми каза снощи, много е съмнително, че Кинвара ще има парите да поддържа къщата. Изи и сестра й наследяват по петдесет хиляди, внуците получават по десет, а Кинвара – почти нищо. Ще има малкото, което ще остане след продажбата на къщата на Елбъри Стрийт и на други лични вещи извън ценните, които вече са на името на внука. В общи линии той я оставя с боклуци, дето не си струва да бъдат продавани, и личните подаръци, които є е правил по време на брака.

– А Рафаел нищо ли не получава?

– Аз не бих го жалил. Според Изи впечатляващата му майка е превърнала в кариера оглозгването на богати мъже. Очаква да наследи от нея апартамент в Челси. И тъй, общо взето е трудно да се изгради хипотеза, че Чизъл е убит заради парите си – заключи Страйк. – Как е проклетото име на сестрата на Изи? Нямам намерение да я наричам Физи.

– София – усмихна се Робин.

– Ясно. Е, нея можем да я изключим. Проверих, сутринта, когато той е умрял, е била на урок по езда за инвалиди в Нортъмбърланд. Рафаел не е имал какво да спечели от смъртта на баща си, а Изи смята, че го е знаел, макар да е нужно да проверим това. Самата Изи се почувствала „малко разкършена“, както се изрази, още в Ланкастър Хаус и не била съвсем добре на другия ден. Съседката й потвърждава факта, че в часа на смъртта е седяла в общия двор зад апартаментите им и е пиела чай. Тя самата го сподели с мен съвсем естествено снощи.

– Което оставя Кинвара – посочи Робин.

– Да. След като Чизъл не е споделил с нея, че е наел частен детектив, може да не е бил откровен и за състоянието на семейните финанси. Възможно е тя да си е мислела, че ще наследи много повече, но...

– ...тя има най-доброто алиби от цялото семейство – довърши Робин.

– Именно – отвърна Страйк.

Вече бяха оставили зад гърба си очевидно засадените от човешка ръка храсти, обрамчващи магистралата, минаваща през Уиндзор и Мейдънхед. Сега отстрани имаше много стари дървета, оцелели след повалянето на други като тях за прокарване на трасето.

– Обаждането на Баркли беше интересно – продължи Страйк, като прелисти няколко страници напред в бележника си. – Найт бил в лошо настроение още откакто Чизъл умря, но не споделил с Баркли защо. В сряда вечерта се карал с Флик, казал й, че е съгласен с бившата й съквартирантка относно буржоазната настройка на Флик. Имаш ли нещо против да пуша? Ще издухвам дима през прозореца.

Ветрецът бе освежаващ, макар че накара уморените му очи да се насълзят. Като държеше ръката си с цигарата извън колата, помежду всмукванията продължи да разказва:

– Флик много се ядосала, викнала му как върши „оная гадна работа“ и после заявила, че не по нейна вина не са получили четиресет бона, при което Джими я нарекъл, цитирам Баркли, „маймунско лайно“. Флик изфучала от къщата, а в четвъртък сутринта Джими написал съобщение на Баркли, че отива там, където е израснал, за да посети брат си.

– Били е в Улстоун? – смая се Робин. Осъзна, че е започнала да приема по-малкия брат Найт като почти митична фигура.

– Джими може да го е използвал като оправдание за прикритие. Кой знае къде е бил в действителност... Така или иначе Джими и Флик отново се появили в пъба снощи широко усмихнати. Баркли твърди, че очевидно са се помирили по телефона, а през двата дни на неговото отсъствие тя успяла да си намери хубава небуржоазна работа.

– Браво на нея – отбеляза Робин.

– Какво ти е отношението към работа на продавачка?

– Върших го за известно време като тийнейджърка – отговори Робин. – Защо?

– Флик си е уредила почасова работа в бижутерски магазин в Камдън. Казала на Баркли, че го държи някаква щурава вещица. Заплатата е минималната и шефката май е луда за връзване, така че им е трудно да намерят друг служител.

– Не мислиш ли, че може да ме познаят?

– Найт и компанията му никога не са те виждали лично – посочи Страйк. – Ако направиш нещо драстично с косата си и пак си сложиш цветните контактни лещи... Имам чувството, че тази Флик крие много – каза той и дръпна силно от цигарата си. – Откъде знае какво е онова, за което изнудваха Чизъл? Именно тя го е съобщила на Джими, не забравяй, а това звучи странно.

– Чакай – спря го Робин. – Какво?

– Да, чух го от нея, когато ги следих на онзи поход – потвърди Страйк. – Не ти ли казах?

– Не – отвърна Робин.

В този момент Страйк си припомни, че беше прекарал седмицата след похода в дома на Лорелай с вдигнат нависоко крак и бе още толкова сърдит на Робин, задето отказа задачата, че почти не приказваше с нея. После се срещнаха в болницата, а тогава той бе твърде разсеян, та да предаде информацията с обичайния си методичен маниер.

– Прощавай – каза. – Беше онази седмица след...

– Да – прекъсна го тя, защото също предпочиташе да не мисли за седмицата след похода. – И какво точно каза Флик?

– Че ако не била тя, той нямало да знае какво е направил Чизъл.

– Много странно, при положение че Джими е този, дето е израснал в близост до семейството.

– Но онова, за което го изнудваха, се е случило едва преди шест години, след като Джими вече е бил напуснал дома си – припомни й Страйк. – Ако питаш мен, Джими държи Флик край себе си, защото тя знае прекалено много. Страх го е да скъса с нея да не би да се разприказва. Ако чуеш нещо полезно от нея, можеш да се престориш, че не е за теб да продаваш обици и да напуснеш, но при състоянието, в което се намира връзката им, вярвам, че Флик може да е настроена да си излее душата пред дружелюбна непозната. Не забравяй – каза той, като хвърли угарката от цигарата си навън и затвори прозореца, – тя е също така алибито на Джими за момента на смъртта.

Развълнувана от перспективата отново да работи под прикритие, Робин каза:

– Не съм забравила.

Запита се как ли би реагирал Матю, ако си обръсне главата отстрани или ако си боядиса косата синя. Не беше разиграл кой знае какво недоволство, задето тя щеше да прекара съботата със Страйк. Дългото време, което прекара практически под домашен арест, и съчувствието й по повод на разправията с Том явно й бяха спечелили точки.

Малко след десет и половина свърнаха от магистралата по провинциален път, виещ се в долината, където бе сгушено селцето Улстоун. Робин паркира край жив плет с повет, та Страйк да си постави протезата. Тя прибра обратно слънчевите очила в чантата си и забеляза две съобщения от Матю. Пристигнали бяха преди два часа, но сигналът на мобилния й телефон явно бе удавен в трещенето на ленд роувъра.

Първото гласеше:

За цял ден. Ами Том?

Второто бе пратено десет минути по-късно:

Игнорирай последното, беше за службата.

Робин ги препрочиташе, когато Страйк възкликна:

– По дяволите.

Вече бе поставил протезата си и се взираше през прозореца към нещо, което тя не можеше да види.

– Какво има?

– Погледни това.

Страйк й посочи към хълма, по който току-що бяха слезли. Робин наведе глава, та да види какво бе привлякло вниманието му.

Гигантска праисторическа фигура от бяла креда бе вдълбана в склона. На Робин тя й напомняше стилизиран леопард, но вече се бе досетила какво е целено да представлява, когато Страйк промълви:

– „Горе при коня. Той удуши детето горе при коня.“

42

„В едно семейство винаги възникват разправии за едно или друго.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Олющена дървена табела маркираше отклонението към Чизъл Хаус. Пътят, обрасъл с бурени и осеян с дупки, граничеше отляво с гъста гора, а отдясно – с дълго поле, разделено на парцели с електрическа ограда, в които имаше коне. Докато ленд роувърът бучеше към невидимата все още къща, два от най-едрите коне, уплашени от шума и непознатата кола, хукнаха. Последва верижна реакция и повечето от останалите също запрепускаха в огражденията, а първите два се сритаха.

– Леле – промълви Робин, докато ленд роувърът подскачаше по неравната земя, – тя е събрала жребци заедно.

– А това е лошо, така ли? – попита Страйк, когато космато черно създание се озъби и нападна със задни крака също толкова едро животно, което той лично би нарекъл кафяво, ала несъмнено този цвят се категоризираше с някакъв префърцунен конски термин.

– Обикновено не се прави – отвърна Робин и трепна, когато черният жребец срита със задните си крака хълбока на другия.

Кривнаха при завой и видяха неокласическа къща с гладка фасада от замърсен жълт камък. В настлания с чакъл преден двор също като по пътя имаше няколко дупки и той бе осеян с бурени, прозорците бяха мръсни, а голям бидон с фураж за конете бе оставен съвсем не на място край входната врата. Отпред вече имаше три коли: червено ауди Q3, зелен състезателен рейндж роувър и стара и окаляна гранд витара. Вдясно от къщата бяха конюшните, а вляво – обширно поле за крикет, отдавна обрасло с маргаритки. Отвъд се простираше друга гъста гора.

Робин удари спирачки и в този момент затлъстял черен лабрадор и проскубан териер се стрелнаха с лай през входната врата. Лабрадорът изглеждаше нетърпелив да се сприятели с тях, но норфъкският териер, приличен в лице на злобна маймуна, ръмжеше и лаеше злобно, докато на вратата не се показа рус мъж с раирана риза и бежови кадифени панталони и не извика:

– Млък, Ратънбъри!

Смъмреното куче премина към сподавено ръмжене, изцяло насочено към Страйк.

– Торкил д’Амери – представи се русият мъж и приближи Страйк с протегната ръка. Под бледосините му очи личаха изявени торбички, а лъщящото му розово лице имаше вид, сякаш никога не се е нуждало от бръснач. – Не обръщайте внимание на кучето, голяма досада е.

– Корморан Страйк. А това е...

Робин тъкмо протягаше ръка, когато от къщата изхвръкна Кинвара с вехти бричове, избеляла тениска и разхвърчала се във всички посоки червена коса.

– За бога... съвсем нищо ли не знаете за конете? – писна тя към Страйк и Робин. – Защо профучахте с такава скорост по пътя?

– Трябва да си сложиш каска, ако ще влизаш там, Кинвара! – подвикна Торкил към отдалечаващата се жена, но тя гневно подтичваше напред, без да дава признаци, че го е чула. – Вината не е ваша – увери той Страйк и Робин, като извъртя очи нагоре в гримаса. – Не вземете ли пътя с висока скорост, ще пропаднете в някоя от проклетите дупки, ха-ха. Заповядайте... а, ето я и Изи.

Изи се показа от къщата, облечена в тъмносиня права рокля, все още със сапфиреното кръстче на врата си. За лека изненада на Робин тя прегърна Страйк, сякаш стар приятел бе дошъл да поднесе съболезнования.

– Здравей, Изи – каза той и отстъпи леко назад, за да се освободи от прегръдката й. – С Робин се познавате, разбира се.

– О, да, сега трябва да свикна да те наричам „Робин“ – каза Изи усмихната и целуна Робин по двете бузи. – Ще ме извиниш, ако сбъркам и те нарека Вениша, няма как да не се случи, защото още мисля за теб с това име. Чухте ли за семейство Уин? – попита, без да направи никаква пауза.

Те кимнаха.

– Това ужасно, ужасно човече – процеди Изи. – Радвам се, че Дела го е изритала. Но моля, заповядайте, влезте... Къде отиде Кинвара? – попита тя зет си, докато ги въвеждаше в къщата, която изглеждаше мрачна след ярката слънчева светлина вън.

– Проклетите коне пак се разлудуваха – отвърна Торкил през подновения лай на норфъкския териер. – А, не, чупката, Ратънбъри, оставаш отвън.

Той тръшна външната врата под носа на териера, който сега пък взе да дращи по нея и да скимти. Лабрадорът кротко пое по петите на Изи, която ги поведе през тъмен коридор с широки каменни стъпала към дневната вдясно.

Високи прозорци гледаха към ливадата за крикет и към гората. Когато влязоха, отвън през високата трева притичаха три руси до бяло деца, надаващи диви крясъци, след което се скриха от поглед. Както бяха подстригани и облечени, сякаш бяха дошли от четиресетте години.

– На Торкил и Физи са – изрече с обич Изи.

– Признавам се за виновен – обяви с гордост Торкил. – Жена ми е горе, ще ида да я доведа.

Когато Робин се извърна от прозореца, в носа я удари силен и замайващ аромат и кой знае защо събуди някакво напрежение у нея. Тогава забеляза ваза с лилиуми на маса зад канапето. По цвят подхождаха на избелелите завеси, някога алени, а сега избледнели до мътнорозово, и на разръфаните тапети, върху които по-ярки петна бележеха местата на свалени картини. Всичко бе овехтяло и износено. Над камината висеше една от малкото останали картини, на която бе изобразена част от конюшня и кобила с козина в кафяво и бяло, докосваща с нос съвсем бяло жребче, сгушено в сламата.

Под картината, толкова притихнал, че не го бяха забелязали веднага, стоеше Рафаел. С гръб към празното огнище, с ръце в джобовете на джинсите си, той изглеждаше повече италианец отвсякога в тази толкова английска стая с избелелите й възглавнички от дамаска и книги за градинарство, натрупани върху малка масичка, с нащърбените й китайски лампиони.

– Здравей, Раф – каза Робин.

– Здравей, Робин – отвърна той без усмивка.

– Това е Корморан Страйк, Раф – представи го Изи.

Рафаел не помръдна, така че Страйк отиде при него да се ръкуват, което Рафаел стори неохотно и мигом прибра ръка обратно в джоба си.

– С Физ току-що си приказвахме за семейство Уин – продължи Изи, която явно бе много заинтригувана от новината за раздялата на съпрузите. – Силно се надяваме той да си държи устата затворена, защото сега, когато татко вече го няма, може да дрънка каквото му хрумне и да му се размине, нали така?

– Разполагате със сведения срещу Уин, ако се опита – напомни й Страйк.

Тя му хвърли поглед, сияещ от благодарност.

– Прав си, разбира се, а не бихме ги имали, ако не беше ти... и Вениша, разбира се, тоест Робин – добави след кратка пауза.

– Торкс, долу съм! – раздаде се подвикване пред стаята и жена, която непогрешимо бе сестра на Изи, влезе гърбом, понесла натоварен поднос. Беше по-възрастна, силно луничава и с обветрена кожа, в русата й коса личаха сребристи нишки и носеше раирана риза, много подобна на тази на мъжа й, само че тя бе гарнирала своята с наниз перли. – Торкс! – ревна с все сила към тавана, при което накара Робин да подскочи. – Тук долу съм!

Тропна подноса върху широката тапицирана табуретка пред Раф и камината.

– Здравейте, аз съм Физи. Къде се дяна Кинвара?

– Суети се с конете – отвърна Изи, заобиколи канапето и седна. – Вероятно си търси оправдание да не е тук. Сядайте някъде двамата.

Страйк и Робин се настаниха на две изтърбушени кресла, поставени редом под прав ъгъл спрямо канапето. Пружините им очевидно се бяха износили още преди десетилетия. Робин усети погледа на Рафаел върху себе си.

– Из ми каза, че познаваш Чарли Камбъл – каза Физи на Страйк, докато наливаше чай за всички.

– Така е – отвърна Страйк.

– Късметлия – подхвърли току-що влезлият в стаята Торкил.

Страйк не показа, че го е чул.

– Запозна ли се с Джонти Питърс? – продължи Физи. – Приятел е на семейство Камбъл. Имаше нещо общо с полицията... Не, Баджър, това тук не е за теб... Торкс, какъв беше Джонти Питърс?

– Магистрат – отвърна на мига Торкил.

– Да, вярно, магистрат – каза Физи. – Е, познаваш ли се с Джонти, Корморан?

– Боя се, че не – отговори Страйк.

– Ожени се за онова прелестно момиче... как й беше името... Анабел. Много е активна в „Спасете децата“, миналата година получи Орден на Британската империя, напълно заслужен. О, но щом си близък със семейство Камбъл, непременно познаваш Рори Монкриф.

– Не го познавам – отвърна Страйк търпеливо, като се чудеше какво ли би казала Физи, ако споделеше с нея, че семейство Камбъл го бяха държали възможно най-далеч от приятели и близки. Вероятно в такъв случай би подхванала нещо от сорта: о, но тогава няма как да не си се срещал с Бейзъл Плъмли. Него не можеха да го търпят, отявлен алкохолик, затова пък жена му изкачи Килиманджаро като благотворителна акция за кучешката фондация...

Торкил бутна дебелия лабрадор встрани от бисквитите и той се потътри към ъгъла, където се просна за дрямка. Физи се настани на канапето между съпруга си и Изи.

– Не знам дали Кинвара има намерение да се връща – каза Изи. – По-добре да започваме.

Страйк попита дали семейството е научило нещо повече за хода на полицейското разследване. Последва съвсем кратка пауза, през която в стаята отекнаха далечните викове на децата откъм ливадата.

– Не знаем много повече от онова, което вече ти казах – отговори Изи, – макар май всички да имаме впечатлението... така ли е? – обърна се тя към останалите – ...че според полицията е самоубийство. От друга страна, очевидно виждат необходимостта да разследват щателно...

– Това е заради поста му, Изи – намеси се Торкил. – Все пак става дума за министър на Короната, така че ще обърнат повече внимание, отколкото за кого да е от улицата. Трябва да знаеш едно, Корморан – изрече той важно, като намести доста пълното си тяло върху канапето. – Съжалявам, момичета, но ще го кажа. Аз лично смятам, че наистина е самоубийство. Естествено, разбирам, че е трудно да се понесе такава идея. И не си мисли, че не съм доволен, задето ти се включваш – увери той Страйк. – Всичко, което ще успокои момичетата, е за добро. Но мъжкият контингент от семейството... а, Раф?... смятаме, че това е истината, тъстът ми просто е решил, че не може да продължи повече. Случва се. Явно не е бил съвсем с ума си. Нали, Раф? – повтори Торкил.

На Рафаел очевидно не му хареса намекнатата команда. Той игнорира зет си и се обърна директно към Страйк.

– Баща ми се държеше странно през последните седмици. Тогава не разбирах защо. Никой не ми каза, че е бил подложен на изнудване.

– За това няма да говорим – побърза да изрече Торкил. – Споразумяхме се. Такова е семейното решение.

Изи се обади тревожно:

– Корморан, знам, че искаше да знаеш за какво беше изнудван татко...

– Джаспър не е нарушил никакъв закон и толкова по въпроса – отсече Торкил. – Убеден съм, че си дискретен – каза той на Страйк, – но тези неща винаги се разчуват в крайна сметка. Не искаме отново да ни налетят от вестниците. Споразумяхме се за това, нали? – настоя той към жена си.

– Ами... да – отвърна Физи, която явно се бореше с колебания. – То се знае, не искаме всичко да излезе в пресата, но Джими Найт имаше основание да желае злото на татко, Торкс, и според мен е важно Корморан да знае поне за това. Знаеш ли, че е бил тук, в Улстън, тази седмица?

– Не – отвърна Торкил, – не го знаех.

– Да, госпожа Анкил го видяла – потвърди Физи. – Попитал я дали не е срещала брат му.

– Горкият Били – промълви Изи. – Не беше наред с главата. Е, то кой ли щеше да е, ако бе отгледан от Джако Кент? Татко бил навън с кучетата една вечер преди години – обърна се тя към Страйк и Робин – и видял Джако да рита Били, буквално да го рита в градината им. Момчето било голо. Като видял татко, Джако Кент престанал, то се знае.

Мисълта, че подобен инцидент е трябвало да бъде съобщен или на полицията, или на социалните служби, явно не беше хрумнала на Изи, нито пък на баща й. Сякаш Джако Кент и синът му бяха някакви диви горски създания, държащи се, за съжаление, по начин, присъщ за подобни животни.

– Мисля, че колкото по-малко се споменава Джако Кент, толкова по-добре – намеси се Торкил. – И ти казваш, че Джими е имал причина да желае злото на баща ви, Физ, но той в действителност искаше парите му, а да го убие със сигурност не би...

– И все пак, той беше ядосан на татко – заяви решително Физи. – Може, като е разбрал, че татко няма да плати, да му е паднала червена мъгла пред очите. Беше истинско божие наказание като тийнейджър – осведоми тя Страйк. – Отрано се захвана с крайнолява политика. Висеше в местната кръчма с братята Бутчър и разправяха на всички как торитата трябвало да бъдат бесени, влачени с коне и насечени на парчета, опитваше се да продава на хората „Социалистически труженик“...

Физи стрелна изкосо по-малката си сестра, която, както Страйк забеляза, бе твърдо решена да я игнорира.

– Открай време си беше размирник – заяви Физи. – Момичетата го харесваха, но...

Вратата на дневната се отвори и за очевидна изненада на останалите от семейството влезе Кинвара, зачервена и развълнувана. След като с известна трудност Страйк се надигна от изтърбушеното си кресло, протегна й ръка.

– Корморан Страйк, приятно ми е.

Кинвара имаше вид, сякаш би искала да пренебрегне тази дружелюбна увертюра, но нацупено стисна предложената ръка. Торкил придърпа стол иззад табуретката, а Физи наля още една чаша чай.

– Конете добре ли са, Кинвара? – попита сърдечно Торкил.

– Мистик отново е ухапал Романо – отвърна тя и стрелна злобно Робин, – така че пак се наложи да повикам ветеринаря. Разстройва се всеки път, когато някой кара прекалено бързо по пътя, иначе си е съвсем кротък.

– Не знам защо държиш жребците заедно, Кинвара – подхвърли Физи.

– Мит е, че не се погаждали – тросна й се Кинвара. – В дивата природа често се срещат стада само от жребци. Едно проучване в Швейцария доказва, че могат да съжителстват мирно, след като установят йерархията помежду си.

Тя говореше с догматична, почти фанатична убеденост.

– Тъкмо разправяхме на Корморан за Джими Найт – каза Физи на Кинвара.

– Мислех, че не искате да влизате в...

– Не за изнудването – побърза да се намеси Торкил, – а колко непоносим беше като младеж.

– О, ясно – промърмори Кинвара.

– Доведената ви дъщеря се тревожи, че той може да има нещо общо със смъртта на съпруга ви – каза Страйк, като внимателно следеше за реакцията й.

– Знам – подхвърли Кинвара с безразличие, а очите й проследиха Рафаел, който се отдели от камината, за да си вземе пакета „Марлборо“ от масичка с лампа върху нея. – Никога не съм познавала Джими Найт. Първия път, когато го зърнах, беше, като се появи в къщата преди година, за да говори с Джаспър. Под списанието има пепелник, Рафаел.

Доведеният й син запали цигарата си и се върна, понесъл пепелника, който остави на масичка до Робин, преди отново да заеме мястото си пред празното огнище.

– Тогава се започна изнудването – продължи Кинвара. – Джаспър не си беше у дома онази вечер, така че Джими говори с мен. Джаспър побесня, като се върна и му разправих.

Страйк зачака. Подозираше, че не е единственият в стаята, който си е помислил, че Кинвара може да наруши семейната клетва за мълчание и да изрече какво е казал Джими. Но тя се въздържа, тъй че Страйк извади бележника си.

– Ще възразите ли да ви задам няколко рутинни въпроса. Съмнявам се, че ще е нещо, за което от полицията вече да не са ви питали. Просто искам да си изясня няколко пункта, ако нямате нищо против. Колко ключа има за къщата на Ебъри Стрийт?

– Три, доколкото на мен ми е известно – отвърна Кинвара. Натъртването й подсказваше, че другите от семейството може да крият ключове от нея.

– И у кого бяха? – попита Страйк.

– Джаспър си имаше свой ключ – каза тя, – аз също и имаше един резервен, който Джаспър беше дал на чистачката.

– Как се казва тя?

– Изобщо не знам. Джаспър я освободи две седмици преди... преди да умре.

– И защо я уволни? – поинтересува се Страйк.

– Ако искате да знаете, отървахме се от нея, защото затягахме коланите.

– Тя от агенция ли беше пратена?

– О, не. Джаспър беше старомоден. Постави обява в един местен магазин и тя дойде да кандидатства. Мисля, че беше румънка или полякиня, или някаква такава.

– Имате ли адреса й?

– Не, Джаспър я нае и уволни. Аз дори не съм я виждала.

– Какво стана с нейния ключ?

– Седеше в кухненско чекмедже в къщата на Ебъри Стрийт, но след като умря, установихме, че Джаспър го е преместил в бюрото в службата си, където го беше заключил – отговори Кинвара. – От министерството ни го дадоха заедно с другите му лични вещи.

– Изглежда странно – коментира Страйк. – Някой знае ли защо може да го е направил?

Никой от останалите нямаше предложение по въпроса, но Кинвара каза:

– Винаги е треперел за сигурността, но напоследък стана съвсем параноичен. Освен когато опираше до конете, разбира се. Всички ключове за Ебъри Стрийт са от специален вид. Невъзможни за копиране.

– Трудни за копиране – поправи я Страйк, като нахвърля бележка, – но не и невъзможни, ако познаваш точните хора. Къде бяха другите два ключа по времето на смъртта му?

– Този на Джаспър беше в джоба на сакото му, а моят беше тук, в ръчната ми чанта – отвърна Кинвара.

– Ами контейнерът с хелий? – продължи Страйк с въпросите. – Някой знае ли кога е купен?

Тези думи бяха посрещнати с пълно мълчание.

– Да е имало парти? – настоя Страйк. – Може би за някое от децата?

– Никога – отвърна Физи. – Татко използваше къщата на Ебъри Стрийт за работа. Не е устройвал там парти, доколкото ми е известно.

– А вие, госпожо Чизъл? – обърна се Страйк към Кинвара. – Спомняте ли си случай...

– Не – прекъсна го тя. – Вече го казах на полицията. Джаспър трябва да го е купил сам, друго обяснение няма.

– Намериха ли касова бележка? Или такава за кредитна карта?

– Вероятно е платил в брой – услужливо предположи Торкил.

– Има и друго, което искам да изясня – каза Страйк, като следваше списъка, който си бе приготвил. – Става дума за телефонните разговори, които министърът е провел сутринта преди смъртта си. Очевидно се е обадил на вас, госпожо Чизъл, а после на теб, Рафаел.

Рафаел кимна. Кинвара каза:

– Искаше да знае сериозна ли съм била, като съм написала, че го напускам, и аз му отвърнах, че да. Не беше дълъг разговор. Аз не знаех... нямах представа коя е всъщност помощничката ви. Тя се появи отникъде, а Джаспър се държеше странно, като го питах за нея, и аз... разстроих се. Мислех, че нещо се случва там.

– Изненадахте ли се, че мъжът ви е чакал чак до сутринта, за да ви се обади по повод оставената бележка? – попита Страйк.

– Каза, че не я забелязал, като се прибрал.

– Къде я бяхте оставили?

– На нощното му шкафче. Сигурно се е върнал пиян вечерта. Той има... имаше навика да пие много, откакто започна онова с изнудването.

Норфъкският териер, затворен извън къщата, внезапно се появи пред един от високите прозорци и залая към тях.

– Проклето куче – промърмори Торкил.

– Липсва му Джаспър. Той си беше... неговото... куче...

Тя се изправи рязко и отиде да извади салфетки от кутия, поставена върху книгите за градинарство. Личеше, че всички изпитват неудобство. Териерът продължи да лае още и още. Спящият лабрадор се събуди и излая веднъж в отговор, преди едно от светлокосите деца да дотича и да викне към териера да иде да играе на топка с тях. Кучето хукна подире му.

– Браво на теб, Прингъл! – провикна се Торкил.

При отсъствието на лай лекото хлипане на Кинвара и шумовете от наместването на лабрадора отново за сън изпълниха стаята. На Робин безучастността на семейството й се видя крайно коравосърдечна.

– Тази картина пък откъде се взе? – попита Торкил, като се престори на заинтересуван и присви очи към конската сцена над главата на Рафаел. – Нова е, нали?

– Беше на Дрънкалото – отвърна Физи и също примижа към нея. – Домъкна куп конски неща, като дойде от Ирландия.

– Виждате ли това жребче? – втренчи се Торкил критично в картината. – Знаете ли на какво ми прилича? На смъртоносен бял синдром. Чували ли сте за него? – попита той жена си и балдъзата си. – На теб сигурно ти е известен, Кинвара – подхвърли, явно с убеждението, че най-благородно я приобщава към любезен разговор. – Чистобялото жребче изглежда здраво, като се роди, но е с дефект в червата. През тях не могат да минават изпражнения. Баща ми отглеждаше коне – обясни той на Страйк. – Страдащите от смъртоносен бял синдром не оцеляват. Трагедията е, че се раждат живи, така че кобилата ги храни, привързва се към тях, а после...

– Торкс – изрече напрегнато Физи, но беше твърде късно. Кинвара изскочи от стаята. Вратата се затръшна.

– Какво? – изненада се Торкил. – Какво толкова казах?

– Бебето – прошепна Физи.

– О, господи – отвърна той. – Съвсем забравих.

Изправи се и изпъна кадифените си панталони, сконфузен и настроен да се отбранява.

– Е, стига де – изрече не конкретно към някого. – Не можех да очаквам тя да го приеме по този начин. Коне на някаква тъпа картина!

– Знаеш я каква е за всичко, свързано с раждане – каза Физи. – Прощавайте – обърна се тя към Робин и Страйк. – Имаше бебе, което не оцеля. Много е чувствителна на темата.

Торкил се приближи до картината и се вгледа над главата на Рафаел в надписа на малка табелка, поставена върху рамката.

– „Скърбяща кобила“ – прочете. – Ето на, виждате ли – заяви с тържествуваща нотка. – Кончето е мъртво.

– Кинвара я харесва – обади се неочаквано Рафаел, – защото кобилата й напомня Лейди.

– Коя? – попита Торкил.

– Кобилата, дето имаше ламинит.

– Какво е ламинит? – поинтересува се Страйк.

– Заболяване на копитото – отговори му Робин.

– О, ти яздиш ли? – попита оживено Физи.

– Яздех някога.

– Ламинитът е сериозно заболяване – зае се да обяснява Физи на Страйк. – Може да ги осакати. Имат нужда от много грижи, а понякога нищо не може да се направи и най-милостиво е...

– Мащехата ми се грижи за тази кобила седмици наред – обърна се Рафаел към Страйк, – ставаше посред нощ да ходи при нея и прочие. Баща ми изчака...

– Раф, това няма никаква връзка с нищо – обади се Изи.

– ...изчака – продължи упорито Рафаел, – докато Кинвара излезе един ден, повика ветеринаря тайно от нея и го накара да умъртви коня.

– Лейди страдаше – възрази Изи. – Татко ми каза за състоянието й. Чист егоизъм е било да бъде поддържана жива.

– Е, тъй или иначе – додаде Рафаел, загледан към поляната отвъд прозорците, – ако аз бях излязъл и заварех с връщането си трупа на животно, което съм обичал, също бих посегнал към най-близкия тъп инструмент.

– Раф, моля те! – настоя Изи.

– Ти си тази, която поиска това, Изи – изтъкна той с мрачно задоволство. – Наистина ли мислиш, че господин Страйк и прелестната му сътрудничка няма да открият Теган и да говорят с нея? Скоро ще разберат какъв гадняр можеше да бъде татко.

– Раф! – подвикна остро Физи.

– По-кротко, стари друже – присъедини се и Торкил с фраза, която Робин никога не бе очаквала да срещне извън книга. – Цялата тази история е крайно разстройваща, но няма нужда от такова поведение.

Като пренебрегна всички тях, Рафаел отново се обърна към Страйк.

– Предполагам, че следващият ви въпрос ще е какво ми е казал баща ми, когато ми се обади онази сутрин.

– Точно така – потвърди Страйк.

– Поръча ми да дойда тук – каза Рафаел.

– Тук? – повтори Страйк. – В Улстоун?

– Тук – натъртено отвърна Рафаел. – В тази къща. Каза, че се бои да не би Кинвара да извърши нещо глупаво. Звучеше странно, някак замаян. Като с тежък махмурлук.

– Ти как изтълкува „нещо глупаво“? – попита Страйк с готова над листа химикалка.

– На нея й беше навик да заплашва как ще посегне на живота си – отвърна Раф, – така че това трябва да е било. Или пък се е боял тя да не подпали и малкото, което му беше останало – той направи жест, с който обхвана неугледната стая. – Както виждате, то не е много.

– Каза ли ти, че тя се кани да го напусне?

– Останах с впечатление, че нещата между тях са обтегнати, но не си спомням точните му думи. Не говореше много членоразделно.

– Ти изпълни ли каквото той те помоли? – осведоми се Страйк.

– Да – отговори Рафаел. – Качих се на колата си като послушен син, карах чак дотук и заварих Кинвара жива и здрава в кухнята да беснее заради Вениша... тоест Робин – поправи се той. – Както може да сте схванали, Кинвара си мислеше, че татко я чука.

– Раф! – викна в негодувание Физи.

– Не е нужен такъв език – обади се Торкил.

Всички внимателно избягваха да срещнат погледа на Робин. Тя знаеше, че се е изчервила.

– Изглежда странно, нали? – каза Страйк. – Баща ти те кара да пътуваш чак до Оксфордшър, а е имало хора много по-близо, които би могъл да помоли да наглеждат жена му. Не чух ли, че през нощта тук е имало някой друг?

Изи се намеси, преди Рафаел да е успял да отговори.

– Теган беше тук онази нощ, момичето от конюшнята. Защото Кинвара не желаеше да оставя конете без гледач – добави тя и продължи, правилно предугадила следващия въпрос на Страйк. – Боя се, че никой не разполага с адрес, където да я откриеш, защото Кинвара се скарала с нея веднага след като татко умря и Теган си отишла. Нямам представа къде работи сега. Но не забравяй – наведе се тя напред и продължи, като наблягаше на следващите си думи, – че Теган вероятно е била дълбоко заспала, когато Кинвара твърди, че се е върнала тук. Това е голяма къща. Кинвара може да каже, че се е върнала по всяко време, а Теган няма как да е знаела.

– Ако Кинвара е била с него в къщата на Ебъри Стрийт, защо той би ме карал да дойда при нея тук? – попита Рафаел, изгубил търпение. – И как си обясняваш, че тя е успяла да ме изпревари и да пристигне преди мен?

Изи имаше вид, сякаш би искала да обори думите му, само че не можеше да измисли отговор. Сега на Страйк му стана ясно защо Изи му бе казала, че съдържанието на телефонния разговор между Чизъл и сина му „не е от значение“. Той още повече подкопаваше хипотезата, че Кинвара е убийца.

– Как е фамилията на Теган? – попита детективът.

– Бутчър – отвърна Изи.

– Някаква връзка с братята Бутчър, с които се е мотаел Джими Найт? – осведоми се Страйк.

На Робин й се стори, че тримата на канапето избягват да се погледнат в очите. Заговори Физи.

– Всъщност да, но...

– Мога да се опитам да се свържа със семейството и да ги помоля за номера на Теган – каза Изи. – Да, ще го направя, Корморан, и ще ти съобщя какъв е резултатът.

Страйк отново се обърна към Рафаел.

– Веднага ли тръгна, след като баща ти те помоли да идеш при Кинвара?

– Не, първо хапнах нещо, после взех душ – отвърна Рафаел. – Не бях особено нетърпелив да си имам вземане-даване с нея. Не сме си любимци един на друг. Пристигнах тук някъде към девет.

– И колко дълго остана?

– В крайна сметка седях тук с часове – отвърна тихо Рафаел. – Дойдоха двама полицаи и донесоха новината, че татко е мъртъв. Нямаше как да си тръгна веднага след това, нали? Кинвара почти припадна...

Вратата отново се отвори, влезе Кинвара и отново се насочи към стола си с твърда облегалка с изопнато лице и стиснала хартиени салфетки в ръка.

– Имам само пет минути – заяви тя. – Ветеринарят току-що се обади, в района е, така че ще се отбие да види Романо. Не мога да остана.

– Може ли аз да попитам нещо? – обърна се Робин към Страйк. – Знам, че вероятно нищо не е – изрече тя към присъстващите като цяло, – но на пода до министъра, когато го открих, имаше малка синя тубичка с хомеопатични таблетки. А някак не ми изглежда логично човек като него да прибягва към хомеопатия...

– Какви таблетки точно? – попита остро Кинвара за изненада на Робин.

– Лахесис – отвърна тя.

– В малка синя тубичка?

– Точно така. Ваши ли бяха?

– Да, мои бяха!

– И сте ги оставили в къщата на Ебъри Стрийт? – попита Страйк.

– Не, изгубих ги преди седмици... но никога не съм ги държала там – допълни, като се мръщеше по-скоро на себе си, отколкото на останалите. – Купих ги в Лондон, защото в аптеката в Улстоун ги нямаха.

Отново се намръщи и очевидно възстановяваше наум събитията.

– Помня, че лапнах две пред аптеката, за да проверя дали ще ги вкуси, ако ги сложа в храната му...

– Моля, какво? – прекъсна я Робин, несигурна дали е чула правилно.

– В храната на Мистик – уточни Кинвара. – Канех се да ги дам на Мистик.

– Възнамерявала си да дадеш хомеопатични таблетки на кон? – изрече Торкил с тон, който подканваше всички да се съгласят колко е смешно.

– На Джаспър също му се видя смехотворна идея – промълви разсеяно Кинвара, още потънала в спомените си. – Да, отворих ги веднага, след като платих за тях, изпих две и – тя изобрази действието си с жест – после пъхнах тубичката в джоба на сакото си, но когато се прибрах у дома, там ги нямаше вече. Мислех, че съм ги изпуснала някъде...

После тя ахна леко и се изчерви, като че изправена пред някакво дълбоко лично осъзнаване. Като се усети, че всички я гледат, заговори:

– В онзи ден пътувах от Лондон към дома с Джаспър. Срещнахме се на гарата и заедно се качихме на влака. Той ги е извадил от джоба ми. Откраднал ги е, та да не мога да ги дам на Мистик!

– Кинвара, недей, стигаш до пълен абсурд! – изсмя се кратко Физи.

Рафаел внезапно смачка цигарата си в порцелановия пепелник до лакътя на Робин. Явно с мъка се въздържаше от коментар.

– Купихте ли си отново? – обърна се Робин към Кинвара.

– Да – отговори й тя и изглеждаше дезориентирана от шока, макар Робин да намираше заключението й за случилото се с хапчетата за много странно. – Само че бяха в различна опаковка. Синята тубичка е онази, която купих най-напред.

– Хомеопатията не е ли само плацебо ефект? – попита Торкил, без да адресира въпроса си към някого конкретно. – Как може кон...?

– Торкс – процеди Физи през стиснати зъби. – Замълчи.

– Защо мъжът ви би откраднал от вас тубичка с хомеопатични таблетки? – полюбопитства Страйк. – Изглежда ми...

– Проява на безсмислена злоба? – подсказа Рафаел, застанал със скръстени ръце под картината с мъртвото конче. – Просто защото си толкова убеден, че ти си прав, а другият човек греши, ти е позволено да ги спреш да извършат нещо безвредно?

– Раф – побърза да се намеси Изи, – знам, че си разстроен...

– Не съм разстроен, Из – отвърна Рафаел. – В действителност е много освобождаващо да се връщам към гадориите, които татко вършеше приживе...

– Достатъчно, момче! – обади се Торкил.

– Няма да ме наричаш „момче“ – заяви Рафаел, докато изтръскваше нова цигара от пакета си. – Ясно ли е? Няма да ме наричаш „момче“, мамка му.

– Трябва да извините Раф – изрече Торкил високо към Страйк, – яд го е на покойния ми тъст заради завещанието.

– Аз вече знаех, че съм изключен от завещанието – тросна му се Рафаел и посочи към Кинвара. – Тя се погрижи за това!

– На баща ти изобщо не му бе нужно аз да го убеждавам, гарантирам ти! – заяви Кинвара вече с алено лице. – Бездруго си имаш предостатъчно пари, майка ти те глези донемайкъде. – Обърна се към Робин. – Майка му изтръска Джаспър колкото можа, а после го заряза заради търговец на диаманти...

– Може ли да задам още няколко въпроса – подвикна Страйк, преди побеснелият Рафаел да успее да заговори.

– Ветеринарят ще дойде за Романо след минута – съобщи Кинвара. – Трябва да се връщам в конюшнята.

– Само два въпроса и приключвам – увери я Страйк. – Да са ви изчезвали таблетки амитриптилин? Предписани са ви с рецепта, нали?

– От полицията ме питаха за това. Може и да съм изгубила някои – отвърна Кинвара с дразнеща отнесеност. – Но няма как да съм сигурна. Имаше една кутийка, за която смятах, че съм я изгубила, а после я намерих отново и вътре нямаше толкова хапчета, колкото бяха преди по мои спомени. Знам, че си мислех как трябва да оставя една опаковка в къщата на Ебъри Стрийт, в случай че си забравя лекарството, когато пътувам в Лондон, но когато от полицията ми зададоха въпроса, не можах да си спомня направила ли съм го наистина, или не.

– Значи не можете да се закълнете, че са ви изчезнали хапчета?

– Не – отвърна Кинвара. – Джаспър може да е откраднал няколко, но не мога да го твърдя със сигурност.

– Нахлували ли са отново в градината след смъртта на съпруга ви? – попита Страйк.

– Не, нищо такова нямаше – отговори Кинвара.

– Чух, че приятел на съпруга ви се опитал да му позвъни рано в сутринта, когато е починал, но не могъл да се свърже. Случайно да знаете кой е този приятел?

– О... да. Бил е Хенри Дръмънд – каза Кинвара.

– А кой е той?

– Търговец на картини, много стар приятел на татко – намеси се Изи. – Рафаел поработи при него за известно време... нали, Раф? Докато не дойде да помага на татко в парламента.

– Не виждам какво общо има Хенри с всичко това – обади се Торкил с гневно изсмиване.

– Е, мисля, че това беше всичко – каза Страйк, пренебрегнал думите му, и затвори бележника си. – Само бих искал да знам дали според вас смъртта на съпруга ви е самоубийство, госпожо Чизъл.

Ръката й, с която държеше салфетката, потрепна леко.

– Никой не се интересува какво мисля аз – промърмори.

– Уверявам ви, че аз се интересувам – каза Страйк.

Очите на Кинвара пробягаха към Рафаел, загледан смръщено към поляната, а после към Торкил.

– Е, ако искате мнението ми, Джаспър сътвори голяма глупост точно преди...

– Кинвара – остро я прекъсна Торкил – съветвам те да не...

– Не ме интересуват твоите съвети! – извърна се тя към него с присвити очи. – Не докараха ли тъкмо те семейството до финансова разруха?

Физи стрелна през Изи към мъжа си предупредителен поглед да не отговаря. Кинвара отново се обърна към Страйк.

– Малко преди смъртта си мъжът ми провокира някого, след като го бях предупредила, че не бива да го прави с този човек...

– За Герайнт Уин ли говорите? – попита Страйк.

– Не – отвърна Кинвара, – но сте близо. Торкил не иска да казвам нищо за това, защото засяга добрия му приятел Кристофър...

– Мътните да го вземат! – избухна Торкил. Изправи се на крака и отново подръпна кадифените си панталони с цвят на горчица. – Бога ми, нима ще въвличаме външни хора в тези фантасмагории? И какво общо има Кристофър, по дяволите? Тъстът ми се самоуби! – изрече той на висок глас към Страйк, след което се извъртя към жена си и сестра й. – Търпях тази глупост, защото вие, момичета, искате да намерите душевен покой, но честно казано, ако ще поведе в такава посока...

Изи и Физи нададоха дружни възгласи в опит да го успокоят и да оправдаят себе си и насред цялата шумотевица Кинвара стана от стола, отметна назад дългата си червена коса и тръгна към вратата, като остави у Робин силното впечатление, че напълно преднамерено бе метнала тази бомба в разговора. На вратата тя спря и всички обърнаха глави към нея, сякаш ги бе повикала. С тънкия си детински глас Кинвара заяви:

– Всички идвате в тази къща, сякаш сте истинските й собственици, а аз съм гостенка, но Джаспър каза, че мога да живея тук до последния си час. А сега трябва да се видя с ветеринаря и когато се върна, искам всички да сте се махнали. Не сте добре дошли вече.

43

„Боя се, че не след дълго ще чуем нещо за фамилния призрак.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Робин попита дали може да използва тоалетната, преди да си тръгнат от Чизъл Хаус, и Физи я поведе по коридора все още негодуваща срещу Кинвара.

– Но как смее тя? Как си позволява? Тази къща е на Прингъл, не нейна. – После без никаква пауза добави: – Моля те, не обръщайте внимание на онова, което изтърси за Кристофър, тя просто се опитва да изкара Торкс от кожата му, а това е отвратително, горкият не е на себе си от гняв.

– Кой е Кристофър? – попита Робин.

– Е, не знам дали е редно да казвам – поколеба се Физи. – Но след като вие... Естествено, той няма нищо общо. Кинвара чисто и просто е озлобена. Тя говореше за сър Кристофър Бароуклъф-Бърнс. Стар приятел на семейството на Торкс. Кристофър е висш държавен служител и беше ментор на онзи младеж Малик във Външното министерство.

Тоалетната беше студена и направо антична. Когато дръпна резето, Робин чу Физи да се оттегля към дневната, без съмнение за да утешава ядосания Торкил. Тя се огледа: очуканите боядисани каменни стени бяха голи с изключение на многото тъмни дупчици по тях, в някои от които още стърчеше гвоздей. Робин предположи, че е дело на Кинвара свалянето на голям брой снимки в пластмасови рамки, които сега лежаха струпани на пода край тоалетната чиния. Представляваха разнородни колажи от семейни фотографии.

След като си избърса ръцете във влажна кърпа, миришеща на куче, Робин приклекна да ги прегледа. Изи и Физи бяха почти неотличими една от друга като деца и не бе възможно да се определи коя правеше циганско колело на поляната за крикет, коя прескачаше препятствие с пони, коя танцуваше пред коледната елха в коридора и коя целуваше младия Джаспър Чизъл на ловен пикник, където всички мъже бяха с панталони от туид и зелени промазани брезентови якета.

А виж, Фреди бе веднага разпознаваем, защото, за разлика от сестрите си, беше наследил издадената долна устна на баща си. Също като племенниците си рус до бяло в детските си години, той се появяваше често по снимките – сияещ пред фотоапарата като малчуган, с каменно лице в униформата си за подготвителното училище, окалян и тържествуващ в екипа си за ръгби.

Робин разгледа групова снимка на тийнейджъри, всички облечени от горе до долу в бели екипи за фехтовка и кантове на клиновете в цветовете на националния флаг. Тя разпозна Фреди, застанал в центъра на групата и вдигнал голяма сребърна купа. В далечния край стоеше нещастно на вид момиче, за което Робин се сети, че е Рианон Уин, по-голяма и по-слаба, отколкото на снимките, които баща й бе показал на Робин, контрастираща с унилото си изражение на всички останали, грейнали в горди усмивки.

Робин продължи да разглежда останалите снимки и вниманието й бе привлечено от последната, доста избледняла, на която имаше голяма компания.

Снимката бе направена в празнична шатра от нещо като сцена. Над главите на множеството се извисяваха сини балони с хелий във формата на числото осемнайсет. Поне стотина тийнейджъри очевидно бяха поканени да погледнат към обектива. Робин ги огледа внимателно и лесно откри Фреди, заобиколен от голяма група момчета и момичета, прегърнати през раменете, всичките смеещи се. Зърна лицето, което търсеше инстинктивно след почти цяла минута: Рианон Уин, слаба, бледа и без следа от усмивка до маса с напитки. Близо зад нея стояха две момчета не в официални костюми, а с джинси и фланелки. Единият бе мургав и красив, с дълга коса и тениска на групата Клаш.

Робин извади телефона си и снима отбора по фехтовка и партито за осемнайсетия рожден ден, после внимателно подреди снимките, както ги бе открила, и излезе от тоалетната.

За миг си помисли, че тихият коридор е празен. После видя, че Рафаел се е облегнал до масичка със скръстени ръце.

– Е, довиждане – каза му Робин и се насочи към външната врата.

– Почакай за малко.

Тя спря, а той се отдели от масичката и я приближи.

– Да знаеш, че ти бях много ядосан.

– Разбирам защо – тихо отвърна Робин, – но аз вършех онова, за което баща ти ме нае.

Той се приближи още и спря под стар стъклен полилей, висящ от тавана. Половината крушки липсваха.

– Бих казал, че си доста умела в предразполагане на хората да ти се доверят.

– Такава ми е работата – отвърна Робин.

– Ти си омъжена – каза той с очи върху лявата й ръка.

– За Тим?

– Не... няма никакъв Тим.

– Нима той е твоят съпруг? – изрече бързо Рафаел и посочи навън.

– Не, просто работим заедно.

– И това ти е истинският изговор, йоркшърски.

– Да – потвърди Робин. – Оттам съм.

Тя си помисли, че той ще каже нещо оскърбително. Маслиненочерните очи обходиха лицето й, после той леко поклати глава.

– Сегашният ти глас много ми харесва, но предпочитах „Вениша“. Създаваше ми асоциация за оргии с маски.

Той се извърна и се отдалечи, а Робин забърза навън към Страйк, за когото предполагаше, че я чака нетърпеливо в ленд роувъра.

Бъркаше. Той все още стоеше край колата, а Изи, застанала много близо до него, говореше бързо и приглушено. Когато чу стъпките на Робин по чакъла зад себе си, Изи отстъпи назад, малко виновна и смутена, както й се стори на Робин.

– Радвам се, че пак те видях – каза Изи и целуна Робин по двете бузи, сякаш това бе посещение на учтивост. – А ти ще ми позвъниш, нали? – обърна се към Страйк.

– Да, ще те държа в течение – отвърна той и тръгна към седалката до шофьора.

Нито Страйк, нито Робин заговориха, когато тя обърна колата. Изи им помаха, някак нелепа фигура в широката й права рокля. Страйк вдигна ръка към нея, докато завиха по алеята и тя се скри от поглед.

В старанието си да не подплаши нервните коне Робин пъплеше като охлюв. Страйк погледна вляво и видя, че пострадалият жребец бе отведен от полето, ала при всичките усилия на Робин шумната стара кола отново накара черния да се разскача.

– Кой според теб – рече Страйк, докато наблюдаваше разлуделия се кон – за пръв път е погледнал такова животно и си е казал: „Трябва да се метна на гърба му“?

– Има стара поговорка – отвърна Робин, докато се опитваше да маневрира покрай най-дълбоките дупки, – че конят е твое огледало. Хората казват, че кучетата приличали на собствениците си, но според мен за конете е още по-вярно.

– Тоест Кинвара е постоянно напрегната и склонна да се развилнее при най-малката провокация? Звучи правдоподобно. Завий тук. Искам да хвърля поглед на Стеда Котидж.

Две минути по-късно й поръча:

– Ето, качи се тук.

Пътеката към Стеда Котидж беше толкова обрасла, че Робин дори не я бе забелязала при първото минаване покрай нея. Водеше дълбоко в гората, граничеща с градините на Чизъл Хаус, но за съжаление, ленд роувърът можа да измине само десет метра, преди теренът да стане непроходим за кола. Робин изключи двигателя, разтревожена как Страйк щеше да се справи с едва различимата ивица пръст и нападали листа помежду бодливи храсти и коприва, но тъй като той вече излизаше, тя го последва навън и тръшна зад себе си шофьорската врата.

Земята беше хлъзгава, а балдахинът от клони отгоре толкова плътен, че пътеката тънеше в дълбока сянка и влага. Остра и горчива миризма на треви изпълни ноздрите им, наоколо шумоляха птици и дребни животинки, смутени от нахлуването в хабитата им.

– И тъй – каза Страйк, докато се промъкваха през храсталаци и бурени, – Кристофър Бароуклъф-Бърнс. Това е ново име.

– Не, не е – възрази Робин.

Страйк я погледна изкосо, усмихна се и мигом се спъна в коренище, като се задържа прав, но за сметка на болка в коляното.

– По дяволите... Чудех се дали ще си спомниш.

– „Кристофър не е обещавал нищо за снимките“ – цитира Робин на мига. – Той е висш чиновник, ментор на Аамир Малик от Външното министерство. Физи току-що ми каза.

– Връщаме се пак към „човек с твоите навици“, значи.

Известно време и двамата мълчаха, съсредоточени върху особено трудна отсечка от пътеката, където надвисналите клони ту закачаха дрехи, ту деряха гола кожа. Бледата Робин изглеждаше зеленикава на слънцето, филтрирано през короните на дърветата.

– Видя ли се отново с Рафаел, докато бях навън?

– Ами да – отвърна Робин леко смутена. – Показа се от дневната тъкмо когато излизах от тоалетната.

– Знаех си, че няма да пропусне шанса да говори с теб – подхвърли Страйк.

– Не беше нищо такова – отвърна Робин неискрено, като си припомни репликата за оргиите с маски. – Изи прошепна ли ти нещо интересно? – попита.

Развеселен от това връщане на топката, Страйк откъсна поглед от пътеката, поради което не забеляза кален дънер. Спъна се за втори път и този път се спаси от болезнено падане, като се вкопчи в дърво, покрито с бодливо увивно растение.

– Мамка му...

– Удари ли се?

– Нищо ми няма – отвърна той, ядосан на себе си и разгледа дланта си, сега пълна с бодли, които се опита да изтръгне със зъби. Обърна се, когато чу зад себе си рязък шум, и видя, че Робин бе откършила част от паднал клон, за да му служи като бастун.

– Използвай това.

– Няма нужда... – подхвана той, но при строгото й изражение се предаде. – Благодаря.

Поеха отново, а Страйк установи, че бастунът му е много по-полезен, отколкото му се искаше да признае.

– Изи просто се опитваше да ме убеди, че Кинвара е могла да се промъкне незабелязана в Оксфордшър, след като е очистила Чизъл между шест и седем часа сутринта. Не знам дали си дава сметка, че има многобройни свидетели за всеки етап от пътуването на Кинвара от Ебъри Стрийт. Полицията вероятно не е влизала в подробности пред семейството, но си мисля как като стане ясно, че Кинвара не може да го е извършила лично, Изи ще започне да твърди, че е наела някого за това. Как ти се сториха няколкото избухвания на Рафаел?

– Не мога да го виня, че се дразни от Торкил – отвърна Робин, докато заобикаляше участък, обрасъл с коприва.

– Така е – съгласи се Страйк. – Старото момче Торкс и мен успя да изнерви.

– Рафаел изглежда много гневен на баща си, нали? Не беше длъжен да ни казва как Чизъл е накарал да умъртвят онази кобила. Просто се хвана за възможността да обрисува баща си като...

– Малко нещо гадняр – съгласи се Страйк. – Реши, че Чизъл от чиста злоба е откраднал онези хапчета от Кинвара. Целият този епизод е адски странен всъщност. Кое те накара да се заинтересуваш от хапчетата?

– Не ми се връзваха с Чизъл.

– Е, добро нацелване беше. Никой друг като че не разпитва за тях. И тъй, как тълкува психологът това, че Рафаел оплюва покойния си баща?

Робин поклати глава и се усмихна, както правеше обичайно, щом Страйк я определеше така. Беше напуснала университета, преди да се дипломира по психология, както той добре знаеше.

– Сериозно питам – каза Страйк и направи гримаса, когато изкуственият му крак се подхлъзна върху листа и този път той се спаси от падане с помощта на пръчката от Робин. – Мамичката ти... Кажи де, как ти се стори това, че охулва Чизъл?

– Стори ми се, че е наранен и гневен – отвърна Робин, като подбираше внимателно думите си. – Той и баща му бяха започнали да се разбират по-добре отвсякога, съдейки по онова, което ми казваше в офиса, а сега Чизъл е мъртъв и вече няма шанс да се помирят истински. Останал е с факта, че е изключен от завещанието и няма представа какво е било истинското отношение на баща му към него. Чизъл е бил доста непоследователен по отношение на Рафаел. Като е бил пиян, търсел го е за опора, но иначе беше доста груб с него. Макар да не мога да кажа, че Чизъл се е държал добре с някого, освен може би...

Тя млъкна рязко.

– Продължавай – подкани я Страйк.

– Ами всъщност щях да кажа, че беше доста добър към мен в деня, когато узнах за фондация „Равнопоставеност“.

– Тогава ли ти предложи назначение?

– Да, и каза, че ще има още работа за мен, след като го отървем от Уин и Найт.

– Така ли? – учуди се Страйк. – Това не си ми го споменавала?

– Не съм ли? Да, май че не.

И също като Страйк тя си припомни седмицата, когато той лежеше в дома на Лорелай, последвана от часовете, прекарани в болницата край Джак.

– Отидох в офиса му, както ти казах, а той говореше по телефона с някакъв хотел относно изгубена щипка за банкноти. Била от Фреди. След като приключи разговора си, аз му разправих за „Равнопоставеност“ и той бе по-доволен, отколкото някога го бях виждала. „Един по един се препъват“, така каза.

– Интересно – отбеляза Страйк, който вече умираше от болки в крака. – И смяташ, че Рафаел кипи от яд заради завещанието, така ли?

На Робин й се стори, че долавя сардонична нотка във въпроса на Страйк, и отвърна:

– Не опира просто до парите...

– Хората винаги това казват – изпъшка той. – И е до парите, и не. Защото какво са парите? Свобода, сигурност, удоволствия, нов шанс... Мисля, че от Рафаел може да се измъкне още и ти си човекът, който да го направи.

– Какво повече може да ни каже?

– Ще ми се повече яснота относно онзи телефонен разговор, който Чизъл е провел с него, преди да се озове с торбичка върху главата – задъхано изрече Страйк, страдащ вече от сериозна болка. – Не ми се вижда много логично, защото дори Чизъл да е знаел, че се кани да сложи край на живота си, имало е по-удобни хора, които да правят компания на Кинвара, от доведения син, когото тя не е харесвала и който е бил на много километри далеч в Лондон. Бедата е, че разговорът става още по-нелогичен, ако е било убийство – продължи Страйк. – Има нещо, което не ни се казва... О, слава богу.

Стеда Котидж се появи пред погледа им в една просека пред тях. Градината, заобиколена от паянтова ограда, беше почти толкова обрасла, колкото всичко наоколо. Сградата беше схлупена, от тъмен камък и очевидно напълно запусната със зейналата в покрива й дупка и пукнатини по повечето прозорци.

– Седни – посъветва Робин Страйк и му посочи широк дънер точно пред оградата на къщата. Тъй като твърде много го болеше, че да спори, той изпълни каквото му бе наредено, а Робин отиде до външната врата и я побутна, но тя се оказа заключена. Газейки през високата до коляно трева, се приближи до един от мръсните прозорци и надникна през него. Стаите бяха с напластен дебел слой прах и празни. Единствен признак за някогашно обитаване имаше в кухнята, където върху мърлява повърхност бе оставена неизмита керамична чаша с лика на Джони Каш.

– Къщата изглежда необитаема от години и нищо не подсказва, че някой може да нощува в нея при примитивни условия – уведоми тя Страйк, като се появи от другата страна на постройката.

Страйк, току-що запалил цигара, не отговори. Взираше се надолу към обширна падина в гората, обкръжена от дървета и пълна с коприва, заплетени тръни и избуяли бурени.

– Би ли нарекла това долчинка? – попита я.

Робин погледна към подобната на басейн падина.

– Повече прилича на долчинка от всичко, което видяхме наоколо – отвърна.

– „Той удуши детето и го заровиха в долчинката до къщата на татко“ – цитира Страйк.

– Ще огледам – каза Робин. – Ти стой тук.

– Не – вдигна ръка Страйк да я спре, – нищо няма да намериш...

Но Робин вече се плъзгаше надолу по стръмните склонове на „долчинката“, а тръните закачаха джинсите й.

След като стигна дъното, придвижването стана изключително трудно. Копривата стигаше до кръста й и тя вдигна ръце нагоре, за да избегне опарвания и драскотини. Млечка и лютиче изпъстряха тъмнозеления фон с бяло и жълто. Високите трънливи стебла на диви рози се къдреха като бодлива тел на всяка крачка.

– Пази се – подвикна Страйк и се чувстваше безсилен, като я гледаше как се бори, драна и опарвана на всяка крачка.

– Нищо ми няма – отвърна Робин, като се взираше в земята под дивата растителност. Ако нещо бе заровено тук, то отдавна бе обрасло и копаенето щеше да е мъчна работа. Точно това каза на Страйк, когато се наведе да види какво има под един къпинов храст.

– Съмнявам се, че Кинвара ще се съгласи на драго сърце да копаем – каза Страйк и в мига, щом го изрече, си спомни думите на Били: „Тя няма да ми даде да копая, но на вас ще позволи“.

– Почакай – проговори развълнувано Робин.

Макар да знаеше, че няма как да е открила нещо, Страйк се напрегна.

– Какво?

– Има нещо там – каза Робин, като наклони глава да види по-добре под гъстата туфа коприва в самия център на долчинката.

– О, господи.

– Какво? – повтори Страйк. Макар да бе на много по-висока позиция от нея, не различаваше нищо в туфата с коприва. – Какво видя?

– Не знам... може да ми се е сторило. – Тя се поколеба. – Надали имаш ръкавици.

– Нямам. Робин, недей...

Но тя вече бе нагазила сред копривата с вдигнати ръце и я тъпчеше, та колкото може да я сплеска надолу. Страйк я видя да се навежда и да вдига нещо от земята. Изправи се и остана неподвижна, с наведена червеникавозлатиста глава над онова, което бе открила, докато Страйк не попита нетърпеливо:

– Какво е?

Косата й се отметна от лицето, съвършено бледо на фона на тъмната зеленина, и тя вдигна към него малък дървен кръст.

– Не, стой си там – нареди му, когато той автоматично направи крачка към ръба на долчинката, за да й помогне да се изкачи. – Ще се справя.

Цялата бе в драскотини и ярки петна от копривата, но като реши, че още няколко не са от значение, помогна си с ръце по стръмния склон, докато не наближи достатъчно Страйк, та той да я издърпа в последните метър-два.

– Благодаря – промълви тя задъхана. – Има вид да е лежал там от години – каза, като бръсна пръстта от долния край, който бе заострен, та по-лесно да се забие в земята. Дървото бе влажно и с петна по него.

– Написано е нещо – каза Страйк, като го взе от нея и примижа към слузестата му повърхност.

– Къде? – попита Робин.

Косата й допря бузата му, когато застанаха един до друг, загледани в бледите остатъци от нещо, написано с флумастер и отдавна изличено от дъжда и росата.

– Прилича на писано от дете – отрони Робин.

– Това е „С“ – каза Страйк, – а в края... „г“ ли е, или е „и“?

– Не знам – прошепна Робин.

Стояха мълчаливо загледани в кръста, докато далечният лай на Ратънбъри, норфъкския териер, не наруши унеса им.

– Все още сме в имота на Кинвара – притеснено отбеляза Робин.

– Да – потвърди Страйк, и с кръста в ръка пое тежко обратно по пътеката, по която бяха дошли, като скърцаше със зъби от болката в крака си. – Хайде да намерим пъб. Прегладнях.

44

„Само че има толкова много видове бели коне на света, госпожо Хелсет...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

– Разбира се – заговори Робин, докато пътуваха към селото, – кръст, стърчащ от земята, не означава, че има нещо заровено отдолу.

– Вярно е – съгласи се Страйк, на когото дъхът по време на обратния път през гората му бе нужен основно да мърмори ругатни, докато се препъваше и подхлъзваше. – И все пак те кара да се замислиш, нали?

Робин не каза нищо. Ръцете й върху волана бяха нажарени от коприва и пареха.

Селската странноприемница, до която стигнаха пет минути по-късно, бе като от снимка на пощенска картичка, типично английска белосана дървена сграда с еркерни прозорци с цветни стъкла, обрасли с мъх плочи на покрива и виещи се червени рози край вратата. Градина-бирария с чадъри допълваше картината. Робин влезе с ленд роувъра в малък паркинг насреща.

– Това взе да става глупаво – промърмори Страйк, който, след като остави кръста върху таблото, слезе от колата и се втренчи в пъба.

– Кое? – попита Робин, като заобиколи зад колата и застана до него.

– Казва се „Белият кон“.

– Кръстен на онзи, горе на хълма – уточни Робин, когато тръгнаха по пътя. – Погледни табелата.

На дъска, прикрепена към дървен прът, беше нарисувана с тебешир странната фигура, която бяха видели по-рано.

– Пъбът, в който за пръв път се срещнах с Джими Найт, също се казваше „Белият кон“ – посочи Страйк.

Качиха се по стълбите към бирарията, а куцането на Страйк бе по-силно отвсякога.

– „Белият кон“ е едно от десетте най-популярни названия на пъбове във Великобритания – съобщи Робин. – Прочетох го в някаква статия. Бързо, тези хора си тръгват, вземи масата им, аз ще донеса питиетата.

Вътре пъбът с нисък таван бе пълен. Робин се отправи първо към дамската тоалетна, където свали якето си, върза го на кръста си и изми смъдящите я ръце. Щеше й се да се бе сетила на връщане от Стеда Котидж да си откъсне листа от лапад, но по това време цялото й внимание бе насочено към Страйк, който на два пъти за малко да падне, бе фучал срещу себе си, нелюбезно отказа всякаква помощ и се подпираше на пригодения от клон бастун.

В огледалото Робин видя, че е разрошена и изцапана в сравнение с проспериращите клиенти от средната класа, които видя в бара, но тъй като бързаше да се върне при Страйк и да обсъдят събитията отпреди обеда, само прекара четка през косата си, изтри едно зелено петно от шията си и се върна на опашката за питиета.

– Благодаря, Робин – изрече признателно Страйк, когато тя дойде при него с халба „Аркелс Уилтшър Голд“, и бутна към нея менюто по масата. – О, колко хубаво – въздъхна той след първата глътка. – А кое е най-популярното?

– Моля?

– Най-популярното название за пъб. Каза, че „Белият кон“ било в първата десетка.

– А, да... Или „Червеният лъв“, или „Корона“, не си спомням кое.

– Моят местен пъб се казва „Победа“ – унесе се в спомени Страйк.

Не беше се връщал в Корнуол от две години. Сега виждаше в главата си тантурестата постройка от белосан корнуолски камък, стъпалата покрай нея, виещи се надолу. Беше първият пъб, в който се бе уредил да го обслужат, без да му искат документ, едва шестнайсетгодишен и пратен за няколко седмици при леля си и чичо си, докато животът на майка му минаваше през поредния етап на оживление.

– А нашият е „Дорестият кон“ – каза Робин. У нея също изникна образ на пъб в градчето, което винаги щеше да нарича „у дома“, също бял, на улицата, водеща към пазарния площад в Машам. Там бе отпразнувала дипломирането си в гимназията; същата вечер с Матю глупаво се скараха, той си тръгна, а тя отказа да го последва и остана с приятелите си.

– Защо пък „дорест“? – попита Страйк, вече преполовил бирата си и блаженстващ под слънцето, протегнал крак пред себе си. – Защо не просто „кафяв“?

– Има и кафяви коне – уточни Робин, – но „дорест“ означава нещо различно. Има черни крака, грива и опашка.

– Твоето пони какъв цвят беше? Ангъс се казваше, нали?

– Как е възможно да помниш? – смая се Робин.

– И аз не знам – отвърна Страйк. – Както ти помниш имена на пъбове. Просто ти засяда в паметта.

– Беше сив.

– Тоест бял. Това е просто жаргон, за да бъде объркан неяздещият плебс, нали?

– Не – разсмя се Робин. – Сивите коне имат черна кожа под бялата козина. Истински белите...

– ...умират млади – довърши Страйк тъкмо когато келнерка дойде да вземе поръчката им.

Страйк поръча бургер, запали нова цигара и когато никотинът удари мозъка му, изпита нещо близко до еуфория. Халба бира, горещ августовски ден, добре платена работа, задаваща се храна и Робин, седнала насреща му. Приятелството им беше възстановено ако не до степента отпреди сватбеното й пътешествие, то близо, колкото бе възможно сега, когато вече бе омъжена. В момента в тази слънчева бирария въпреки болката в крака му, умората и бъркотията в отношенията му с Лорелай животът изглеждаше простичък и изпълнен с надежди.

– Груповото интервю никога не е добра идея – каза той, като издуха дима далеч от лицето на Робин, – но пък имаше интересни взаимодействия между членовете на семейството, нали? Ще продължа да обработвам Изи. Мисля, че ще е по-откровена без останалите край себе си.

На Изи много ще й хареса да я обработваш, помисли си Робин и извади мобилния си телефон.

– Имам да ти покажа нещо. Виж.

Тя извика на екрана снимката от тържестото по случай рождения ден на Фреди Чизъл.

– Това – каза тя и посочи момичето с бледо и нещастно лице – е Рианон Уин. Присъствала е на празнуването на рождения ден на Фреди Чизъл. Оказва се – тя върна назад, за да покаже групата с бели спортни екипи, – че са били заедно в британския национален отбор по фехтовка.

– Господи, разбира се! – възкликна Страйк, като взе телефона от Робин. – Сабята... онази в къщата на Ебъри Стрийт. Обзалагам се, че е била на Фреди.

– Вярно! – потвърди Робин, учудена как не й бе хрумнало досега.

– Трябва да е било скоро преди самоубийството й – каза Страйк, като разглеждаше по-отблизо умърлушената насред празнуващите Рианон Уин. – Да му се не види, този зад нея е Джими Найт! Той пък какво е търсил на рождения ден на момче от частно училище?

– Безплатно питие? – предположи Робин.

Страйк прихна развеселен и върна на Робин телефона й.

– Понякога очевидният отговор е верният. Дали си въобразих, че Изи се смути, когато стана дума за юношеския сексапил на Джими?

– Не си – отвърна Робин, – и аз го забелязах.

– Никой не искаше да говори и за момчетата Бутчър, старите приятели на Джими.

– Защото знаят повече от това къде работи сестра им?

Страйк отпи от бирата си и си припомни какво му бе казал Чизъл при първата им среща.

– Чизъл ми подхвърли, че други хора били замесени в онова, което извършил, за да бъде изнудван, но те имали да губят повече, ако се разчуело.

Той извади бележника си и се загледа в собствения си ръбат и нечетлив почерк, докато Робин кротко се наслаждаваше на тихото бъбрене в градината. Ленива пчела жужеше наблизо и й припомни разходката по алеята сред лавандула в хотела „Льо Маноа о Кат’Сезон“, където с Матю бяха прекарали уикенда на годишнината от сватбата им. Но по-добре бе да не сравняваше как се чувстваше сега с изпитваното тогава.

– Може би – каза Страйк и почука с химикалката по отворения бележник – братята Бутчър са приели да нападнат конете като услуга към Джими, докато той е бил в Лондон. Винаги съм смятал, че тук той трябва да има приятели, които да му вършат разни поръчки. Но ще оставим Изи да научи местонахождението на Теган, преди ние да се свържем с тях. Да не притесняваме клиента, ако не е абсолютно необходимо.

– Именно – съгласи се Робин. – Дали според теб Джими се е видял с тях, като е идвал да търси Били?

– Като нищо – отвърна Страйк и кимна над бележките си. – Много интересно, ако се съди по онова, което си казаха на похода, тогава Джими и Флик знаеха къде се намира Били. Бяха тръгнали да го посетят, когато получих травмата. А сега отново са го изгубили... Много бих дал да открия Били, ще знаеш. Точно от него започна всичко, а още сме...

Той замълча, защото пристигна храната им: бургер със синьо сирене за Страйк и купичка чили за Робин.

– А още сме? – подсказа му Робин, когато келнерката се отдалечи.

– ...в пълно неведение за детето, което той твърди, че е видял да умира. Не исках да питам семейство Чизъл за Суки Луис или поне не още. Най-добре да не ги насочвам, че в момента ме интересува и друго освен смъртта на Чизъл.

Той взе бургера си и отхапа огромна хапка, загледан някъде през пътя. След като унищожи половината бургер, Страйк се върна към бележките си.

– Неща, които трябва да бъдат направени – обяви той и отново взе химикалката си. – Искам да открия онази чистачка, която Чизъл е освободил. За известно време е разполагала с ключ и може да ни каже как и кога хелият е влязъл в къщата. Дано Изи успее да ни намери Теган Бутчър, та Теган да хвърли светлина върху пристигането на Рафаел там в сутринта на смъртта на баща му, защото аз още не вярвам на тази история. Засега няма да закачаме братята на Теган, тъй като семейство Чизъл очевидно не желае да говорим с тях. Но пък мога да се опитам да разговарям с Хенри Дръмънд, търговеца на картини.

– Защо? – поинтересува се Робин.

– Той е стар приятел на Чизъл, направил му е услуга, като е взел Рафаел на работа. Трябва да са били близки. Знае ли човек, Чизъл може да е споделил с него за какво е изнудван. А и той се е опитал да се свърже с Чизъл рано сутринта в деня на смъртта му. Ще ми се да разбера защо. И тъй, вървим напред. Ти ще наблюдаваш Флик в бижутерския магазин, Баркли остава с Джими и Флик, а аз ще се заема с Герайнт Уин и Аамир Малик.

– Те никога няма да говорят с теб – моментално заяви Робин. – Никога.

– Да се обзаложим ли?

– Ловя бас на десетачка.

– Не ти плащам достатъчно, че да си пилееш десетачките – отвърна Страйк. – Ще ме черпиш една бира.

Страйк се погрижи за сметката и двамата тръгнаха обратно към колата, като Робин тайно си пожела да трябваше да се отбият и другаде, защото перспективата да се върне на Албъри Стрийт я потискаше.

– Може би е най-добре да се приберем по М40 – каза Страйк, като разчиташе карта на телефона си. – На М4 е станала катастрофа.

– Добре – отвърна Робин.

Така щяха да минат покрай „Льо Маноа о Кат’Сезон“. Докато излизаше от паркинга на заден ход, Робин внезапно си спомни съобщенията на Матю от по-рано. Твърдеше, че е писал до службата, но тя не можеше да посочи случай той да е пращал есемеси там в уикенда. Едно от редовните му възражения срещу нейната работа беше закъсняването вечер и задълженията, преливащи се в събота и неделя, което за него не важеше.

– Какво? – попита, като осъзна, че Страйк й е казал нещо.

– Казах, че ги олицетворяват с лош късмет, нали? – повтори Страйк, докато се отдалечаваха от пъба.

– Кои?

– Белите коне. Нямаше ли пиеса, в която те се явяват като зла прокоба?

– Не знам – отвърна Робин и смени скоростите. – Но пък Смъртта язди бял кон в „Откровения“.

– Блед кон – поправи я Страйк, като свали стъклото, та да може отново да пуши.

– Педант.

– Каза жената, която нарича кафявия кон „дорест“ – подхвърли Страйк.

Той посегна към изцапания дървен кръст, който се плъзгаше по таблото. Робин бе насочила поглед към пътя напред, но в съзнанието й изскочи ярък образ, същият, изникнал, когато зърна кръста за пръв път, почти скрит сред гъстите стебла на копривата – този на дете, гниещо в земята в дъното на тъмна падина в гората, мъртво и забравено от всички освен от човек, когото наричаха луд.

45

„За мен е необходимост да напусна тази фалшива и двусмислена позиция.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

На следващата сутрин Страйк си плати с болки за разходката в гората край Чизъл Хаус. Дотолкова не му се ставаше от леглото, за да се отправи на работа на долния етаж в неделя, че бе принуден да си напомни също като героя Хаймън Рот в един от любимите си филми, че е избрал бизнеса си по своя воля. Ако също както мафията частният детектив бе изправен пред изисквания отвъд обичайните, то известните неудобства трябваше да се приемат наред с плюсовете.

Той бе имал варианти все пак. Армията бе готова да го задържи, макар и с липсващ половин крак. Приятели на приятели бяха предлагали всичко от ръководни длъжности в охранителната индустрия до бизнес партньорство, но неудържимият стремеж да разследва, да решава загадки и да възстановява реда в областта на морала у него не угасваше и той се съмняваше, че това някога ще се случи. Бумащината, често несговорчивите клиенти, наемането и уволняването на сътрудници никак не му бяха по вкуса, но дългото работно време, физическите лишения и появяващите се понякога опасности бяха приемани стоически от него, че дори понякога с удоволствие. И тъй, той взе душ, постави си протезата и с прозявка пое болезненото слизане към долния етаж, като си припомни съвета на зет си как крайната му цел трябва да е да седи в офис, а други да поемат обикалянето.

Мислите на Страйк се насочиха към Робин, когато седна пред компютъра й. Никога не я бе питал какви са крайните й цели за агенцията, тъй като, може би с известна арогантност, бе приемал, че са същите като неговите: да се натрупа достатъчен резерв в банката, та да им осигури приличен приход, докато двамата поемат най-интересните задачи, без страх, че ще останат без нищо в мига, щом изгубят клиент. Но може би Робин очакваше той да подхване разговор в духа, предложен от Грег? Опитваше се да си представи реакцията й, ако я поканеше да седне на пръдливото канапе, докато той й устроеше презентация Пауър пойнт на дългосрочните цели пред агенцията.

Когато се залови за работа, мислите за Робин чрез метаморфоза преминаха към спомени за Шарлот. Спомни си как, докато бяха заедно, в дни като този му бе нужно часове наред да работи пред компютъра, без да бъде прекъсван. Понякога Шарлот излизаше и създаваше ненужна загадка около това къде отива или пък си измисляше причини да го прекъсва, или подхващаше скандал, който му губеше часове ценно време. Съзнаваше, че си напомня сам колко го бе измъчвало и изтощавало подобно поведение, защото, откакто бе видял Шарлот в Ланкастър Хаус, тя се вмъкваше в съзнанието му и се изнизваше отново като бездомна котка.

След близо осем часа, седем чаши чай, три отскачания до тоалетната, четири сандвича със сирене, три пакета чипс, една ябълка и двайсет и две цигари Страйк бе платил разходите на всичките си служители, погрижил се бе счетоводителят да получи последните документи на името на фирмата, изчете доклада на Хъчинс за Шмекера и проучи няколко души на име Аамир Малик в киберпространството в търсене на онзи, когото искаше да разпита. В пет часа реши, че го е намерил, но мъжът на снимката беше толкова далеч от „красив“, че реши да прати по имейла на Робин снимките от Гугъл, та тя да потвърди дали този е търсеният от него човек.

Страйк се протегна и прозя, заслушан в соло на барабани от магазина на Денмарк Стрийт, изпълнявано от потенциален купувач. С намерение да се върне горе и да гледа дневника от олимпиадата, включващ бягането на Юсейн Болт на сто метра, тъкмо се канеше да изключи компютъра, когато звънване го уведоми за пристигането на имейл от Lorelei@VintageVamps.com, а темата гласеше просто „Ти и аз“.

Страйк потърка очи с ръба на дланите си, сякаш новопристигналият имейл бе плод на отклонение в зрението му. Но когато отново погледна, той си стоеше там – най-отгоре във входящата му поща.

– О, мамка му – промърмори.

После реши, че и най-лошото да е, трябва да го узнае, и щракна върху него.

Имейлът бе поне от хиляда думи и създаваше впечатлението, че му е отделен много труд. Бе методична дисекция на характера на Страйк в тона на психиатрична експертиза на човек, чието състояние може би не бе безнадеждно, но изискваше незабавна намеса. Според анализа на Лорелай Корморан Страйк бе увредено и дисфункционално човешко създание, стоящо на пътя на собственото си щастие. Причиняваше болка на околните поради изначална липса на честност относно емоциите си. Никога не бе изживявал нормална връзка и когато му се поднасяше такава, той хукваше да бяга. Приемаше за даденост онези, които държаха на него, и вероятно щеше да го осъзнае едва когато удареше дъното – сам, необичан, терзан от угризения.

Това предсказание бе последвано от описание на дълбокото душевно умозрение и на съмненията, изпитани от Лорелай, преди да реши да прати имейла, вместо просто да заяви на Страйк, че връзката им без задължения е приключила. Стигнала бе до извода, че е по-почтено да му обясни в писмена форма защо тя, а по подразбиране и всяка друга жена на света, би го намерила неприемлив, ако не променеше поведението си. Молеше го да обмисли написаното и да повярва, че то не е породено от гняв, а от тъга и настояваше за среща, на която да намерят отговор на въпроса „искаш ли достатъчно много тази връзка, та да си готов да подходиш към нея по различен начин.“

След като изчете имейла докрай, Страйк остана на мястото си втренчен в екрана не защото обмисляше отговор, а защото събираше сили за физическата болка, която щеше да изпита при надигане от стола. Най-накрая се докара до вертикална позиция и потрепна, когато прехвърли тежестта си върху протезата, после спря компютъра и заключи офиса.

„Защо не можем да приключим по телефона? – помисли си, докато катереше стълбите, подпирайки се на парапета. – Очевидно е, че отношенията ни са мъртви. Нужно ли е да им правим аутопсия?“

В апартамента запали нова цигара, седна на кухненския стол и се обади на Робин, която вдигна почти моментално.

– Здравей – каза му тихо. – Един момент.

Чу да се затваря врата, стъпки, после затварянето на друга врата.

– Получи ли имейла ми? – попита я. – Пратих ти няколко снимки.

– Не – отвърна Робин, като говореше с все така понижен глас. – Снимки на какво?

– Открих един Малик в Батърси. Тантурест и със съединени вежди.

– Не е той. Нашият е висок, с очила.

– Значи съм си пропилял един час – огорчи се Страйк. – Не спомена ли той някога къде живее? Какво обича да прави през уикенда? Толкова ли не си каза националния осигурителен номер?

– Почти не сме разговаряли, казах ти – отвърна Робин.

– Как върви маскировката?

Робин вече му бе писала в имейл, че в четвъртък ще проведе интервю с „лудата вещица“, собственичка на бижутерийния магазин в Камдън.

– Добре – отвърна тя. – Експериментирам с...

В далечина се чу приглушен вик.

– Прощавай, трябва да затварям – побърза да каже Робин.

– Всичко наред ли е?

– Да, ще говорим утре.

Тя затвори. Страйк остана с телефона до ухото си. Прецени, че е позвънил в труден момент за Робин, вероятно насред скандал, и отпусна ръката си с телефона с известно разочарование, че не можаха да си поговорят по-дълго. Секунда-две остана загледан в телефона си. Лорелай щеше да очаква обаждане от него веднага щом прочетеше имейла. Като реши как съвсем достоверно можеше да твърди, че не го е видял още, остави телефона и посегна към дистанционното за телевизора.

46

„Трябваше да подходя по-благоразумно към въпроса.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Четири дни по-късно по обед Страйк се подпираше на щанда в заведение, където предлагаха пица за вкъщи, и което бе удобно ситуирано за наблюдение на сграда през улицата. Беше къща близнак от кафяви тухли и името „Айви Котиджис“ бе гравирано в камъка над двете входни врати, които според Страйк подхождаха на по-скромни жилища, а не на тези къщи с елегантни, извити в дъга в горната си част прозорци и каменни корнизи с орнаменти.

Докато дъвчеше парче пица, Страйк усети телефона да вибрира в джоба му. Провери кой го търси, преди да отговори, защото днес вече бе имал един неприятен разговор с Лорелай. Като видя, че е Робин, обади се.

– Взеха ме – съобщи Робин. Звучеше възбудено. – Току-що приключих с интервюто. Собственичката е ужасяваща. Нищо чудно, че никой не иска да работи за нея. Няма определено работно време. Общо взето, трябват й двама души, за да поемат магазина, когато на нея не й се работи.

– Флик още ли е там?

– Да, тя беше зад щанда, докато разговаряхме със собственичката. Жената иска да направя пробен ден утре.

– Не те проследиха, нали?

– Не. Мисля, че онзи журналист напълно се е отказал. И вчера го нямаше. Но имай предвид, че не би ме разпознал, дори да ме беше зърнал. Само да ми видиш косата.

– Защо, какво направи с нея?

– Пудра.

– Какво?

– Пудра за коса – поясни Робин. – Временен цвят. Черна и синя е. Нося силен грим и временни татуировки.

– Прати едно селфи да си оплакна очите.

– Направи си свое. Как върви при теб?

– Сутринта Малик излезе заедно с Дела от къщата й.

– Господи, да не живеят заедно?

– Нямам представа. Заминаха нанякъде в такси с кучето водач. Върнаха се след час и сега чакам да видя какво ще стане по-нататък. Но ето нещо интересно: тоя Малик вече съм го виждал. Разпознах го мигом, щом го зърнах сутринта.

– Сериозно ли?

– Да, беше на събранието на СМОСО, организирано от Джими. Онова, на което отидох, като се опитах да открия Били.

– Колко странно. Мислиш ли, че е действал като посредник за Герайнт?

– Може би – отвърна Страйк, – но не виждам кое е това, дето да не може да се уреди по телефона. Като цяло този Малик е някак чудноват.

– Той е свестен – побърза да каже Робин. – Не ме харесваше, но това е, защото ме подозираше. Което само показва, че е по-проницателен от другите.

– Не го виждаш като убиец, значи?

– Думите на Кинвара ли те насочват към него?

– „Мъжът ми провокира човек, за когото го предупредих, че не бива да го прави“ – цитира Страйк.

– И защо някой би се боял да провокира Аамир? Защото е с кафява кожа? Стана ми мъчно за него, че му се налага да работи с...

– Почакай – прекъсна я Страйк и пусна последното парче пица в чинията си.

Външната врата на къщата на Дела отново се отвори.

– Тръгваме – съобщи Страйк, когато Малик излезе от къщата сам, затвори вратата зад себе си, закрачи бързо по градинската алея и оттам пое надолу по пътя. Страйк напусна пицарията и го последва.

– Усеща се лекота в походката му. Радостен е, че се е махнал от нея.

– Как е кракът ти?

– И по-зле е бил. Чакай, той завива наляво... Робин, ще затварям. Трябва да ускоря крачка.

– Късмет.

– Благодаря.

Страйк прекоси Саутуарк Парк Роуд бързо, колкото кракът му позволяваше, после сви по Алма Гроув, дълга улица с викториански редови къщи от двете страни и с платани, засадени на равни разстояния. За изненада на Страйк Малик спря пред къща от дясната страна с тюркоазена врата, отвори си и влезе. Разстоянието от дома на Уин беше най-много пет минути пеша.

Къщите на Алма Гроув бяха тесни и Страйк виждаше как силните шумове лесно могат да минават през стените. Като даде на Малик достатъчно време по своя преценка да си свали сакото и обувките, Страйк отиде до тюркоазената врата и почука.

След няколко секунди Аамир отвори. Изражението му се промени от любезно въпросително към шокирано. Очевидно знаеше точно кой е Страйк.

– Аамир Малик?

Отначало младият мъж не проговори, а стоеше замръзнал с една ръка на бравата, а другата опряна в стената на коридора и гледаше Страйк със смалени тъмни очи заради дебелите лещи на очилата му.

– Какво искате?

– Да поговорим – отвърна Страйк.

– Защо? За какво?

– Нае ме семейството на Джаспър Чизъл. Не са сигурни, че се е самоубил.

Сякаш временно парализиран, Аамир нито помръдна, нито проговори. Накрая се отмести встрани.

– Добре, влезте.

На мястото на Малик Страйк би искал да разбере какво знае или подозира детективът, а не да се чуди в безсънни нощи защо е идвал. Страйк избърса краката си на изтривалката и влезе.

Вътре къщата бе по-широка, отколкото изглеждаше отвън. Аамир поведе Страйк през врата вляво в дневната. Обзавеждането съвсем очевидно бе по вкуса на далеч по-възрастен от Аамир човек. Дебелият килим на розови и резедави шарки, няколкото облечени в кретон кресла, дървената масичка за кафе с дантелена покривчица върху нея и огледалото над камината с пищно орнаментирана рамка говореха за обитатели от третата възраст. Зад решетката от ковано желязо на камината бе инсталиран грозен електрически радиатор. Рафтовете бяха празни, повърхностите – голи, без украшения или други предмети. Върху подръчника на кресло лежеше книга с меки корици на Стиг Ларшон.

Аамир се обърна с лице към Страйк, пъхнал ръце в джобовете на джинсите си.

– Вие сте Корморан Страйк – каза.

– Същият.

– Вашата сътрудничка бе тази, която се представи за Вениша в парламента.

– И това е така.

– Какво искате? – за втори път попита Аамир.

– Да ви задам няколко въпроса.

– За какво?

– Може ли да седна? – попита Страйк и го направи, без да чака позволение. Забеляза, че Аамир стрелна поглед към крака му и преднамерено протегна протезата си, така че между крачола и чорапа му се показа част от металния глезен. За човек, проявяващ такова съчувствие към недъга на Дела, това можеше да е достатъчна причина да не го накара да се изправи.

– Както казах, според семейството Джаспър Чизъл не се е самоубил.

– И смятате, че аз съм имал нещо общо със смъртта му? – попита Аамир, като се стремеше да внуши изненада, но успя само да прозвучи изплашен.

– Не – отвърна Страйк, – но ако желаеш да направиш самопризнание, моля. Ще ми спести много работа.

Аамир не се усмихна.

– Единственото, което знам за теб, Аамир – каза Страйк, – е, че си помагал на Герайнт Уин да изнудва Чизъл.

– Не съм – мигновено изстреля Аамир.

Беше автоматичното необмислено отричане на човек, изпаднал в паника.

– Не си се опитвал да се снабдиш с инкриминиращи снимки, които да използваш срещу него?

– Не знам за какво говорите.

– Пресата се опитва да отхвърли възбраната на шефовете ти. Щом за изнудването се разчуе в публичното пространство, ролята ти в него няма да остане в тайна задълго. Ти и приятелят ти Кристофър...

– Той не ми е приятел.

– Твоя собственост ли е тази къща, Аамир?

– Какво?

– Изглежда твърде голямо жилище за двайсет и четири годишен човек, чиято заплата надали е голяма...

– Не е ваша работа чия собственост е.

– Лично мен изобщо не ме е грижа – каза Страйк и се наведе напред, – но медиите ще проявят интерес. Ще изглеждаш контролиран от собствениците, ако не плащаш разумен наем. Сякаш им дължиш нещо и те изцяло разполагат с теб. Данъчните власти също ще го приемат като един вид облага, ако е собственост на работодателите ти, и ще възникне проблем за двете страни.

– Как разбрахте къде да ме намерите? – попита Аамир.

– Не беше лесно – призна Страйк. – Почти никакъв те няма онлайн. – Но накрая – той извади сгънат лист от вътрешен джоб на сакото си и го разгъна – открих Фейсбук страницата на сестра ти. Това е сестра ти, нали?

Той постави върху масичката за кафе листа с изпринтирания пост от Фейсбук. Пълничка миловидна жена в хиджаб сияеше от лошата репродукция на снимката й, на която бе заобиколена от четири малки деца. Като прие мълчанието на Аамир за потвърждение, Страйк продължи:

– Върнах се няколко години назад. Това си ти – заяви и постави втора принтирана страница върху първата. Аамир в по-млада възраст и в академична роба се усмихваше, застанал между родителите си. – Дипломирал си се като първенец на випуска в Лондонския институт по икономика. Много впечатляващо... Включили са те в аспирантска програма за обучение към Външното министерство – додаде Страйк, като постави трети лист върху първите два. На него имаше група елегантно облечени мъже и жени, всичките чернокожи или от други етнически малцинства, застанали около оплешивяващ червендалест мъж. – Ето те теб – каза той – със старшия държавен служител сър Кристофър Бароуклъф-Бърнс, който по това време отговаря за диверсификацията на личния състав.

Окото на Аамир потрепна.

– И ето те пак – продължи Страйк, като постави последната от изпринтираните си от Фейсбук страници – само преди месец в пицарията срещу къщата на Дела. Щом я идентифицирах къде е и си дадох сметка колко близо е до дома на семейство Уин, реших, че си струва да дойда в Бърмъндси да видя дали ще те зърна наоколо.

Аамир се вгледа в снимката, на която бяха той и сестра му. Тя беше направила селфи. Саутуарк Парк Роуд ясно се виждаше през витрината зад тях.

– Къде беше в шест сутринта на тринайсети юли? – попита Страйк.

– Тук.

– Някой може ли да го потвърди?

– Да. Герайнт Уин.

– Нима нощува тук?

Аамир направи няколко стъпки напред със стиснати юмруци. Не можеше да е по-ясно, че никога не се е боксирал, но все пак Страйк се напрегна. Аамир изглеждаше близо до точката на пречупване.

– Казвам само – добави Страйк, като вдигна миролюбиво ръце, – че шест сутринта е странно време Герайнт Уин да е в дома ти.

Аамир бавно свали юмруци, сякаш не знаеше какво да стори, отстъпи назад и приседна на най-близкото кресло.

– Герайнт дойде да ми каже, че Дела е паднала.

– Не можа ли да се обади по телефона?

– Сигурно би могъл, но не го направи – отговори Аамир. – Искаше да му помогна да убеди Дела да отиде в травматологията. Беше се подхлъзнала на последните няколко стъпала и китката й се беше подула. Отидох там... те живеят съвсем наблизо, зад ъгъла, но не можах да я накарам да се съгласи. Тя е упорита. Така или иначе, оказа се само навяхване, не фрактура. Оправи се.

– Значи ти си алибито на Герайнт за времето, когато Джаспър Чизъл е умрял?

– Може да се каже.

– И той твоето.

– Защо ми е да искам Джаспър Чизъл мъртъв? – попита Аамир.

– Добър въпрос – посочи Страйк.

– Аз почти не го познавах.

– Наистина ли?

– Да, наистина.

– А какво го е накарало да ти цитира Катул, да споменава Съдбата и да подхвърля пред пълна стая с хора, че знае неща за личния ти живот?

Настана дълга пауза. Окото на Аамир отново затрепка.

– Не е имало такова нещо – каза.

– Нима? Партньорката ми...

– Тя лъже. Чизъл не знаеше нищо за личния ми живот. Нищо.

Страйк чу глухото бръмчене на прахосмукачка от съседите. Прав се оказа. Тези стени не бяха дебели.

– Вече съм те виждал веднъж – каза Страйк на Малик, който изглеждаше по-уплашен отвсякога. – На събранието на Джими Найт в Ист Хам преди няколко месеца.

– Не знам за какво говорите – отвърна Малик. – Бъркате ме с някой друг. – После добави неубедително: – Кой е Джими Найт?

– Добре Аамир – рече Страйк, – щом така искаш да играеш, няма смисъл да продължаваме. Може ли да използвам тоалетната ти?

– Какво?

– Трябва да се изпикая. После си отивам, оставям те на мира.

Малик очевидно искаше да откаже, но бе неспособен да измисли причина да го направи.

– Добре – каза Аамир. – Но...

Внезапно му хрумна идея.

– Почакайте. Трябва да махна... накиснал съм чорапи в мивката. Стойте тук.

– Дадено – отвърна Страйк.

Аамир излезе от стаята. На Страйк му бе нужно извинение да надникне горе за следи от нещото или дейността, които биха могли да породят животински шумове, достатъчно силни, че да обезпокоят съседите, но шумът от стъпките на Аамир му подсказа, че банята е зад кухнята на долния етаж.

Две минути по-късно Аамир се върна.

– Нататък е.

Поведе Страйк по коридора през безлична гола кухня и му посочи банята.

Страйк влезе, затвори и заключи вратата, после допря длан до мивката. Беше суха. Стените на банята бяха розови в тон с розовия фаянс. Релси за хващане покрай тоалетната и друга от пода до тавана край ваната бяха свидетелство, че в недалечно минало това е бил домът на болен човек или инвалид.

Какво ли бе искал Аамир да махне или скрие преди влизането на детектива? Страйк отвори шкафчето. Съдържаше само основни тоалетни принадлежности за млад мъж: самобръсначка, дезодорант и афтършейв.

Страйк затвори шкафчето, видя собственото си отражение, а зад гърба си вратата, където плътна тъмносиня хавлия бе провесена небрежно, окачена на отворите в ръкавите вместо на специалната за целта халка.

Като пусна водата в тоалетната, за да поддържа фикцията, че е твърде ангажиран, за да души наоколо, Страйк се приближи до хавлията и опипа празните джобове. Докато го правеше, тя се изхлузи от куките.

Страйк отстъпи крачка назад, за да огледа по-добре онова, което се показа отдолу. Някой бе издълбал груба четирикрака фигура във вратата на банята, при което бе надрал боята и дървото. Страйк пусна крана със студената вода, в случай че Аамир се ослушва, снима изчегъртаното във вратата с мобилния си телефон, спря крана и окачи хавлията както я беше заварил.

Аамир го чакаше в края на кухнята.

– Може ли да си прибера онези листове? – попита Страйк и без да чака отговор, се върна в дневната и взе страниците от Фейсбук.

– Какво те накара да напуснеш Външното министерство впрочем? – попита той небрежно.

– Аз... не ми харесваше там.

– И как стана така, че започна да работиш за семейство Уин?

– Бяхме се срещали – отговори Аамир. – Дела ми предложи работа. Приех я.

Случваше се, макар и рядко, Страйк да страда от скрупули за въпросите, които бе принуден да задава при интервю.

– Нямаше как да не забележа – каза той и размаха леко страниците, – че вече не фигурираш сред семейството, след като си напуснал Външното министерство. Няма те по груповите снимки, нито дори на седемдесетгодишния юбилей на майка ти. Сестра ти е спряла да те споменава за дълго време.

Аамир не казваше нищо.

– Сякаш са се отрекли от теб.

– Може да си тръгвате вече – продума Аамир, но Страйк не помръдна.

– Когато сестра ти е пуснала тази снимка на двама ви в пицарията – продължи Страйк и отново разгърна листовете, – реакциите са били...

– Искам да си вървите – повтори Аамир по-високо.

– „Защо си с този негодник?“ „Татко ти знае ли, че още се виждате?“ – прочете Страйк на глас съобщенията под снимката на Аамир и сестра му. – „Ако моят брат бе допуснал „ливат“...“

Аамир се хвърли към него и насочи десния си юмрук към главата му, от който детективът се изплъзна. Но Аамир с вида му на старателен ученик беше изпълнен със сляпа ярост, която би могла да превърне в опасен противник почти всеки човек. Изтръгна близка лампа от контакта и я запрати с такава сила срещу Страйк, че ако той не се бе навел навреме, лампата щеше да фрасне не междинната стена в дневната, а лицето му.

– Стига! – ревна Страйк, когато Аамир пусна отломките от лампата и отново го връхлетя. Страйк отби хаотично размахващите се юмруци, усука протезата си около крака на Аамир и го повали на пода. Като ругаеше под нос, защото тази хватка не му се размина без болка на мястото на ампутацията, Страйк се надигна задъхан и заяви:

– Продължиш ли, ще те размажа с един удар.

Аамир се изтъркаля настрани от Страйк и се изправи. Очилата висяха от едното му ухо. С треперещи ръце той ги свали и разгледа счупената връзка. Очите му внезапно изглеждаха огромни.

– Аамир, не ме интересува личният ти живот – запъхтян изрече Страйк, – интересува ме кого прикриваш...

– Вън – прошепна Аамир.

– ...защото, ако полицията реши, че е било убийство, всичко, което се опитваш да скриеш, ще излезе наяве. Разследванията на убийство не зачитат ничии интимни тайни.

– Вън!

– Добре. Не казвай, че не съм те предупредил.

При външната врата Страйк се обърна за последен път с лице към Аамир, който го бе последвал в коридора, и трепна, когато детективът се закова на място.

– Кой издълба онова от вътрешната страна на вратата в банята, Аамир?

– Вън!

Страйк знаеше, че е безсмислено да настоява. Веднага щом прекрачи прага, вратата се затръшна зад него.

Няколко къщи по-нагоре по улицата Страйк се облегна на едно дърво да облекчи тежестта от протезата си и прати по телефона на Робин рисунката, която току-що бе снимал, придружена с текст:

Напомня ли ти нещо?

Той запали цигара и зачака отговора на Робин, доволен, че има оправдание да остане неподвижен, защото освен болката в крака изпитваше и пулсиране отстрани на главата. За да избегне лампата, я бе ударил в стената, а гърбът пък го щракаше от усилието да държи младия мъж прикован към пода.

Страйк погледна назад към тюркоазената врата. Ако трябваше да бъде честен, измъчваше го и още нещо: съвестта му. Влязъл бе в дома на Малик с намерението да го шокира или сплаши, за да научи истината за взаимоотношенията му с Чизъл и семейство Уин. И макар че един частен детектив не можеше да си позволи девиза на лекаря: „на първо място не причинявай вреда“, Страйк по принцип се стараеше да извлича истината, без да нанася ненужни щети на човека насреща. Да му прочете коментарите във Фейсбук, бе удар под кръста. С блестящ ум, нещастен и несъмнено обвързан със семейство Уин не по свободен избор, Аамир Малик бе прибегнал до насилие като реакция на един отчаян човек. Страйк нямаше нужда да вади листовете от джоба си, за да си припомни снимката на Малик, застанал гордо във Външното министерство, готов да се впусне в звездна кариера с първокласната си диплома и с ментора си сър Кристофър Бароуклъф-Барнс до рамото му.

Мобилният му телефон иззвъня.

– Къде откри тази рисунка, за бога? – попита Робин.

– От вътрешната страна на вратата на банята на Аамир, скрита зад хавлия.

– Шегуваш се.

– Не. На какво ти прилича?

– На белия кон в онзи хълм над Улстоун – каза Робин.

– Е, успокои ме – каза Страйк, като се отдели от дървото и отново закуцука по улицата. – Разтревожил се бях, че този образ вече ми се явява като халюцинация.

47

„Искам да се опитам да изиграя скромната си роля в житейските борби.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Робин излезе от метростанцията „Камдън Таун“ в осем и половина в петък сутринта и се отправи към бижутерийния магазин, където трябваше да мине изпитателният й ден, като крадешком се оглеждаше във всяка попътна витрина.

В месеците след процеса на Шакълуелския изкормвач се бе усъвършенствала в гримьорски техники като да променя формата на веждите си или да нанася обилно ярко червило, което значително променяше вида й в съчетание с перуки и цветни контактни лещи, но никога не бе носила тъй силен грим като днес. Очите й, в които бе поставила тъмнокафяви контактни лещи, бяха плътно изрисувани с черен молив, устните й бяха в бледорозово, ноктите – в металическо сиво. Тъй като имаше само по една конвенционална дупка за обици на двете уши, наложи й се да купи евтини клипсове, за да симулира по-авантюристичен подход към пиърсинга. Късата черна рокля, която бе купила втора ръка в местен магазин „Оксфам“ на Детфърд, още имаше странен дъх, макар да я бе извъртяла в пералнята предишния ден, и тя я носеше с дебел черен чорапогащник и чифт черни ботуши на ниска подметка с връзки отпред въпреки топлата сутрин. Издокарана така се надяваше да уподобява останалите момичета в стил готика и емо, каквито често можеха да бъдат срещнати в Камдън, район на Лондон, който Робин рядко посещаваше и който асоциираше главно с Лорелай и нейния магазин за винтидж облекло.

Беше кръстила новото си алтер его Боби Кънлиф. Когато човек бе под прикритие, най-добре бе да избере име с лични асоциации, та да се отзовава на него инстинктивно. Боби звучеше близко до Робин и всъщност няколко души се бяха опитвали да я наричат така на галено, включително отдавнашният й ухажор от офис, където бе работила временно, и брат й Мартин, когато искаше да я подразни. Кънлиф беше фамилията на Матю.

За нейно облекчение той беше излязъл рано за работа този ден, защото правеше одит във фирма, намираща се чак в Барнет, като остави Робин да довърши на спокойствие физическата си трансформация без саботиращи реплики и недоволство, че отново ще работи под прикритие. Струваше й се всъщност, че дори ще изпита известно удоволствие да използва съпружеската си фамилия – за пръв път съобщавана като нейна собствена – при превъплъщението си в момиче, което инстинктивно би събудило неприязън у Матю. С възрастта Матю развиваше все по-силна непоносимост и презрение към хора, които не се обличаха, не мислеха и не живееха като него.

„Трикуетра“, бижутерийният магазин на Вещицата, беше на пазара Камдън. Когато пристигна там в девет без петнайсет, Робин завари собствениците на сергии на Камдън Лок Плейс вече заети с работа, но магазинът бе празен и заключен. След петминутно чакане работодателката й пристигна леко задъхана. Беше едра жена, за която Робин предполагаше, че наближава шейсет, с проскубана, боядисана в черно коса, от която се подаваха над сантиметър бели корени. Бе приложила същия драстичен подход към очната линия като Боби Кънлиф и носеше дълга зелена кадифена рокля.

През време на небрежното интервю, довело до днешния пробен ден, собственичката на магазина бе задала много малко въпроси, а вместо това бе говорила надълго и нашироко за мъжа си, който след трийсетгодишен брак я бе напуснал, за да иде да живее в Тайланд, за съседа, с когото се съдеха в спор за границата на имотите и за поредицата некадърни и неблагодарни служителки, минали през „Трикуетра“ и отишли на друга служба. Неприкритото й желание да извлече максимум работа срещу минимално заплащане, съчетано с изблиците й на самосъжаление, караха Робин да се чуди защо някой изобщо бе пожелавал да работи за нея.

– Точна си – отбеляза тя, когато наближи. – Това е добре. Къде е другата?

– Не знам – отвърна Робин.

– Само това ми липсваше – изхленчи собственичката с нотка на истерия. – Тъкмо в деня, когато имам среща с адвоката на Брайън!

Тя отключи вратата и пусна Робин в магазина, който беше с размерите на голям павилион, и щом вирна ръце да вдигне щорите, лъх на пот и пачули се смеси с мириса на прах и тамян в магазина. На дневна светлина интериорът изглеждаше някак банален и опърпан. По рафтовете край тъмнолилавите стени висяха колиета и обици от мътно сребро, много от тях във формата на пентаграм, символа на мира и листо от марихуана. Стъклени наргилета се редуваха с карти таро, черни свещи, шишенца с етерични масла и церемониални кинжали върху черни полици зад щанда.

– В момента през Камдън минават милиони допълнителни туристи – мърмореше собственичката – и ако оная не се появи... А, ето те – каза, когато вътре влезе намусената Флик. Беше облечена във фланелка в жълто и зелено на „Хизбула“ и джинси с оръфани краища и носеше през рамо голяма кожена пощальонска чанта.

– Метрото се забави – съобщи.

– Е, аз успях да дойда навреме, а също и Биби!

– Боби – поправи я Робин, като умишлено преувеличаваше йоркшърския си акцент.

Този път не искаше да се преструва на лондончанка. Най-добре беше да не се отваря дума за училища и места, които Флик можеше да познава.

– И тъй, искам да сте нащрек и във форма през цялото време – заяви собственичката и подчерта последните три думи, като пляскаше с длани. – Нали, Биби...

– Боби.

– Да де. Ела да видиш как се работи с касата.

Робин нямаше затруднения да схване как се работи с касата, защото вече бе имала опит с такава, когато работеше в съботите като тийнейджърка в магазин за дрехи в Харогейт. И добре, че не й бяха нужни подробни инструкции, защото десет минути след като отвориха, в магазина заприижда постоянна върволица от клиенти. За лека изненада на Робин, защото в магазина нямаше нищо, което тя би пожелала да си купи, много посетители на Камдън явно бяха на мнение, че обиколката им ще е незавършена без чифт тенекиени обици или свещ с изображение на пентаграм, или някоя от малките конопени торбички в панера до касата, чиято реклама гласеше, че съдържат магически талисман.

– Добре, аз трябва да тръгвам – обяви собственичката в единайсет часа, докато Флик обслужваше висока германка, колебаеща се между две тестета карти таро. – Не забравяйте, едната да не откъсва очи от стоката и за момент, та да не ни отмъкнат нещо. Приятелят ми Еди ще ви наглежда – посочи тя към сергия за стари грамофонни плочи. – По двайсет минути за обяд на всяка, ще се редувате. И помнете, Еди ви наблюдава.

И тя пое навън, като развя кадифени поли и разпръсна нов полъх на пот. Клиентката германка си тръгна със своите карти таро, а Флик затръшна чекмеджето на касата, при което шумът отекна в празния за момента магазин.

– Точно пък Деди Еди – процеди злобно тя. – Пет пари не дава той. И до шушка да я оберат, няма да му пропука. Тая крава – добави тя за симетрия.

Робин се засмя, от което Флик беше доволна.

– Как ти е името? – попита Робин със силен йоркшърски акцент. – Тя изобщо не го спомена.

– Флик. А ти си Боби, нали?

– Да – отвърна Робин.

Флик извади телефон от пощальонската си чанта, която бе тикнала под щанда, погледна екрана, очевидно не видя там онова, на което се бе надявала, и пак го прибра обратно.

– Трябва много да си закъсала за работа, а? – попита тя Робин.

– Наложи се да се задоволя с каквото намеря – отговори Робин. – Бях уволнена.

– Тъй ли?

– От шибания „Амазон“ – допълни Робин.

– Тия укриващи данъци мошеници – подхвърли Флик с пробуден интерес. – Какво стана?

– Не си изпълних дневната норма.

Робин бе откраднала историята си дума по дума от неотдавнашна статия за работните условия в един от складовете на компанията: безмилостния натиск за изпълняване на норми, опаковане и сканиране на хиляди продукти дневно при строг надзор от супервайзъри. Докато Робин говореше, в изражението на Флик се редуваха съчувствие и гняв.

– Това е безобразие! – отсече тя, когато Робин приключи.

– Да – съгласи се Робин, – а няма ни профсъюз, ни нищо. Тате беше голяма клечка в профсъюза у дома, в Йоркшър.

– Бас ловя, че е бил бесен.

– Той почина – каза Робин, без да й мигне окото. – Болест на белите дробове. Бивш миньор беше.

– О, мамка му – ахна Флик. – Съжалявам.

Сега вече гледаше Робин с респект и интерес.

– Разбираш ли, водели са те работник, не служител. Ей така им се разминава на мръсниците.

– Каква е разликата?

– Ползваш се с по-малко права – отговори Флик. – Но пак може да ги съдиш, ако са ти удържали от заплащането.

– Не знам дали мога да го докажа – каза Робин. – Ти откъде знаеш всичко това?

– Активист съм в работническото движение – обясни Флик и повдигна рамене. След кратко колебание добави: – А майка ми е юрист и специализира в трудовоправни отношения.

– Сериозно? – позволи си Робин да прозвучи любезно изненадана.

– Да – кимна Флик и зачопли ноктите си. – Но не се разбираме с нея. Всъщност не се виждам с никого от семейството ми. Не харесват партньора ми. Нито политическите ми убеждения.

Тя изпъна пред Робин фланелката си на „Хизбула“.

– Какво, да не са торита? – попита Робин.

– Досущ като тях са – отвърна Флик. – Душа дават за шибания Блеър.

Робин усети телефонът да вибрира в джоба на роклята й втора ръка.

– Тук някъде има ли кенеф?

– Ей там – посочи Флик към добре прикрита боядисана в лилаво врата с още полици с бижута, приковани към нея.

Зад лилавата врата Робин откри стайче с мръсни и напукани стъкла на прозореца. До разнебитен кухненски шкаф, покрит с вкоравена мушама и с поставен върху него чайник и препарати за почистване, имаше сейф. Нямаше място за сядане, нито дори къде човек да застане прав, защото мърлявата тоалетна чиния бе монтирана в ъгъла.

Робин се затвори в малкото помещение, свали капака на тоалетната чиния и седна да изчете дългото съобщение, което Баркли току-що бе изпратил едновременно на нея и на Страйк.

Били е намерен. Прибрали са го от улицата преди 2 седмици. След пристъп на психоза е настанен в болница в Северен Лондон, още не знам коя точно. До вчера не пожелал да съобщи име на най-близък роднина на лекарите. Социален работник се свързал с Джими тази сутрин. Джими иска да ида с него, та да убеди Били да пожелае да го изпишат. Бои се, че Били ще изтърси нещо пред лекарите, каза, че много приказвал. Също така Джими е изгубил листче, на което го има името на Били, и се побърква от паника. Попита ме не съм ли го виждал. Било написано на ръка, други подробности не даде, не знам защо е толкова важно. Джими смята, че Флик го е задигнала. Отношенията им пак са лоши.

Докато Робин го четеше за втори път, пристигна отговор от Страйк.

Баркли: провери приемните часове за посетители в болницата, искам да видя Били. Робин: опитай се да претърсиш чантата на Флик.

Благодаря, написа му Робин. Никога не бих се досетила сама.

Тя стана, пусна водата в тоалетната и се върна в магазина, където банда облечени в черно поклоннички на готическия стил се бяха надвесили над стоката като ято гарги. Когато застана до Флик, Робин забеляза, че чантата й е поставена на рафт под щанда. Когато групата най-сетне си тръгна, сдобила се с етерични масла и черни свещи, Флик извади телефона си да го провери още веднъж, преди отново да потъне в мрачно мълчание.

Опитът на Робин в многото офиси, където бе работила по заместване, я бе научил, че малко неща свързват по-силно жените от това да открият, че не са сами в страданията им, причинени от мъже. Като извади своя собствен телефон, видя съобщение от Страйк.

Затова ти плащам тая тлъста заплата. Само мозък си.

Досмеша я против волята й и като потисна усмивка, Робин промърмори.

– Той ме има за някоя глупачка.

– За кого говориш?

– За така нареченото ми гадже – отвърна Робин и тикна телефона обратно в джоба си. – Уж е разделен със съпругата си. Познай къде е бил снощи. Моя приятелка го видяла да излиза от тях сутринта. – Тя издиша шумно и се облегна с лакти на щанда.

– Да, и моят приятел харесва стари жени – подхвърли Флик и зачопли ноктите си.

Робин не беше забравила, че Джими е бил женен за тринайсет години по-възрастна от него жена и се надяваше на още споделяне, но влезе друга група млади жени, бъбрещи на език, който Робин не разпозна, макар да й се стори източноевропейски. Те се струпаха около панера с нарочените талисмани.

– Dziękuję ci – каза Флик, когато една от тях й подаде пари, а момичетата се разсмяха и й направиха комплименти за произношението.

– Какво каза току-що? – попита Робин, когато те си тръгнаха. – Това руски ли беше?

– Полски. Научих малко от чистачката на родителите ми. – Флик продължи забързано, сякаш бе издала нещо. – Да, винаги съм се разбирала по-добре с чистачките, отколкото с майка ми и баща ми. Не може да се наричаш социалист и да имаш чистачка, нали? На никого не бива да се разрешава да живее в прекалено голяма за него къща, трябва да се наложи насилствена конфискация, преразпределение на земята и на жилищния фонд за хората, които се нуждаят от тях.

– Самата истина – потвърди ентусиазирано Робин и Флик се окуражи, че Боби Кънлиф, дъщеря на покоен бивш миньор и профсъюзен деятел от Йоркшър, й е простила за нейните родители професионалисти.

– Искаш ли чай? – предложи тя.

– Да, с удоволствие – отвърна Робин.

– Чувала ли си за Реална социалистическа партия? – попита Флик, като се върна с две чаши.

– Не – отвърна Робин.

– Не е обичайната политическа партия – увери я Флик. – Повече сме кампания, основана на общността, нещо в духа на участниците в Похода из Джароу от 1936 година, отразяваме същината на лейбъристкото движение, не като „новите лейбъристи“, дето не се различават от онези боклуци и империалисти торитата. Не искаме да играем все същата стара политическа игра, а да променим правилата в полза на обикновените трудещи се...

Прозвуча „Интернационалът“ във версията на Били Браг. Флик бръкна в чантата си и Робин осъзна, че това бе рингтонът й. Като видя кой я търси, Флик се напрегна.

– Ще се справиш ли сама за малко?

– Разбира се – отвърна Робин.

Флик влезе в задната стаичка. Преди вратата да се е затворила, Робин чу:

– Какво стана? Видя ли го?

Веднага щом вратата хлопна, Робин забърза към мястото, където бе стояла Флик, приклекна и пъхна ръка в кожената пощальонска чанта. Имаше чувството, че е бръкнала в кофа за смет. Пръстите й напипваха смачкани хартии, обвивки от бонбони, нещо лепкаво, което можеше да е дъвка, химикалки без предпазители, тубички с грим, метална кутия със снимката на Че Гевара на капака, пакет тютюн, наполовина изсипал се в останалото съдържание, тампони и някакво топче усукана тъкан, за което Робин се опасяваше, че са носени бикини. Да разгъне всяка хартия, да я прочете и да я смачка наново отнемаше време. Повечето приличаха на изоставени чернови за статии. После през вратата зад себе си чу Флик да изрича високо:

– Страйк? По дяволите...

Робин замръзна и се заслуша.

– ...параноичен... остави това... кажи им, че той е...

– Извинете – надникна една жена над щанда. Робин подскочи. Едрата клиентка с прошарена коса и ръчнобоядисана фланелка посочи към рафта на стената. – Можи ли да видя това много интересно атаме?

– Кое? – попита объркана Робин.

– Атамето. Церемониалният кинжал – посочи жената.

Гласът на Флик се издигаше и снишаваше зад гърба на Робин.

– ...така беше, нали?... но аз помня... да ми се отплатиш... парите на Чизъл...

– Нямате ли нещо по-голямо – поинтересува се клиентката, като внимателно претегляше ножа върху дланта си.

– У теб беше, не у мен! – викна Флик иззад вратата.

– Ами... ето този ми се струва по-голям – отвърна Робин, като огледа лавицата.

Повдигна се на пръсти, за да достигне по-дългия нож, и в същия момент Флик изрече троснато:

– Майната ти, Джими.

– Ето, заповядайте – подаде Робин на жената осемнайсетсантиметровия кинжал.

С тракане на нападали колиета вратата зад Робин се отвори със засилка и я блъсна в гърба.

– Прощавай – промърмори Флик, взе чантата си и пъхна телефона вътре. Очите й бяха блеснали и дишаше тежко.

– Разбирате ли, харесва ми орнамента с тройната луна на по-малкия – каза възрастната жена и посочи декорацията върху дръжката на първия кинжал, несмутена от драматичната поява на Флик. – От друга страна, предпочитам по-дългото острие.

Флик се намираше в състояние помежду гняв и сълзи, за което Робин знаеше, че е най-податливо към недискретни излияния. Нетърпелива да се отърве от досадната клиентка, тя отсече с тежкия йоркшърски акцент на Боби:

– Е, това имаме само.

Жената се помота още малко, като сравняваше двата ножа и накрая си излезе, без да купи нито единия.

– Добре ли си? – не се забави Робин да попита Флик.

– Не – отвърна Флик. – Имам нужда от цигара.

Тя погледна часовника си.

– Ако онази се върне, кажи й, че съм отишла да обядвам, чу ли?

„По дяволите“, изруга наум Робин, когато Флик изскочи навън, като отнесе със себе си и чантата си, и подходящото си настроение.

В продължение на близо час Робин остана сама в магазина, като все повече огладняваше. Веднъж или два пъти Еди от сергията за грамофонни плочи хвърли разсеян поглед към Робин, но не прояви интерес към заниманията й. В кратък промеждутък между клиенти Робин отскочи до малката стаичка да провери няма ли нещо за хапване, което да не е забелязала първия път. Нямаше.

В един без десет Флик се върна в магазина заедно с мургав привлекателен мъж в синя впита тениска. Той отправи към Робин втренчен арогантен поглед на обигран женкар, с който пращаше послание, че макар и хубавичка, трябва да положи старание, та да предизвика интереса му. Бе стратегия, която Робин бе виждала да успява при други млади жени по офисите. На нея никога не й бе действала.

– Съжалявам, че се забавих – каза Флик на Робин. Лошото й настроение не се беше разсеяло напълно. – Срещнах Джими. Джими, запознай се с Робин.

– Здрасти – каза Джими и протегна ръка.

Робин я пое.

– Върви сега ти да хапнеш – подкани я Флик.

– О, да – каза Робин. – Благодаря.

Джими и Флик стояха и чакаха, докато Робин, под претекст че проверява в чантата си за пари, се наведе зад щанда, нагласи телефона си на запис и го постави внимателно в дъното на тъмния рафт.

– Е, ще се видим след малко – изрече бодро и пое към пазара.

48

„Какво ще кажеш ти за всичко това, Ребека?“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Бръмчаща оса летеше на зигзаг между двете помещения в офиса на Страйк, като минаваше покрай двата отворени прозореца, през които вътре нахлуваше напоеният с отработени газове вечерен въздух. Баркли отпъди насекомото, като размаха менюто, пристигнало заедно с голяма доставка китайска храна. Робин махна фолиото от кутиите и ги разположи върху бюрото си. Застанал до чайника, Страйк се опитваше да открие трета вилица.

Матю се показа изненадващо разбран, когато Робин му се обади преди три четвърти час от Чаринг Крос Роуд, за да му съобщи, че има среща със Страйк и Баркли и вероятно ще се прибере късно.

– Добре – отвърна той. – Бездруго Том иска да идем на къри. Ще се видим у дома.

– Как мина днес? – попита го Робин, преди той да е затворил. – Онази фирма в...

Името напълно се бе изтрило от съзнанието й.

– В Барнет – подсказа той. – Компанията за електронни игри. Ами, добре беше. А твоят ден?

– Приличен – отвърна Робин.

Матю проявяваше подчертана липса на интерес към подробностите около случая „Чизъл“ след многото им разправии по повод на него и Робин не видя смисъл да му разправя къде е била, каква роля е изпълнявала или какво се е случило през деня. След като си казаха довиждане, Робин тръгна сред скитащите туристи и тръгналите на разпивка в петък вечер с пълното съзнание, че случаен свидетел на разговора би го приел като такъв между двама души, свързани по силата на обстоятелствата и неизпитващи особено взаимна симпатия.

– Искаш ли бира? – попита я Страйк и повдигна опаковка от четири кутийки „Тенънтс“.

– Да, моля – отвърна Робин.

Още беше с късата си черна рокля и ботушите с връзки, но бе прибрала на опашка боядисаната си с пудра коса, изчистила бе лицето си от тежкия грим и бе свалила тъмните контактни лещи. Като видя лицето на Страйк в петно слънчева светлина, помисли си, че той изглежда недобре. Бръчките около устата и по челото му се бяха вдълбали повече от обичайно и тя подозираше, че това се дължи на мъчителната ежедневна болка. Движеше се тромаво, като напрягаше горната част на тялото си при обръщане и се опита да прикрие куцането си, когато дойде до бюрото с бирата.

– С какво се занимава днес? – попита тя Страйк, докато Баркли пълнеше чинията си с храна.

– Следих Герайнт Уин. Настанил се е в някакъв мизерен пансион на пет минути разстояние от брачния им дом. Разходи ме до централен Лондон и после пак до Бърмъндси.

– Рисковано е да го следваш – отбеляза Робин. – Той знае как изглеждаш.

– Можехме и тримата да вървим подире му и той пак нямаше да забележи. Отслабнал е поне с пет-шест килограма, откакто го видях за последно.

– И какво прави той?

– Отиде да обядва в заведение близо до парламента, наречено „Селариум“. Без прозорци, същинска гробница.

– Веселяшко звучи – подхвърли Баркли, настани се на канапето от изкуствена кожа и започна да яде свинските си кюфтенца в сладко-кисел сос.

– Като някакъв тъжен дресиран гълъб е – коментира Страйк, като изсипа цялата кутийка със сингапурски нудли в своята чиния. – Обикаля заедно с туристите край мястото на миналата си слава. После отиде до Кингс Крос.

Робин, която си сипваше салата от кълнове, го погледна въпросително.

– Уреди се с минет на тъмно стълбище – поясни равнодушно Страйк.

– Спри дотук – промърмори Робин и си допълни чинията.

– Ти успя ли да зърнеш нещо? – осведоми се заинтригуван Баркли.

– Само в изглед отзад. Отворих си с лакът външната врата, после се извиних и дадох заден. Той не беше в състояние да ме разпознае. След това си купи чорапи от „Азда“ и се върна в пансиона си.

– Има и по-лоши дни по улиците – отбеляза Баркли, който вече беше изял половината си порция. Като улови погледа на Робин, обясни с пълна уста: – Жена ми ме иска у дома най-късно в осем и половина.

– Е, добре, Робин – каза Страйк и предпазливо се отпусна на работния си стол, който бе донесъл от вътрешния кабинет. – Да чуем какво са имали да си кажат Джими и Флик, като са си мислели, че никой не ги чува.

Той отвори бележника си и взе химикалка от чашка на бюрото й, а със свободната си лява ръка набоде с вилица от сингапурските нудли и ги лапна. Още дъвчещ енергично, Баркли се наведе напред на канапето, очевидно заинтригуван. Робин постави телефона си с лицевата страна нагоре върху бюрото и натисна бутон за стартиране.

За момент нямаше друг звук освен глухи стъпки, които бяха на Робин, излизаща за обяд от магазина на Вещицата.

– Мислех, че си сама тук? – чу се гласът на Джими, далечен, но ясен.

– Тя е на изпитателен ден – отвърна Флик. – Къде е Сам?

– Казах му, че ще се видим у вас по-късно. Е, къде ти е чантата?

– Джими, не съм...

– Може да си го прибрала по погрешка.

Още стъпки, стържене по дърво и кожа, потракване и шумолене.

– Това е уличаващо доказателство.

– Не е у мен, колко пъти да ти казвам? И нямаш право да ми претърсваш нещата без мое...

– Работата е сериозна. Беше в портфейла ми. Къде се е дянало?

– Ами изпуснал си го някъде, ясно е.

– Или някой го е прибрал.

– За какво ми е на мен да го вземам?

– Като един вид застраховка.

– Ама това е безобразие...

– Ако това си си мислела, като си го задигнала, не е зле да помниш, че инкриминира и теб, колкото и мен. Повече дори.

– Аз поначало отидох там само заради теб, Джими!

– Аха, значи това ще е версията ти? Никой не те е карал. И изобщо ти го започна всичко това, забрави ли?

– Да, аз бях, а сега ми се ще да не го бях правила.

– Късно е вече. Искам си листчето обратно, а е редно и ти да искаш същото. То свидетелства, че сме имали достъп до онова място.

– Искаш да кажеш, че доказва връзка между него и Бил... оох!

– Я стига бе, това не боли. Не ми се прави на жертва, не е честно спрямо жени, дето истински ги налагат. Чуй, не се шегувам. Ако си го занесла...

– Не ме заплашвай, че...

– Какво ще направиш? Ще хукнеш при мама и татко ли? И как ще се почувстват те, като разберат какви ги е вършило тяхното момиченце?

Забързаното дишане на Флик прерасна в ридания.

– Задигна пари от него все пак – добави Джими.

– Тогава ти стана весело и каза, че си го е заслужил...

– Пробвай се с тази защита в съда да видим докъде ще те отведе. Ако се опиташ да се спасиш, като бутнеш мен пред автобуса, нямам проблем да кажа на ченгетата, че през цялото време си участвала. Така че, ако онова листче се окаже някъде, където аз не искам да бъде...

– Не е у мен, не знам къде е!

– ...предупредена си. Дай ми ключа от външната си врата.

– Какво? Защо?

– Защото отивам в оная дупка, дето наричаш апартамент, още сега да я претърся със Сам.

– Няма да ходиш там без мен...

– И защо не? Да не би още някой индийски келнер да си отспива махмурлука в кревата ти?

– Никога не съм...

– Изобщо не ми дреме – отсече Джими. – Чукай се с когото щеш. Дай си ключа. Дай го тук!

Отново стъпки, подрънкване на ключове. Шум от излизането на Джими, след което пороят от хлипане на Флик продължи, докато Робин не натисна пауза.

– Плакала е чак до идването на собственичката – обясни Робин, – малко след което се върнах и аз. Почти не проговори през целия следобед. Опитах се да повървя до метрото с нея, но тя ме разкара. Дано е в по-разговорливо настроение утре.

– И какво, двамата с Джими претърсихте ли апартамента й? – обърна се Страйк към Баркли.

– Да. Книги, чекмеджета, под матрака й. Нищо.

– Той какво точно каза, че търсите?

– Лист хартия с нещо написано на ръка и името на Били на него, това му бяха думите. Бил му в портфейла и после изчезнал. Твърди, че било свързано с наркосделка. Брои ме за някакъв хахо, дето на всичко ще се върже.

Страйк остави химикалката, преглътна нудлите в устата си и каза:

– Не знам за вас двамата, но мен ме впечатли фразата „свидетелства, че сме имали достъп“.

– Може би знам нещо повече по този въпрос – намеси се Робин, до този момент едва сдържала възбудата си от онова, което се канеше да разкрие. – Днес открих, че Флик говори малко полски, а знаем, че е присвоила пари от предишната си месторабота. Ами ако...?

– „Че ми се наложи и да чистя“ – внезапно изрече Страйк. – Това каза тя на Джими по време на похода, когато ги проследявах. – „Че ми се наложи и да чистя. Отвратително беше.“ Дявол го взел, мислиш, че тя е...

– Чистачката полякиня на Чизъл – довърши Робин, твърдо решена да не се оставя да я ограбят от момента й на триумф. – Да, така мисля.

Баркли продължаваше да се тъпче със свински кюфтенца, макар и ококорен от изненада.

– Ако е истина, това променя всичко – отсъди Страйк. – Тя е имала достъп, могла е да души наоколо, да вкара разни неща в къщата...

– Как е разбрала, че той търси чистачка?

– Вероятно е видяла картичката с обявата на витрината на магазина.

– Но тя живее на километри далеч, чак в Хакни.

– Може Джими да я е видял, докато е обикалял по Ебъри Стрийт, като се е опитвал да си получи парите от изнудването – предположи Робин, но Страйк се мръщеше.

– Това обръща поредността наопаки. Ако той е открил за постъпката, за която го е изнудвал, докато тя е била чистачка в къщата, работата й там е предшествала опита на Джими да прибере пари от него.

– Добре де, може би не Джими й е казал. Може да са открили, че той търси чистачка, докато са се опитвали да изровят каквато и да било дискредитираща информация за него.

– Та да пуснат експозе в уебсайта на Реална социалистическа партия, дето ще го прочетат четири или пет души? – усъмни се Баркли.

Страйк прихна развеселен.

– Важното в случая е – каза той, – че Джими е силно разтревожен заради онова листче.

Баркли лапна последното кюфтенце и заяви:

– Флик го е взела, гарантирам.

– Защо си толкова сигурен? – попита Робин.

– Тя иска да го държи с нещо – отвърна Баркли, като стана да отнесе празната си чиния в мивката. – Единствената причина той да не я е разкарал е, че тя знае твърде много. Сам ми каза онзи ден, че на драго сърце би се отървал от нея, ако можел. Попитах го защо просто не я зареже. Не ми отговори.

– Може да го е унищожила, ако съдържанието му е толкова инкриминиращо – допусна Робин.

– Не ми се вярва – заяви Страйк. – Тя е адвокатско чедо, няма да тръгне да унищожава улики. Хартийката може да се окаже много ценна, ако стане напечено и тя реши да сътрудничи на полицията.

Баркли се върна на канапето и взе бирата си.

– Как е Били? – попита Робин, като най-сетне и тя се зае с изстиващата си храна.

– Горкичкият, кожа и кости е – отвърна Баркли. – Хванали го пътни полицаи, когато прескачал през бариера в метрото. Опитал се да се бие с тях и накрая го прибрали в психиатрична клиника. Лекарите казват, че страдал от мания за преследване. Отначало мислел, че го гони правителството, а медицинският персонал е част от гигантски заговор, но сега отново си пие лекарствата и се е кротнал малко. Джими искаше да го прибере у дома още тогава, но лекарите категорично не се съгласиха. Онова, което вбесява Джими – добави Баркли, като направи кратка пауза да допие кенчето си с „Тенънтс“, – е, че Били все така е вманиачен на тема Страйк. Все за него пита. Лекарите смятат, че е част от бълнуванията му, че се е вкопчил в прочутия детектив като част от фантазията си и си вярва, че само на него може да се довери. Нямаше как да ги светна, че наистина се е срещал със Страйк. Не и докато Джими стоеше до мен и ги убеждаваше как това били пълни измишльотини. Лекарите не искат да пускат при него никого освен роднини, но никак не са въодушевени от Джими, след като той се опита да убеди Били, че е достатъчно добре, та да си иде вкъщи.

Баркли смачка в ръката си кутийката от бира и погледна часовника си.

– Трябва да вървя, Страйк.

– Да, добре – отвърна Страйк. – Благодаря, че дойде. Реших, че ще е полезно да обсъдим нещата и тримата заедно.

– Моля, нямаш грижи.

Баркли махна на Робин и излезе. Страйк се наведе да вземе бирата си от пода и изохка.

– Добре ли си? – попита го Робин, която си слагаше още крекери от скариди.

– Нищо страшно – отвърна той, като се изправи. – Днес отново много вървях, а и вчерашното сбиване ми дойде в повече.

– Сбиване? Какво сбиване? – учуди се Робин.

– С Аамир Малик.

– Какво?!

– Не бой се. Не съм го наранил. Не много.

– Не ми каза, че спорът е придобил физически измерения.

– Исках да ти го съобщя лично, та да се насладя как ме гледаш, сякаш съм абсолютен гадняр – отвърна Страйк. – А няма ли малко съчувствие към еднокракия съдружник?

– Ти си бивш боксьор! – възрази Робин. – А той сигурно тежи шейсет и пет килограма с мокри дрехи.

– Запрати лампа по мен.

– Аамир? Сериозно ли?

Тя не можеше да си представи сдържания и пунктуален човек, когото познаваше от парламента, да използва физическо насилие срещу някого.

– Да. Притисках го по повод фразата на Чизъл „човек с твоите навици“ и той превъртя. Ако това ще те накара да се чувстваш по-добре, много ми е криво по този повод – призна Страйк. – Почакай така. Трябва да отскоча до тоалетната.

Той се надигна с мъка от стола си и тръгна към тоалетната на външната площадка. Тъкмо когато вратата се затвори, телефонът на Страйк, който се зареждаше, поставен върху кантонерката до бюрото на Робин, зазвъня. Тя стана и видя през пукнатия и залепен с тиксо екран името „Лорелай“. Докато се чудеше дали да вдигне, обаждането бе прехвърлено на гласова поща. Тъкмо когато се канеше отново да си седне, се раздаде кратък сигнал, обявяващ за получено съобщение.

Ако искаш топла храна и чукане без човешки емоции, има ресторанти и бардаци.

Робин чу блъсването на вратата на тоалетната и побърза да се върне на стола си. Страйк влезе с накуцване в стаята, седна на стола и взе чинията си с нудли.

– Телефонът ти звъня току-що – осведоми го Робин. – Не отговорих.

– Метни ми го – каза Страйк.

Тя го направи. Той изчете съобщението, без изражението му да се промени, превключи на безшумен режим и пъхна телефона в джоба си.

– Та за какво говорехме?

– Че ти е криво по повод сбиването.

– Не ми е криво по повод сбиването – поправи я той. – Ако не се бях защитил, сега цялото ми лице щеше да е в шевове.

Той набоде нудли и ги лапна.

– Онова, което никак не ми е приятно, е, че заговорих пред него как е отхвърлен от семейството си с изключение на сестрата, тя още му говори. Всичко го има във Фейсбук. Точно това беше моментът, когато срещу главата ми беше запратена настолна лампа.

– Може да са ядосани, защото мислят, че той е с Дела – предположи Робин, докато Страйк дъвчеше.

Той вдигна рамене и направи физиономия, изразяваща „може би“, преглътна, а после каза:

– Хрумвало ли ти е, че Аамир е буквално единственият човек, свързан с този случай, който има мотив? Чизъл го е заплашил с евентуално изобличаване. „Човек с твоите навици.“ „Лахесис отмерва отредения за всеки човек живот.“

– А какво стана със „забрави мотива, мисли за възможностите“?

– Да, да – уморено отвърна Страйк. Остави настрани почти изпразнената си чиния, извади цигарите си и запалка и се поизправи на стола. – Добре, да се фокусираме върху възможностите. Кой е имал достъп до къщата, до антидепресантите и до хелий? Кой е познавал достатъчно добре навиците на Джаспър Чизъл, та да е сигурен, че той ще изпие портокаловия си сок онази сутрин? Кой е имал ключ и на кого се е доверявал той достатъчно, че да го пусне в толкова ранен час сутринта?

– На членовете на семейството.

– Правилно – потвърди Страйк. – Но ние знаем, че Кинвара, Изи, Физи и Торкил не може да са го извършили, което ни оставя Рафаел и неговата история как му е било наредено да замине за Улстоун същата сутрин.

– Наистина ли мислиш, че би могъл да убие баща си и после хладнокръвно да шофира до Улстоун, за да чака с Кинвара пристигането на полицията?

– Забрави психологията и вероятностите: тук разглеждаме възможност – посочи Страйк и издуха дълга струйка дим. – Нищо от чутото досега не изключва възможността Рафаел да е бил в къщата на Ебъри Стрийт в шест сутринта. Знам какво ще кажеш – изпревари я той, – но няма да е първият път, когато убиецът е симулирал телефонно обаждане. Може сам да е позвънил на мобилния си телефон от този на Чизъл, та да изглежда, че баща му е наредил да иде в Улстоун.

– Което значи, че Чизъл или не е имал парола на телефона си, или Рафаел я е знаел.

– Добра забележка. Това трябва да се провери.

Страйк щракна химикалката си и си записа напомняне в бележника. Докато го правеше, се зачуди дали съпругът на Робин, който веднъж вече бе изтрил историята на обажданията до Робин без нейно знание, знаеше сегашната й парола. Тези дребни знаци за доверие често бяха силни индикатори за здравината на една връзка.

– Налице е и друг логистичен проблем, ако Рафаел е убиецът – посочи Робин. – Той не е имал ключ и ако баща му го е пуснал да влезе, това би означавало, че Чизъл е бил буден и в пълно съзнание, докато Рафаел е стривал антидепресантите в кухнята.

– Още една добра забележка – кимна Страйк, – само че стриването на таблетките иска обяснение за всичките ни заподозрени. Флик например. Ако се е правила на чистачка, вероятно е познавала къщата на Ебъри Стрийт по-добре, отколкото повечето от членовете на семейството. Имала е безброй възможности да надзърта тук и там, а за известно време е разполагала със собствен ключ. Трудно е те да бъдат копирани, но да кажем, че е успяла, та да може да влиза и излиза от къщата когато си пожелае. Промъква се в ранните часове да обработи портокаловия сок, но счукването на хапчета в хаванче с чукче си е шумна работа...

– ...освен ако – вметна Робин – не е донесла хапчетата вече счукани в пликче или нещо такова и не е поръсила хаванчето и чукчето само за да изглежда, че Чизъл го е направил.

– Добре, но пак остава да се обясни защо няма следи от амитриптилина в празната кутия от портокалов сок в кофата. Рафаел не би могъл да подаде на баща си чаша с портокалов сок, без да предизвика съмнение.

– И пак само отпечатъците на Чизъл бяха върху чашата.

– Но не би ли му се видяло странно на Чизъл да слезе долу сутринта и да завари вече сипан в чаша сок? Ти би ли пила нещо, което не си наляла лично и което се е появило загадъчно в къща, за която си мислиш, че е празна?

Долу на Денмарк Стрийт гласовете на група млади жени се извисиха над непрестанния шум на уличното движение с песента на Риана „Къде беше?“.

Къде беше през целия ми живот...

– Може наистина да е било самоубийство – каза Робин.

– Такава настройка няма да ни плати сметките – припомни й Страйк и изтръска пепел от цигарата в чинията си. – Хайде да изброим хората, имали възможността да влязат в къщата на Ебъри Стрийт в този ден. Рафаел, Флик...

– ...и Джими – добави Робин. – Всичко, което важи за Флик, важи и за него, защото тя е могла да му предостави цялата информация, с която е разполагала, за навиците на Чизъл и за къщата му, както и да му даде копирания си ключ.

– Правилно. Така че това са трима души, за които знаем, че биха могли да влязат там през онази сутрин – обобщи Страйк, – само че цялата работа е искала нещо повече от възможност просто да влезеш през вратата. Убиецът трябва да е знаел също точно какви антидепресанти взема Кинвара и да уреди контейнерът с хелий и гумената тръбичка да са там, което предполага близък контакт със семейство Чизъл, достъп до къщата, за да се вкара нужното вътре, или осведоменост на вътрешен човек, че вече го има там.

– Доколкото знаем, Рафаел не е бил на Ебъри Стрийт напоследък, нито е поддържал отношения с Кинвара, та да знае какви хапчета пие тя, макар че е възможно баща му да ги е споменал – каза Робин. – Ако съдим само според възможността, семейство Уин и Аамир като че отпадат. И в случай че приемем хипотезата за чистачката, Джими и Флик застават на първо място в списъка ни със заподозрени.

Страйк изпусна въздишка и затвори очи.

– Да му се не види – промърмори и прекара ръка през лицето си. – Въртя, суча и все се връщам към мотива.

Отвори очи, загаси фаса си в чинията и веднага запали нова цигара.

– Не съм учуден, че MI5 са заинтересовани, защото тук няма очевидна изгода. Оливър беше прав, обикновено изнудвачите не убиват жертвите си, случва се обратното. Омраза е живописна идея, но такова убийство се извършва с удар с чук или с лампа в главата, не с дълго планирана имитация на самоубийство. Ако е било убийство, по-скоро напомня клинична екзекуция, в която всяка подробност е предварително обмислена. Защо? Какво получава от това убиецът? Което ме кара да се запитам: защо точно тогава? Защо Чизъл е умрял тогава? Със сигурност в интерес на Флик и Джими е било Чизъл да остане жив, докато не се сдобият с доказателства, които да го принудят да им даде исканите пари. Същото е и с Рафаел: той е бил изключен от завещанието, но отношенията с баща му са показвали признаци на подобрение. В негов интерес е било баща му да остане жив. Само че Чизъл прикрито е заплашил Аамир с изобличаване за нещо неконкретизирано, но вероятно от сексуален характер предвид цитата от Катул, и наскоро се е сдобил с информация за нередности около фондацията на семейство Уин. Да не забравяме, че Герайнт Уин не е истински изнудвач: той не е искал пари, искал е напускането на Чизъл от поста и опозоряването му. Извън сферата на възможното ли е Уин или Малик да са прибегнали към различно отмъщение, като са осъзнали, че първоначалният план е пропаднал?

Страйк дръпна силно от цигарата си и въздъхна.

– Пропускаме нещо, Робин. Нещо, което връзва всичко това заедно.

– А може би то не се връзва – каза Робин. – Такъв е животът, нали? Имаме група хора, всеки от които си носи своя товар от премеждия и тайни. Някои са имали причина да не харесват Чизъл, да изпитват неприязън дори, но това не дава очевидно обяснение. Част от нещата със сигурност нямат връзка.

– Все още има нещо, което не знаем.

– Има много, което не знаем...

– Не, нещо голямо, нещо... фундаментално. Мога да го подуша. Почти се показва. Защо Чизъл е казал, че ще има още работа за нас, след като се разправи с Уин и Найт?

– Не знам – отвърна Робин.

– „Един по един се препъват“ – цитира Страйк. – Кой се е препънал?

– Герайнт Уин. Току-що го бях осведомила за липсващите пари от фондацията.

– Чизъл е бил на телефона и се е опитвал да открие щипка за банкноти, така каза ти. Принадлежала на Фреди.

– Точно така.

– Фреди – повтори Страйк и почеса брадичката си.

За момент се пренесе назад в общата телевизионна стая на германската военна болница с телевизора с изключен звук в единия ъгъл и бройки „Армейски времена“ върху ниска масичка. Младият лейтенант, станал свидетел на смъртта на Фреди Чизъл, седеше там сам, когато Страйк го откри, прикован към инвалидна количка, все още със заседнал в гръбначния стълб куршум, изстрелян от талибан.

– ...конвоят спря, майор Чизъл ми нареди да сляза и да проверя какво става. Казах му, че виждам движение по хребета. Той викна да изпълня заповедта му. Не бях изминал повече от няколко крачки, когато бях прострелян в гърба. Последното, което помня, бе как той ми крещеше от камиона. И после снайперистът отнесе горната половина на главата му.

Лейтенантът бе помолил Страйк за цигара. Не биваше да пуши, но Страйк му даде пълния дополовина пакет, който имаше у себе си.

– Чизъл беше леке – заключи младият мъж в инвалидна количка.

В представата си Страйк виждаше високия рус Фреди Чизъл да върви по селски път в компанията на Джими Найт и приятелите му. Виждаше го в костюм на фехтовчик, наблюдаван от унилата Рианон Уин, която вече вероятно бе спохождана от мисли за самоубийство.

Антипатичен на войниците си, прославян от баща си: възможно ли бе Фреди да е онова, което Страйк търсеше, елементът, обвързващ всичко заедно, контактът между двамата изнудвачи и историята с удушеното дете? Но идеята се разсея още докато я обмисляше и отделните нишки в разследването отново щръкнаха упорито със свободни краища.

– Искам да знам какво има на снимките във Външното министерство – каза Страйк на глас с очи, вперени в лилавеещото небе зад прозореца на офиса. – Искам да знам кой е издълбал Уфингтънския бял кон във вратата на банята на Аамир Малик и искам да знам защо имаше кръст в земята точно на мястото, където Били каза, че е заровено дете.

– Е – каза Робин, като се изправи и започна да разчиства остатъците от китайската им вечеря, – никой не е казвал някога за теб, че не си амбициозен.

– Остави това, аз ще го свърша. Ти трябва да се прибираш у дома.

Не искам да се прибирам у дома.

– Няма да ми отнеме дълго. Какво ще правиш утре?

– Имам среща следобед с Дръмънд, търговеца на картини и приятел на Чизъл.

След като изми чиниите и приборите, Робин откачи чантата си от закачалката и се обърна назад. Страйк мърмореше срещу прояви на загриженост, но тя се чувстваше длъжна да го каже.

– Не се засягай, но изглеждаш ужасно. Не е зле да дадеш почивка на крака си, преди да хукнеш пак нанякъде. До скоро виждане.

Тя си тръгна, преди Страйк да е успял да отговори. Остана умислен, докато най-после знаеше, че ще трябва да предприеме болезненото изкачване към мансардния си апартамент. След като се докара до изправено положение, затвори прозорците, угаси лампите и заключи офиса.

Тъкмо постави крак на първото стъпало, и телефонът му иззвъня. Без да поглежда, знаеше, че е Лорелай. Нямаше намерение да го пусне да си иде без поне да направи опит да го нарани толкова силно, колкото той бе наранил нея. Бавно и внимателно, като гледаше да не отпуска тежестта си върху протезата повече от необходимото, Страйк изкачи стълбите към леглото си.

49

„Родът Росмерс от Росмерсхолм – духовници, войници, висши държавници – хора с безупречна честност до един...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Лорелай не се отказа. Искаше да се види със Страйк очи в очи, да знае защо е дала близо година от живота си, както тя го виждаше, на един емоционален вампир.

– Дължиш ми среща – настоя тя, когато той най-сетне й вдигна по обед на следващия ден. – Искам да те видя. Не можеш да ми го откажеш.

– И какво ще се постигне с това? – попита я той. – Прочетох имейла ти, ясно си изразила своите чувства. Още от самото начало ти казах какво искам и какво не искам...

– Не ми пробутвай репликата „Никога не съм се преструвал, че търся нещо сериозно“. На кого се обади, когато не можеше да ходиш? Тогава беше доволен да те обгрижвам като твоя съпруга...

– Да стигнем тогава до споразумение, че съм негодник – каза той, седнал в комбинираното си помещение кухня/дневна, протегнал ампутирания си крак на стол пред себе си. Носеше само боксерки, но скоро трябваше да постави протезата си и да се облече достатъчно елегантно, та да се впише в художествената галерия на Хенри Дръмънд. – Нека си пожелаем всичко хубаво един на друг и...

– А не – прекъсна го тя. – Няма да се отървеш така лесно. Бях си щастлива и доволна...

– Никога не съм искал да те правя нещастна. Аз те харесвам...

– Харесваш ме – повтори тя пискливо. – Бяхме заедно цяла година и ти ме „харесваш“...

– Какво искаш? – рече той най-сетне с изчерпано търпение. – Да куцукам към олтара, без да чувствам каквото е редно да чувствам, без да го искам, с копнеж да се откача? Караш ме да говоря неща, които не желая да казвам. Не съм искал никого да нараня...

– Но го направи! Ти ме нарани! А сега искаш да си тръгнеш, сякаш нищо не е било!

– Докато ти пък искаш публична сцена в ресторант, така ли?

– Аз искам – заговори тя, като вече плачеше – да не се чувствам, сякаш съм лесно заменяема. Искам спомен от края, който да не ме кара да се виждам евтина и ненужна...

– Никога не съм гледал така на теб. И сега не те виждам така – каза той със затворени очи и с желанието никога да не бе прекосил стаята на партито на Уордъл. Истината е, че си твърде...

– Не ми казвай, че съм твърде добра за теб – пресече го тя. – Остави и на двамата ни капка достойнство.

И му затвори. Преобладаващата емоция у Страйк беше облекчение.

Никое разследване не бе отвеждало Страйк с такова постоянство до една и съща малка територия в Лондон. Няколко часа по-късно таксито му спря на леко наклонената Сейнт Джеймсиз Стрийт, насреща му беше дворецът Сейнт Джеймс с неговите червени тухли, а вдясно на Парк Плейс беше „Пратс“. След като плати на шофьора, той се отправи към галерията „Дръмънд“, която се намираше между магазин за вина и такъв за шапки на левия тротоар на улицата. Макар да бе успял да си постави протезата, Страйк се движеше с помощта на телескопичен бастун, който Робин му бе купила по време на друг период, когато кракът го бе болял толкова силно, че едва можеше да поддържа тежестта му.

Макар и да бележеше края на връзка, от която той желаеше да се спаси, разговорът с Лорелай беше оставил своя отпечатък. В сърцето си знаеше, че ако не буквално, то в морално отношение бе виновен за всичко онова, за което Лорелай го бе упрекнала. Макар от самото начало да я бе предупредил, че не търси обвързване и траен съюз, отлично знаеше как тя бе приела, че има предвид „засега“, а не „никога“, и той не бе я коригирал в това й впечатление, тъй като му се искаше разсейване и защита срещу чувствата, които го бяха измъчвали след сватбата на Робин.

И все пак способността да заключва под контрол емоциите си, от която Шарлот винаги се беше оплаквала, а Лорелай й бе посветила дълъг абзац от имейла с дисекция на личността му, никога не го бе подвеждала. Пристигна за срещата си с Хенри Дръмънд подранил с две минути и с лекота прехвърли вниманието си към въпросите, които възнамеряваше да зададе на стария приятел на покойния Джаспър Чизъл.

Поспря за малко пред черната мраморна фасада на галерията, видя отражението си във витрината и поправи вратовръзката си. Носеше най-хубавия си италиански костюм. Зад отражението му в безукорно чистото стъкло върху статив и осветена умело бе поставена една-единствена картина в позлатена рамка с орнаменти. Изобразяваше два коня, които на Страйк му изглеждаха твърде нереалистични с дългите си като на жирафи шии и втренчени очи, яздени от жокеи от осемнайсети век.

Зад масивната врата галерията бе хладна и тиха с под от полиран до блясък бял мрамор. Страйк закрачи предпазливо с бастуна си помежду картини на спортна тема и такива, изобразяващи дивата природа, окачени по белите стени и дискретно осветени, всичките в тежки позлатени рамки. Млада блондинка с изрядна външност, облечена във впита черна рокля, се появи от една странична врата.

– О, добър ден – поздрави тя, без да попита за името му, и се отправи към дъното на галерията с тракащи по плочите токчета. – Хенри! Господин Страйк е тук!

Отвори се скрита врата и се появи Дръмънд: любопитен наглед мъж, чиито аскетични черти с тънък нос и черни вежди бяха обкръжени от слоеве тлъстина около брадичката и по шията, сякаш дебел веселяк бе поел в тялото си пуритан. С грижливо подстриганите си бакенбарди и тъмносив костюм с жилетка имаше безвременното и безпогрешно излъчване на висшата класа.

– Приятно ми е – каза той и подаде топлата си суха длан. – Заповядайте в кабинета ми.

– Хенри, госпожа Рос се обади току-що – каза блондинката, докато Страйк влизаше в малката стая зад дискретната врата, която бе обрамчена отвсякъде от махагонови библиотечни шкафове и много спретната. – Иска да види картината на Мънингс, преди да сме затворили. Казах й, че вече е запазена, но тя все пак би желала...

– Съобщи ми, когато пристигне – отвърна Дръмънд. – И би ли ни донесла чай, Лусинда? Или кафе? – попита той Страйк.

– Чай ще е чудесно, благодаря.

– Седнете, моля – покани Дръмънд и Страйк го стори, благодарен за широкото и масивно кожено кресло. Античното бюро помежду им беше празно с изключение на поднос с гравирана хартия за писма, автоматична писалка и нож за отваряне на писма от слонова кост и сребро. – И тъй – подхвана изтежко Хенри Дръмънд, – разследвате от името на семейството онази потресаваща история.

– Точно така. Ще възразите ли да си водя бележки?

– Действайте, моля.

Страйк извади бележника си и химикалка. Дръмънд се движеше леко вляво и вдясно на своя въртящ се стол.

– Ужасен шок – изрече тихо той. – Естествено, на човек най-напред му идва наум за чуждестранна намеса. Министър от правителството, очите на света са вперени в Лондон заради олимпиадата и прочие...

– Значи не си помислихте, че е извършил самоубийство? – попита Страйк.

Дръмънд въздъхна тежко.

– Познавах го от четиресет и пет години. Животът му не бе лишен от превратности. Да надмогне всичко – развода с Патриша, смъртта на Фреди, оставка от правителствения пост, ужасния автомобилен инцидент на Рафаел, – за да сложи край сега, когато бе министър на културата, когато нещата при него отново потръгнаха... Защото Консервативната партия бе неговият живот – продължи Дръмънд. – О, да. Ако го порежеш, синя кръв би потекла... Ужасно страдаше, че е вън от играта, и беше възторжен, като се завърна и се издигна до министър... Вярно, в младите ни години се шегувахме, че няма как да не стане премиер, но тази мечта си беше отишла. Джаспър винаги е казвал: „Верните привърженици на торитата харесват негодници или палячовци“, и добавяше, че не е нито едното от двете.

– Значи бихте казали, че е бил в добро разположение на духа по времето, когато е умрял, така ли?

– Ами... не, не бих могъл да кажа това. Имаше стресове, тревоги... но чак като за самоубийство? Определено не.

– Кога го видяхте за последен път?

– Последната ни среща беше тук, в галерията – отговори Дръмънд. – И мога да ви кажа точната дата: петък, двайсет и втори юни.

Страйк знаеше, че това е денят, когато за пръв път се видя с Чизъл. Спомни си как министърът тръгна към галерия „Дръмънд“ след обяда им в „Пратс“.

– И как ви се видя той в този ден?

– Извънредно гневен – отвърна Дръмънд, – но това бе неизбежно предвид какво завари тук.

Дръмънд взе ножа за отваряне на писма и взе да го върти между дебелите си пръсти.

– Синът му Рафаел тъкмо бе сварен за втори път... ъъ... – Дръмънд се поколеба за секунда – ...да се сношава с другата млада особа, която работеше тук по това време, в тоалетната зад гърба ми.

Той посочи друга умело прикрита черна врата.

– Вече ги бях заловил в такова деяние месец по-рано. Първия път не казах на Джаспър, защото знаех, че си има достатъчно грижи на главата.

– В какъв смисъл?

– Бракът на Джаспър не е... не беше... Имам предвид, че Кинвара е мъчна жена. Точно в този момент тормозеше Джаспър да пусне кобилата й на Тотилас да я заплоди.

Като видя, че Страйк го гледа в пълно недоумение, Дръмънд поясни:

– Елитен дресиран жребец. Цената му за осеменяване е десет хиляди лири.

– Боже – ахна Страйк.

– Да, скъпичко – кимна Дръмънд. – А когато Кинвара не получи каквото си е наумила... Да се чуди човек дали произтича от характера й, или е нещо по-дълбоко, истинско душевно разстройство... Така или иначе Джаспър си имаше големи главоболия с нея. Освен това бе преминал през онзи ужасен инцидент с Рафаел. Горката млада майка загина, медиите гърмяха, синът му отиде в затвора... Като негов приятел не исках да добавям още към бедите му. При първия случай казах на Рафаел, че няма да съобщя на баща му, но че му правя последно предупреждение и ако отново престъпи границата на приличието, ще го хвана за ухото и ще го изхвърля навън, без значение, че с баща му сме стари приятели. Налагаше се да се съобразя и с Франческа. Тя е моя кръщелница, осемнайсетгодишна, и бе напълно запленена от него. Не исках да огорчавам родителите й. Затова, когато влязох и ги чух, нямах никакъв избор. Бях решил, че е безопасно да оставя Рафаел да наглежда галерията за час, тъй като Франческа не беше на работа този ден, но то се знае, тя се бе промъкнала специално за да го види в почивния си ден. Когато Джаспър дойде, завари ме да думкам с юмрук по вратата. Нямаше начин да скрия какво се случва. Рафаел се опитваше да ми попречи да вляза в тоалетната, докато през това време Франческа излизаше през прозореца. Нямаше очи да ме погледне. Позвъних на родителите й и им казах всичко. Повече не се върна тук. Рафаел Чизъл – изрече натъртено Дръмънд – е калпав младеж. Фреди, синът, който загина, впрочем също мой кръщелник, струваше милион пъти повече... Е... – той взе да върти по-енергично ножа между пръстите си – знам, че не се говорят такива неща.

Вратата на кабинета се отвори и младата блондинка в черната рокля влезе с поднос с чай. Страйк го сравни наум с чая, който пиеше в офиса си, когато тя сервира два сребърни съда, единия с гореща вода, чаши от костен порцелан с чинийки и захарница с щипка в нея.

– Госпожа Рос току-що пристигна, Хенри.

– Кажи й, че ще съм ангажиран още около двайсет минути. Помоли я да почака, ако има време.

– От казаното съдя – заговори Страйк, щом Лусинда излезе, – че не сте имали много време за разговор този ден.

– Да, нямахме – умърлушено отвърна Дръмънд. – Джаспър бе дошъл да види Рафаел на работното му място, убеден, че всичко върви по мед и масло, а да попадне насред подобна сцена... Естествено, беше изцяло на моя страна, когато схвана какво се случва. Той беше този, който изблъска младежа, та да отворим вратата към тоалетната. И после цял почервеня. Имаше сърдечен проблем от години. Внезапно седна на тоалетната чиния. Много се разтревожих, но той не позволи да се обадя на Кинвара... Рафаел имаше приличието да се засрами в този момент. Опита се да помогне на баща си. Джаспър му нареди да се маха, а на мен каза да затворя вратата и да го оставя там.

Вече със задавено гърло Дръмънд замълча и наля чай за Страйк и за себе си. Очевидно беше разстроен. Когато пусна три бучки захар в чашата си, лъжичката издрънча в нея.

– Моля за извинение. И това беше последният път, когато видях Джаспър. Излезе от тоалетната с мъртвешки цвят на лицето, стисна ми ръката, извини се, каза, че е подвел мен, най-стария си приятел.

Дръмънд отново се прокашля, преглътна и продължи с видимо усилие.

– Джаспър нямаше никаква вина за всичко това. Рафаел бе усвоил подобно разпуснато поведение от майка си, която най-добре може да бъде описана като луксозна... Е, няма значение. Всичките проблеми на Джаспър тръгнаха от това, че срещна Орнела. Ако си беше останал с Патриша... Така или иначе вече не видях Джаспър. Да ви кажа право, не ми беше лесно да стисна ръката на Рафаел на погребението.

Дръмънд отпи чай и Страйк също опита своя. Беше твърде слаб.

– Всичко това звучи крайно неприятно – коментира детективът.

– Имате основание да го кажете – въздъхна Дръмънд.

– Ще проявите разбиране, че имам да попитам и за други деликатни неща.

– Разбира се – отвърна Дръмънд.

– Говорили сте с Изи. Каза ли ви тя, че Джаспър Чизъл е бил изнудван?

– Спомена ми – отвърна Дръмънд и стрелна поглед към вратата, да се увери, че е затворена. – Той не сподели и думица за това с мен. Изи каза, че бил един от семейство Найт... помня семейството, което живееше в имота им. Бащата им вършеше едно друго. Колкото до семейство Уин, мисля, че не се харесваха с Джаспър. Странна двойка.

– Рианон, дъщерята на Уин, е била фехтовчик – посочи Страйк. – Участвала е в младежкия национален отбор с Фреди Чизъл...

– О, да, Фреди беше страшно добър – закима Дръмънд.

– Рианон е била гост на осемнайсетия рожден ден на Фреди, но е била с няколко години по-млада. Самоубила се е едва на шестнайсет.

– Колко ужасно – намръщи се Дръмънд.

– Нима не знаете нищо за това?

– А откъде бих могъл? – учуди се Дръмънд и тънка бръчица се вдълба между тъмните му очи.

– Присъствахте ли на осемнайсетия рожден ден?

– Да, присъствах. Кръстник му бях все пак.

– И не си ли спомняте Рианон?

– Боже мой, нима очаквате да помня всички по имена? Там имаше над сто младежи. Джаспър бе издигнал шатра в градината, а Патриша беше уредила игра за търсене на съкровище.

– Нима? – изненада се Страйк.

Собственият му осемнайсети рожден ден в запуснат пъб в Шордич не бе включвал търсене на съкровище.

– Само в рамките на имота. Фреди винаги е обичал състезанията. По чаша шампанско чакаше при всяка следа, весело беше, оживи настроението. Аз имах грижата за следа номер три до едно място, което децата наричаха долчинката.

– Хлътнатината близо до къщичката на Найт? – попита Страйк уж между другото. – Беше обрасла с коприва, когато я видях.

– Не бяхме поставили следата в самата долчинка, а под изтривалката на Джако Кент. Не можехме да му се доверим с шампанското, защото имаше проблем с алкохола. Седях на шезлонг на ръба на долчинката, наблюдавах ги как търсят, после всички, които откриха следата, получиха по чаша шампанско и продължиха нататък.

– Вероятно за тези под осемнайсет е имало безалкохолни напитки, нали? – осведоми се Страйк.

Леко подразнен от такава строга позиция, Дръмънд отговори:

– Никой не беше задължен да пие шампанско. Беше осемнайсети рожден ден все пак, празненство.

– И Джаспър Чизъл никога не ви е споменавал, че не иска да попадне в пресата? – върна се Страйк към основния въпрос.

– Не, абсолютно нищо.

– Когато ме помоли да намеря начин да контрира изнудвачите си, каза ми, че нещото, което е сторил, се е случило преди шест години. Намекна ми, че тогава не било незаконно, но сега е.

– Нямам представа какво може да е било. Джаспър много строго спазваше закона. Цялото им семейство бе стълб на общността, редовно посещаваха църква, вършеха много благотворителна работа в околността...

Последва прослава на щедростта на Чизъл, която трая поне две минути и не успя ни най-малко да заблуди Страйк. Дръмънд бе така многословен, защото знаеше точно какво бе извършил Чизъл. Стана почти лиричен, докато възхваляваше вродената доброта на Джаспър и на цялото семейство с изключение, естествено, на черната овца Рафаел.

– ...ръката му винаги беше в джоба – изрече в заключение Дръмънд. – Автобус за младежката организация на момичетата Брауни, ремонт на покрива на църквата, дори след като семейните финанси... така де... – смотолеви той малко сконфузено.

– Нарушението, за което е шантажиран... – подхвана отново Страйк.

– Нямаше никакво нарушение. – Дръмънд мигом се усети. – Вие сам го казахте. Джаспър ви е обяснил, че не е направил нищо непозволено. Не е престъпил закон.

След като реши, че няма смисъл да притиска Дръмънд на темата за изнудването, Страйк обърна на нова страница в бележника си и му се стори, че събеседникът му се отпусна облекчено.

– Обадили сте се на Чизъл сутринта, когато е умрял – отбеляза Страйк.

– Така беше, да.

– За пръв път ли му звъняхте, след като уволнихте Рафаел?

– Всъщност не. Проведохме разговор две семици по-рано. Жена ми искаше да покани Джаспър и Кинвара на вечеря. Позвъних му в министерството, за да разчупим леда след историята с Рафаел. Разговорът не продължи дълго, но беше дружелюбен. Той отговори, че не можели да дойдат в предложената вечер. Също така ми каза... ами, честно казано, сподели, че не знаел докога ще останат заедно с Кинвара, че в брака им имало проблеми. Звучеше уморен, грохнал... нещастен.

– И до тринайсети нямахте повече контакти?

– Дори тогава нямахме контакт – припомни му Дръмънд. – Да, телефонирах на Джаспър, но нямаше отговор. Изи ми каза... – Гласът му пресекна. – Каза ми, че вероятно вече е бил мъртъв.

– Ранен час е бил за разговор – отбеляза Страйк.

– Имах важна информация, която смятах, че трябва да узнае.

– От какъв характер?

– От личен.

Страйк зачака. Дръмънд пийна чай.

– Беше свързано със семейните финанси, които, както сигурно знаете, бяха в много лошо състояние по времето, когато Джаспър умря.

– Да.

– Беше продал земя и ипотекира повторно лондонския си имот, прехвърли ми всички добри картини. Накрая вече дори се опитваше да ми продаде някои от притежанията на Дрънкалото. Беше... малко неловка ситуация.

– В какъв смисъл?

– Аз продавам стари майстори – отвърна Дръмънд. – Не купувам картини с петнисти коне от някакъв неизвестен фолк художник от Австралия. В знак на уважение към Джаспър уредих някои от тях да бъдат оценени от мой човек в „Кристис“. Единствената с някаква парична стойност бе картина на петниста кобила и жребче...

– Мисля, че съм я виждал – каза Страйк.

– ...но и тя струваше дребни пари – посочи Дръмънд. – Шикалки.

– Колко приблизително?

– Пет до осем хиляди пряко сила – отвърна Дръмънд пренебрежително.

– За някои хора са доста много шикалки – подхвърли Страйк.

– Драги ми приятелю – рече Хенри Дръмънд, – не биха стигнали за ремонт и на една десета от покрива на Чизъл Хаус.

– Но той е обмислял да я продаде, така ли? – попита Страйк.

– Заедно с дузина други – отговори Дръмънд.

– Останах с впечатление, че госпожа Чизъл е особено привързана към тази картина.

– Не мисля, че желанията на съпругата му бяха от голямо значение за него накрая... О, господи – въздъхна Дръмънд, – много е трудно. Не ми се ще да съобщя на семейството нещо, за което знам, че ще им причини единствено болка и гняв. Те и така страдат.

Той почука с нокът по зъбите си.

– Уверявам ви, че причината за обаждането ми не може да има нищо общо със смъртта на Джаспър.

И въпреки това си личеше, че се двоуми.

– Трябва да говорите с Рафаел – каза той, като подбираше думите си внимателно, – защото ми се струва... възможно е... Аз не харесвам Рафаел – повтори, сякаш вече не бе дал ясно да се разбере, – но намирам, че е извършил нещо достойно сутринта, когато баща му е починал. Поне аз лично не мога да видя каква изгода е имал от това и ми се струва, че мълчи по въпроса по същата причина, по която и аз не го обсъждам. Като член на семейството е в по-добра позиция от мен да прецени как да постъпи. Говорете с Рафаел.

Страйк остана с впечатлението, че на Дръмънд по-скоро му се ще Рафаел да се покаже в лоша светлина пред семейството.

На вратата се почука. Русата Лусинда провря глава вътре.

– Госпожа Рос не се чувства много добре, Хенри. Ще си тръгва, но би искала да ти каже довиждане.

– Да, добре – каза Дръмънд и се изправи. – Боя се, че не мога да ви бъда полезен повече от това, господин Страйк.

– Признателен съм ви, че ме приехте – отвърна Страйк и също стана, макар и с трудност, при което отново хвана бастуна си. – Може ли да задам един последен въпрос?

– Разбира се – кимна Дръмънд.

– Говори ли ви нещо фразата „той е поставял коня на тях“?

Дръмънд изглеждаше искрено озадачен.

– Кой е поставил коня... къде?

– Не се ли сещате какво може да значи?

– Нямам никаква представа. Ужасно съжалявам, но както чухте, чака ме клиентка.

Страйк нямаше избор, освен да последва Дръмънд обратно в галерията.

Тя беше пуста с изключение на Лусинда, застанала в средата й и обгрижваща тъмнокоса жена в напреднала бременност, която пиеше вода.

Щом разпозна Шарлот, Страйк вече знаеше, че тази втора среща нямаше как да е случайност.

50

„...ти ме дамгоса веднъж завинаги, доживот.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

– Корм – продума немощно тя, взряна в него над ръба на чашата си. Беше бледа, но Страйк бе наясно, че тя е способна на всичко, за да режисира ситуация, която би могла да използва за свое предимство, включително да не се храни известно време и да сложи бяла пудра, и само кимна.

– О, вие се познавате – изненада се Дръмънд.

– Трябва да вървя – избъбри Шарлот, като се изправи до загрижената Лусинда. – Закъснявам, имам среща със сестра си.

– Сигурна ли сте, че сте достатъчно добре да вървите? – попита я Лусинда.

Шарлот отправи към Страйк крехка усмивка.

– Би ли ме изпратил? Само на една пресечка оттук е.

Дръмънд и Лусинда се обърнаха към Страйк очевидно облекчени, че могат да прехвърлят отговорността за богатата и със солидни връзки жена върху неговите рамене.

– Не съм сигурен, че съм най-подходящият за такава задача – посочи Страйк бастуна си.

Усети изненадата на Дръмънд и Лусинда.

– Ще те предупредя навреме, ако тръгна да раждам – подхвърли Шарлот. – Моля те.

Той можеше да каже „Не“. Можеше да каже: „Защо не повикаш сестра си да те вземе оттук?“. Но знаеше, че отказ би изглеждал детински в очите на хора, с които можеше да му се наложи да разговаря отново.

– Добре – изрече с тон, който граничеше с рязък, без да е такъв.

– Много ти благодаря, Лусинда – каза Шарлот и стана от стола.

Облечена беше в бежов копринен шлифер върху черна тениска и джинси за бременни, носеше маратонки. Дори и тези прости елементи на облеклото й бяха от най-добро качество. Винаги бе предпочитала монохромни цветове, строга или класическа кройка, които открояваха забележителната й красота.

Страйк задържа вратата отворена пред нея и бледността на Шарлот му припомни случай, когато Робин пребеля и й изби пот в края на едно пътуване, след като умело избегна фатално подхлъзване върху лед с кола под наем.

– Благодаря ви – каза той на Хенри Дръмънд.

– За мен беше удоволствие – отвърна официално търговецът на картини.

– Ресторантът не е далеч – каза Шарлот и посочи нагоре по склона, когато вратата на галерията се затвори зад тях.

Поеха редом – минувачите вероятно предполагаха, че той е отговорен за издутия й корем. Усещаше аромата, лъхащ от кожата й, за който знаеше, че е „Шалимар“. Използваше го още от деветнайсетгодишна и понякога той й го бе купувал. Отново си припомни как преди години бе вървял по същия път към последвалата разправия с баща й в италиански ресторант.

– Мислиш, че аз съм подредила това.

Страйк не отговори. Нямаше желание да бъде въвличан в спор или възпоминания. Извървяха две пресечки, преди той да попита:

– Къде е това заведение?

– На Джърмин Стрийт, „Франкос“.

В мига, щом тя изрече името, той си даде сметка, че става дума за същия ресторант, в който някога се бе запознал с бащата на Шарлот. Скандалът, който се разрази тогава, бе кратък, но злостен, защото у всички членове на аристократичното семейство на Шарлот я имаше вродената проклетия, но пък после тя и Страйк се бяха върнали в апартамента й и бяха правили любов със страст и настойчивост, които сега Страйк искаше да пропъди от ума си заедно със спомена за сълзите й, които не спряха дори в мига на кулминация, а капеха топли върху лицето му, докато тя крещеше от наслада.

– Ох! Стой – изрече остро тя.

Той се обърна. Шарлот хвана корема си с две ръце и се отдръпна намръщена заднешком към един вход.

– Седни на стъпалото – каза той и му бе неприятно да направи дори това предложение.

– Не – отвърна тя и задиша дълбоко. – Просто ме отведи до „Франкос“ и можеш да си вървиш.

Продължиха напред.

Оберкелнерът бе самата загриженост: беше очевидно, че Шарлот не е добре.

– Сестра ми дойде ли?

– Още не – отвърна тревожно оберкелнерът и също като Хенри Дръмънд и Лусинда впери поглед в Страйк да поеме отговорността за този смущаващ и нежелан проблем.

Само минута по-късно Страйк седеше на мястото на Амилия на масата за двама до прозореца, а келнер им донесе бутилка с вода. Шарлот още дишаше дълбоко и оберкелнерът дотича да постави панерче със солети помежду им, като предположи колебливо, че Шарлот може да се почувства по-добре, ако хапне нещо, но също така посъветва Страйк да му даде знак в мига, щом прецени, че трябва да се повика линейка.

Най-накрая бяха оставени на мира. Въпреки това Страйк продължаваше да мълчи. Възнамеряваше да си тръгне веднага щом цветът й се подобреше или сестра й пристигнеше. Около тях добре облечени клиенти похапваха паста и пиеха вино в изискания интериор с дърво, кожа и стъкло, с черно-бели гравюри върху тапетите с геометричен десен в червено и бяло.

– Мислиш си, че аз съм го нагласила – отрони Шарлот отново.

Страйк не каза нищо. Следеше за появата на сестрата на Шарлот, която не бе виждал от години и която несъмнено щеше да е неприятно изненадана да ги види двамата заедно. Може би щеше да последва друга кавга с процедени неприятни реплики, скрита от останалите посетители, при която щяха да бъдат отправени нови упреци за неговия характер, произход и мотивите му да придружи своята богата, бременна и омъжена бивша приятелка до масата й в ресторанта.

Шарлот взе една солета и започна да я яде, като го наблюдаваше.

– Наистина не знаех, че ще си там днес, Корм.

Той не й повярва и за секунда. Срещата в Ланкастър Хаус бе случайна: той забеляза шока в очите й, когато погледите им се срещнаха, но днешното им виждане не бе непреднамерено. Ако не съзнаваше, че е невъзможно, би предположил дори осведоменост от нейна страна за скъсването с приятелката му сутринта.

– Ти не ми вярваш.

– Няма значение – каза той, като все още оглеждаше улицата за Амилия.

– Бях стъписана, когато Лусинда спомена, че си там.

Друг път. Изобщо не би споделила с теб кой е в кабинета. Вече си знаела.

– Често ми се случва напоследък – упорстваше тя. – Наричат ги контракции Бракстън Хикс. Мразя да съм бременна.

Той разбра, че не е прикрил първата си мисъл, когато тя се наведе напред и промълви:

– Знам какво си мислиш. Не съм се отървала от нашето. Не съм.

– Не започвай, Шарлот – каза Страйк с усещането, че твърдата почва под него започва да се напуква и размества.

– Изгубих го...

– Няма да слушам това отново – отсече той с предупредителна нотка в гласа си. – Тъпо е да се връщаме към неща отпреди две години. Не ме е грижа.

– Направих си тест в дома на майка ми...

– Казах, че не ме интересува!

Той искаше да си тръгне, но сега тя бе дори още по-бледа, устните й трепереха и се взираше в него с до болка познатите зелени очи с ръждиви точици в тях, в които проблеснаха сълзи. Издутият корем все така не изглеждаше част от нея. Той не би се изненадал, ако тя повдигнеше тениската си, за да покаже възглавничка отдолу.

– Иска ми се да бяха твои.

– Да му се не види, Шарлот...

– Ако бяха твои, щях да съм щастлива от предстоящото.

– Не ми ги пробутвай тия. И ти като мен не искаше деца.

Сълзите вече течаха по бузите й. Тя ги избърса със силно треперещи пръсти. Един мъж на съседната маса се преструваше, че не поглежда към тяхната. Винаги остро долавяща ефекта, който упражняваше върху околните, Шарлот метна на подслушвача поглед, който го накара забързано да се заеме с тортелините си, после гризна нова солета и задъвка плачейки. Накрая отпи вода, за да преглътне, посочи корема си и прошепна:

– Съжалявам ги. Само това чувство изпитвам: жалост. Съжалявам ги, защото аз съм тяхна майка и Джаго е техен баща. Какъв старт в живота само. В началото се мъчех да измисля начини да умра, без да ги нараня.

– Престани да си толкова вгледана в себе си – рязко изрече Страйк. – Те ще имат нужда от теб все пак.

– Не искам никой да се нуждае от мен, никога не съм го искала. Желанието ми е да съм свободна.

– За да се самоубиеш?

– Да. Или да се опитам да те накарам отново да ме заобичаш.

Той се наведе към нея.

– Ти си омъжена. Бременна си с неговите деца. Между нас всичко е свършено.

Тя също се наклони напред, а мокрото й от сълзи лице бе най-красивото нещо, което бе виждал. Усещаше аромата на „Шалимар“ по кожата й.

– Винаги ще те обичам повече от всеки друг на този свят – заяви тя, бяла като стена и зашеметяващо хубава. – Знаеш, че това е истината. Обичах те повече от всички в семейството си, ще те обичам повече от децата си, ще те обичам на смъртното си легло. Мисля си за теб, когато двамата с Джаго...

– Продължиш ли, ставам и си отивам.

Шарлот отново се облегна на стола си и се вгледа в него, сякаш бе приближаващ насреща влак, а тя бе вързана за релсите.

– Знаеш, че е истина – изрече с дрезгав глас. – Знаеш го.

– Шарлот...

– Отгатвам какво ще кажеш – прекъсна го, – че съм лъжкиня. Такава съм. Лъжкиня съм, но не и за важните неща, за тях никога, Блуи.

– Не ме наричай така.

– Ти не ме обичаше достатъчно...

– Не смей да хвърляш вината върху мен – заяви той, неспособен да се сдържи. Никой друг не успяваше да го докара дори близо до такова състояние. – Краят беше изцяло твое дело.

– Ти не желаеше компромис...

– О, аз направих компромис. Дойдох да живея при теб, както искаше ти...

– Не искаше да приемеш работата, която татко ти уреди...

– Аз си имах работа. Имах агенцията.

– Сбърках за агенцията, сега го знам. Ти постигна невероятни неща... Непрекъснато четях всичко за теб. Джаго го откри в историята на браузъра ми...

– Ами да си беше прикрила следите. С мен бе далеч по-предпазлива, когато го чукаше зад гърба ми.

– Не съм спала с Джаго, докато бях с теб...

– Сгоди се за него две седмици след като скъсахме.

– Стана бързо, защото аз се погрижих да ускоря нещата – изрече тя гневно. – Ти ме обвини, че лъжа за бебето, и аз бях оскърбена, бясна. Сега с теб можехме да сме женени, ако ти не беше...

– Менюта – изрече келнер, внезапно материализирал се край масата им, и подаде по едно на двамата.

Страйк не прие своето.

– Няма да остана.

– Вземи го за Амилия – поръча му Шарлот, а той издърпа менюто от ръката на сервитьора и го шляпна върху масата пред себе си.

– Днес предлагаме два специалитета – съобщи келнерът.

– Имаме ли вид да искаме да слушаме за специалитетите ви? – изръмжа му Страйк. Човекът остана за секунда замръзнал от смайване, после бързо се отдалечи помежду масите и дори гърбът му излъчваше обида.

– Куп романтични глупотевини – заяви Страйк. – Ти искаше неща, които не можех да ти дам. Във всеки момент ненавиждаше бедността.

– Държах се като разглезена кучка – сведе глава тя. – Знам, че е така, но после се омъжих за Джаго, получих всичко онова, което смятах, че ми се полага, а сега просто искам да умра.

– Не опираше само до ваканции и бижута, Шарлот. Ти искаше да ме пречупиш.

Лицето й се изопна, както тъй често се бе случвало преди особено бурни изблици, истински ужасяващите сцени.

– Искаше да ме спреш да искам всичко извън теб. Това щеше да е доказателството, че те обичам, ако се откажех от армията, после от агенцията, от най-стария ми приятел Дейв Полуърт, от всичко, което ме правеше какъвто съм.

– Никога не съм искала да те пречупвам, как можа да кажеш такова ужасно нещо...

– Искаше да ме премажеш, защото това правиш ти. Не строшиш ли нещо, току-виж постепенно избледняло. А ти държиш всичко да е под твой контрол. Убиеш ли го, няма да ти се наложи да го гледаш как умира.

– Погледни ме в очите и ми кажи, че след мен си обичал друга така, както обичаше мен.

– Не съм – отвърна той, – и слава богу.

– Имахме невероятни моменти заедно...

– Ще трябва да ми припомниш кои са били.

– Онази вечер на яхтата на Бенджи в Малката Франция...

– Трийсетият ти рожден ден? Коледата в Корнуол? Голяма забава падна, а?

Ръката й отново се отпусна върху корема. На Страйк му се стори, че мерна движение през тънката черна тениска и отново в ума му се прокрадна мисълта за нещо извънземно и нечовешко под кожата й.

– Шестнайсет години с прекъсвания. Дадох ти най-доброто, което имах да дам, и все не ти стигаше – каза той. – Идва момент, когато спираш с усилията си да спасиш онзи, който се опитва да те повлече надолу със себе си.

– О, я стига моля те – отсече тя и внезапно уязвимата и отчаяна Шарлот изчезна, отстъпила място на далеч по-корава жена, умна и с хладен поглед. – Ти не искаше да ме спасиш, Блуи, искаше да ме разгадаеш. Има голяма разлика.

Той беше доволен от появата на тази втора Шарлот, също толкова позната му, колкото крехкото създание, само дето не му причиняваше такива угризения да я наранява.

– Сега ти изглеждам приемлив, защото съм известен, а ти се омъжи за лайно.

Тя преглътна този удар, без да мигне, макар че лицето й стана една идея по-розово. Шарлот винаги бе изпитвала удоволствие от битките.

– Колко си предсказуем. Знаех, че така ще изтълкуваш връщането ми – защото си известен.

– Е, имаш склонност да се появяваш там, където има драма, Шарлот – отбеляза Страйк. – Спомням си, че последния път тъкмо ми беше отнесен половината крак.

– Негодник такъв – изрече тя със студена усмивка. – Значи това е обяснението ти за грижите, които полагах за теб месеци след това?

Телефонът му иззвъня: Робин.

– Здравей – каза и той и се извърна от Шарлот, за да гледа през прозореца. – Как върви?

– Здрасти, звъня да ти кажа, че няма да се видим довечера – изрече Робин с много по-подчертан йоркшърски акцент от обикновено. – Ще ходя на купон у приятелка.

– Досещам се, че Флик слуша, така ли? – попита Страйк.

– Да... ами що не пробваш да се обадиш на жена си, ако ти е самотно? – каза Робин.

– Това и ще направя – отвърна Страйк развеселен въпреки хладния поглед на Шарлот през масата. – Искаш ли да ти се развикам, та да е по-достоверно?

– Не, върви на майната си – каза високо Робин и затвори.

– Кой беше това? – попита Шарлот с присвити очи.

– Трябва да вървя – съобщи Страйк, като прибра телефона в джоба си и посегна към бастуна, който се бе плъзнал и паднал под масата по време на спора им с Шарлот. Като разбра какво иска той да направи, тя се наведе настрани и успя да го хване преди него.

– Къде е бастунът, който аз ти подарих? Онзи от Малака?

– Ти си го задържа – припомни й той.

– А този кой ти го купи? Робин ли?

При всичките параноични и често безумни обвинения на Шарлот от време на време тя бе способна на много точни догадки.

– Ами да, точно тя – отговори Страйк, но веднага съжали, че го каза. Беше се включил в играта на Шарлот и тя мигом се превърна в трета и рядко виждана Шарлот, нито студена, нито крехка, а откровена до безразсъдство.

– Всичко, което ме крепеше по време на бременността, е мисълта, че веднъж щом ги родя, мога да се махна.

– Ще изоставиш децата си в мига, щом излязат от утробата ти?

– В капан съм за още три месеца. Всички толкова много искат момчето, че почти не ме изпускат от поглед. Щом веднъж родя, ще е различно. Мога да си ида. И двамата знаем, че от мен майка няма да излезе. Ще са по-добре със семейство Рос. Майката на Джаго вече се е строила да ги поеме изцяло.

Страйк протегна ръка за бастуна си. Тя се поколеба, после му го подаде. Той се изправи.

– Поздрави Амилия от мен.

– Тя няма да дойде. Излъгах. Знаех, че ще си при Хенри. Вчера бях с него на частен оглед на картини. Той ми каза, че ще идеш при него за интервю.

– Довиждане, Шарлот.

– Не би ли предпочел да си предупреден предварително, че те искам отново?

– Само че аз не те искам – погледна я той от горе надолу.

– Не продавай на краставичар краставици, Блуи.

Страйк с накуцване излезе от ресторанта покрай зяпналите го келнери, явно всички известени вече колко груб е бил с един от колегите им. Когато излезе на улицата, се почувства преследван, сякаш Шарлот бе пратила по петите му демон, който да го сподиря до следващата им среща.

51

„Може ли да ми бъде спестен някой и друг идеал?“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

– Промили са ти мозъка, за да мислиш, че така трябва да бъде – каза анархистът. – Трябва да се научиш да възприемеш един свят без лидери. Никой индивид не е облечен в повече власт от всеки друг.

– Така си е – отвърна Робин. – Значи никога не си гласувал?

„Уелингтънският херцог“ в Хакни бе препълнен тази събота вечер, но в сгъстяващия се мрак беше още топло и на десетината-петнайсет приятели на Флик и нейни другари от СМОСО не им пречеше да стоят скупчени на тротоара край Болс Понд Роуд и да пият, преди да се отправят към апартамента на Флик за парти. Мнозина от групата държаха пазарски пликчета с евтино вино и бира.

Анархистът се разсмя и поклати глава. Беше млад, с руси расти и много пиърсинги и на Робин й се стори, че го разпознава от суматохата в тълпата във вечерта на приема за параолимпийците. Вече й бе показал канабиса, който щеше да е неговият принос към общата веселба на купона. Робин, чийто опит с дрога се ограничаваше до две дръпвания от джойнт в отдавнашните години на прекъсналия й без време престой в университета, прояви престорен интерес на вряла и кипяла.

– Колко си наивна – говореше й той сега. – Гласуването е един от алабализмите на демокрацията! Безсмислен ритуал, целящ да убеди масите, че имат думата и някакво влияние! Просто червените и сини торита са направили сделка за поделяне на властта.

– И какъв е отговорът тогава, да не гласуваме? – поинтересува се Робин, като крепеше почти пълната си чаша светла бира.

– Организиране на общността, съпротива и масов протест – заяви анархистът.

– И кой я организира?

– Самите общности. Промили са ти мозъка, ей – повтори отново анархистът, като смекчи грубите си думи с усмивка може би защото харесваше простодушната откровеност на йоркшърската социалистка Боби Кънлиф. – За да мисиш, че имаме нужда от лидери, а хората сами могат да се командват, щом веднъж се пробудят.

– А кой ще ги пробуди?

– Активистите – отсече той и се шляпна по кльощавите гърди. – Те не са такива заради пари или власт, искат да дадат сила на народа, не да го контролират. Дори профсъюзите... без да се засягаш – каза той, защото знаеше, че бащата на Боби Кънлиф е бил профсъюзен деятел – имат същите властови структури и водачите им подражават като маймуни на правителството...

– Добре ли си, Боби? – попита Флик, като я побутна встрани от общата група. – Тръгваме след минута, такива са последните нареждания. Какво й говориш, Алф? – добави тя със следа от тревога.

След дълга събота в бижутерския магазин и споделени разкази (от страна на Робин напълно измислени) за любовния им живот Флик бе напълно очарована от Боби Кънлиф дотолкова, че собственият й говор вече беше белязан с йоркшърски акцент. Към края на следобеда вече й бе отправила двойна покана, първо, за тазвечершния купон, второ, в случай че приятелката й Хейли се съгласеше, да се настани като съквартирантка в стаята й, след като половината от нея неотдавна бе овакантена от някоя си Лора. Робин бе приела и двете, проведе телефонния си разговор със Страйк и се съгласи с предложението на Флик, при положение че Вещицата я нямаше, да затворят магазина по-рано.

– Тъкмо ми обясняваше как татко не е бил по-добър от капиталист – отвърна Робин.

– По дяволите, Алф – смъмри го Флик, а анархистът със смях отричаше.

Групата пое по тротоара във вечерта към апартамента на Флик. Въпреки очевидното си желание да продължи да осветлява Робин с начални познания за света без лидери, анархистът беше избутан от Флик, която тръгна редом с Робин, нетърпелива да й говори за Джими. На десет метра пред тях един пълничък и брадат марксист дюстабанлия, представен на Робин като Дигби, вървеше сам и водеше компанията към купона.

– Съмнявам се, че Джими ще дойде – каза тя на Робин, която остана с впечатлението, че Флик се въоръжава срещу разочарование. – В лошо настроение е. Тревожи се за брат си.

– Защо, какво му е?

– Шизофренично афективно нещо си – отвърна Флик. Робин беше сигурна, че Флик знае точния термин, но изправена пред истински член на работническата класа, предпочете да се престори на невежа. Вече се бе изпуснала следобед, че е започнала курс в университета, очевидно съжаляваше за това и все по-силно имитираше изговора на новата си приятелка. – Абе, не знам, подвластен е на налудничави вярвания.

– Какви например?

– Мисли, че има правителствен заговор срещу него, ей такива неща – отвърна Флик и се засмя леко.

– Леле майко – ахна Робин.

– Да, сега е в болница. Причини много ядове на Джими – заяви Флик. После тикна в устата си тънка ръчносвита цигара и я запали. – Да си чувала за Корморан Страйк?

Изрече името, сякаш то бе още едно медицинско състояние.

– Кой?

– Частен детектив – поясни Флик. – Често го пишат по вестниците. Помниш ли Лула Ландри, модела, дето падна от прозорец?

– Смътно – отвърна Робин.

Флик погледна през рамо да се увери, че анархистът Алф е далеч и не може да ги чуе.

– Били е ходил при него.

– И защо, по дяволите?

– Ами защото е откачалка, не внимаваш – отвърна Флик и пак се позасмя. – Мисли, че е видял нещо преди години...

– Какво? – попита Робин и се смъмри, че малко избърза.

– Убийство – отвърна Флик.

– Божичко.

– Естествено, нищо такова не е видял – додаде Флик. – Всичко това са щуротии. Видял е нещо наистина, но никой не е умрял. Джими е бил там, той знае. Та така, Били отишъл при оня гадняр детектива и сега не можем да се отървем от него.

– Как така?

– Той преби Джими.

– Детективът?

– Ами да. Проследил го на протест, който бяхме организирали, наби го, направи така, че да арестуват Джими.

– Да му се не види – ахна Боби Кънлиф.

– Дълбоката държава, туй то. Бил е в армията. За кралицата, за националния флаг и ей такива ми ти простотии. С Джими имахме нещо срещу министър на консерваторите...

– Сериозно ли?

– Да – кимна Флик. – Не мога да ти кажа какво, но беше сериозно и тогава Били взе че всичко провали. Прати Страйк да души около нас, а той вероятно е влязъл във връзка с...

Тя млъкна внезапно и проследи с поглед малка кола, която мина покрай тях.

– За момент си помислих, че е Джими. Но не е. Забравих, че колата му не е в движение.

Настроението й отново се понижи. По време на кротките периоди в магазина този ден Флик беше разправила на Робин историята на отношенията им с Джими, която с безкрайните скандали, примирия и преговори напомняше тази на размирна територия. Като че така и не бяха стигнали до споразумение за статуса на връзката им и всеки временен договор се бе разпадал под ударите на скандали и изневери.

– Яко си хлътнала по него, ако питаш мен – заяви Робин, която през целия ден бе следвала предпазлива политика да се помъчи да саботира лоялността на Флик, която младата жена смяташе, че дължи на неверния Джими, с надеждата да я предразположи към откровения.

– Де да беше така просто – отвърна Флик, отново заговорила с псевдойоркшърския акцент, който бе възприела към края на деня. – Не че искам да съм омъжена или нещо такова – тя се изсмя при самата мисъл за подобно нещо, – той може да спи с когото си иска, а също и аз. Такава е уговорката и мен ме устройва.

Вече беше обяснила на Робин в магазина, че се идентифицира едновременно с неопределен пол и като пансексуална, тъй като моногамията в основата си била едно оръдие за патриархално потисничество, реплика, за която Робин подозираше, че оригинално принадлежи на Джими. Известно време вървяха в мълчание. В сгъстяващия се мрак влязоха в подлез и Флик подхвърли с искрица въодушевление:

– Не е като да съм се оставила без развлечения.

– Радвам се да го чуя – каза Робин.

– На Джими няма да му стане драго, ако научи за всичките.

Дюстабанлията марксист, който вървеше пред тях, извърна глава при тези думи и на светлината на улична лампа Робин го видя как се подсмихна, очевидно чул изреченото от Флик. Тя като че не забеляза, заета да изрови ключовете си от дъното на пълната с боклуци пощальонска чанта.

– Пристигнахме – обяви Флик и посочи към три светещи прозореца над малък спортен магазин. – Хейли се е върнала вече. Дано се е сетила да ми скрие лаптопа.

До апартамента се стигаше през заден вход по студено и тясно стълбище. Още от първото стъпало се чуваше „Негри в Париж“ и като стигнаха до площадката, видяха, че паянтовата входна врата е отворена, а група хора стояха облегнати край стените в коридора и си поделяха огромен джойнт.

„Какво са петдесет бона за нехранимайко като мен“, рапираше Джей-Зи от слабоосветения апартамент.

Около дузината новодошли завариха доста много пристигнали вече купонджии. Удивително бе колко много хора бяха успели да се поберат в тясното жилище, което очевидно се състоеше само от две спални, миниатюрна баня с душ и кухничка с размерите на шкаф.

– Използваме за танци стаята на Хейли, тя е най-голямата, там ще живееш с нея – викна Флик в ухото на Робин, докато си пробиваха път към тъмната стая.

Осветена само от две редици лампички за украса, както и от ярките правоъгълници на включените телефони на онези, проверяващи съобщенията си и социалните медии, стаята вече бе пълна с хора и напоена с миризмата на канабис. Четири млади жени и мъж успяваха да танцуват в средата й. След като очите на Робин постепенно привикнаха към сумрака, тя видя очертанията на кушетка, върху която седяха няколко души и споделяха джойнт. Различи също флага в цветовете на дъгата на „Лесбийки, Гейове, Бисексуални и Транссексуални“, както и плакат на сериала „Истинска кръв“ с Тара Торнтън на стената зад тях.

Джими и Баркли вече бяха претърсили основно този апартамент за листчето, което Флик беше откраднала от Чизъл, и не го бяха открили, напомни си Робин, като се взираше в тъмното за евентуални скривалища. Робин се почуди дали Флик не го държеше постоянно у себе си, но на Джими нямаше как да не му е хрумнало, а при все твърденията на Флик за пансексуалност Робин бе убедена, че Джими е в по-добра позиция от нея самата да убеди Флик да се разсъблече. Всъщност тъмнината би могла да помогне на Робин незабелязано да бръкне под матраците и под килима, но пък купонът бе толкова многолюден, че тя се усъмни да има такава възможост, без да привлече нечие внимание към странното си поведение.

– ...да намерим Хейли! – викна Флик в ухото на Робин и тикна в ръката й кутийка със светла бира, след което двете се промъкнаха до стаята на Флик.

Тя изглеждаше още по-малка, отколкото бе в действителност, защото всеки сантиметър от стените бе покрит с политически плакати и брошури, като преобладаваха оранжевият цвят на СМОСО и онези в черно и червено на Реалната социалистическа партия. Върху матрака, поставен на пода, бе метнат гигантски палестински флаг.

В стаята, осветена само с една крушка, вече имаше петима души. Две млади жени, едната бяла, другата чернокожа, лежаха прегърнати на матрака, а брадатият Дигби седеше до тях на пода и им говореше. Две момчета тийнейджъри някак неловко се бяха облегнали на стената и хвърляха крадешком погледи към момичетата на леглото, а главите им бяха сближени, докато свиваха джойнт.

– Хейли, това е Робин – обяви Флик. – Интересува се от половината на Лора в стаята.

Двете момичета отправиха погледи към тях. Отговори високата, с обръсната отстрани глава платинена блондинка със сънлив поглед:

– Вече казах на Шанис, че може да се нанесе.

Звучеше дрогирана, а дребното чернокожо момиче в прегръдките й я целуна по шията.

– О, дявол го взел – промърмори Флик и се обърна загрижено към Робин. – Съжалявам.

– Е, нищо, опита се – отвърна Робин, като разиграваше смелост пред лицето на разочарованието.

– Флик – подвикна някой от коридора, – Джими е долу.

– О, мамка му – изруга Флик, но Робин видя как лицето й се озари от оживление. – Чакай тук – поръча тя на Робин и разбута хората в коридора да мине.

Буги маце, гепи я за ръката, звучеше рапът на Джей-Зи от другата стая.

Като имитираше интерес към разговора на Дигби с момичетата на матрака, Робин се хлъзна по стената да седне на покрития с ламинат под и пийна бира, докато крадешком оглеждаше стаята на Флик. Очевидно бе подреждана за партито. Нямаше гардероб, но на една релса край стената висяха горни дрехи и някоя и друга рокля, а тениските и пуловерите бяха сгънати надве-натри и струпани в ъгъла. Джими и Баркли трябва да бяха претърсили грижливо това помещение. Робин се запита дали се бяха сетили да проверят зад всичките листовки и плакати по стените. Уви, дори да не го бяха направили, нямаше как да тръгне да ги откача сега.

– Вижте, това са базисни предпоставки – говореше Дигби на двете момичета. – Ще се съгласите, че капитализмът зависи отчасти от ниското заплащане на труда на жените, нали? Така че, за да бъде феминизмът ефективен, трябва да почива на марксизма, двете са взаимносвързани.

– Патриархалността е нещо повече от капитализъм – посочи Шанис.

С крайчеца на окото си Робин видя как Джими си пробива път през коридора, преметнал ръка през шията на Флик, а тя изглеждаше по-щастлива, отколкото през цялата вечер досега.

– Потисничеството над жените е неразривно свързано с тяхната неспособност да се влеят в работната сила – обяви Дигби.

Хейли със сънливите очи се освободи от Шанис, за да протегне ръка към облечените в черно тийнейджъри в негласна молба. Те й подадоха джойнта над главата на Робин.

– Съжалявам за стаята – завалено изрече Хейли на Робин след продължително всмукване. – Мъка е да си намериш местенце в Лондон, нали?

– Адска мъка – потвърди Робин.

– ...защото вие искате да вплетете феминизма в по-обхватната идеология на марксизма.

– Не е необходимо вплитане, ако целите са идентични! – засмя се снизходително Дигби.

Хейли поднесе джойнта на Шанис, но тя отказа с махване на ръка.

– И къде сте вие, марксистите, когато ние оспорваме идеала за хетеронормативното семейство? – предизвикателно запита тя Дигби.

– Ха така, кажи му го – вяло я подкрепи Хейли, притисна се по-плътно до Шанис и тикна джойнта в ръката на Робин, която директно го предаде на момчетата. Колкото и заинтригувани да бяха от лесбийките, те излязоха стаята, за да огледат наличните възможности за дрога.

– Лепвали са ми се няколко такива – каза Робин и се надигна, но никой не слушаше.

Дигби се възползва от възможността да надникне под късата й черна рокля, когато тя мина покрай него към един скрин. Под прикритието на все по-разгорещения дебат за феминизма и марксизма и придала си вид на носталгичен интерес, Робин повдигна и върна по местата им всяко от плюшените животинчета на Флик, като опипваше пълнежа в тях. Никое нямаше вид да е било разпорвано, та вътре да бъде тикнато листче хартия.

С леко чувство на безнадеждност тя се върна в тъмния коридор, където хората стояха плътно един до друг, а някои бяха чак на стълбищната площадка.

Едно момиче думкаше по вратата на банята.

– Хайде, стига сте се чукали вътре, трябва да се изпикая! – викна тя, с което развесели близкостоящите.

Това си е умряла работа.

Робин се вмъкна в кухничката, не по-голяма от две съединени телефонни кабини, където се бе настанила двойка. Момичето седеше в скута на момчето, прекрачило го от двете страни, а той бе пъхнал ръка под полата й, докато тийнейджърите ровеха в притесненото пространство да открият нещо за ядене. Като се преструваше, че си търси питие, Робин разбутваше кенчета и бутилки и хвърляше око към младежите, бърникащи из шкафовете. Почуди се доколко надеждно скривалище можеше да бъде кутия с овесени ядки.

Тъкмо когато се канеше да излезе, на прага се появи Алф, анархистът, не много по-надрусан, отколкото беше в пъба.

– Ето я и нея – обяви той високо, като се мъчеше да я фокусира, – щерката на профсъюзния водач.

– Същата – потвърди Робин, докато от втората спалня Д’бандж пееше „Оливър, Оливър, Оливър Туист“.

Опита се да се шмугне под ръката на Алф, но той я свали надолу и прегради изхода й от кухнята. Евтиният под от ламинат вибрираше от тропота на неразколебаните танцуващи в стаята на Хейли.

– Много си секси – сподели Алф. – Позволено ли ми е да го кажа? Влагам най-дълбок феминистки смисъл. – И се разсмя.

– Благодаря – отговори Робин, като при втория си опит успя да го заобиколи и да се върне в тесния коридор, където отчаяното момиче още блъскаше по вратата на банята.

Алф улови ръката на Робин и изрече нещо неразбираемо в ухото й. Когато се отдръпна, пудрата й за коса бе оставила черно петно върху потния му нос.

– Какво? – попита Робин.

– Казах, искаш ли да си намерим по-тихо местенце, та да си поприказваме още?

Но тогава Алф видя някой, застанал зад нея.

– Как е, Джими?

Найт беше дошъл в коридора. Той се усмихна на Робин и се облегна на стената. Пушеше и държеше кутийка с бира. Беше с десет години по-стар от повечето присъстващи и някои от момичетата оглеждаха крадешком фигурата му във впита черна фланелка и джинси.

– И ти ли чакаш за кенефа? – попита той Робин.

– Да – отвърна Робин, защото това й се стори най-лесният начин да се откачи и от Алф анархиста, и от Джими, ако възникнеше необходимост. Пред отворената врата към стаята на Хейли видя Флик да танцува, вече напълно доволна от живота, готова да се засмее на всичко, което й кажеха.

– Флик каза, че баща ти бил профсъюзен деятел – заговори Джими на Робин. – Миньор, нали така?

– Да – кимна Робин.

– Ама хайде вече, мамка му! – викна момичето, тропащо по вратата на банята. Запристъпва отчаяно от крак на крак в продължение на няколко секунди, после се отправи навън от апартамента.

– Има контейнери за боклук вляво! – услужливо подвикна друго момиче зад нея.

Джими се наведе по-близо към Робин, та тя да го чува през боботещите басове. Изражението му, доколкото можеше да види, бе добродушно и съчувствено.

– Починал бил, така разбрах. Флик каза, че от белодробна болест.

– Да – потвърди Робин.

– Съжалявам – тихо каза Джими. – И аз преживях нещо подобно.

– Наистина ли? – попита Робин.

– Да, майка ми. И тя си отиде от белодробно заболяване.

– Свързано с работата й ли?

– Азбестоза – уточни Джими и дръпна от цигарата си. – Днес не би се случило, приеха закони. Тогава бях на дванайсет, а брат ми на две, дори не я помни. Без нея старецът ми се пропи до смърт.

– Лоша работа – промълви Робин. – Съжалявам.

Джими издуха дима встрани от лицето й и направи гримаса.

– Лика-прилика сме – и чукна кенчето си с бира в това на Робин. – Ветерани на класовата война.

Алф анархистът се отдалечи с малко нестабилна походка и изчезна в тъмната стая, пронизвана от светлините на гирляндите с лампички.

– Семейството ви получи ли компенсация? – осведоми се Джими.

– Опитахме се – отвърна Робин. – Мама още ходи по мъките.

– Желая й късмет – вдигна Джими кенчето си и отпи. – Много късмет ще й трябва.

После удари силно с юмрук по вратата на банята.

– Забързайте се, дявол го взел, хората чакат тук – викна той.

– Може на някого да му е прилошало – предположи Робин.

– Не, на някого му се е прищяло оправяне накрак – увери я Джими.

Дигби излезе от стаята на Флик. Изглеждаше вкиснат.

– Очевидно съм оръдие на патриархално потисничество – обяви той на висок глас.

Никой не се засмя. Дигби се почеса по корема под фланелката си, на която Робин чак сега забеляза, че бе изобразен Граучо Маркс, и влезе в стаята, където танцуваше Флик.

– Оръдие е и още как – промърмори Джими на Робин. – Последовател на Рудолф Щайнер. Не проумява как никой вече не раздава звездички за старание.

Робин се засмя, но не и Джими. Очите му се задържаха вперени в нейните една идея твърде дълго, докато вратата на банята се открехна и отвътре надзърна пълничко зачервено момиче. Зад нея се появи мъж с проскубана сива брада, който си нахлупваше маоистки каскет.

– Лари, ах ти, дърт мръснико – ухили му се Джими, а изчервеното момиче се шмугна покрай Робин и се скри в стаята, където бе влязъл Дигби.

– Добър вечер, Джими – поздрави възрастният троцкист със скромна усмивка и също излезе от банята под одобрителните възгласи на младежите наоколо.

– Влизай – подкани Джими Робин, като й задържа вратата отворена и блокира достъпа на всички други, опитващи се да я изпреварят.

– Благодаря – каза тя и влезе в банята.

Ярката светлина на луминесцентната лампа бе ослепителна след сумрака в останалата част на апартамента. В банята едва имаше място да застане човек помежду най-малката душ кабина, която Робин беше виждала, с мръсна прозрачна завеса, увиснала незакачена на половината кукички, и миниатюрна тоалетна чиния, в която плуваха подгизнали салфетки и угарки. В плетеното кошче проблясваше използван кондом.

Над умивалника имаше паянтови полици, отрупани с наполовина използвани опаковки с козметични и санитарни продукти, така сгъчкани, че едно докосване можеше да ги събори всичките.

Споходена от внезапна идея, Робин се приближи към тези полици. Припомни си как самата тя бе разчитала на невежеството и погнусата на повечето мъже към всичко, свързано с менструацията, когато скри подслушвателните устройства в кутия от тампони. Очите й бързо обходиха тубичките с шампоан и балсам с марки от супермаркети, мръсна гъба, два евтини дезодоранта и няколко доста похабени четки за зъби в нащърбена чаша. Много внимателно Робин измъкна кутия за тампони, в която се оказа, че е останал само един. Когато я връщаше на мястото й, забеляза крайче от пластмасова опаковка, тикната зад шампоаните и душ гел с плодов аромат.

С лумнало вълнение тя се пресегна и предпазливо измъкна пакетчето, като се стараеше да не размести нещо.

Някой затропа по вратата.

– Ще се пръсна! – викна ново момиче.

– Ей сега! – отвърна й високо Робин.

Две обемисти дамски превръзки в неромантични индивидуални опаковки с надпис „За много обилно течение“: тъкмо такива, които никоя млада жена не би ти откраднала с оглед на оскъдното си облекло. Робин ги извади. В първата не видя нищо странно. Но втората изшумоля и когато Робин я огледа по-внимателно, видя, че опаковката е разрязана с бръснарско ножче. Провря пръст вътре и напипа дебела, сгъната няколко пъти хартия, която извади и разгъна.

Беше от същата, на която Кинвара бе написала бележката си за сбогом, с името „Чизъл“ гравирано отгоре, а под него розата на Тюдорите, подобна на капка кръв. Няколко отделни думи и фрази бяха надраскани с четливия гъст почерк, който Робин тъй често бе виждала в офиса на Чизъл, а по средата една дума бе заобиколена с кръг, очертан няколко пъти.

Ебъри Стрийт 251

Лондон

SW1W

Блан дьо блан

Сузуки

Майка?

Бил

Odi et amo. quare id faciam fortasse requiris.

nescio, sed fieri sentio et excrucior.

Като едва дишаше от възбуда, Робин извади телефона си, направи няколко снимки на бележката, после я сгъна отново, върна я в дамската превръзка и постави пакета на предишното му място върху полицата. Опита се да промие тоалетната, но тя беше задръстена и постигна само това, че водата застрашително се надигна в чинията и завъртя угарките и салфетките във вихър.

– Прощавай – каза Робин, когато отвори вратата. – Тоалетната е запушена.

– Здраве да е – отвърна нетърпеливата пияна млада жена отвън. – Ще пикая в мивката.

Провря се покрай Робин и затръшна вратата.

Джими още стоеше отвън.

– Мисля да вдигам гълъбите – осведоми го Робин. – Всъщност дойдох само да проверя дали стаята е свободна, но някой ме е изпреварил.

– Жалко – подхвърли лековато Джими. – Ела на събрание някой път. Ще приемем на драго сърце съмишленичка от севера.

– Да, може да го направя – отвърна Робин.

– Какво да направиш?

Беше се появила Флик с бутилка „Будвайзер“ в ръка.

– Да дойде на събрание – поясни Джими и извади нова цигара от пакета си. – Права беше, Флик, момичето си го бива.

Джими придърпа Флик към себе си и я целуна по темето.

– Да, бива си я – усмихна се Флик с искрена сърдечност и обви ръка около кръста на Джими. – Ела на следващия ни купон, Боби.

– Да, може – отвърна Боби Кънлиф, дъщерята на профсъюзния деятел, сбогува се с тях и си проби път през коридора към студеното стълбище.

Дори видът и вонята на един от облечените в черно тийнейджъри, който повръщаше обилно до самия вход, не можаха да потушат тържествуването на Робин. Неспособна да чака, тя прати на Страйк снимката с бележката на Джаспър Чизъл, докато вървеше бързо към автобусната спирка.

52

„Мога да ви уверя, че сте изцяло на погрешна следа, госпожице Уест.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Страйк беше заспал с дрехите и несвалена протеза върху покритото легло в мансардната му спалня. Картонената папка, съдържаща всичко, отнасящо се до случая „Чизъл“, лежеше на гърдите му и леко се повдигаше и снижаваше при хъркането му, докато той сънуваше, че вървят хванати за ръце с Шарлот през празната Чизъл Хаус, която бяха купили заедно. Висока, стройна и красива, тя вече не беше бременна. Зад нея се стелеше аромат на „Шалимар“ и черен шифон, но взаимното им щастие се изпаряваше във влажния студ на занемарените помещения, през които минаваха. Кое ли бе подсказало безразсъдното донкихотовско решение да купят тази обвеяна от течение къща с лющещи се стени и висящи от тавана жици?

Силният звън за пристигнало съобщение изтръгна Страйк от съня му. За част от секундата той регистрира факта, че е сам в таванската си стая, нито собственик на Чизъл Хаус, нито любовник на Шарлот Рос, преди да потърси опипом телефона, върху който бе легнал, напълно убеден, че ще зърне есемес от Шарлот.

Сбъркал беше: когато се втренчи неразсънен в екрана, зърна там името на Робин, при това беше един през нощта. Забравил за момент, че тя беше на купон у Флик, той се изправи забързано до седнало положение, при което папката върху гърдите му се плъзна и страниците се разпиляха по дъските на пода, докато Страйк примижа срещу снимката, пратена му току-що от Робин.

– Да му се не види.

Без да обръща внимание на бъркотията от бележки в краката си, той й позвъни.

– Здравей! – изрече Робин тържествуващо на фона на безпогрешните шумове от нощен лондонски автобус: тракането и гърменето на двигателя, стърженето на спирачки, лекото подрънкване на камбанката и задължителния пиянски смях – в случая на група млади жени.

– Как го постигна това, по дяволите?

– Аз съм жена – отвърна тя. Той отгатна по гласа й, че се усмихва. – Знам къде се крият неща, като не искаш никой да ги намери. Мислех, че спиш вече.

– Къде си? В автобус ли? Слизай веднага и хвани такси. Ще го пишем на сметката на Чизъл, ако вземеш фискален бон.

– Няма нужда...

– Прави каквото ти се казва! – повтори Страйк малко по-агресивно, отколкото бе възнамерявал, защото, макар да бе извоювала голяма победа, също така бе претърпяла наръгване с нож, когато се бе озовала сама на улицата късно през нощта преди една година.

– Добре, добре, ще взема такси – съгласи се Робин. – Прочете ли бележката на Чизъл?

– В момента я гледам – каза Страйк и превключи на високоговорител, така че да може да чете бележката на Чизъл и едновременно да говори с нея. – Дано си я оставила пак там, където си я намерила.

– Да, прецених, че така ще е най-добре.

– Категорично. И къде точно...

– В дамска превръзка.

– Божичко – възкликна стъписан Страйк. – Никога не би ми хрумнало...

– Така е, нито на Джими и Баркли им е хрумнало – потвърди Робин самодоволно. – Разчиташ ли какво пише най-отдолу? Онова, дето е на латински?

Като примижа срещу екрана, Страйк преведе:

– „Аз мразя и обичам. Защо го правя, би могло да се попита? Не знам. Просто го чувствам и това ме разпва на кръст...“ Отново Катул. Прочуто негово стихотворение.

– В университета ли си учил латински?

– Не.

– А как тогава...

– Дълга история – отвърна Страйк.

Всъщност историята за умението му да чете на латински изобщо не беше дълга, просто (за повечето хора) необяснима. Не му се щеше да я разправя посред нощ, нито имаше желание да обяснява, че Шарлот бе изучавала Катул в Оксфорд.

– „Аз мразя и обичам“ – повтори Робин. – Защо му е било на Чизъл да записва това?

– Защото го е изпитвал, да речем – предположи Страйк.

Устата му бе пресъхнала. Беше пушил твърде много, преди да заспи. Изправи се, като усещаше тялото си болезнено и сковано, и като внимателно избягваше листовете по земята, тръгна с телефона в ръка към мивката в съседната стая.

– Към Кинвара ли го е изпитвал? – попита със силно съмнение Робин.

– Докато беше около него, да си го виждала в близък контакт с друга жена?

– Не съм. Но, то се знае, той може да не говори за жена.

– Вярно – призна Страйк. – При Катул мъжката любов е в изобилие. Може би тъкмо заради това Чизъл го харесва толкова.

Той напълни керамична чаша със студена вода от крана, изпи я на един дъх, а после сложи вътре торбичка чай и включи чайника, без да откъсва очи от светещия в тъмното екран на телефона си.

– „Майка“ е зачертано – промърмори.

– Майката на Чизъл е починала преди двайсет и две години – осведоми го Робин. – Преди малко я издирих.

– Хм... „Бил“ оградено в кръг.

– Не Били – изтъкна Робин, – но след като Джими и Флик са решили, че се отнася до брат му, може хората понякога да са наричали Били „Бил“.

– Освен ако не е име, а сметка за плащане – посочи Страйк. – Или пък човка на патица... „сузуки“... „Блан дьо...“ Я почакай. Джими Найт има старо сузуки алто.

– Според Флик не е в движение.

– Да, Баркли каза, че не е минало на техническия преглед.

– Като посетихме Чизъл Хаус, отпред имаше гранд витара. Трябва да е на някого от семейството.

– Браво за тази наблюдателност – похвали я Страйк.

Той включи лампата на тавана и отиде до масата край прозореца, където беше оставил бележника и химикалката си.

– Знаеш ли – промълви Робин замислено, – май неотдавна видях някъде „Блан дьо блан“.

– Така ли? Пила си шампанско? – попита Страйк и седна, за да нахвърля бележки.

– Не, но... да, сигурно съм го видяла на етикет върху вино. Блан дьо блан... какво означава? „Бяло от бели“?

– Да – потвърди Страйк.

В продължение на минута никой не проговори и двамата гледаха бележката.

– Знаеш ли, не ми е драго да го кажа, Робин – произнесе се Страйк най-накрая, – но според мен най-интересното на тази бележка е, че Флик я е държала скрита. Прилича на списък със задачи. Не виждам нищо, което да доказва незаконно деяние или да предполага основание за изнудване или убийство.

– „Майка“ е зачертано – повтори Робин, сякаш решена да изтръгне смисъл от кратките и неразбираеми думи. – Майката на Джими Найт е умряла от азбестоза. Той ми го каза на купона на Флик.

Страйк почука леко с върха на химикалката върху бележника си замислен, докато Робин не изрече на глас въпроса, който занимаваше и него.

– Ще се наложи да съобщим на полицията за това, нали?

– Да, така е – отвърна Страйк и потърка очи. – Доказателство е, че тя е имала достъп до къщата на Ебъри Стрийт. За съжаление, това означава, че ще трябва да те изтеглим от бижутерския магазин. Щом от полицията претърсят банята, няма да й отнеме дълго да съобрази кой ги е пратил.

– По дяволите – огорчи се Робин. – Наистина бях започнала да й влизам под кожата.

– Да – съгласи се Страйк. – Това е проблемът, когато нямаш официална позиция в разследването. Много бих дал да мога да съм с Флик в стая за разпити. Този проклет случай... – Той се прозя. – Цяла вечер четох досието. И тази бележка е като всичко друго, повече повдига въпроси, отколкото дава отговори.

– Почакай – каза Робин и той чу шумове от движение. – Прощавай, Корморан, ще слизам тук, виждам стоянка на такси...

– Добре. Чудесна работа тази вечер. Ще ти се обадя утре. Тоест по-късно днес.

Когато тя затвори, Страйк остави цигарата си в пепелника, върна се в спалнята си да събере пръснатите бележки от пода и ги отнесе в кухнята. Игнорира заврелия чайник, извади бира от хладилника, настани се до масата с папката пред него, после му хрумна да отвори прозореца до себе си на няколко сантиметра, за да пусне свеж въздух в стаята, и продължи да пуши.

Военната полиция го бе обучила да организира разпити и находки в три широки категории: хора, места и неща, и Страйк бе прилагал тъкмо този изпитан стар принцип върху случая с Чизъл, преди да заспи на леглото си. Сега разпростря съдържанието на досието върху кухненската маса и отново се залови за работа, а през прозореца лъхна студен нощен ветрец, напоен с бензинови пари, и от него ъгълчетата на снимките и хартиите потрепнаха.

– Хора – промърмори Страйк.

Преди да заспи, бе съставил списък на хората, които най-много го интересуваха във връзка със смъртта на Чизъл. Сега видя, че несъзнателно е подредил имената според степента им на обвързаност с изнудването на покойния. Името на Джими Найт оглавяваше списъка, следвано от това на Герайнт Уин, после идваха онези, които Страйк приемаше като респективните им заместници – Флик Пърдю и Аамир Малик. Следващата беше Кинвара, която бе знаела, че Чизъл е изнудван и защо; Дела Уин, чиято възбрана бе задържала изнудването извън медиите, но чиято точна степен на ангажираност в историята иначе бе неизвестна на Страйк; после Рафаел, който по всички параграфи бе незапознат със стореното от баща му и със самото изнудване. Накрая на списъка стоеше Били Найт, чиято единствена известна връзка с изнудването бе, че е роден брат на основния изнудвач.

Защо, запита се Страйк, бе подредил имената в този конкретен ред? Нямаше доказана връзка между смъртта на Чизъл и изнудването, освен, разбира се, ако заплахата да бъде изобличен за неизвестното си престъпление наистина не бе подтикнала Чизъл към самоубийство.

После на Страйк му хрумна, че се появяваше различна йерархия, ако обърнеше листа наопаки. В този случай Били идваше на първо място, човек, търсещ не пари или опозоряването на някого, а истина и справедливост. При този обърнат ред Рафаел се явяваше втори с неговата странна и за Страйк недостоверна история, че е пратен при мащехата си в сутринта на бащината си смърт и за когото Хенри Дръмънд неохотно твърдеше, че крие някакъв достоен мотив, засега неизвестен. Дела се вдигаше до трето място, жена, радваща се на масово уважение заради безукорния й морал и чиито действителни мисли и чувства спрямо съпруга й изнудвач и жертвата му си оставаха в тайна.

Докато четеше списъка отзад напред, на Страйк му се струваше, че връзката на всеки заподозрян с покойния ставаше по-сурова, по-подвластна на делови мотиви, докато накрая идваше Джими Найт с гневното му настояване за четиресет хиляди лири.

Страйк продължаваше да се взира в списъка с имена, сякаш внезапно можеше да види нещо, изникващо от гъстия ръбат почерк, също както нефокусираният поглед може да открие 3D образ, скрит в серия от яркооцветени точки. Ала всичко, което му хрумна, бе фактът, че имаше необичаен брой двойки, свързани със смъртта на Чизъл: партньори – Герайнт и Дела, Джими и Флик; сестри и братя – Изи и Физи, Джими и Били; дуетът изнудвачи – Джими и Герайнт; десните им ръце – Флик и Аамир. Това оставяше двама души, които оформяха чифт на базата на това, че бяха изолирани от иначе сплотеното семейство: вдовицата Кинвара и Рафаел, разочароващия син аутсайдер.

Страйк несъзнателно почука с химикалката си върху листа. Двойки. Цялата история бе започнала с двойка престъпления: изнудването на Чизъл и твърдението на Били за детеубийство. Той се бе опитвал да открие връзката между тях от самото начало, неспособен да повярва, че това можеха да бъдат напълно отделни случаи, макар на пръв поглед единствената връзка да беше кръвната между братята Найт.

Обърна страницата и прегледа бележките си, озаглавени „Места“. След като прекара няколко минути да изучава написаното относно достъпа до къщата на Ебъри Стрийт и местоположението, в някои случаи неизвестно, на всеки от заподозрените в часа на смъртта на Чизъл, той си отбеляза напомняне, че все още не е получил от Изи телефонния номер на Теган Бутчър, момичето, работещо в конюшнята, което би могло да потвърди, че Кинвара е била в дома си в Улстоун, докато Чизъл се е задушавал в полиетиленов плик в Лондон.

Следваше страница с наслов „Неща“. Той остави химикалката и разпростря на масата снимките на Робин така, че те образуваха колаж на сцената на смъртта. Отново огледа лъщящия златен предмет в джоба на мъртвеца, огънатата сабя, полускрита в сенките, изправена в ъгъла на стаята.

На Страйк му изглеждаше, че разследваният от него случай е засипан от предмети, открити на изненадващи места: сабята в ъгъла, хапчетата лахесис на пода, дървения кръст сред копривата в долчинката, контейнера с хелий и гумена тръбичка в къща, където никога не се бе провеждало детско парти, но умореният му ум не откриваше нито отговори, нито модел тук.

Накрая Страйк допи бирата, метна кутийката през стаята в кухненското кошче, обърна на празен лист в бележника си и започна да подготвя списък от задачи за неделята, от която два часа вече бяха изминали.

1.Обади се на Уордъл

Бележка с текст, открита в апартамента на Флик.

Ъпдейт за полицейското разследване, ако е възможно.

2.Обади се на Изи

Покажи и откраднатата бележка.

Питай: откри ли се щипката за банкноти на Фреди?

Телефонният номер на Теган?

Нужен е телефонен номер на Рафаел.

Поискай, ако е възможно, номера на Дела Уин.

3.Обади се на Баркли

Въведи го в курса.

Отново да покрие Джими и Флик.

Кога Джими ще посети Били?

4.Обади се в болницата

Опитай се да уредиш разговор с Били, когато Джими го няма там.

5.Обади се на Робин

Да уреди интервю с Рафаел.

6.Обади се на Дела

Опит за среща и разговор.

След като помисли малко, дописа още нещо в списъка.

7.Купи торбички чай/бира/хляб

Страйк подреди спретнато досието на Чизъл, изпразни преливащия пепелник в боклука, отвори прозореца по-широко, за да пусне повече от студения чист въздух, отиде да се изпикае за последно, изми си зъбите, изключи лампите и се върна в спалнята си, където още светеше нощната лампа.

Със защита, отслабена от бирата и умората, спомените, които се бе постарал да удави в работа, нахлуха на преден план в съзнанието му. Докато се събличаше и сваляше протезата си, улови се, че си преповтаря всяка дума, казана му от Шарлот на масата за двама във „Франкос“, припомняше си изражението на зелените й очи, аромата на „Шалимар“, стигащ до него през чесновите миризми в ресторанта, тънките й бели пръсти, играещи си със солетите.

Пъхна се между студените чаршафи в леглото и с длани под главата се взря в мрака. Щеше му се да изпитва безразличие, но в действителност егото му възторжено бе подскочило заради факта, че тя бе изчела писаното за всичките му случаи и че си бе мислила за него в леглото с мъжа си. Сега обаче разумът и опитът бяха запретнали ръкави, готови да извършат професионална аутопсия на разговора, като методично ексхумираха безпогрешните знаци за вечния стремеж на Шарлот да шокира и очевидно ненаситната й потребност от конфликт.

Да изостави титулувания си съпруг и новородените си деца заради прочут еднокрак детектив със сигурност щеше да е коронното й постижение в кариера, отдадена на съсипване. Тя хранеше почти патологична ненавист към рутината, отговорностите и задълженията и бе саботирала всяка възможност за трайност и уседналост, преди да се е изправила пред заплахата от скука или компромис. Страйк знаеше всичко това, защото я бе познавал по-добре от всяко друго човешко същество и беше наясно, че финалната им раздяла бе дошла в момент, когато трябваше да се направи истинска саможертва и да се предприеме труден избор.

Но той знаеше също – и това знание бе като неунищожима бактерия в рана, която й пречеше да заздравее, – че тя го обичаше, както не бе обичала никой друг. Разбира се, скептичните приятелки и съпруги на приятелите му, никоя от които не бе харесвала Шарлот, му бяха казвали неведнъж: „Това, което тя ти сервира, не е любов“ или „Не е приятно за ухото, Корм, но откъде знаеш, че не е казвала точно същото на другите, с които е била?“. Такива жени виждаха увереността му, че Шарлот го обича, като заблуда или самомнителност. Те не бяха присъствали при онези мигове на пълно блаженство и взаимно разбиране, които бяха останали най-прекрасните в живота на Страйк. Двамата бяха споделяли шеги, неразбираеми за всички околни, изпитвали бяха взаимна потребност един от друг, притегляла ги през всичките шестнайсет години.

Тя бе отишла от него право в обятията на мъж, избран специално най-силно да нарани Страйк, и наистина той бе наранен, защото Рос бе абсолютна негова антитеза и беше ходил с Шарлот, преди изобщо тя и Страйк да се познават. Но Страйк си оставаше убеден, че бягството й при Рос беше акт на самозапалване, извършен единствено за зрелищен ефект, ритуалът на вдовицата „сати“, изпълнен в стил „Шарлот“.

Difficile est longum subito deponere amorem,

Difficile est verum hoc qua lubet efficias.

Трудно е отведнъж да се отърсиш от дълга любов,

трудно, но е нещо, което трябва да сториш.

Страйк изключи лампата, затвори очи и отново потъна в неспокойни сънища за празната къща, където квадрати от неизбелели тапети бяха станали свидетели на махането на нещо стойностно, само че този път вървеше сам със странното усещане, че е наблюдаван от скрити очи.

53

„И тогава, накрая – трогателното нещастие на нейната победа...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Робин се прибра у дома малко преди два през нощта. Изнемощяла влезе в кухнята да си приготви сандвич и забеляза на календара, окачен там, че Матю възнамерява да играе футбол по-късно сутринта. По тази причина, когато се вмъкна в леглото до него двайсет минути по-късно, нагласи алармата на телефона си за осем часа, преди да го включи на зареждане. Като част от усилието й да поддържа дружелюбна атмосфера искаше да стане сутринта и да се види с него, преди да е излязъл.

Той изглеждаше доволен, че си е направила труда да се присъедини за закуска, но когато тя попита дали той иска да иде да вика на мача за него, или да се срещнат за обяд след това, той отклони и двете предложения.

– Имам да работя над документи следобед. Не искам да пия на обяд, ще се прибера право у дома – каза той и Робин, тайничко доволна, защото бе страшно уморена, му пожела хубаво прекарване и го целуна за довиждане.

Като се опитваше да не се замисля над факта колко й олекна на сърцето, когато Матю напусна къщата, Робин се зае с пране и други домакински занимания, които продължиха до малко след пладне. Тъкмо сменяше чаршафите, и й позвъни Страйк.

– Здравей – каза му Робин и на драго сърце изостави работата си. – Някакви новини?

– Много. Готова ли си да запишеш някои неща?

– Да – отвърна Робин и забързано грабна бележник и химикалка от тоалетката си, след което седна на оголения матрак.

– Проведох няколко телефонни разговора. Първо с Уордъл. Много е впечатлен от това, че си успяла да откриеш бележката...

Робин се усмихна на отражението си в огледалото.

– Но ме предупреди как полицията няма да ни потупа по рамото, задето по думите му „подскачаме из случай, по който още се води разследване“. Помолих го да не казва откъде е получил сведението за бележката, но те знаят, че с Уордъл сме приятели, и ще съберат две и две. И все пак е неизбежно. Интересното е, че от полицията все още се тревожат за същите елементи от сцената на смъртта, които и на нас не ни дават мира, и са предприели по-щателно проучване на финансите на Чизъл.

– Търсят свидетелство за изнудване ли?

– Да, но не разполагат с нищо, защото Чизъл така и не е платил. Ето я интересната част. Миналата година Чизъл е получил необяснено плащане в брой в размер на четиресет хиляди лири. Открил отделна банкова сметка за сумата, после я похарчил за ремонтни работи по къщата.

– Получил е четиресет хиляди лири?

– Да. Кинвара и другите от семейството твърдят, че нищо не знаели. Нямали представа откъде са дошли парите, нито защо Чизъл е открил отделна сметка за тях.

– Същата сума, която Джими му е поискал – промълви Робин. – Много странно.

– Няма спор. Така че после се обадих на Изи.

– Доста ангажиран си бил – коментира Робин.

– И половината не си чула. Изи отрича да знае откъде са дошли четиресетте хиляди, но не съм сигурен дали да й вярвам. После я попитах за бележката, открадната от Флик. Скандализирана беше, че Флик се е представила за полякиня и е отишла като чистачка в дома на баща й. Направо е разтърсена. Май за пръв път взе да й минава мисълта, че Кинвара не е виновна.

– Доколкото разбирам, никога не се е срещала с така наречената полякиня.

– Правилно.

– Как тълкува бележката?

– И тя смята, че е списък с неща за правене. Предполага, че „Сузуки“ се отнася за онази гранд витара, която е била на Чизъл. Няма никакви идеи за „майка“. Единственото интересно, което измъкнах от нея, беше във връзка с „блан дьо блан“. Чизъл бил алергичен към шампанско. Карало го да става яркочервен и да хипервентилира. Странното е, че когато претърсвах кухнята в сутринта на смъртта му, там имаше голям празен кашон с етикет „Мое е Шандон“.

– Това не си ми го казвал.

– Току-що бяхме открили трупа на министър от правителството. В онзи момент празен кашон никак не ми се видя интригуващ и дори за миг не ми хрумна, че има някакво значение, преди да разговарям с Изи днес.

– Вътре имаше ли бутилки?

– Нищо, доколкото видях, а според семейството Чизъл никога не е канил гости там. След като самият той не е пиел шампанско, какво е търсил кашонът в къщата?

– Да не мислиш, че...

– Точно това мисля – заяви Страйк. – Смятам, че именно в този кашон хелият и гумената тръбичка са влезли в дома незабелязани.

– Еха – възкликна Робин, легна по гръб на неоправеното легло и се загледа в тавана.

– Много хитро. Убиецът може да му го е пратил като подарък, като е знаел, че надали ще го отвори, за да пие.

– Твърде рисковано – усъмни се Робин. – Кое би го спряло все пак да го отвори? Или да го преподари?

– Трябва да установим кога е изпратен – посочи Страйк. – Междувременно една мистерия се разреши. Щипката за банкноти на Фреди е намерена.

– Къде?

– В джоба на Чизъл. Блестящият златен предмет, който се подава там на снимката ти.

– Значи, трябва да я е открил преди смъртта си – каза Робин.

– Трудно би му било да я открие, след като е умрял.

– Ха-ха – изрече саркастично Робин. – Има и друга възможност.

– Убиецът да я е оставил у трупа? Интересно, че го казваш. Изи спомена колко изненадана била, когато се оказала у него, допускала, че когато я е намерил, е щял да й каже, тъй като вдигнал голяма олелия за нея.

– Така беше – потвърди Робин. – Чух го по телефона как беснееше по този повод. Вероятно са я прегледали за отпечатъци?

– Да. Нищо подозрително. Само неговите – но в този момент това нищо не означава. Ако е имало убиец, ясно е, че е бил с ръкавици. Попитах Изи и за огънатата сабя и се оказахме прави. Била е на Фреди. Никой не знае как се е огънала, но по нея е имало единствено отпечатъци на Чизъл. Предполагам, че е възможно Чизъл да я е свалил от стената, когато е бил пиян и в сантиментално настроение, и случайно да я е настъпил, но нищо не пречи да я е пипал убиец с ръкавици.

Робин въздъхна. Въодушевлението й от намирането на бележката явно се бе оказало прибързано.

– Значи, все така сме наникъде?

– Имай търпение – каза й Страйк, – сега идва хубавото. Изи успяла да вземе новия телефонен номер на Теган Бутчър, момичето от конюшнята, което може да потвърди алибито на Кинвара. Искам да й позвъниш. Ти няма да я стреснеш толкова, колкото аз.

Робин си записа цифрите, които Страйк й продиктува.

– След като се обадиш на Теган, искам да телефонираш на Рафаел – каза Страйк и й даде втория номер, който беше взел от Изи. – Държа да си изясня веднъж завинаги какво е имал наум сутринта, когато баща му е умрял.

– Дадено – отвърна Робин, доволна, че има нещо конкретно, което да свърши.

– Баркли се връща при Джими и Флик – каза Страйк, – а аз...

Страйк направи преднамерено драматична пауза и Робин се засмя.

– А ти?

– Ще разговарям с Били Найт и Дела Уин.

– Какво? – смая се Робин. – Как ще влезеш в болницата? А тя никога няма да се съгласи...

– Точно тук грешиш – отвърна Страйк. – Изи изрови за мен номера на Дела от книжата на Чизъл. Току-що й се обадих. Признавам, очаквах да ме прати да ида да паса...

– С по-изискана формулировка, доколкото познавам Дела – предположи Робин.

– Отначало наистина звучеше, сякаш това иска да направи – призна Страйк. – Само че Аамир е изчезнал.

– Какво? – остро попита Робин.

– Спокойно. „Изчезнал“ е думата на Дела. В действителност е напуснал онзи ден и е освободил жилището си, което ни най-малко не го квалифицира като изчезнал. Не й вдига телефона. Тя обвинява мен, защото... отново я цитирам... хубава съм я бил свършил, когато отидох да го разпитам. Твърди, че бил много крехък и чувствителен и моя щяла да е вината, ако направел някоя глупост. Така че...

– Обещал си й да го намериш в замяна на това, че тя ще отговори на въпросите ти.

– Позна от пръв път – отвърна Страйк. – Тя подскочи от радост при това предложение. Тъкмо аз съм можел да го успокоя, че нищо не го заплашва и че каквото и да съм чул от него, няма да стигне по-далеч.

– Дано той е добре – изрече загрижено Робин. – Вярно, че не ме харесваше, но това само доказва, че е по-умен от останалите. Кога ще се видиш с Дела?

– В седем часа тази вечер в къщата й в Бърмъндси. А утре следобед, ако всичко върви по план, ще разговарям с Били. Осведомих се от Баркли, че Джими не възнамерява да го посещава тогава, така че позвъних в болницата. Чакам психиатърът на Били да ми се обади за потвърждение.

– Мислиш, че ще ти позволят да го разпиташ?

– Да, разбира се, разговорът ще е под техен надзор. Интересува ги да видят колко бистър е умът му, когато приказва с мен. Отново си пие лекарствата и има голямо подобрение, но пак разправя историята за удушеното дете. Ако психиатричният екип е на едно мнение, утре ще го посетя в охраняваното отделение.

– Ами чудесно. Добре е нещата да вървят напред. Бог е свидетел, че ни е нужен пробив, та макар и по отношение на смърт, която не ни плащат да разследваме.

– В дъното на историята на Били може изобщо да няма никаква смърт – посочи Страйк, – но това ще ме преследва вечно, ако не го проучим. Ще ти съобщя как е минало с Дела.

Робин му пожела успех, сбогува се с него и приключи разговора, но продължи да лежи върху неоправеното легло. След няколко секунди промълви на глас:

– Блан дьо блан.

Отново изпита усещането за размърдващ се погребан спомен, навяващ унило настроение. Къде беше срещала тази фраза в момент, когато се бе чувствала нещастна?

– Блан дьо блан – повтори и се надигна от леглото. – Блан дьо... Ох!

Стъпила бе с босия си крак на нещо малко и много остро. Наведе се и вдигна от пода диамантена обица, отделена от обкова си.

Отначало само я гледаше с непроменен пулс. Обицата не беше нейна. Тя не притежаваше диамантени обици. Питаше се как така не я бе настъпила, когато си легна до спящия Матю в ранните часове на сутринта. Може би просто не я бе нацелила или по-вероятно обицата се бе намирала в леглото и Робин я бе изтърсила при махането на чаршафа.

Разбира се, имаше много диамантени обици на света. Но си оставаше фактът, че онези, към които вниманието на Робин бе привлечено в най-близко минало, бяха на Сара Шадлок. Сара ги беше носила при случая, когато с Матю за последно им гостуваха на вечеря, онзи път, когато Том се бе нахвърлил срещу Матю с неочаквана злост.

Стори й се, че много дълго време разглежда диаманта в ръката си, но всъщност не бе изтекла повече от минута. После тя внимателно постави обицата на нощното шкафче, взе телефона си, влезе в „Настройки“, махна идентификацията си, после се обади на Том.

Той отговори след две позвънявания, звучеше ядосан. На фона се чуваше говорителят по телевизията, четящ програмата за заключителната церемония на олимпиадата.

– Да, ало?

Робин затвори. Том не играеше футбол днес. Тя продължи да седи неподвижно с телефона в ръката си на масивното брачно легло, което толкова трудно бе пренесено по тясното стълбище на тази прелестна къща под наем, а съзнанието й се връщаше към очевидните знаци, които тя, детективът, бе пренебрегнала умишлено.

– Толкова съм глупава – проговори тихо Робин в празната слънчева стая. – Проклета глупачка.

54

„Твоята доброта и внимание, блестящият ти ум, безукорната ти почтеност те правят обект на всеобщо уважение.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Макар в ранната привечер още да бе светло, над предния двор в къщата на Дела бяха надвиснали сенки и й придаваха меланхолично излъчване в контраст с оживената прашна улица отпред. Когато Страйк натисна звънеца, забеляза две големи кучешки изпражнения върху иначе спретнатата морава и се почуди кой помагаше на Дела за подобни задачи от всекидневието сега, когато бракът й бе приключил.

Вратата се отвори и пред него се появи министърът на спорта с нейните непроницаеми тъмни очила. Облечена бе в нещо, което възрастната леля на Страйк от Корнуол би нарекла пеньоар – дълга до коленете пухкава тъмнолилава роба с висока яка и копчета отпред, която й придаваше малко еклезиастичен вид. Кучето водач стоеше зад нея и гледаше Страйк с тъмни печални очи.

– Здравейте, аз съм Корморан Страйк – представи се детективът, без да помръдне. Предвид че тя нито можеше да го разпознае по външност, нито да погледне документите му, единственият начин да знае кого пуска в дома си бе да се ориентира по гласа му. – Говорихме по-рано по телефона и вие се съгласихте да ви посетя.

– Да – отвърна тя без усмивка. – Е, влизайте.

Тя отстъпи назад, за да го пропусне вътре с една ръка върху нашийника на лабрадора. Страйк избърса крака на изтривалката и влезе. Силна музика, изпълнявана от струнни и дървени духови инструменти, изпъстряна с барабани, звучеше от помещение, за което Страйк реши, че е дневната. Бе отгледан от майка, която слушаше предимно метал групи и знаеше много малко за класическата музика, а в тази имаше някакво зловещо звучене и определено не му допадаше. Антрето бе тъмно, защото лампите бяха загасени, и изглеждаше безлично с тъмнокафявия си мокет на цветя, който, макар и практичен, беше твърде грозен.

– Приготвих кафе – каза Дела. – Ще ви помоля вие да отнесете подноса в дневната, ако не възразявате.

– Няма проблем – отвърна Страйк.

Той последва лабрадора, който вървеше по петите на Дела и леко размахваше опашка. Симфонията се усили, когато отминаха дневната, чиято рамка на вратата Дела леко докосна, преди да прекрачи вътре, явно опипваща познати маркери, за да се ориентира.

– Това Бетховен ли е? – попита Страйк, колкото да каже нещо.

– Брамс. Симфония номер едно в до минор.

Ръбовете на всяка повърхност в кухнята бяха заоблени. Страйк забеляза, че цифрите на копчетата на готварската печка бяха релефни. На корково табло за съобщения беше закачен списък с телефонни номера, озаглавен ЗА СПЕШНИ СЛУЧАИ, които той предположи, че са записани за прислужничката. Когато Дела отиде до плота насреща, Страйк извади телефона от джоба на сакото си и снима телефонния номер на Герайнт Уин. Протегнатата ръка на Дела се опря на ръба на дълбока керамична мивка и тя се придвижи странично към вече приготвен поднос с чаша и каничка с прясно запарено кафе. До него стояха две бутилки вино. Дела ги хвана и ги поднесе към Страйк все така без усмивка.

– Кое кое е? – попита го.

– „Шатоньоф дю Пап“ реколта 2010 в лявата ви ръка – отвърна Страйк – и „Шато Мюсар“ реколта 2006 в дясната.

– Ще изпия чаша „Шатоньоф дю Пап“, ако не възразявате да ми отворите бутилката и да ми налеете. Предположих, че вие няма да искате питие, но ако желаете, моля.

– Не, благодаря – отвърна Страйк и взе тирбушона, който тя бе сложила до подноса. – Кафе ме устройва.

Тя тръгна мълчаливо към дневната и го остави да я последва с подноса. С влизането си в стаята той долови тежка миризма на рози и го споходи смътен спомен за Робин. Докато Дела докосваше мебелите с връхчетата на пръстите си, за да се добере до кресло с широки дървени подръчници, Страйк видя четири големи букета цветя във вази, разположени из стаята и освежаващи скучния интериор с ярки цветове в червено, жълто и розово.

Дела намери позицията си за сядане, като допря задната част на краката си до креслото и се отпусна на него, после обърна лице към Страйк, който остави подноса на масата.

– Бихте ли сложили чашата ми тук, на десния подръчник? – помоли тя, като го потупа и той го стори, а светлият лабрадор се настани до креслото на Дела и го погледна с добри сънени очи.

Страйк също седна под звука на извисяващите се и притихващи цигулки. От килима до мебелите, които изглеждаха изработени някъде през седемдесетте години, всичко бе в различни нюанси на кафяво. Половината от една стена бе заета от вградени рафтове, съдържащи около хиляда компактдиска. На маса в дъното на стаята имаше купчина текстове с Брайлово писмо. Голяма снимка в рамка на момиче тийнейджърка бе поставена върху лавицата над камината. На Страйк му хрумна, че майката не можеше да ги позволи горчиво-сладката утеха да поглежда всеки ден Рианон Уин, и се усети изпълнен с неловко състрадание.

– Хубави цветя – коментира.

– Да, имах рожден ден преди няколко дни – отвърна Дела.

– А, желая ви всичко най-добро тогава.

– От запада ли сте?

– Отчасти. От Корнуол.

– Долавям го в гласните ви – посочи Дела.

Тя изчака, докато той си наля кафе. Когато потракването и шумът от струята секнаха, заговори:

– Както ви казах по телефона, много съм разтревожена за Аамир. Още трябва да е в Лондон, сигурна съм, защото той нищо друго не познава. Не и с неговото семейство – добави и на Страйк му се стори, че долавя презрителна нотка. – Извънредно загрижена съм за него.

Тя внимателно пое чашата до себе си и отпи.

– Когато го уверите, че не го заплашва никаква беда и че нищо, което Чизъл ви е казал за него, няма да се разчуе по-нататък, непременно му предайте да се свърже с мен... спешно.

Цигулките продължаваха да стържат и стенат и на необучения Страйк звученето им напомняше дисонантен израз на предчувствие. Кучето водач се почеса и лапата му затупка по килима. Страйк извади бележника си.

– Имате ли адреси или телефони на приятели, при които Малик може да е отишъл?

– Не – отвърна Дела. – Мисля, че той няма много приятели. Неотдавна спомена някого от университета, но не помня име. Съмнявам се, че е особено близък с него.

Мисълта за този далечен приятел по някаква причина я накара да се почувства неспокойна.

– Той е учил в Лондонския институт по икономика, така че това е районът на Лондон, който познава добре.

– В добри отношения е с една от сестрите си, нали?

– О, не – мигом отвърна Дела. – Не, те всички се отрекоха от него. Той си няма никого освен мен и точно това прави ситуацията толкова опасна.

– Сестрата е публикувала съвсем наскоро във Фейсбук снимка на двама им. Направена е в пицарията срещу къщата ви.

Изражението на Дела издаде не просто изненада, а и неудоволствие.

– Аамир ми каза, че сте го проучвали онлайн. Коя от сестрите беше?

– Трябва да проверя...

– Но се съмнявам да е отседнал в дома й – прекъсна го Дела. – Не и след начина, по който семейството се отнесе към него. Възможно е да се е свързал с нея все пак. Може да проверите какво знае тя.

– Ще го направя – каза Страйк. – Някакви други идеи къде може да е отишъл?

– Той наистина си няма никой друг. Точно това ме тревожи. Уязвим е. Много е важно да го открия.

– Ще сторя всичко по силите си – обеща й Страйк. – По телефона ми казахте, че сте склонна да ми отговорите на няколко въпроса.

Изражението й стана малко по-неприветливо.

– Съмнявам се, че мога да ви кажа нещо интересно, но питайте.

– Може ли да започнем с Джаспър Чизъл и отношенията на вас и съпруга ви с него?

С изражението си тя успя да внуши, че намира въпроса и нетактичен, и леко нелеп. Отвърна с хладна усмивка и повдигнати вежди:

– С Джаспър имахме професионални взаимоотношения очевидно.

– И какви бяха те? – попита Страйк, като добави захар в кафето си, разбърка го и отпи.

– Предвид че Джаспър ви е наел, за да се опитате да откриете дискредитираща информация за нас, мисля, че вече знаете отговора на този въпрос.

– Поддържате, че съпругът ви не е изнудвал Чизъл, така ли?

– Да, разбира се.

Страйк знаеше, че да упорства на тази тема, когато фактът, че Дела бе издействала съдебна възбрана, показваше докъде е способна да стигне, би означавало само още повече да я настрои срещу себе си. Най-разумно изглеждаше временно отстъпление.

– Ами останалите от семейство Чизъл? Случвало ли ви се е да срещнете някого от тях?

– Някои да – отговори тя малко предпазливо.

– И как ви се видяха?

– Почти не ги познавам. Герайнт казваше, че Изи била много трудолюбива.

– Покойният син на Чизъл е бил в младежкия национален отбор по фехтовка с дъщеря ви, доколкото знам.

Мускулите на лицето й се стегнаха. Заприлича му на анемона, затворила се при близостта на хищник.

– Да – потвърди тя.

– Харесвахте ли Фреди?

– Мисля, че никога не съм разговаряла с него. Герайнт беше този, който водеше Рианон по турнирите й. Той познаваше отбора.

Стеблата на розите най-близко до прозореца хвърляха сенки, подобни на пречки по килима. Симфонията на Брамс гърмеше буреносно на фона. Непрозрачните очила на Дела допринасяха за чувство на надвиснала неясна заплаха и Страйк, макар ни най-малко да не бе стреснат, си припомни слепите оракули и ясновидци от древни митове, както и особената свръхестествена аура, придавана на незрящите.

– Кое е карало Джаспър Чизъл така усърдно да издирва дискредитираща информация за вас?

– Той не ме харесваше – отвърна простичко Дела. – Често имахме разногласия. Поради произхода си смяташе всичко, което се отклоняваше от собствените му норми и условности, за подозрително, неестествено и дори опасно. Той беше богат бял консерватор и мъж, господин Страйк, убеден, че коридорите на властта трябва да са населени само с такива като него. Имаше постоянен стремеж да възстанови статуквото, което помнеше от младостта си, и в преследването на тази си цел често беше безпринципен и със сигурност лицемерен.

– В какъв смисъл?

– Питайте жена му.

– Познавате Кинвара, така ли?

– Не бих казала, че я „познавам“. Срещнах се с нея преди известно време и бях определено заинтригувана в светлината на публичните прокламации на Чизъл за светостта на брака.

Страйк остана с впечатлението, че зад претенциозния си език и въпреки искрената си тревога за Аамир Дела извличаше удоволствие да изрича тези неща.

– Какво се случи? – поинтересува се Страйк.

– Кинвара се появи неочаквано един късен следобед в министерството, но Джаспър вече беше заминал за Оксфордшър. Мисля, че целта й беше да го изненада.

– Кога беше това?

– Някъде преди година. Малко преди парламентът да излезе в почивка. Тя беше силно разстроена. Чух смут навън и отидох да проверя какво става. По мълчанието в предния офис прецених, че всички са стъписани. Тя беше в много емоционално състояние и настояваше да види мъжа си. Отначало помислих, че носи някаква ужасна новина и Джаспър й е нужен за утеха и опора. Отведох я в моя кабинет. Щом останахме само двете, тя напълно рухна. Говореше несвързано, но от малкото, което успях да разбера – каза Дела, – узнала, че има друга жена.

– Уточни ли коя?

– Мисля, че не. Може и да го е направила, но беше в такова състояние, че... Сякаш преживяваше покруса от нечия смърт, не просто края на брак – изрече сурово Дела. – „Аз съм била само част от играта му“, „Никога не ме е обичал“ и прочие.

– За каква игра е говорела според вас? – попита Страйк.

– За политическата вероятно. Спомена как била унизена, как практически й било заявено, че е изпълнила предназначението си... Знайте, че Джаспър Чизъл беше много амбициозен човек. Веднъж вече бе провалил кариерата си заради изневяра. Вероятно съвсем хладнокръвно е избрал типа съпруга, която да повдигне реномето му. Мъчеше се да влезе в правителството, така че край с италианските пеперудки. Вероятно е сметнал Кинвара за добро допълнение към консерватор с провинциално имение. С добро потекло, увличаща се по коне. После научих, че малко след този случай Джаспър я пратил в психиатрична клиника. Така се справят в кръговете на Чизъл с прекомерните емоции – подхвърли Дела и отпи нова глътка вино. – И все пак тя остана с него. Разбира се, хората остават, макар и да са се отнесли отвратително с тях. Чувала съм го да говори за нея, сякаш е някакво увредено капризно дете. Помня как каза, че майката на Кинвара щяла да я „бави“ на рождения й ден, защото той трябвало да остане в парламента за гласуване. Естествено, можеше да сключи сделка с някого от лейбъристите за гласа си, но бе решил да не си прави този труд. Жени като Кинвара Чизъл, чиято стойност изцяло почива върху статуса и успеха на брака, естествено са разтърсени, когато нещата се объркат. Мисля, че тези нейни коне са били нещо като отдушник, заместител... А, да... – сепна се Дела – сега си спомних последното, което ми каза в онзи ден: че навръх на всичко останало сега трябвало да се прибере у дома си, за да види как умъртвяват любимата й кобила.

Дела спусна ръка и погали широката мека глава на Гуин, легнала край креслото й.

– Тогава ми стана много мъчно за нея. Животните винаги са ми били голяма утеха в живота.

Страйк забеляза, че на ръката, с която галеше кучето, още имаше брачна халка заедно с масивен пръстен с аметист в тон с пеньоара й. Някой, вероятно Герайнт, й бе казал, че е със същия цвят и той отново изпита нежелан пристъп на състрадание.

– Кинвара сподели ли с вас как и кога е открила изневярата на съпруга си?

– Не, не, тя просто изпадна в неконтролиран изблик на ярост и скръб, подобно на малко дете. Все повтаряше: „Обичах го, а той никога не ме е обичал, всичко е било лъжа“. Никога не бях ставала свидетел на такава несдържана мъка, нито дори на погребение или край легло на смъртник. Повече не съм разговаряла с нея, само разменяхме по едно „здравей“. Държеше се, сякаш нямаше спомен за случилото се помежду ни.

Дела отново пийна вино.

– Може ли да се върнем към Малик? – попита Страйк.

– Да, разбира се – мигом отвърна тя.

– Сутринта, когато е умрял Джаспър Чизъл, тринайсети, у дома си ли бяхте?

Настана продължително мълчание.

– Защо ме питате това? – изрече Дела с променен тон.

– Защото искам да потвърдя история, която ми бе разказана – отвърна Страйк.

– Говорите за това, че Аамир беше тук с мен онази сутрин?

– Именно.

– Ами това е самата истина. Бях се подхлъзнала по стълбите и си навехнах китката. Обадих се на Аамир и той дойде. Искаше да отида в спешното отделение, но нямаше нужда от това. Все още можех да мърдам пръстите си. Просто ми трябваше помощ при приготвянето на закуската.

– Вие бяхте тази, която се обади на Малик?

– Какво?

Беше онова старо и прозрачно „какво“, изречено от човек, който се опасява, че е допуснал грешка. Страйк подозираше, че зад тъмните очила протича много бързо мислене.

– Вие ли сте се обадили на Аамир?

– Защо? Той какво каза, че се е случило?

– Че мъжът ви отишъл лично в дома му, за да го доведе.

– О... – промълви Дела – Разбира се, че беше така, забравила бях.

– Нима? – кротко попита Страйк. – Или подкрепяте тяхната версия.

– Забравила бях – категорично настоя Дела. – Имах предвид, че го повиках чрез Герайнт.

– Но щом Герайнт е бил тук, като сте се подхлъзнали, не можеше ли той да ви помогне със закуската?

– Мисля, че Герайнт искаше Аамир да ме убеди да ида в спешното.

– Ясно. Значи е било идея на Герайнт да иде в дома на Аамир, не ваша?

– Вече не си спомням – каза тя, но веднага си противоречи: – Бях паднала доста зле. Герайнт не е добре с гърба, естествено, трябваше му помощ и на мен ми хрумна за Аамир. А после двамата взеха да ме тормозят да ида в спешното отделение, но нямаше нужда от това. Беше обикновено навяхване.

Зад дантелените завеси светлината вече помръкваше. Черните очила на Дела отразяваха неоновочервената светлина на слънцето, залязващо зад покривите.

– Извънредно съм разтревожена за Аамир – каза тя отново с напрегнат глас.

– Още два въпроса и приключвам – увери я Страйк. – Джаспър Чизъл е намекнал пред пълна стая с хора, че знае нещо дискредитиращо за Малик. Какво ви е известно по въпроса?

– Тъкмо този разговор накара Аамир да започне да мисли за напускане – отвърна тихо Дела. – Усетих как започна да се отдръпва от мен след случилото се. А вие взехте, че довършихте работата. Отидохте у дома му да го изтормозите допълнително.

– Не е имало тормоз, госпожо Уин...

– „Ливат“, господин Страйк. Били сте в Близкия изток, нима там не научихте какво означава?

– Да, знам какво означава – отговори Страйк с равен тон. – Содомия. Чизъл явно е заплашвал Аамир с изобличаване...

– Аамир не би пострадал от изваждането на истината наяве, уверявам ви – с жар заяви Дела. – Не че има изобщо някакво значение, но той не е гей.

Симфонията на Брамс се движеше мрачно напред, а роговете и цигулките се надпреварваха да стържат по нервите на Страйк.

– Истината ли искате? – попита с висок глас Дела. – Аамир се възпротивил да бъде опипван от висш държавен чиновник, чийто навик да докосва неуместно младите мъже, минаващи през офиса му, е публична тайна, дори предмет за шеги! И когато едно високообразовано мюсюлманско момче изпуска нервите си и шамаросва висшия държавен чиновник, кой от двамата мислите, че е оплюван и хулен? Кой според вас става обект на презрителни клюки и изгубва работата си?

– Според догадките ми не е бил сър Кристофър Бароуклъф-Бърнс – отвърна Страйк.

– Откъде знаете за кого говорех? – попита остро Дела.

– Още е на поста си, нали? – подхвърли Страйк, като игнорира въпроса.

– Разбира се, че е! Всички са наясно за безобидните му навици, но никой не иска да го заяви официално. От години се мъча да предизвикам някакви действия срещу Бароуклъф-Бърнс. Когато научих, че Аамир е напуснал програмата по диверсификация при мъгляви обстоятелства, поставих си за цел да го открия. Той беше в окаяно състояние, когато се срещнах за пръв път с него, напълно окаяно. Не само че бе дерайлирал от път към звездна кариера, а някакъв злобен братовчед дочул нещичко и разпространил слуха, че Аамир бил уволнен от работа заради хомосексуални прояви. Бащата на Аамир не е от тези, дето ще погледнат благосклонно на син гей. Аамир се възпротивил на натиска на родителите си да се ожени за момиче, което те преценили за подходящо. Разразил се ужасен скандал и последвал пълен разрив. Този младеж с блестящ ум изгуби всичко – семейство, дом, служба – в разстояние на няколко седмици.

– И вие се намесихте?

– С Герайнт имахме свободна къща наблизо. Майките и на двама ни живееха там преди. С Герайнт нямаме братя и сестри. Стана твърде трудно да се грижим за майките си от Лондон, затова ги доведохме от Уелс и ги настанихме да живеят заедно наблизо до нас. Майката на Герайнт почина преди две години, а моята – тази, така че къщата остана празна. Нямахме нужда от парите за наем. Изглеждаше съвсем разумен ход да настаним Аамир да живее там.

– И се ръководехте само от безкористна доброта? – попита Страйк. – Не се замислихте колко полезен може да ви бъде, когато му дадохте работа и дом?

– Какво имате предвид под „полезен“? Той е много интелигентен младеж и всеки офис би се радвал...

– Мъжът ви е притискал Аамир да получи инкриминираща информация срещу Джаспър Чизъл от Външното министерство, госпожо Уин. Снимки. Настоявал е Аамир да иде да ги вземе от сър Кристофър.

Дела посегна към чашата си с вино, не улучи мястото й и я блъсна с кокалчетата си. Страйк скочи в опит да я улови, но закъсня, виното описа подобна на бич парабола във въздуха и се разплиска върху бежовия килим, а чашата падна с тупване до него. Гуин се изправи и се приближи до петното с бегъл интерес, като подуши разпростиращото се петно.

– Много ли пострада килимът? – попита Дела настойчиво с пръсти, сграбчили подръчниците, и наведено към пода лице.

– Не изглежда добре – отвърна Страйк.

– Поръсете го със сол, моля ви! Тя е в шкафа до печката!

Когато влезе в кухнята, вниманието на Страйк бе привлечено от нещо странно, което не бе забелязал първия път: върху стенен шкаф бе поставен плик, твърде високо, за да бъде достигнат от Дела. След като извади солта, той се доближи и прочете написаната върху него единствена дума – „Герайнт“.

– Вдясно от печката! – с известно отчаяние се обади Дела от дневната.

– Аха, вдясно! – викна й в отговор Страйк и в същото време свали плика и го отвори.

Вътре имаше разписка от фирма „Монтажи братя Кенеди“ за подмяна на врата на баня. Страйк облиза пръст, внимателно залепи отново плика и го върна на мястото му.

– Прощавайте – каза той на Дела, като се върна в стаята. – Беше точно пред мен, а не я виждах.

Той отвори картонената кутия и обилно поръси със сол моравото петно. Симфонията на Брамс завърши в мига, когато той се изправи, усъмнен в успеха на това домашно средство.

– Направихте ли го? – прошепна Дела в тишината.

– Да – отговори Страйк, загледан как виното се пропи в бялата сол и я направи мръсносива. – Но все пак мисля, че ще ви трябва препарат за почистване на килими.

– О, боже, килимът е нов още, от тази година.

Изглеждаше силно разстроена, но Страйк се съмняваше да е само заради разлятото вино. Когато се върна на мястото си край масата и постави солта до кафето, музиката зазвуча отново, този път в унгарски дух и не по-кротка от симфонията.

– Желаете ли още вино? – попита я.

– Май че да – отвърна тя.

Той й наля нова чаша и я подаде направо в ръката й. Тя пийна малко, после попита с треперещ глас:

– Откъде знаете това, което току-що ми казахте, господин Страйк?

– Предпочитам да не отговарям на този въпрос, но ви уверявам, че е истина.

Хванала виното си с две ръце, Дела промълви:

– Моля ви да откриете Аамир. Ако той си е помислил, че Герайнт с мое одобрение му е поръчал да иде при Бароуклъф-Бърнс и да иска услуга, нищо чудно, че той...

Самоконтролът й видимо се рушеше. Тя се опита да остави чашата с вино върху подръчника и се наложи да го опипа с другата си ръка, преди да свърши успешно това, като през цялото време поклащаше невярващо глава.

– Нищо чудно, че той какво? – тихо попита Страйк.

– Че ме обвини как го задушавам и контролирам... Разбира се, това обяснява всичко... А бяхме толкова близки... Вие няма да разберете, трудно е да се обясни... но беше невероятно колко бързо станахме... като семейство. Понякога възниква мигновен афинитет, връзка, която с други хора установяваш години наред... Но през последните седмици всичко се промени, почувствах го... Започна се, когато Чизъл го подиграл пред всички... Аамир се отчужди, сякаш изгуби доверие в мен... Как не ми хрумна... Господи, трябваше да се досетя... Непременно го намерете, непременно...

Може би, помисли си Страйк, изгарящото я чувство на потребност бе сексуално по своя произход и може би на някакво подсъзнателно ниво то наистина бе обусловено от възхищение пред младежката мъжественост на Аамир. Но докато Рианон Уин ги наблюдаваше от евтината си позлатена рамка с усмивка, която не достигаше до тревожно разширените й очи, с проблясващи шини върху зъбите, на Страйк му се стори по-вероятно Дела да е жена, обсебена от онова, което напълно липсваше у Шарлот: пламенно майчинско чувство, примесено в случая на Дела с безутешна скръб.

– И това също – прошепна тя. – И това! Какво само не съсипа?

– Говорите за...

– За съпруга ми – изрече Дела напълно вцепенена. – За кого друг? Фондацията ми... нашата фондация... но вие знаете за това, разбира се. Тъкмо вие казахте на Чизъл за липсващите двайсет и пет хиляди, нали така? А и всички онези глупави лъжи, които Герайнт сипеше пред хората. Неизпълними обещания за Дейвид Бекъм, Мо Фара...

– Съдружничката ми откри това.

– Никой няма да ми повярва – пробъбри разсеяно Дела, – но аз не знаех, изобщо нямах представа. Пропуснах последните четири заседания на борда, тъй като се подготвях за параолимпиадата. Герайнт ми каза истината едва след като Чизъл го заплашил с изобличаване в пресата. Дори тогава продължаваше да твърди, че било грешка на счетоводителя, но ми се закле, че другите неща не били верни. Закле се в гроба на майка си.

Тя взе да върти венчалната халка на пръста си, очевидно потънала в мисли.

– Предполагам, че противната ви съдружничка се е добрала и до Елспет Лейси-Къртис?

– Боя се, че да – излъга Страйк, преценил, че си струва да е хазартен. – Герайнт и това ли отрече?

– Чувстваше се ужасно, че може да е казал нещо, с което да притесни момичетата, но се закле, че нямало нищо друго, никакво докосване, само няколко дръзки шеги. Но при днешния климат човек трябва много строго да си мери думите и да обмисля как се шегува с петнайсетгодишни момичета! – изрече гневно Дела.

Страйк се пресегна и хвана чашата с вино на Дела, която отново заплашваше да се преобърне.

– Какво правите?

– Премествам чашата ви на масата – отвърна Страйк.

– О, благодаря – промълви Дела. Като направи видимо усилие да се овладее, тя продължи: – Герайнт представляваше мен на това събитие и както винаги пресата ще го изкара моя вина. Защото при окончателния анализ престъпленията на мъжете винаги произтичат от нас, не е ли така, господин Страйк? В крайна сметка отговорността винаги е на плещите на жената, която трябва да е спряла това или да се е намесила с действия, която е била задължена да знае. Вашите простъпки са наши. Защото на жената е отредена ролята да бди над семейството и няма нищо по-долно на този свят от лоша майка.

Като дишаше тежко, тя притисна треперещи пръсти до слепоочията си. Отвъд дантелените пердета тъмносин воал настъпваше към пламтящото червено на залеза и стаята притъмня, а чертите на Рианон Уин постепенно избледняваха. Скоро щеше да се вижда само усмивката й, откроявана от грозните шини.

– Подайте ми виното, моля.

Страйк го направи. Дела изпи повечето наведнъж и като продължаваше да стиска чашата, изрече горчиво:

– Много хора са готови да си мислят какви ли не странни неща за сляпа жена. Разбира се, беше по-зле, като бях млада. Постоянно го имаше нездравия интерес към личния ми живот. Първата мисъл на някои мъже бе как се справям в интимна обстановка. Вероятно и вие сте го изпитали, след като сте с един крак?

Страйк установи, че не му е станало неприятно, задето Дела така открито спомена недъга му.

– Да, вкусих от това – призна той. – С един мой стар съученик. Не го бях виждал от години. За пръв път се връщах в Корнуол, след като пострадах при експлозията. След пет халби бира той ме попита в кой момент предупреждавам жените, че заедно с панталоните ще сваля и единия си крак. Сметна го за много забавно.

Дела се усмихна печално.

– На някои не им хрумва, че ние сме тези, които трябва да пускат шегите. Но за вас все пак е различно като мъж... Повечето хора смятат, че е редно здрава и читава жена да се грижи за мъж инвалид. А Герайнт го вършеше за мен с години. Хората смятаха, че нещо не му е наред, след като е избрал недъгава. Вероятно съм се мъчила да компенсирам това. Исках той да има роля, статут. Но в ретроспекция разбирам, че и за двама ни би било по-добре той да се занимаваше с нещо отделно от мен.

На Страйк тя му се стори леко пияна. Може би не беше яла.

Изпита неуместното желание да провери съдържанието на хладилника й. Като седеше тук с тази впечатляваща и уязвима жена, му беше лесно да разбере как Аамир се бе обвързал така тясно с нея професионално и в личен план, без да е имал намерение да го прави.

– Хората приемат, че съм се омъжила за Герайнт, защото никой друг не ме е искал, но грешат – каза Дела и изправи гръб в креслото. – В училище имаше едно момче много влюбено в мен и ми направи предложение, когато бях деветнайсетгодишна. Имах избор и се спрях на Герайнт. Не за да се грижи за мен, естествено, нито, както неведнъж са намеквали журналистите, водена от безграничната си амбиция, налагаща присъствие и на съпруг... а защото го обичах.

Страйк си припомни деня, когато бе последвал мъжа на Дела до онова стълбище на Кингс Крос, и разказваното му от Робин за некрасивото поведение на Герайнт в службата, при все това нищо, казано му от Дела, не му се видя недостоверно. Животът го бе научил, че може да се изпитва силна любов към очевидно най-недостойни хора – обстоятелство, което би трябвало да предостави утеха на всеки.

– Женен ли сте, господин Страйк?

– Не – отговори той.

– Мисля, че бракът почти винаги е неизбродна величина дори за онези, които се намират в него. Беше нужна цялата тази... бъркотия... та да осъзная, че не мога да продължа повече. Не знам кога действително престанах да го обичам, но в някакъв момент след смъртта на Рианон любовта... – Гласът й пресекна. – Любовта се отдръпна от нас. – Тя преглътна. – Моля ви, ще ми налеете ли още една чаша вино?

Страйк го направи. В стаята вече беше много тъмно. Музиката отново се беше сменила, най-сетне в кротък и меланхоличен концерт за цигулка, който, по мнението на Страйк бе подходящ за разговор. Дела не бе искала да говори с него, но сега сякаш нямаше желание да спрат да си приказват.

– Защо мъжът ви толкова мразеше Джаспър Чизъл? – попита тихо Страйк. – Заради политическите ви несъгласия с Чизъл или...

– Не, не – възрази уморено Дела. – Защото Герайнт имаше нужда да обвини някой друг освен себе си за сполетелите го нещастия.

Страйк изчака, но тя просто отпи вино и не каза повече.

– Какви точно...

– Няма значение – повиши глас тя. – Все едно, не е важно.

Но миг по-късно след още глътка вино заговори:

– Рианон всъщност не искаше да се занимава с фехтовка. Като повечето малки момичета искаше пони, само че ние с Герайнт не произхождахме от семейства, които са имали нещо общо с коне. Изобщо нямахме представа какво се прави с тях. Като се замисля, имало е начин да го преодолеем, но и двамата бяхме ужасно заети, решихме, че не е практично, и така тя се залови с фехтовка, при това се оказа много добра... Отговорих ли на достатъчно от въпросите ви, господин Страйк? – попита малко завалено. – Ще откриете ли Аамир?

– Ще се опитам – обеща й Страйк. – Бихте ли ми дали телефонния му номер? И вашия, за да ви държа в течение?

Тя знаеше и двата номера наизуст и той ги записа, преди да затвори бележника си и да се изправи.

– Много бяхте отзивчива, госпожо Уин. Благодаря ви.

– Ето че ме разтревожихте – каза тя и между веждите й се появи лека бръчка. – Не съм сигурна, че това възнамерявах.

– Добре ли сте...

– Напълно – изрече тя прекалено отчетливо. – Ще ми се обадите, като намерите Аамир, нали?

– Ако не ви се обадя преди това, след седмица ще ви позвъня да ви кажа докъде съм стигнал – обеща Страйк. – Някой ще дойде ли при вас тази вечер, или...

– Виждам, че не сте толкова закоравели, както би предположил човек при репутацията ви – подхвърли Дела. – Не се тревожете за мен. След малко ще дойде съседката ми, за да разходи Гуин. Проверява уреда за отчитане на газ и прочие.

– В такъв случай не ставайте. Приятна вечер.

Почти бялото куче надигна глава, когато той тръгна към вратата, и взе да души въздуха. Той остави Дела да седи на тъмно, някак смалена, без никого за компания освен снимката на мъртва дъщеря, която никога не бе виждала.

Като затвори външната врата, Страйк не можеше да си припомни кога за последен път бе изпитвал подобна странна смесица от възхищение, съчувствие и подозрение.

55

„След като се налага да се бием, нека поне го направим с достойни оръжия.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Матю, който уж щеше да отсъства само преди обед, все още не се беше прибрал. Беше изпратил две съобщения, едното в три часа следобед:

Том си има неприятности в службата, иска да поговорим. Отидох с него в пъб (на кока кола съм). Прибирам се при първа възможност.

И после в седем часа:

Страшно съжалявам, пиян е, не мога да го оставя. Ще му намеря такси и си идвам. Дано си яла. Обичам те. Х

Все така с изключена идентификация на телефона си Робин отново позвъни на Том. Той вдигна веднага. Не се чуваше никакъв фонов шум от пъб.

– Да? – изрече Том натъртено и явно трезвен. – Кой се обажда?

Робин затвори.

Два куфара бяха напълнени и я чакаха в коридора. Вече се бе обадила на Ванеса да я попита дали може да пренощува за известно време на канапето й, преди да си намери ново жилище. Видя й се странно, че Ванеса не се показа по-изненадана, но в същото време бе доволна, задето не й не наложи да се справя с жалост насреща.

Докато чакаше в дневната и гледаше през прозореца как навън се мръква, Робин се зачуди дали изобщо би изпитала подозрения, ако не беше открила обицата. Напоследък просто бе благодарна за времето, прекарвано без Матю, когато можеше да се отпусне, без да е принудена да крие нещо, било работата, вършена по случая „Чизъл“, или паническите атаки, които трябваше да изтърпява тихомълком, без да ги оповестява, на пода в банята.

Седнала на стилното кресло, принадлежало на отсъстващия им хазаин, Робин имаше усещането, че изживява спомен. Колко често човек е наясно в реално време, че прекарва час, който ще промени живота му завинаги? Щеше да помни тази стая дълго време и сега я огледа с намерение да я запечата в съзнанието си, а междувременно да игнорира тъгата, срама и болката, които я изгаряха отвътре.

Минути след девет чу с пристъп на гадене ключът на Матю да се превърта в бравата и вратата да се отваря.

– Прощавай – провикна се той, преди още да е затворил. – Едва успях да навия един таксиметров шофьор да качи пияния глупак...

Робин чу лекото му възклицание на изненада, когато видя куфарите. Вече можеше да избере номера, който имаше готов на телефона. Той влезе в дневната озадачен, тъкмо навреме, за да я чуе как си поръчва такси. Тя затвори. Погледнаха се един друг.

– Защо са тези куфари?

– Тръгвам си.

Настана дълго мълчание. Матю като че не разбираше какво става.

– Какво искаш да кажеш?

– Не знам как да го изразя по-ясно, Мат.

– Тръгваш си от мен?

– Точно така.

– Защо?

– Защото – каза Робин – ти спиш със Сара.

Наблюдаваше как Матю се бори да намери думи, които да го спасят, но секундите отминаваха и вече бе късно достоверно да изобрази смайване и невинно недоумение.

– Какво? – продума накрая с фалшив смях.

– Моля те, недей – заяви тя. – Няма смисъл. Свършено е.

Той продължаваше да стърчи на прага на дневната и тя си помисли, че изглежда уморен, изпит дори.

– Щях да си тръгна и да ти оставя бележка – каза Робин, – но ми се стори твърде мелодраматично. Така или иначе има практически въпроси, които да обсъдим.

Изпита усещането, че чува мислите му: Как се издадох? На кого си казала вече?

– Слушай – изрече той настоятелно, като пусна до себе си спортния си сак (несъмнено с чистия му и изгладен екип вътре). – Знам, че нещата между нас не вървят, но аз искам теб, Робин. Не пращай връзката ни по дяволите. Моля те.

Той направи няколко крачки напред, приклекна до креслото и се опита да хване ръката й. Тя я издърпа истински смаяна.

– Ти спиш със Сара – повтори му.

Той се изправи, отиде до канапето и седна, след което отпусна ръце в дланите си и избъбри със слаб глас:

– Съжалявам. Съжалявам. Дотолкова не вървеше между нас...

– ...че отиде да спиш с годеницата на приятеля си?

Той вдигна глава, обзет от внезапна паника.

– Говори ли с Том? Той знае ли?

Изведнъж Робин се усети неспособна да понася близостта му, стана и отиде до прозореца, изпълнена с презрение, каквото не бе изпитвала преди.

– Дори и сега се тревожиш да не те отмине повишението, така ли, Мат?

– Не... по дяволите... ти не разбираш – изпъшка той. – Между мен и Сара всичко свърши.

– О, нима?

– Да – потвърди той. – Да! Мамка му, каква шибана ирония... Разговаряхме цял ден. Съгласихме се, че това не може да продължи, не и когато... ти и Том... Току-що сложихме край. Преди час.

– Олеле – изсмя се кратко Робин с чувството, че наблюдава отстрани. – Вярно, каква ирония.

Мобилният й телефон иззвъня. Тя отговори почти като насън.

– Робин? – каза Страйк. – Обаждам се да те осведомя. Току-що се видях с Дела Уин.

– Как мина? – попита тя, като се постара да звучи нормално и ведро, решена да си проведе разговора докрай. Сега работата бе целият й живот и Матю нямаше повече да я спъва в нея. Обърна гръб на разгневения си съпруг и се загледа към тъмната павирана улица.

– Много интересно по два параграфа – отговори Страйк. – Първо, тя се изпусна. Мисля, че Герайнт не е бил с Аамир сутринта, когато Чизъл е умрял.

– Това е интересно – посочи Робин, като се насили да се концентрира, съзнавайки, че Матю я наблюдава.

– Имам номера му и се опитах да му се обадя, но той не вдига. Тъй като бях наблизо, реших да проверя дали още е в онзи пансион, но собственикът каза, че се изнесъл.

– Жалко. Кое е другото интересно нещо? – попита Робин.

– Това Страйк ли е? – обади се Матю зад гърба й с висок глас. Тя не му обърна внимание.

– Какво беше това? – осведоми се Страйк.

– Нищо – отговори Робин. – Продължавай.

– Второто интересно е, че Дела се срещнала с Кинвара миналата година и тя била в пълна истерия, защото си мислела, че Чизъл...

Телефонът на Робин бе грубо издърпан от ръката й. Тя се извърна назад. Матю бе прекъснал обаждането.

– Как смееш? – викна Робин и протегна ръка. – Върни ми го!

– Опитваме се да спасим проклетия си брак, а ти приемаш обаждане от него!

– Аз не се опитвам да спася този брак! Върни ми телефона!

Той се поколеба, после й го подхвърли и изпадна в истинско негодувание, когато тя преспокойно набра номера на Страйк.

– Прощавай, Корморан, прекъсна – каза тя, а Матю я гледаше като обезумял.

– Всичко наред ли е там, Робин?

– Напълно. Та какво казваше за Чизъл?

– Че имал извънбрачна връзка.

– Извънбрачна връзка? – повтори Робин с поглед, прикован към Матю. – С кого?

– Господ знае. Ти успя ли да се свържеш с Рафаел. Наясно сме, че той не си прави труда да опазва паметта на баща си. Би могъл да ни каже.

– Оставих му съобщение. На Теган също. Никой от двамата не ми е звънял още.

– Добре, дръж ме в течение. Всичко това хвърля интересна светлина върху удара с чук по главата му, не мислиш ли?

– Със сигурност е така – отвърна Робин.

– Стигнах до метрото. Сигурна ли си, че си добре?

– Да, разбира се – каза Робин с надежда, че звучи като уморена след дълъг ден работа. – Ще се чуем скоро.

Тя затвори.

– „Ще се чуем скоро“ – имитира я Матю с пискливия глас, който винаги използваше, като цитираше жени. – „Ще се чуем скоро, Корморан. В момента си съсипвам брака, тъй че да мога да съм изцяло и завинаги на твое разположение, Корморан. Не ми пречи да работя за минимална заплата, Корморан, стига да мога да съм ти слугинче.“

– Върви на майната си, Мат – изрече Робин спокойно. – Тичай обратно при Сара. Между другото, обицата, която е оставила в леглото ни, е горе на нощното ми шкафче.

– Робин – проговори той, внезапно сериозен, – в състояние сме да преодолеем това. Ако се обичаме, можем да го постигнем.

– Проблемът, Мат, е, че аз не те обичам вече.

Винаги си бе мислела, че това с потъмнелите очи е просто литературен похват, но наистина видя как светлите му очи станаха черни, когато зениците му се разшириха от шока.

– Казваш го ей тъй, от проклетия – продума тихо той.

У нея се надигна малодушният импулс да излъже, да оттегли категоричното си твърдение, да се защити, но усети как силата й надделя с потребността да изрече неразкрасената истина, след като тъй дълго бе заблуждавала и себе си, и него.

– Не – отвърна тя, – не е така. Трябваше да се разделим още на сватбеното пътешествие. Останах, защото беше болен. Не – поправи се тя, решена да свърши това както трябва, – всъщност изобщо не биваше да отиваме на сватбено пътешествие. Трябваше да си тръгна от сватбата още в мига, когато научих, че си изтрил онези обаждания от Страйк.

Тя искаше да погледне часовника си, за да провери кога ще пристигне таксито, но се боеше да отдели очи от съпруга си. Имаше нещо в изражението му, което напомняше змийче, подало се изпод камък.

– Как мислиш, че изглежда животът ти на другите хора? – попита я тихо той.

– Не те разбирам.

– Напусна университета. Сега напускаш брака ни. Напусна дори психотерапевтката си. Ти си просто едно водорасло. Единственото, от което не си избягала, е глупавата ти работа, дето за малко не те уби, че дори от нея беше уволнена. Той те прибра обратно само защото иска да ти се пъхне в гащичките. А надали ще намери друга толкова евтино.

Тя имаше чувството, че я е зашлевил. Остана без въздух и гласът й прозвуча немощно.

– Благодаря, Мат – каза и тръгна към вратата. – Благодаря, че толкова много ме улесняваш.

Но той забързано успя да й прегради изхода.

– Изкусителна служба беше. Той ти обръщаше внимание и ти се улови на въдицата, че това е кариерата за теб, та макар да е последното, с което трябва да се занимаваш при твоите преживелици...

Тя вече се бореше със сълзите, но бе твърдо решена да не се поддава.

– От години си мечтаех за полицейска работа...

– Няма такова нещо! – присмя й се Матю. – Че кога изобщо си...

– Имах живот и преди теб! – изкрещя му Робин. – Имах живот у дома и там съм казвала неща, които не си чувал! С теб никога не съм го споделяла, Матю, защото знаех, че ще ми се подиграваш като братята ми гадняри.! Записах психология с надеждата да специализирам полицейска експертиза...

– Никога не си го споменавала, просто се опитваш да оправдаеш...

– Не ти казах, защото щеше да ми се присмееш...

– Глупости...

– Не са глупости! – викна тя. – Казвам ти истината, това е цялата истина, а ти доказваш онова, което си мисля за теб, като не ми вярваш! Доволен беше, като напуснах университета.

– Какви ги говориш, по дяволите?

– „Не бързай да се връщаш“, „не е задължително да имаш диплома“...

– Аха, сега аз излязох виновен, задето съм проявил съчувствие!

– Харесваше ти да си стоя у дома, защо не си го признаеш? Сара Шадлок учи в университета, а аз, некадърницата, си седя в Машам. Така компенсира, задето се дипломирах с по-висок успех от теб в гимназията и ме приеха в първата посочена специалност...

– О, виж ти – засмя се невесело Матю, – дипломирала се с по-висок успех от мен в гимназията. Няма що, по цяла нощ не мигвах заради това...

– Ако не бях изнасилена, щяхме да сме се разделили още преди години!

– Това ли научи от терапията? Да говориш лъжи за миналото, та да си оправдаеш щуротиите?

– Научих се да казвам истината! – викна Робин, излязла вече от кожата си. – Ето ти и още: преди онова изнасилване вече преставах да те обичам! Ти не се интересуваше от нищо, което правех – нито от обучението ми, нито от новите ми приятели. Искаше да знаеш единствено дали някои от момчетата не ме свалят. Но после беше толкова мил и добър... Изглеждаше ми най-надеждният човек на света, единственият, на когото можех да се доверя. Ето защо останах. Нямаше да сме тук сега, ако не беше онова изнасилване.

И двамата чуха как колата спря отвън. Робин се опита да се измъкне покрай него, но той отново й препречи пътя.

– Не, няма да избягаш така лесно. Останала си, защото съм бил надежден? Я стига. Ти ме обичаше.

– Мислех, че те обичам – каза Робин, – но вече не. Край на това.

Шофьорът на таксито натисна звънеца.

– Идвам! – викна Робин, но Матю изръмжа:

– Този път няма да избягаш, ще останеш и ще си оправиш бъркотията...

– Не! – подвикна Робин, сякаш на куче. Спря се, като се съпротивляваше да бъде изтикана по-навътре в стаята, макар той да беше толкова близо, че тя чувстваше дъха му върху лицето си. Внезапно си припомни Герайнт Уин и я обзе отвращение.

– Махай се от мен. Веднага!

И също като псе Матю отстъпи назад, реагирал не на командата, а на нещо в гласа й. Беше разгневен, но и уплашен.

– Така – каза Робин. Съзнаваше, че е на ръба на паническа атака, но се държеше и всяка секунда, в която не рухваше, й даваше сила да устои на своето. – Напускам те. Опиташ ли се да ме спреш, ще се боря с теб. Борила съм се с по-яки и зли мъже от теб, Матю. Ти дори нямаш нож, по дяволите.

Тя видя очите му да стават по-черни отвсякога и внезапно си припомни как на сватбата брат й Мартин беше фраснал Матю в лицето. Обеща си с мрачна възбуда, че ако се наложеше, щеше да се справи по-добре от Мартин. Направо щеше да му строши носа.

– Моля те – промълви той неочаквано и раменете му увиснаха. – Робин...

– Ще трябва да ме нараниш, за да ме спреш да си ида, но те предупреждавам, че направиш ли го, ще те съдя за побой. Това няма да се приеме добре в службата ти, нали?

Тя задържа погледа му за няколко секунди и после тръгна насреща му със стиснати юмруци, очакваща той да я сграбчи, но Матю отстъпи встрани.

– Робин – изрече с дрезгав глас. – Почакай. Сериозно, почакай, каза, че има неща, които да обсъдим...

– Адвокатите ще свършат това – отсече тя и отвори външната врата.

Хладният нощен въздух я обгърна като благословия.

Зад волана на воксхол корса седеше набита жена. Като видя куфарите на Робин, слезе да й помогне да ги натоварят в багажника. Матю я беше последвал и сега стоеше на прага. Когато Робин понечи да се качи в колата, той я извика и най-после сълзите й бликнаха, но без да го поглежда, тя затръшна вратата зад себе си.

– Моля ви, да тръгваме – каза задавено на жената шофьор, когато Матю слезе по стъпалата и се наведе да й говори през стъклото.

– Още те обичам, по дяволите!

Колата потегли по павираната Албъри Стрийт покрай красивите фасади на къщите на морски търговци, където никога не се бе почувствала на мястото си. На възвишението на улицата знаеше, че ако се обърне назад, ще види Матю да гледа след изчезващата кола. Очите й срещнаха тези на жената в огледалото за обратно виждане.

– Прощавайте – безсмислено изтърси Робин, а после, смутена от извинението си, добави: – Аз... току-що напуснах съпруга си.

– Тъй ли? – подхвърли шофьорката. – Аз напуснах двама вече. С практиката става по-лесно.

Робин се опита да се засмее, но се получи нещо като силно влажно изхълцване, а когато колата наближи ъгловия пъб със самотния каменен лебед, се разплака истински.

– Ето – кротко рече жената и подаде опаковка със салфетки.

– Благодаря – изхлипа Робин, извади една и я притисна до уморените си парещи очи, докато салфетката подгизна и почерня от последните следи очна линия, с която се бе представяла като Боби Кънлиф. За да избегне съчувствения поглед на жената в огледалото, тя погледна надолу към скута си. Пакетчето салфетки бе от непозната американска марка: „Д-р Блан“.

Изплъзващият се спомен на Робин мигом се появи в съзнанието й, сякаш бе чакал това малко побутване. Тя си спомни точно къде бе видяла фразата „Блан дьо блан“, само че това нямаше нищо общо със случая, затова пък всичко общо с разрушения й брак – разходка по лавандуловата алея, японска водна градина, последния път, когато бе казала „Обичам те“ и първия, когато бе знаела, че не го мисли.

56

„Аз не мога и няма да мина през живота с труп на плещите си.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Докато Страйк наближаваше Хенлис Корнър на Северното околовръстно шосе в следобеда на следващия ден, видя, че движението напред спира, и изруга приглушено. Кръстовището, прочута точка на задръствания, уж бе подобрено по-рано през годината. Когато се присъедини към неподвижната опашка, Страйк свали стъклото на прозореца си, запали цигара и погледна към часовника на таблото с познатото усещане на безсилен гняв, тъй често пораждано у него при шофиране из Лондон. Чудил се бе дали нямаше да е по-разумно да вземе метрото на север, но психиатричната болница бе на километър и половина от най-близката метростанция, тъй че беемвето щеше малко повече да пощади болезнения му крак. Сега се боеше, че ще закъснее за интервю, което бе решен да не пропуска, първо, защото нямаше желание да разочарова психиатричния екип, който му бе позволил да се види с Били Найт, и второ, защото не знаеше кога отново ще му се удаде възможност да говори с по-малкия брат без страх, че ще се натъкне на големия. Баркли го увери сутринта, че Джими има планове за деня, включващи написването на полемика за глобалното въздействие на Ротшийлд за уебсайта на реалните социалисти и пробване на новата доставка трева от Баркли.

Като се мръщеше и барабанеше с пръсти по волана, Страйк отново се замисли над въпроса, глождещ го от предишната вечер: дали прекъсването на разговора му с Робин не се дължеше на това, че Матю бе грабнал телефона от ръката й. Последвалите уверения на Робин, че всичко е наред, не му се бяха сторили особено убедителни.

Страйк си бе притоплил печен боб на единичния си котлон, защото все така се опитваше да свали килограми, и обмисляше отново да позвъни на Робин. Изяде без ентусиазъм безмесната си вечеря пред телевизора и уж гледаше избрани моменти от заключителната церемония на олимпиадата, но вниманието му не можеше да се задържи от „Спайс гърлс“, покачени върху лондонски таксита. Мисля, че бракът почти винаги е неизбродна величина дори за онези, които се намират в него, беше казала Дела Уин. Като нищо Робин и Матю бяха заедно в леглото в този момент. Да дръпне телефона от ръката й по-лошо ли беше, отколкото да изтрие историята на обажданията й? А тя бе останала с Матю след тази му постъпка. Къде беше червената линия?

А и Матю във всички случаи много трепереше на репутацията и перспективите си, за да изостави всички цивилизовани норми. Една от последните мисли на Страйк, преди да заспи, бе как Робин успешно бе отбила атаката на Шакълуелския изкормвач и колкото и мрачна да бе, донесе му известно успокоение.

Детективът бе напълно наясно как състоянието на брака на младшата му съдружничка би трябвало да е най-малката му грижа, предвид че още не разполагаше с конкретна информация за клиентите, които плащаха на трима разследващи на пълен работен ден да открият факти за смъртта на баща им. И все пак, когато колоната най-сетне се размърда, мислите на Страйк продължаваха да се въртят около Робин и Матю, докато най-сетне не видя табелата към психиатричната клиника и с усилие се фокусира върху предстоящото интервю.

За разлика от гигантската правоъгълна призма от бетон и черно стъкло, където бе приет Джак няколко седмици по-рано, болницата, пред която Страйк паркира двайсет минути по-късно, имаше орнаментирани кулички и фронтони и прозорци във византийски стил с железни решетки на тях. По мнението на Страйк тя приличаше на незаконно отроче, пръкнало се от приказен дворец и готически затвор. Викториански зидар бе издялал думата „Санаториум“ в мръсната тухлена арка над двойната врата.

Вече закъснял с пет минути, Страйк отвори бързо вратата, не си направи труда да смени маратонките си с обувки, заключи беемвето, след което припряно и с накуцване изкачи мръсните предни стълби.

Озова се в студено фоайе с висок таван, прозорци като в църква и подозрителен полъх на гнило, едва отпъждан от миризмата на дезинфектант. Като откри номера на отделението, съобщен му по телефона, той пое по коридор вляво.

Слънчевата светлина, влизаща през прозорците с решетки, образуваше раирани петна върху белезникавите стени, върху които накриво бяха окачени картини, някои дело на бивши пациенти. Когато Страйк отмина серия от колажи с детайлни сцени от селскостопански двор, изпълнени с филц, станиол и прежда, от баня излезе тийнейджърка, подобна на скелет, придружавана от медицинска сестра. Като че нито една от двете не забеляза Страйк. Макар помръкналите очи на момичето да бяха насочени право към него, стори му се, че те всъщност са вперени навътре в нея към битка, която тя водеше далеч от реалния свят.

Страйк бе учуден да открие двойните врати на охраняваното отделение в дъното на коридора на партерния етаж. Заради някаква бегла асоциация със съпругата на Рочестър си го бе представял на последния етаж, скрито може би в някоя от куличките. Реалността бе съвсем прозаична: голям зелен звънец на стената, който Страйк натисна, и един фелдшер с яркочервена коса надникна през стъклено прозорче, а после се обърна да говори с някого зад себе си. Вратата се отвори и Страйк беше пуснат вътре.

В отделението имаше четири легла и общо пространство, където двама пациенти в цивилни дрехи играеха на дама – бяха беззъб старец и бледен младеж с превързана шия. В работна стая точно зад вратата имаше няколко души: санитар, две медицински сестри и двама лекари – мъж и жена. При влизането му всички се извърнаха да го погледнат. Едната от сестрите сръчка другата с лакът.

– Господин Страйк – обърна се към него мъжът лекар, нисък, с лисича външност и с акцент от района на Манчестър, – приятно ми е. Колин Хепуърт, разговаряхме по телефона. Това е колежката ми Камила Мухамад.

Страйк се ръкува с жената, която в тъмносиния си костюм с панталон му приличаше на полицайка.

– И двамата ще присъстваме на интервюто ви с Били – каза тя. – Току-що отиде до тоалетната. Много се вълнува, че отново ще ви види. Решихме да използваме една от стаите ни за разговор. Насам е.

Тя го поведе покрай работната зала, докато сестрите продължаваха да го зяпат любопитно, в малка стая с четири стола и бюро, прикрепено с болтове към пода. Стените бяха бледорозови и голи.

– Идеално – отсъди Страйк. Беше досущ като други стотина стаи за разпит, които бе използвал, докато беше към военната полиция. И там често бяха присъствали трети страни, обикновено адвокати.

– Нека ви кажа нещо набързо, преди да започнем – каза Камила Мухамад, като затвори вратата зад Страйк и колегата си, та сестрите да не чуват разговора им. – Не знам колко ви е известно за състоянието на Били.

– Брат му ми каза, че страда от шизоизно афективно разстройство.

– Точно така – потвърди тя. – Спрял е лекарствата си и се е докарал до тежък психотичен епизод, по време на който е дошъл при вас.

– Да, изглеждаше доста не във форма тогава. И имаше вид, че е спал където намери.

– Вероятно така е и било. Брат му ни каза, че към този момент изчезнал за цяла седмица. Не вярваме Били да страда от психоза вече – каза тя, – но все още е много затворен, тъй че е трудно да се прецени до каква степен схваща реалността. Трудно е да се получи точна картина за душевното състояние на някого, ако са налице параноични и делюзионни симптоми.

– Надяваме се вие да ни помогнете да отделим фактите от измислиците – намеси се лекарят от Манчестър. – Вие сте повтарящ се мотив в приказките му, откакто е при нас. Прояви голямо желание да разговаря с вас, но не и с някого от нас тук. Също така изказа страх от разправа, ако се довери на някого, и отново е трудно да се разбере дали този страх е част от болестта му, или съществува човек, от когото той има основателна причина да се бои. Защото... ъъ...

Той се поколеба, сякаш се опитваше предпазливо да подбере думите си.

Страйк му помогна.

– Брат му може да бъде доста плашещ, ако си го науми.

Психиатърът изглеждаше облекчен, че е разбран, без да му се е наложило да нарушава конфиденциалността.

– Познавате брат му, значи?

– Срещал съм го. Той често ли идва на посещения?

– Идвал е няколко пъти, но Били често е по-разстроен и възбуден след среща с него. Ако така му въздейства и разговорът с вас...

– Ясно – кимна Страйк.

– Интересно е, че ви виждам тук – каза с лека усмивка Колин. – Предположили бяхме, че фиксирането му върху вас е част от психозата му. Обсебеност от знаменитост е често срещана при този вид разстройства. Всъщност – откровено призна той, – точно преди няколко дни с Камила стигнахме до съгласие, че това фиксиране върху вас не обещава скорошно изписване. Късмет, че позвънихте.

– Да, това си е късмет – сухо потвърди Страйк.

Червенокосият фелдшер почука на вратата и провря глава вътре.

– Били е готов да разговаря с господин Страйк.

– Чудесно – каза жената психиатър. – Еди, може ли да получим чай тук. Чай? – обърна се тя към Страйк през рамо. Той кимна. Тя отвори вратата. – Влез, Били.

И ето че Били Найт се появи в сив суитшърт, долнище от анцуг и с болнични чехли. Хлътналите му очи бяха все така окръжени със сенки и в някакъв момент след срещата със Страйк главата му бе обръсната. Палецът и показалецът на лявата му ръка бяха превързани. Въпреки анцуга, който някой, вероятно Джими, му бе купил, за да има какво да носи тук, личеше, че е много слаб, но при все че ноктите му бяха изгризани до кръв и в ъгъла на устната имаше херпес, от него вече не се разнасяше онази животинска воня. С влачене на краката си той влезе в стаята, втренчен в Страйк, после протегна кокалеста ръка, която Страйк пое. Били се обърна към лекарите.

– Вие двамата ще останете ли?

– Да – отвърна Колин, – но не се безпокой, ще си мълчим. Можеш да кажеш каквото желаеш на господин Страйк.

Камила разположи два стола до стената, а Страйк и Били се настаниха един срещу друг с бюрото помежду им. Страйк би желал не тъй строга конфигурация, но опитът му в Звеното за специални разследвания го бе научил, че солидната бариера между разпитващия и разпитвания често се оказва полезна, а без съмнение това важеше и за психиатрично отделение.

– Опитвах се да те намеря още откакто първия път дойде при мен – каза Страйк. – Бях много разтревожен за теб.

– Да – промълви Били. – Съжалявам.

– Спомняш ли си какво ми каза в офиса?

Някак разсеяно Били докосна носа и гърдите си, но бе само бледо подобие на тика, който бе демонстрирал на Денмарк Стрийт, почти сякаш се опитваше да си припомни как се бе чувствал тогава.

– Да – отвърна със слаба и нерадостна усмивка. – Казах ви за едно дете горе при коня. Онова, което видях да удушават.

– Все още ли смяташ, че си станал свидетел как удушават дете? – попита Страйк.

Били допря пръст до устните си, загриза кожичките и кимна.

– Да – каза той и свали пръста. – Видях го. Джими казва, че съм си го въобразявал, защото съм... знаете... болен. Познавате Джими, нали? Последвали сте го в „Белия кон“, нали? – Страйк кимна. – Той беше много ядосан. „Белият кон“ – повтори Били и неочаквано се разсмя. – Това е забавно. Мамка му, наистина е забавно. Никога не ми беше хрумвало досега.

– Каза, че си видял да убиват дете „горе при коня“. Кой кон имаше предвид?

– Белия кон на Уфингтън – поясни Били. – Голямата фигура от креда горе на хълма край мястото, където израснах. Не прилича много на кон. Повече е като дракон, а и се намира на Драконовия хълм. Така и не разбрах защо всички го наричат кон.

– Можеш ли да ми опишеш какво точно видя там?

Също като момичето скелет, с което Страйк се беше разминал преди малко, Били впери поглед навътре в себе си и външната реалност за момент спря да съществува за него. Накрая той изрече тихо:

– Бях малко дете тогава, много малко. Мисля, че ми бяха дали нещо. Прилоша ми, движех се сякаш насън, бях много бавен и отпаднал, а те все ме караха да повтарям разни думи, които не можех да изговоря правилно, и това им беше смешно. При качването паднах в тревата. Един от тях ме поноси известно време. Исках да спя.

– Смяташ, че са те упоили с нещо, така ли?

– Да – унило потвърди Били. – Хашиш вероятно, Джими обикновено имаше у себе си. Мисля, че Джими ме поведе с тях към хълма, та баща ми да не ме види и да не разбере какво са направили.

– Като казваш „тях“, кого имаш предвид?

– Не знам – отвърна Били. – Възрастни бяха. Джими е с десет години по-голям от мен. Татко непрекъснато ме оставяше на него да ме гледа, когато излизаше с приятелите си по чашка. Тези хора дойдоха в къщата през нощта и аз се събудих. Един от тях ми даде да ям йогурт. Имаше и още едно друго малко дете. Момиче. И после всички се качихме в кола... Аз не исках да ходя. Беше ми лошо. Плачех, но Джими ме завърза с колана. Отидохме при коня по тъмно. Аз и момиченцето бяхме единствените деца. Тя плачеше – разказваше Били и кожата на изпитото му лице като че се сгърчи и прилепна по-плътно до костите му, докато го изричаше. – Плачеше за майка си, а той каза: „Майка ти не може да те чуе, тя си отиде“.

– Кой го каза? – попита Страйк.

– Той – прошепна Били. – Онзи, дето я удуши.

Вратата се отвори и нова сестра донесе чай.

– Заповядайте – изрече бодро тя, а очите й любопитно огледаха Страйк. Мъжът психиатър й се намръщи леко и тя побърза да излезе и да затвори вратата.

– Никой никога не ми повярва – промълви Били и Страйк долови неизречената молба. – Опитвах се да си спомня повече, ще ми се да можех, но не се сещам за нищо друго. Той я удуши, за да я спре да вдига повече шум. Мисля, че не искаше да стига чак дотам. Всички изпаднаха в паника. Спомням си как някой извика: „Ти я уби!“... или него. Джими каза после, че било момче, но сега не ще да го признае. Твърди, че всичко съм си измислил. „Защо ще ти казвам, че е момче, когато нищо такова не се е случвало? Ти си побъркан.“ Ама беше момиче – заяви упорито Били. – Не знам защо се мъчеше да ме убеди, че не е. Наричаха я с момичешко име. Не мога да си го спомня, но беше за момиче. Видях я да пада. Мъртва. Съвсем отпусната на земята. Беше тъмно. И тогава те изпаднаха в паника. Не си спомням как сме слезли обратно по хълма, нищо не си спомням, освен как я заровиха в долчинката край къщата на татко.

– Същата вечер ли? – попита Страйк.

– Май да, така мисля – изрече притеснено Били. – Защото помня как гледах от прозореца на стаята си. Още беше тъмно и те го отнесоха в долчинката, татко ми и той.

– Кой „той“?

– Същият, дето я уби. Мисля, че той беше. Едър такъв. С бяла коса. Сложиха вързоп в земята, увит в розово одеяло, и го затрупаха с пръст.

– Попита ли баща си за онова, което си видял?

– Не – отвърна Били. – На татко не биваше да му се задават въпроси какво прави за семейството.

– За кое семейство?

Били събра вежди в искрено недоумение.

– Искаш да кажеш за твоето семейство ли?

– Не, за семейството, за което работеше. Чизъл.

Страйк остана с впечатлението, че името на покойния министър се споменава за пръв път пред двамата психиатри. Видя как писалките им замръзнаха.

– По какъв начин заравянето беше свързано с тяхното семейство?

Били явно беше объркан. Отвори уста да каже нещо, после размисли, намръщено огледа розовите стени и отново загриза показалеца си. Накрая продума:

– Не знам защо казах това.

Не прозвуча като лъжа или отрицание. Били изглеждаше истински изненадан от думите, излезли от устата му.

– Не помниш ли да си чул или видял нещо, което да те накара да мислиш, че той е заровил там дете като услуга към семейство Чизъл?

– Не – изрече бавно Били със смръщено чело. – Аз просто... като го изрекох, си помислих, че им е правил услуга... сякаш съм чул нещо после...

Той поклати глава.

– Това го забравете, не знам защо го казах.

Хора, места и неща, помисли си Страйк, извади бележника си и го отвори.

– Освен Джими и момиченцето, което е умряло – заговори той, – какво си спомняш за групата хора, които отидоха горе при коня онази нощ? Колко на брой бяха?

Били се замисли усилено.

– Не знам. Може би... осем-десет души.

– Всичките мъже ли?

– Не, имаше и жени.

Страйк видя над рамото на Били как жената психиатър повдигна вежди.

– Спомняш ли си нещо друго за групата? Знам, че си бил малък – предугади Страйк възражението на Били, – разбирам, че може да са ти дали нещо, което да те е дезориентирало, но спомняш ли си нещо, което да не си ми споменал? Нещо, което са направили, с какво бяха облечени? Да ти е направила впечатление нечия коса или цвят на кожата? Каквото и да е.

Последва дълга пауза, после Били за кратко затвори очи и поклати глава веднъж, сякаш твърдо отхвърляше предложение, направено наум.

– Тя беше мургава. За момиченцето говоря. Като...

Леко кимна по посока на лекарката зад себе си.

– Азиатка? – помогна му Страйк.

– Може би – отвърна Били. – Да. С черна коса.

– Кой те носеше нагоре по хълма?

– Джими и един от другите мъже се редуваха.

– Никой ли не спомена защо отиват горе по тъмно?

– Мисля, че искаха да стигнат до окото – отвърна Били.

– До окото на коня?

– Да.

– Защо?

– Не знам – отговори Били и прокара нервно длани по обръснатата си глава. – Разправят се разни истории за окото. Той я удуши там, в окото, това знам. спомням си го добре. Тя се напика, като умираше. Видях как потече по бялото.

– И не си спомняш нищо за мъжа, който го извърши?

Лицето на Били се сгърчи. Той се прегърби и тялото му бе разтресено от сухо хлипане. Поклащаше глава. Мъжът психиатър се надигна от мястото си. Били сякаш усети движението му, защото се овладя и поклати глава.

– Добре съм – заяви той. – Искам да му кажа. Трябва да знам дали това е действително. Цял живот ме измъчва, не издържам повече, трябва да знам. Нека ме разпита, разбирам, че му е нужно. Нека ме пита – повтори Били, – ще го понеса.

Лекарят бавно седна на стола си.

– Не си забравяй чая, Били.

– Да – промълви Били и замига, за да отпъди сълзите от очите си, после отри нос в ръкава си. – Добре.

Хвана чашата, закрепи я между бинтованата и здравата си ръка и отпи.

– Готов ли си да продължим? – осведоми се Страйк.

– Да – отвърна. – Питайте.

– Спомняш ли си някой да е споменавал момиче на име Суки Луис, Били?

Страйк очакваше да чуе „не“. Вече бе обърнал страницата на списъка с въпроси, озаглавен „Места“, когато Били отговори:

– Да.

– Какво? – учуди се Страйк.

– Братята Бутчър я познаваха – поясни Били. – Те са приятели на Джими от селото. И те понякога работеха в имота на Чизъл заедно с татко. Малко градинарство, помощ с конете.

– И са познавали Суки Луис?

– Да – потвърди Били. – Тя беше избягала, нали? Съобщиха я по местните новини. Братята Бутчър много се развълнуваха, защото видяха снимката й по телевизията, а познаваха семейството. Майка й беше побъркана. Да, тя беше в дом и избяга в Абърдийн.

– В Абърдийн?

– Да. Така казаха братята Бутчър.

– Била е на дванайсет години.

– Имала роднини там. Те я прибрали.

– Наистина ли? – промълви Страйк.

Питаше се дали Абърдийн не бе изглеждал безкрайно далеч на тийнейджърите Бутчър от Оксфордшър и дали не са били по-склонни да повярват на тази история, защото, тъй като не е подлежала на проверка, им се е сторила по-достоверна.

– Говорим за братята на Теган, нали? – поиска да уточни Страйк.

– Ето, виждате ли колко е добър – подхвърли Били наивно възхитен през рамо към мъжа психиатър. – Виждате ли колко много знае? Да – обърна се отново към Страйк. – Тя е по-малката им сестра. Те бяха като нас, работеха за Чизъл. Едно време имаше много да се върши, но после продадоха повечето от земята. Вече не им трябват много хора.

Той отпи още чай, хванал чашата с две ръце.

– Били – заговори Страйк, – знаеш ли къде си бил, след като дойде в офиса ми?

Тикът моментално се върна. Дясната ръка на Били пусна топлата чаша и взе да докосва в бърза последователност носа и гърдите му.

– Бях... Джими не иска да говоря за това – каза той и непохватно остави чашата на бюрото. – Заръча да си мълча.

– Мисля, че е по-важно да отговориш на въпросите на господин Страйк, отколкото да се тревожиш какво мисли брат ти – обади се лекарят зад гърба на Страйк. – Знаеш, че не е задължително да се виждаш с Джими, ако не желаеш, Били. Можем да го помолим да те остави за по-дълго тук, та да си починеш на спокойствие.

– Джими посещаваше ли те там, където беше? – поинтересува се Страйк.

Били задъвка устната си.

– Да – отговори най-сетне. – И нареди да стоя там, че пак съм щял всичко да му объркам. Мислех, че на вратата са поставени експлозиви – обясни с нервен смях. – Боях се, че ако се опитам да изляза, ще се взриви. Надали е било така, нали? – вгледа се въпросително той в Страйк, като търсеше отговора в лицето му. – Понякога ми идват разни сбъркани идеи, като не съм добре.

– Спомняш ли си как се махна от мястото, където са те държали?

– Реших, че са изключили експлозивите – каза Били. – Човекът ми каза да си плюя на петите и аз така и направих.

– Кой беше този човек?

– Оня, дето отговаряше да ме пази.

– Спомняш ли си какво прави, докато те държаха затворен там? – попита Страйк. – Как си прекарваше времето?

Били поклати глава.

– Спомняш ли си да си дялкал нещо в дърво?

Погледът на Били се изпълни със страх и изумление.

– Ама вие вярно знаете всичко – каза той и вдигна превързаната си ръка. – Ножът се отплесна и се заби в мен.

Мъжът психиатър добави услужливо:

– Били имаше тетанус, когато дойде тук. Раната му беше зле инфектирана.

– Какво издяла в онази врата, Били?

– Значи наистина съм го направил, а? Издялал съм белия кон във вратата? Защото после се чудех дали се е случило в действителност, или не.

– Да, направил си го – потвърди Страйк. – Видях вратата. Добро изпълнение.

– Да, ами аз с това се занимавах... Дялках в дърво за татко.

– На какво издялкваше коня?

– На медальони – гласеше изненадващият отговор на Били. Малки кръгчета дърво с прекарана през тях кожена връзка. За туристи. Продаваха ги в магазин в Уонтидж.

– Били – заговори отново Страйк, – не си ли спомняш как се озова в онази баня? Сам ли отиде да търсиш някого, или някой те заведе там?

Очите на Били отново забродиха по розовите стени и той се замисли, а между очите му се вдълба гънка.

– Търсех един човек на име Уинър... не...

– Уин? Герайнт Уин?

– Да – кимна Били и отново се вгледа с почуда в Страйк. – Вие всичко знаете. Откъде знаете толкова много?

– Търсех те – поясни Страйк. – Кое те накара да подириш Уин?

– Чух Джими да говори за него – отвърна Били и отново загриза нокътя си. – Джими каза, че Уин щял да му помогне да узнае всичко за убитото хлапе.

– Уин е щял да помогне да узнае всичко за удушеното дете?

– Да – притеснено потвърди Били. – Помислих вас за един от хората, които се опитват да ме хванат и сложат под ключ, след като ви посетих в службата. Мислех, че се мъчите да ме вкарате в капан... често си ги мисля такива, като съм зле – изрече безнадеждно той. – И тъй, вместо при вас отидох при Уинър... Уин. Джими имаше записани адреса и телефона му, така че отидох да търся Уин и тогава бях заловен.

– Заловен?

– От онзи с кафявата кожа – промърмори Били, като стрелна поглед крадешком към жената психиатър. – Уплаших се от него, помислих го за терорист, дето ще ме убие, но после той ми каза, че работи за правителството, та си казах, че сигурно правителството иска да ме държи затворен в къщата му и че на прозорците и вратата са заредени експлозиви... Ама всъщност не вярвам да е било така. Било е само в главата ми. Той май не ме искаше в банята си. Сигурно през цялото време е искал да се отърве от мен – заключи Били с тъжна усмивка. – А пък аз не смеех да си тръгна от страх да не се взривя.

Дясната му ръка разсеяно пробяга към носа и гърдите.

– Мисля, че отново се опитах да ви позвъня, но вие не отговорихте.

– Ти наистина ми позвъни. Беше оставил съобщение на телефонния ми секретар.

– Така ли? Да... мислех си, че ако някой ще ми помогне да се измъкна оттам, това ще сте вие. Съжалявам – потърка очи Били. – Като съм така, не знам какви ги върша.

– Но си сигурен, че си видял да удушават дете, така ли, Били? – попита тихо Страйк.

– О, да – отвърна Били със слаб глас и вдигна лице. – Да, това никога не се маха. Знам, че съм го видял.

– Опитвал ли си се някога да копаеш на мястото?

– Боже мой, не – отсече Били. – Да взема да копая досами къщата на татко? Не. Боях се. Не исках да я видя отново. След като я заровиха, оставиха мястото да обрасне с коприва и бурени. Няма да повярвате какви сънища имах. Че тя изпълзява от долчинката в тъмното цялата изгнила и се опитва да влезе през прозореца на стаята ми.

Писалките на психиатрите скърцаха по листовете.

Страйк се придвижи към категория „Неща“, вписана в бележника му. Останали бяха само два въпроса.

– Някога да си забивал кръст в земята, където видя да заравят тялото, Били?

– Не – отвърна Били, подплашен само от мисълта за такова нещо. – Никога не доближавах долчинката, ако можех да я избегна. Не би ми се приискало да го направя.

– Последен въпрос – обяви Страйк. – Били, баща ти вършил ли е нещо необичайно за семейство Чизъл? Знам, че е изпълнявал разни дребни задачи, но сещаш ли се за друго?

– Какво имате предвид? – попита Били.

Внезапно изглеждаше по-уплашен, отколкото в който и да било друг момент по време на интервюто.

– Не знам – отвърна предпазливо Страйк, като наблюдаваше реакцията му. – Просто се чудех...

– Джими ме предупреди за това! Каза, че душите около татко. Не може да обвините нас, нямахме нищо общо, деца бяхме!

– Не ви обвинявам за нищо – увери го Страйк, но се раздаде тропане на столове. Били и двамата психиатри се бяха изправили, а ръката на жената се протегна към дискретно поставен бутон до вратата, за който Страйк се досети, че е алармата.

– Затова ли се опитвахте да ме разприказвате? Искате да докарате ядове на мен и Джими?

– Не – отвърна Страйк и също стана от стола си. – Тук съм, защото вярвам, че си видял да удушават дете, Били.

Били явно беше превъзбуден и недоверчив, защото непревързаната му ръка започна да докосва носа и гръдната му кост в бърза последователност.

– А защо питате какво е вършил татко? – прошепна той. – Тя не умря от това, няма нищо общо. Джими ще ме пребие – промълви съкрушен. – Каза ми, че сте го погнали заради това, което е правил татко.

– Никой никого няма да пребие – намеси се авторитетно мъжът психиатър. – Мисля, че времето ви изтече – уведоми той Страйк и отвори вратата. – Хайде, върви, Били.

Но Били не помръдваше. Физически може да отговаряше на възрастта си, но в лицето му се четяха страхът и безнадеждността на останало без майка дете с разсъдък, съсипан от мъжете, които би трябвало да се грижат за него. Страйк, който бе срещал безброй изтръгнати от корен и необгрижени деца през хаотичното си детство, разпозна в изражението на Били последна молба към света на възрастните да сторят онова, което се очаква от възрастните – да наложат ред в хаоса и да заменят бруталността със здравомислие. Изправен лице в лице с този измършавял и с бръсната глава пациент на психиатрия, Страйк почувства странно родство с него, защото разпозна същия стремеж към порядък, какъвто и той носеше у себе си. В неговия случай той го бе отвел от служебната страна на бюрото, но може би единствената разлика помежду им бе, че майката на Страйк бе живяла достатъчно дълго, за да не позволи той да се пречупи, когато животът го замеряше с ужасии.

– Ще открия какво се е случило с детето, което си видял да удушават, Били. Давам ти дума.

Психиатрите изглеждаха изненадани, дори изпълнени с известно неодобрение. Страйк знаеше, че не е част от професията им да дават твърди обещания и да гарантират решения. Пъхна отново бележника в джоба си, заобиколи бюрото и протегна ръка. След дълъг момент на колебание враждебността у Били като че се стопи. Той повлече крака към Страйк, пое протегнатата му ръка, задържа я твърде дълго, а очите му се напълниха със сълзи.

С шепот, така че никой от лекарите не можа да го чуе, той каза:

– Мразех да поставям коня на тях, господин Страйк. Мразех това.

57

„Имаш ли куража и сила на волята за това, Ребека?“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Едностайният апартамент на Ванеса заемаше партерния етаж на самостоятелна къща недалеч от стадиона „Уембли“. Преди да тръгне за работа сутринта, тя връчи на Робин резервния ключ за апартамента си, придружен с добродушното уверение как е наясно, че на Робин ще й отнеме повече от два-три дни да си намери жилище и че е добре дошла да остане, докато това се случи.

Предишната вечер бяха седели до късно на по питие. Ванеса разправи на Робин цялата заплетена история как открила, че бившият й годеник й изневерява, която не бе споделяла до този момент. Заложила бе капан с две фалшиви Фейсбук страници за бившия си годеник и любовницата му, довел до три месеца търпеливо подмамване, като накрая Ванеса беше получила голи снимки и от двамата. Също толкова впечатлена, колкото и шокирана, Робин се бе смяла, когато Ванеса пресъздаде сцената как подала на бившия си годеник снимките, скрити в картичка за Свети Валентин, през масата за двама в любимия им ресторант.

– Прекалено добра си ти, момиче – заявила бе Ванеса със стоманен поглед над чашата си с пино гриджо. – Аз най-малкото бих си задържала проклетата обица и бих си направила медальон от нея.

Сега Ванеса беше на работа. В ъгъла на канапето, на което седеше Робин, спретнато бе сгъната резервната завивка, а пред нея бе отворен лаптопът й. Прекара целия следобед да оглежда налични стаи в жилища с по няколко наематели, защото единствено такава можеше да си позволи със заплатата, която й даваше Страйк. Постоянно я спохождаше споменът за кушетката в апартамента на Флик, докато четеше обявите в нейния ценови обхват. Някои от тях бяха придружени със снимки на строги като в казарма помещения с по няколко легла, а други имаха вид, сякаш илюстрират новинарски статии за наематели, открити мъртви от съседите им. Снощният смях сега изглеждаше много далечен. Робин се стараеше да пренебрегне болезнената корава бучка в гърлото си, която отказваше да се разтвори без значение колко чаши чай беше изпила.

Матю се опита да й позвъни два пъти този ден. Тя не вдигна и той не остави съобщение. Налагаше се скоро да се свърже с бракоразводен адвокат, а това щеше да й струва пари, които нямаше, но приоритетът й сега бе да си намери място за живеене и да продължи да влага обичайния брой часове в случая „Чизъл“, защото, ако Страйк останеше с чувството, че не поема своя дял работа, това би поставило в опасност единствената част от живота й, която имаше някаква стойност сега.

Напусна университета. Сега напускаш брака ни. Напусна дори психотерапевтката си. Ти си просто едно водорасло.

Снимките на мрачни стаи в неизвестни апартаменти заплуваха пред очите й, щом си представи Матю и Сара в масивното махагоново легло, купено от свекъра й, а когато това се случи, вътрешностите на Робин сякаш се превърнаха в течно олово, а самоконтролът й заплашваше да се стопи. Прииска й се да се обади на Матю и да му се разкрещи, но не го направи, защото отказваше да бъде онова, в което той искаше да я превърне – ирационална и неадекватна жена, просто едно водорасло.

Така или иначе имаше новини, които трябваше да сподели със Страйк, щом той приключеше интервюто си с Били. Рафаел Чизъл бе отговорил на повикването й в единайсет тази сутрин и след началната студенина се съгласи да говори с нея, но само на място, избрано от него. Час по-късно й се обади Теган Бутчър, на която не й бе нужно особено убеждаване да приеме интервю. Нищо че остана малко разочарована, задето ще разговаря със съдружничката на Страйк, а не със самия прочут детектив.

Робин копира адреса на стая в Пътни (живееща в дома хазайка, вегетарианско домакинство, трябва да харесвате котки), погледна колко е часът и реши да се преоблече в единствената рокля, която си бе взела от Албъри Стрийт и която висеше изгладена и готова върху кухненската врата на Ванеса. Щеше да й отнеме повече от час да се добере от Уембли до ресторанта на Олд Бромптън Роуд, където се бяха разбрали да се срещнат с Рафаел, а тя се опасяваше, че й е нужно повече време от обичайното да си придаде добър вид.

Лицето, което я гледаше от огледалото в банята на Ванеса, беше бяло с подпухнали от безсъние очи. Робин още се опитваше да заличи сенките с грим, когато телефонът й иззвъня.

– Здравей, Корморан – каза и превключи на високоговорител. – Видя ли се с Били?

Разказът му за интервюто с Били отне десет минути, през което време Робин довърши грима си, среса си косата и си облече роклята.

– Знаеш ли – каза в заключение Страйк, – започвам да се чудя дали да не сторим онова, което Били поначало искаше от нас: да копаем.

– Мм... – рече Робин, а после: – Чакай... какво? Искаш да кажеш, в буквалния смисъл?

– Може и дотам да се стигне – отвърна Страйк.

За пръв път през деня личните грижи на Робин бяха изцяло изместени от нещо друго, нещо чудовищно. Трупът на Джаспър Чизъл бе първият, видян от нея извън примиряващия контекст на болница или погребална зала. Но дори споменът за увитата, подобна на ряпа, глава с тъмната й зейнала кухина вместо уста бледнееше пред перспективата за пръст и червеи, изгнило одеяло и разлагащи се детски кости.

– Корморан, ако наистина мислиш, че в долчинката има заровено дете, редно е да съобщим на полицията.

– Точно така бих постъпил, ако психиатрите на Били гарантираха за думите му, но те не го направиха. Проведох дълъг разговор с тях след интервюто. Не могат да твърдят сто процента, че удушаването на детето не се е случило, но не го вярват.

– Смятат, че той си измисля?

– Не в нормалния смисъл. Предполагат, че е делюзия или че просто си е обяснил погрешно нещо, което е видял като съвсем малък, може би дори по телевизията. Съчетава се с общите му симптоми. Аз самият мисля, че надали има нещо там, но би било добре да се знае със сигурност. А как беше твоят ден? Някакви новини?

– Какво? – изрече Робин вцепенено. – О... да. Ще се видя с Рафаел на по питие в седем часа.

– Браво на теб – похвали я Страйк. – Къде?

– В някакво заведение на име „Нам“ нещо си... „Нам Лонг Льо Шейкър“.

– Онова в Челси? Бил съм там отдавна – каза Страйк. – Не беше най-хубавата вечер, която съм прекарвал.

– Теган Бутчър също се обади. Тя ти е голям фен, както съдя.

– Само това му липсва на случая ни, още един побъркан свидетел.

– Шегата ти е безвкусна – опита се Робин да прозвучи развеселено. – Тя живее с майка си в Улстоун и работи на бара на хиподрума „Нюбъри“. Каза, че не иска да се види с нас в селото, майка й нямало да одобри, че говори с нас, та попита дали не можем да идем при нея на хиподрума.

– Колко далеч е „Нюбъри“ от Улстоун?

– На трийсетина километра.

– Добре – каза Страйк. – Какво ще кажеш да идем с ленд роувъра до „Нюбъри“ да разпитаме Теган, а после да се отбием до долчинката да огледаме отново?

– Ами... да, добре – отвърна Робин и умът й запрепуска над перспективата да се върне на Албъри Стрийт за ленд роувъра. Оставила го беше там, защото за паркоместата на улицата на Ванеса се изискваше разрешително. – Кога?

– Когато на Теган й е удобно, но за предпочитане тази седмица. Колкото по-скоро, по-добре.

– Добре – отвърна Робин, като си мислеше как крехкият й план да оглежда стаи през близките дни рухва.

– Всичко наред ли е, Робин?

– Да, разбира се.

– Позвъни ми, след като говориш с Рафаел, става ли?

– Непременно – отговори Робин, доволна да приключи разговора. – До скоро.

58

„Вярвам, че в един и същ човек едновременно могат да съществуват две самоличности.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

„Нам Лонг Льо Шейкър“ създаваше усещането за декадентски бар от колониалната ера. Интериорът се отличаваше с приглушено осветление, листни стайни растения, картини и гравюри на красиви жени и смесваше виетнамски и европейски стилове. Робин влезе в ресторанта в седем и пет и завари Рафаел облегнат на бара с тъмен костюм и бяла риза без връзка, вече преполовил питието си, да разговаря с дългокосата красавица, изправена пред стената от бутилки.

– Здравей – каза му Робин.

– Здравей – с известна хладина отвърна той, после добави: – Очите ти са различни. С този цвят ли бяха в Чизъл Хаус?

– Сини ли? – попита Робин, като свали сакото, което бе облякла, защото бе усетила студени тръпки въпреки топлата вечер. – Да.

– Вероятно не съм ги видял добре, защото половината крушки липсват. Какво ще пиеш?

Робин се поколеба. Не беше редно да пие, докато провежда интервю, но внезапно изпита желание за алкохол. Преди да е решила, Рафаел изрече леко заядливо:

– Днес пак сме били под прикритие, а?

– Защо го казваш?

– Венчалната ти халка отново я няма.

– И в службата ли имаше толкова остър поглед? – подхвърли Робин, а той се усмихна и й припомни защо го беше харесала против волята си.

– Забелязах, че очилата ти са фалшиви, не помниш ли? – посочи той. – Тогава си помислих, че се опитваш да бъдеш приемана сериозно, тъй като си прекалено хубава за света на политиката. Така че тези си ги бива – посочи той тъмнокафявите си очи, – но това тук – почука с пръст по главата си – не чак толкова.

– Ще пия чаша червено – обяви Робин – и очевидно аз ще платя сметката.

– Ако господин Страйк я поема, нека вечеряме – мигом предложи Рафаел. – Защото съм гладен и безпаричен.

– Нима?

След като цял ден бе оглеждала за стая под наем, достъпна за заплатата й в агенцията, не беше в настроение да чува дефиниция за бедност от член на фамилията Чизъл.

– Да, колкото и да не ти се вярва – потвърди Рафаел с малко жлъчна усмивка и Робин се досети, че е прочел мислите й. – Е, какво, ще ядем ли, или не?

– Добре, да ядем – отвърна Робин, която цял ден не бе хапнала и залък.

Рафаел взе бутилката си бира от бара и я поведе през ресторанта към маса за двама до стената. В този ранен час бяха единствените, седнали за вечеря.

– Майка ми посещаваше това заведение през осемдесетте години – каза Рафаел. – Беше популярно, защото собственикът пъдеше богатите и прочутите, ако не бяха облечени подобаващо, и на тях това много им се харесваше.

– Наистина ли? – попита Робин, чиито мисли я бяха отнесли надалеч. Току-що й бе хрумнало, че никога вече няма да седнат с Матю на вечеря само двамата. Припомни си последния такъв случай в „Льо Маноа о Кат’Сезон“. Какво ли си бе мислил, докато се хранеше мълчаливо? Със сигурност й бе ядосан, задето продължаваше да работи при Страйк, но може би бе правил съпоставка с добре платената и престижна служба на Сара в „Кристис“, неизчерпаемите й истории за богати хора и без съмнение със самоувереното й представяне в леглото, където една от диамантените обици, подарък от годеника й, бе паднала върху възглавницата на Робин.

– Слушай, ако вечерята с мен те кара да изглеждаш така, не възразявам да се върна на бара – подхвърли Рафаел.

– Какво? – попита Робин, извадена от унеса си. – О, не... не е заради теб.

Един келнер й донесе виното. Тя отпи голяма глътка.

– Прощавай – каза. – Мислех за съпруга си. Снощи го напуснах.

Рафаел замръзна от изненада с допряна до устните си бутилка и Робин усети, че е прекосила невидима граница. През цялата си работа в агенцията никога не бе използвала истини за личния си живот, за да спечели нечие доверие, никога не бе смесвала частните си дела със служебните, та да достигне до някого. Осъзнаваше, че като превърна изневярата на Матю в оръдие за манипулиране на Рафаел, върши нещо, което дълбоко би отвратило съпруга й. Според него бракът им трябваше да е свещено недосегаем, през цял един свят разстояние от долнопробната й служебна работа.

– Сериозно ли? – ахна Рафаел.

– Да – отвърна Робин, – но не очаквам да ми повярваш след всичко, което ти надрънках в образа на Вениша. И тъй – тя извади от чантата си бележника, – ти се съгласи да отговориш на някои въпроси.

– Ъъ... да. – Той явно се колебаеше да реши дали е повече развеселен, или стъписан. – Наистина ли сложи край на брака си снощи?

– Да – потвърди Робин. – Защо си толкова шокиран?

– Знам ли? Изглеждаш толкова... праволинейна. – Очите му се преместиха върху лицето й. Тъкмо в това е част от притегателната ти сила.

– Мога ли да си задам въпросите? – настоя Робин, твърдо решена да остане равнодушна.

Рафаел пийна бира и отбеляза:

– Както винаги заета с работа. Караш един мъж да се пита какво ли е нужно, за да те отвлече от нея.

– Хайде сериозно...

– Добре, добре, въпросите. Но нека първо да поръчаме. Какво ще кажеш за дим сум?

– Каквото и да е, стига да е добро – отвърна Робин и отвори бележника си.

Поръчването на храната като че поободри Рафаел.

– Пий до дъно – насърчи я той.

– Изобщо не е редно да пия – отвърна тя и наистина след първата глътка почти не бе докоснала виното си. – Добре, искам да говорим за къщата на Ебъри Стрийт.

– Давай – подкани я Рафаел.

– Чу какво каза Кинвара за ключовете. Питах се дали...

– Дали аз някога съм имал такъв? – хладнокръвно довърши Рафаел. – Познай колко пъти изобщо съм стъпвал в тази къща.

Робин зачака.

– Веднъж – отсече Рафаел. – Никога не съм ходил там като дете. Когато излязох от... знаеш... татко, който нито веднъж не ме посети през всичкото време, ме покани в Чизъл Хаус да се видя с него и аз отидох. Сресах си косата, облякох костюм, замъкнах се чак до боклучавата къща, а той така и не се появи. Бил задържан от късно гласуване в парламента или друга някаква подобна тъпотия. Представи си колко беше щастлива Кинвара, задето й се натресох за вечерта в този потискащ дом, дето ми беше докарвал кошмари като малък. Добре дошъл у дома, Раф. Взех ранния влак обратно към Лондон. През следващата седмица ни звук от татко, докато не бях призован отново, този път на Ебъри Стрийт. Мислех си просто да не отида и толкова. И защо отидох?

– Не знам – отвърна Робин. – Защо го направи?

Той я погледна право в очите.

– Може да мразиш някого, но пак да ти се ще да го е грижа поне малко за теб и да мразиш себе си, задето го искаш.

– Да, може, разбира се – промълви тихо Робин.

– И тъй, отприпках аз на Ебъри Стрийт с очакването не чак за сърдечно посрещане... ти познаваше баща ми... но все пак за някаква човешка емоция. Той отвори вратата, каза „А, ето те“ и ме поведе към дневната, където седеше Хенри Дръмънд. Тогава осъзнах, че съм там, за да ми се проведе интервю за работа. Дръмънд каза, че ще ме вземе, татко ми изджафка да не оплета конците там и отново ме изтика на улицата. Първия и последен път, когато съм бил там – обобщи Рафаел, – та не може да се каже, че имам приятни асоциации с това място.

Той направи пауза, замислен над изреченото, после се засмя кратко.

– А и баща ми се самоуби там, разбира се. Това го бях забравил.

– Значи не си имал ключ – отбеляза си в бележника Робин.

– Не. Наред с много други неща, които не получих в този ден, не ми бе даден ключ, нито ми бе отправена покана да ходя там винаги щом пожелая.

– Трябва да те попитам нещо, което сигурно ще ти се стори малко нетактично – изрече предпазливо Робин.

– Това звучи интересно – наведе се напред Рафаел.

– Подозирал ли си някога, че баща ти има извънбрачна връзка?

– Какво? – попита той, почти комичен в изненадата си. – Не... но... Какво?

– През последната година... И изобщо, докато е бил женен за Кинвара?

Той изглеждаше неспособен да повярва.

– Добре де – каза Робин, – ако не знаеш...

– Как изобщо ти хрумна, че може да е имал връзка?

– Кинвара винаги е била много обсебваща, загрижена къде е баща ти във всеки момент, не е ли така?

– Да – подсмихна се Рафаел, – но ти сама знаеш защо. Заради теб.

– Чух, че имала срив месеци преди да отида да работя в офиса. Казала на някого, че баща ти й изневерява. Била извънредно разстроена. Случило се е по времето, когато кобилата й била умъртвена и тя...

– ...ударила татко с чук по главата? – Той се намръщи. – О, аз си мислех, че го е направила, защото не е искала кобилата да бъде умъртвена. Е, знам, че татко е бил женкар на млади години. Хей... може тъкмо това да е правил във вечерта, когато отидох в Чизъл Хаус, а той остана в Лондон. Кинвара определено го очакваше да се върне и беше бясна, когато той даде заден в последната минута.

– Да, може би – кимна Робин и го записа в бележника си. – Спомняш ли си на коя дата беше това?

– Ами... всъщност спомням си. Трудно е да забравиш деня, когато са те пуснали от затвора. Излязох в сряда, шестнайсети февруари миналата година, а татко ме повика да ида в Чизъл Хаус в съботата, така че... деветнайсети.

Робин си го отбеляза.

– Да си виждал или чувал нещо, което да намеква за друга жена?

– Стига де, ти беше в парламента. Видя колко малко имам вземане-даване с него. На мен ли точно би доверил, че кръшка?

– Казал ти е, че е виждал духа на Джако Кент да броди из имота нощем.

– Това беше друго. Тогава беше пиян и... угнетен. Не беше наред. Дрънкаше за възмездие свише... Не знам, може и връзка да е имал предвид. Току-виж след три съпруги е развил съвест.

– Мислех, че не е бил женен за майка ти.

Рафаел присви очи.

– Прощавай. За миг забравих, че съм копелето.

– О, недей така – рече кротко Робин, – знаеш, че нямах предвид такова нещо.

– Добре де, извинявай – промърмори той. – Раздадох го докачлив. Такъв става човек, когато родител го изключи от завещанието си.

Робин си спомни коментара на Страйк за наследството: И е за парите, и не е, а като ехо на мислите й Рафаел каза:

– Не е за парите, макар Бог да е свидетел, че наистина са ми нужни. Безработен съм, а надали Хенри Дръмънд би ми дал препоръка, нали? Отгоре на всичко майка ми е решила да се засели за постоянно в Италия, говори за продажба на лондонския апартамент, така че скоро ще съм и бездомен. Накрая току-виж – процеди горчиво той – съм свършил като конярче на Кинвара. Никой не ще да работи за нея и никой не ще да вземе мен... И все пак не опира само до парите. Когато си изключен от завещание... ами... самата дума „изключен“ казва всичко. Последното изявление на покойник към семейството му и аз изобщо не съм споменат. Ето че сега проклетият Торкил ме съветва да се омета в Сиена с майка ми, та да съм започнел на чисто. Нещастник – изрече Рафаел с опасно изражение.

– Там ли живее майка ти? В Сиена?

– Да. Новото й завоевание е италиански граф и повярвай ми, последното, което той би искал, е двайсет и девет годишният й син да се нанесе при тях. Не дава признаци, че се кани да се ожени за нея, и тя започва да се тревожи за старините си, та оттам й дойде идеята да продаде апартамента тук. Вече е попреминала, за да приложи номера, който е изпълнила на баща ми.

– За какво говориш?

– Забременяла е умишлено. Не бъди толкова шокирана. Майка ми никога не ме е опазвала от житейската реалност. Разправи ми историята още преди години. Аз съм неспечелил хазартен залог. Надявала се той да се ожени за нея, когато забременяла, но както ти изтъкна преди малко...

– Вече се извиних – каза Робин. – Искрено съжалявам. Показах се безчувствена и... глупава.

Тя очакваше Рафаел да я прати по дяволите, но вместо това той промълви тихо:

– Ето на, ти си мила. Тогава, в офиса, поведението ти не беше от край до край преструвка, нали?

– Не знам – каза Робин. – Вероятно не.

Като усети, че краката му се преместиха под масата, тя леко се отдръпна назад.

– Какво представлява съпругът ти? – попита Рафаел.

– Не знам как да го опиша.

– В „Кристис“ ли работи?

– Не – отговори Робин, – счетоводител е.

– Божичко – възкликна Рафаел отвратен. – По такива ли си падаш?

– Не беше счетоводител, когато се запознах с него. Може ли да се върнем на обаждането на баща ти сутринта, когато е умрял?

– Щом искаш – отвърна Рафаел, – но лично аз бих предпочел да говорим за теб.

– Защо не ми кажеш какво се случи в онази сутрин, а после може да ме питаш каквото желаеш? – предложи Робин.

По лицето на Рафаел пробяга усмивка. Той пийна бира и заговори:

– Татко ми се обади. Каза, че Кинвара се канела да направи нещо глупаво, и ми поръча да ида право в Улстоун и да спра това. Да знаеш, че попитах защо аз трябва да го свърша.

– Не ни го каза в Чизъл Хаус – отбеляза Робин, като направи справка с бележките си.

– Естествено, че не, защото другите бяха там. Татко отвърна, че не искал да моли Изи. Изказа се доста грубо за нея по телефона. Беше гаден неблагодарник – заяви Рафаел. – Тя се съсипваше от работа за него, а сама видя как я третираше.

– Как по-точно грубо?

– Каза, че щяла да се разкрещи на Кинвара, да я разстрои и да влоши нещата. Намерил се кой да критикува. Но истината е, че той гледаше на мен като на по-издигнат прислужник, а Изи беше пълноправен член на семейството. Не му пречеше да си изцапам ръцете и голяма работа, че щях да ядосам жена му, като нахълтам в къщата й и я спра да...

– И я спреш да направи какво?

– А... храната – каза Рафаел.

Келнерката постави пред тях блюдото дим сум и се оттегли.

– Какво спря Кинвара да извърши? – настоя Робин. – Да напусне баща ти? Да се нарани?

– Умирам за това ястие – промърмори Рафаел, като разглеждаше кнедлите със скариди.

– Тя е оставила бележка, че го напуска – не се отказваше Робин. – Затова ли те изпрати баща ти, да я убедиш да не си тръгва? Боял се е, че Изи ще я подтикне да се махне от него ли?

– Сериозно ли мислиш, че бих могъл да навия Кинвара да запази брака си? Това, че няма да ме зърне повече, би било още един стимул за нея да си иде.

– А защо тогава те изпрати при нея?

– Казах ти – вдигна рамене Рафаел, – боеше се тя да не направи глупост.

– Раф – въздъхна Робин, – не ми се прави на ни лук ял, ни лук мирисал.

– Олеле, прозвуча толкова по йоркшърски. Кажи го пак.

– Според полицията поводът да отидеш там сутринта звучи крайно неубедително. Според нас също.

Това като че го отрезви.

– Откъде знаеш какво мисли полицията?

– Имаме контакти там – отвърна Робин. – Раф, ти оставяш у всички впечатлението как баща ти се е опитвал да попречи Кинвара да се нарани, но никой не се връзва на това. Теган, момичето от конюшните, е било там. Тя е можела да го свърши.

Рафаел дъвка известно време, очевидно замислен.

– Добре – предаде се той. – Ето каква е работата. Знаеш, че татко беше разпродал всичко, от което би паднала някоя и друга лира, или го беше оставил на Перегрин.

– На кого?

– Добре де, на Прингъл – изрече Рафаел с досада. – Предпочитам да не използвам глупавите им прякори.

– Не е разпродал всичко ценно – посочи Робин.

– За какво говориш?

– Онази снимка с кобилата и жребчето струва между пет и осем...

Телефонът на Робин иззвъня. По рингтона тя позна, че е Матю.

– Няма ли да отговориш?

– Не – отвърна тя.

Изчака телефонът да спре да звъни, после го извади от чантата си.

– „Мат“ – отбеляза Рафаел, като прочете името, обърнато наопаки. – Това е счетоводителят, нали?

– Да – отвърна Робин и спря звука, но апаратът веднага започна да вибрира в ръката й. Отново звънеше Матю.

– Блокирай го – посъветва я Рафаел.

– Да – кимна Робин, – добра идея.

Сега за нея бе важно да поддържа Рафаел отзивчив. Като че му стана приятно да я гледа как блокира Матю.Тя пъхна телефона обратно в чантата и го подкани.

– Е, кажи за картините.

– Знаеш, че татко беше продал всичко ценно чрез Дръмънд.

– Някои от нас смятат картина за пет хиляди лири доста ценна – изтъкна Робин, неспособна да се сдържи.

– Добре, госпожице левичар – подхвърли Рафаел, внезапно преминал на неприятен тон, – давай, можеш да се подиграваш на хора като мен, които не знаят цената на парите...

– Прощавай – побърза да каже Робин и се наруга наум. – Говоря сериозно. Виж, аз... цяла сутрин се опитвах да си намеря стая под наем. Точно сега пет хиляди лири биха променили живота ми.

– О – намръщи се Рафаел. – Аз... добре. Ако трябва да съм откровен, в този момент и аз бих подскочил при възможността да си сложа пет хиляди в джоба, но ти говоря за истински ценни неща, струващи десетки и стотици хиляди, които баща ми искаше да задържи в семейството. Вече ги беше прехвърлил на малкия Прингъл, за да избегне данък наследство при смърт. Става дума за китайски лакиран шкаф, кутия с шевни принадлежности от слонова кост и няколко други неща, а разбира се, и огърлицата.

– Коя огърлица?

– Голяма, грозна, с диаманти – отвърна Рафаел и направи жест за масивно бижу на врата. – Сериозни камъни. Предава се в семейството от пет поколения и е прието да отива при най-голямата дъщеря на двайсет и първия й рожден ден. Само че бащата на баща ми, какъвто си бил плейбой, както може би си чувала...

– Онзи, който се е оженил за медицинската сестра Дрънкалото ли?

– Тя му е била третата или четвъртата – кимна Рафаел. – Все не мога да запомня. Та така, той имал само синове, така че я давал на съпругите си да я носят една след друга, а накрая я оставил на баща ми и той продължил новата традиция. Съпругите му се изредили да я носят, дори на майка ми се паднала тази чест, и той съвсем забравил да я даде на дъщеря си на двайсет и първия й рожден ден, тъй че не отишла при Прингъл, нито е спомената в завещанието му.

– Чакай, да не искаш да кажеш, че сега е...?

– Татко ми се обади онази сутрин и ми каза, че трябва да взема проклетата огърлица. Проста задачка, истинска радост за всеки – подхвърли той саркастично. – Изтърсвам се на мащехата си, която ме мрази в червата, узнавам къде държи ценната огърлица и после я открадвам под носа й.

– Според теб баща ти се е притеснявал, че тя наистина ще го напусне и ще я отнесе със себе си, така ли?

– Предполагам, че да – отвърна Рафаел.

– Как ти прозвуча по телефона?

– Вече ти казах. Отпаднал, замаян. Мислех, че е махмурлук. След като чух, че се е самоубил... – Рафаел се поколеба. – Ами...

– Какво?

– Да ти кажа право, не ми излиза от главата, че последното, което татко е искал да ми каже в живота си, е било „тичай и се погрижи сестра ти да получи диамантите“. Думи, които да помниш навеки, а?

Като нямаше какво да отговори, Робин отпи от виното си, после попита тихо:

– Изи и Физи осъзнават ли, че огърлицата вече е на Кинвара?

Устните на Рафаел се извиха в неприятна усмивка.

– Знаят, че е така в юридическо отношение, но ето кое е истински смешното: те си мислят, че тя ще им я предаде. След всичко, което са говорили за нея, след като с години са я наричали златотърсачка, одумвали са я при всеки удобен случай, не могат да схванат, че тя няма ей тъй да връчи огърлицата на Физи за Флопси... по дяволите... Флорънс... защото (той изтъни гласа си в имитация на жена от висшата класа): „Мила, дори Дрънкало номер две не би паднала дотам. Огърлицата принадлежи на семейството, ще осъзнае, че няма как да я продаде“. Куршуми биха отскочили от тяхната самомнителност. Въобразяват си, че действа природен закон, според който Чизъл получават всичко, а по-нисшите създания се съобразяват с тях.

– Откъде Хенри Дръмънд е знаел, че ще се опиташ да спреш Кинвара да продаде огърлицата? Казал е на Корморан, че си отишъл в Чизъл Хаус с благороден мотив.

Рафаел изсумтя.

– Разчуло се е значи. Ами очевидно Кинвара е оставила съобщение на Хенри в деня преди смъртта на татко с въпрос къде може да получи оценка на огърлицата.

– Затова ли е звънял на баща ти онази сутрин?

– Точно така. Да го предупреди какво е намислила.

– Защо не си казал на полицията всичко това?

– Защото веднъж щом останалите научат, че тя възнамерява да я продаде, ще настане чудо на чудесата. Ще се разрази нечуван скандал, роднините ми ще хукнат по адвокати и ще очакват да се присъединя към тях, за да извадим душата на Кинвара. Междувременно аз съм третиран като втора категория човек, проклет куриер, дето вози стари картини до Дръмънд в Лондон да чуе колко ще получи татко за тях. Да не би да видях и пени от тези пари? Нямам намерение да ме забъркат в голямата разправия на тема огърлицата, не ща да участвам в тяхната игра. Трябваше да кажа на татко да не ме закача за това, когато се обади, но той никак не звучеше добре и може би ми стана малко мъчно за него. А това само доказва, че те са прави, аз не съм истински проклет Чизъл.

До този момент вече му беше свършил дъхът. В ресторанта бяха влезли още две двойки. Робин наблюдаваше в огледалото как една издокарана блондинка хвърли продължителен поглед на Рафаел, докато се настаняваха с червендалестия й твърде пълен партньор.

– И тъй, защо напусна Матю? – поинтересува се Рафаел.

– Изневеряваше – отвърна Робин. Нямаше енергия да лъже.

– С кого?

Тя остана с впечатление, че той се опитва да възстанови баланса на силите. Колкото и много гняв и презрение да бе демонстрирал в избухването си срещу семейството, тя беше доловила и оскърблението.

– С негова приятелка от университета – отговори Робин.

– Ти как разбра?

– От диамантената обица в леглото ни.

– Сериозно?

– Сериозно – потвърди Робин.

Заля я вълна на депресия и умора при мисълта да измине целия път обратно до твърдото канапе в Уембли. Още не се бе обадила на родителите си да им съобщи за случилото се.

– При нормални обстоятелства – заговори Рафаел – щях да тръгна да те свалям. Не точно сега. Не тази вечер. Но след няколко седмици, да речем... Бедата е, че те гледам – вдигна показалец той и посочи първо нея, а после въображаема фигура зад гърба й – и виждам еднокракия ти шеф да стърчи зад теб.

– Има ли някаква конкретна причина да уточняваш за него, че е еднокрак?

Рафаел се ухили.

– Как се хвърли да го браниш само.

– Не, аз...

– Спокойно, Изи също го харесва.

– Аз никога...

– Ето че взе и да се оправдаваш.

– О, за бога – почти се разсмя Робин, а Рафаел се усмихна.

– Ще си поръчам още една бира. Пий го това вино – посочи той чашата, която още беше две трети пълна.

Когато му донесоха втора бутилка, той подхвърли със злобна усмивка:

– Изи открай време я влекат грубовати типове. Забеляза ли многозначителния поглед от Физи към Изи, когато се спомена името на Джими Найт?

– Забелязах го, да – отвърна Робин. – Какво означаваше?

– Осемнайсетият рожден ден на Фреди – подсмихна се Рафаел. – Джими се появил непоканен с двама приятели и Изи... как да го кажа деликатно... изгубила нещо в компанията му.

– О – възкликна смаяна Робин.

– Била пияна до несвяст. Това твърди семейната легенда. Аз не присъствах. Твърде малък бях. Физи останала толкова стъписана, че сестра й е могла да преспи с дърводелеца на имението, че сега го смята за надарен с някакъв свръхестествен демоничен сексапил. Ето защо смята, че Кинвара е била донякъде на негова страна, когато се е появил да иска пари.

– Какво? – изрече рязко Робин и отново грабна бележника си, който се бе затворил.

– Не се вълнувай толкова – предупреди я Рафаел. – Все така не знам за какво той е изнудвал татко. Никога не съм знаел. Нали не съм пълноправен член на семейството, не може да ми се има доверие. Кинвара ви го каза в Чизъл Хаус, не помниш ли? Била сама у дома при първото идване на Джими. Татко отново закъснял в Лондон. От онова, което сглобих, в началото, когато тя и татко го обсъждали, тя се застъпила за Джими. Физи го отдава изцяло на сексапила на Джими. Според теб притежава ли такъв?

– Някои хора биха казали, че да – безразлично подхвърли Робин, докато си водеше бележки. – Кинвара е смятала, че баща ви е трябвало да плати на Джими парите му, така ли?

– Доколкото схванах – поясни Рафаел, – Джими не го е представил като изнудване при първото си идване. Тя решила, че искането му е основателно, и настоявала да му се даде нещо.

– Кога е било това, знаеш ли?

– Нямам представа – поклати глава Рафаел. – Мисля, че по това време съм бил в затвора. Имах си по-големи тревоги... Познай – за втори път я прикани той – колко пъти някой от тях ме попита как е било в затвора.

– Не знам – предпазливо отвърна Робин.

– Физи: никога. Татко: никога...

– Каза, че Изи те е посещавала.

– Да – призна той и вдигна бутилката в един вид тост за сестра си. – Да, тя дойде, Бог да я благослови. Добрият стар Торкс подхвърли няколко шеги как не било разумно да се навеждаш под душа. Изказах предположение – добави Рафаел със злорада усмивка, – че сигурно е наясно с тези неща, при положение как старият му приятел Кристофър пуска ръце на младите мъже в офиса си. Явно са много скандализирани, когато го върши някой едър космат затворник, но при възпитаниците на частни училища се приема само като безобидно палуване.

Той погледна Робин.

– Предполагам, че вече знаеш защо татко тормозеше онзи нещастник Аамир?

Тя кимна.

– Което Кинвара прие като мотив за убийство – отбеляза Рафаел с презрителна гримаса. – Дай им да измислят небивалици, проектирани от собствената им позиция. Според Кинвара Аамир е убил татко, защото е бил жесток към него в стая, пълна с хора. Да беше чула с какви обиди той засипваше самата Кинвара към края. Физи смята, че може да го е извършил Джими Найт, защото е бил ядосан за парите. Тя самата е бясна за изчезналите семейни пари, но не може да го каже гласно, защото мъжът й е виновен за загубата на половината от тях. Изи е убедена, че Кинвара е убила татко, защото се усещала необичана, заобикаляна при решенията и заменяема. От друга страна, татко никога не благодари на Изи за нищо, което вършеше за него, и не му мигна окото, когато тя каза, че напуска. Схващаш ли картината? На никого от тях не му стига куража да си признае, че му е идвало на моменти да убие татко, така че го проектират върху друг. И тъкмо по тази причина – посочи Рафаел – всичките не отронват и дума за Герайнт Уин. Той се ползва от двойна защита, защото свети Фреди е замесен в голямата вражда със семейство Уин. Пред очите им е как той е човекът с реалния мотив, но не е редно да го споменават.

– Ами давай, спомени го ти тогава – насърчи го Робин, готова да записва.

– Не, забрави – отвърна Рафаел. – Не биваше да отварям дума...

– Ти нищо не казваш случайно, Раф. Хайде, изплюй камъчето.

Той се засмя.

– Опитвам се да престана да вгорчавам живота на хора, които не го заслужават. Част от мащабния ми проект за изкупление.

– Кой не го заслужава?

– Франческа, момиченцето, което аз... сещаш се... в галерията. Тя е тази, която ме светна. Научила го от по-голямата си сестра Верити.

– Верити – повтори Робин.

С недоспалия си мозък се помъчи да си припомни къде бе чувала това име. То много напомняше „Вениша“, разбира се... и тогава се сети.

– Чакай – намръщи се срещу него в опит да се концентрира. – Имало е една Верити в отбора по фехтовка с Фреди и Рианон Уин.

– Уцели от пръв път – кимна Рафаел.

– Вие всички се познавате помежду си – подхвърли уморено Робин, без да знае, че изрича гласно мисъл, споходила Страйк.

– Е, това й е плюсът на системата на частните училища – отбеляза Рафаел. – В Лондон, ако си с пари, постоянно срещаш едни и същи триста души където и да идеш... Да, когато се появих за пръв път в галерията „Дръмънд“, Франческа нямаше търпение да ми съобщи, че по-голямата й сестра Верити навремето била гадже на Фреди. Сигурно си мислеше, че това по някакъв начин ни прави предопределени един за друг. Когато разбра, че смятам Фреди за гадняр, смени плочата и ми разправи грозна история. На празненството за осемнайсетгодишния му рожден ден Фреди заедно с Верити и няколко други решили да наложат наказание на Рианон, задето се осмелила да измести Верити от младежкия национален отбор по фехтовка. В техните очи тя била... знам ли... твърде простовата, момиче от Уелс. Така че й сипали нещо в питието. Ей така, да стане весело. Обичайната закачка, типична за пансиона. Само че тя не реагирала добре на чиста водка или може би от тяхна гледна точка реагирала твърде добре. Така или иначе успели да й направят интересни снимки, които предавали помежду си. Било е в зората на интернет. Днес вероятно биха ги видели половин милион души в първите двайсет и четири часа, но на Рианон се наложило да изтърпи подигравките само на целия отбор по фехтовка и на приятелския кръг на Фреди. А месец по-късно – заключи Рафаел – Рианон се самоубила.

– Боже мой – отрони Робин.

– Да – кимна Рафаел. – След като малката Франи ми разказа историята, попитах Изи за това. Тя силно се разстрои и ми поръча никога да не я повтарям, но не я отрече. Засипа ме с аргументи от рода „никой не се самоубива заради глупава шега на парти“ и ме предупреди да не изричам и дума срещу Фреди, защото това щяло да разбие сърцето на татко... Е, мъртвите нямат сърца, които да бъдат разбити, нали? И аз лично съм на мнение, че някой трябва да се изпикае върху вечния огън на Фреди. Ако не се бе родил Чизъл, мръсникът щеше да попадне в поправителен дом. Но сигурно ще кажеш, че не ми се полага тъкмо на мен да съдя някого.

– Не – кротко продума Робин, – нямаше да кажа това.

Яростното изражение изчезна от лицето му. Той си погледна часовника.

– Ще тръгвам. Трябва да бъда на едно място в девет.

Робин даде знак да им донесат сметката. Когато отново се обърна към Рафаел, видя го по навик да измерва с очи двете други присъстващи жени в ресторанта, а в огледалото зърна как блондинката на бара се мъчи да улови погледа му.

– Можеш да тръгваш – каза му, като подаде кредитната си карта на келнерката. – Не искам да закъсняваш заради мен.

– Не, ще те изпратя навън.

Докато тя прибираше кредитната карта в чантата си, той взе сакото й и й го задържа.

– Благодаря.

– Моля.

Когато се озоваха на тротоара, той спря такси.

– Ти се качи – предложи, – имам желание да повървя пеша и да си прочистя главата. Усещам се като след психотерапевтичен сеанс.

– Не, няма нужда – отвърна Робин. Не искаше да натоварва Страйк със сметка за такси чак до Уембли. – Ще взема метрото. Приятна вечер.

– И на теб, Вениша – отвърна той.

Рафаел се качи в таксито и то отпътува, а Робин се загърна по-плътно в сакото си и пое в противоположната посока. Беше хаотично интервю, но тя успя да измъкне от Рафаел повече, отколкото се бе надявала. Отново извади телефона си и позвъни на Страйк.

59

„Двамата с теб си подхождаме...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Когато видя, че Робин го търси, Страйк, който беше отишъл с бележника си в „Тотнъм“ за питие, го тикна в джоба си, изгълта наведнъж останалата бира в халбата си и излезе да приеме обаждането на улицата.

Хаосът, причинен от строителните работи – които бяха превърнали горната част от Тотнъм Корт Роуд в засипан с отломки канал на мястото на някогашната улица с преносими парапети, пластмасови ограждения и пътеки от дъски, позволяващи на хиляди хора да прекосят натовареното кръстовище, – вече му бе дотолкова познат, че почти не го забелязваше. Не беше излязъл отвън за гледката, а за да запали цигара, и изпуши две, докато Робин му предаде всичко, казано й от Рафаел.

Щом разговорът приключи, Страйк върна телефона в джоба си и разсеяно запали трета цигара от фаса на втората, като продължи да стои там дълбоко замислен за всичко, чуто от нея, и принуждаваше минувачите да го заобикалят.

Две неща, казани от Робин, впечатлиха детектива като интересни. След като довърши третата цигара и я метна към откритата бездна на пътя, Страйк се върна в пъба и си поръча още една халба бира. Група студенти бяха заели масата му, така че той се отправи отзад, където под стъклен купол от рисувано стъкло с приглушени от мрака навън цветове бяха разположени високи бар столове. Тук Страйк отново извади бележника си и прегледа списъка с имена, който бе съставил в ранните часове на неделята, когато търсеше нещо да го разсее от натрапчивите мисли за Шарлот. Взря се пак в него като човек, който знае, че нещо е скрито там, и прехвърли няколко страници, за да прочете записките, направени по време на интервюто с Дела.

Едър, приведен и неподвижен с изключение на очите, бягащи по редовете, надраскани в дома на сляпата жена, Страйк, без да усети, отклони група младежи с раници на гърба, които бяха възнамерявали да го попитат могат ли да споделят масата му и да отморят покритите си с мехури крака. Като се побояха да нарушат почти осезаемата му концентрация, те се оттеглиха, преди той изобщо да ги е забелязал.

Страйк се върна на списъка с имената. Съпрузи, любовници, бизнес партньори, сестри и братя.

Двойки.

Заразгръща назад към бележките от интервюто си с Оливър, който ги бе запознал с находките на експертизата. Това бе двояко убийство: таблетки амитриптилин и хелий, всяко потенциално с фатален изход само по себе си, а бяха използвани заедно.

Двойки.

Две жертви, убити през разстояние от двайсет години: удушено дете и задушен министър, като първото бе заровено в имота на втория.

Двойки.

Страйк замислено обърна на чиста страница и вписа нова бележка за себе си.

Франческа – потвърди историята.

60

„Наистина трябва да ми дадеш някакво обяснение защо вземаш този въпрос... тази възможност... толкова присърце.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

На следващата сутрин във всички вестници излезе внимателно формулирано официално изявление за Джаспър Чизъл. Заедно с останалата британска общественост Страйк узна по време на закуската си заключението, до което бяха стигнали властите: че не са намесени чужда сила или терористична организация в преждевременната смърт на министъра на културата, но че други изводи още не могат да бъдат посочени.

Новината, че няма новина, бе посрещната онлайн с твърде бегъл интерес. Местните пощенски кутии на победителите в олимпиадата все така бяха боядисани в златно и хората продължаваха да се къпят в задоволство от триумфалното представяне на страната, а сега бяха насочили неизразходвания си ентусиазъм за спортни прояви към предстоящите параолимпийски игри. Смъртта на Чизъл бе пратена в дъното на общественото съзнание като смътно необяснимо самоубийство на богат тори.

Нетърпелив да узнае дали това официално изявление означаваше скорошно приключване на полицейското разследване, Страйк се обади на Уордъл да научи какво знае той.

Уви, полицаят не бе по-осведомен от самия Страйк. Уордъл добави не без известно раздразнение, че не е имал и един почивен ден от три седмици насам и че опазването на реда в столицата под товара на милиони допълнителни гости било сложна и тежка задача, непосилна за представите на Страйк, че нямал никакво време да събира информация за него по несвързани с преките му задължения въпроси.

– Имаш право – отвърна невъзмутимо Страйк. – Само питах. Поздрави Ейприл от мен.

– А, да – рече Уордъл, преди Страйк да е успял да затвори. – Тя искаше да те питам какви игрички въртиш на Лорелай.

– По-добре да те пускам, Уордъл, страната се нуждае от теб – отвърна Страйк и затвори след неволния смях на полицая.

При отсъствието на сведения от контактите му в полицията и без официален статут, който да му подсигури желаните от него интервюта, Страйк беше във временна безизходица на един възлов етап от случая и изпитваше онова специфично неудовлетворение, което не ставаше по-приятно от това, че му бе така познато.

От няколкото телефонни разговора, проведени след закуска, узна, че Франческа Пулъм, бившата колежка и любовница на Рафаел от галерията на Дръмънд, още учи във Флоренция, където бе изпратена, за да се избегне пагубното му влияние. Родителите на Франческа в момента бяха на ваканция в Шри Ланка. Икономката на Пулъм, единственият свързан със семейството човек, до когото Страйк успя да се добере, категорично отказа да му даде телефонния номер на когото и да било от тях. При реакцията й Страйк предположи, че Пулъм бяха от онези, дето хукваха при адвокатите си само при факта, че частен детектив се е обадил в дома им.

След като изчерпа всички възможни пътища за достъп до Пулъм, Страйк остави любезна молба за интервю на гласовата поща на Герайнт Уин, четвърта за тази седмица, но денят преваляше, а Уин не се беше обадил. Страйк не можеше да го вини. Съмняваше се, че на мястото на Уин и той самият би се показал отзивчив.

Страйк още не беше осведомил Робин, че има нова теория по случая. Тя беше заета на Харли Стрийт да наблюдава Шмекера, но в сряда телефонира в офиса с добрата новина, че е уредила интервю с Теган Бутчър за събота на хиподрума „Нюбъри“.

– Отлично! – възкликна Страйк, ободрен от перспективата за действие, и отиде до външния кабинет да извика Гугъл мапс на компютъра на Робин. – Добре, ще се наложи да пътуваме с преспиване. Интервю с Теган, после отскачане до Стеда Котидж, когато се стъмни.

– Корморан, ти сериозен ли си за това? – попита Робин. – Наистина ли искаш да копаем в долчинката?

– Прозвуча като стихче от детска песничка – отбеляза разсеяно Страйк, докато проучваше второстепенните пътища на монитора. – Слушай, не вярвам да има нещо там. Всъщност от вчера насам съм уверен, че няма.

– Какво се случи вчера?

– Дойде ми идея. Ще ти я кажа, като се видим. Слушай, обещах на Били, че ще установя истината за неговото удушено дете. Няма друг начин да бъда напълно сигурен, освен да се разкопае. Но ако си гнусливо настроена, можеш да останеш в колата.

– Ами Кинвара? Ще бъдем на нейна земя.

– Надали ще изровим нещо от значение. Целият този терен е напълно запуснат. Ще повикам Баркли да се срещнем там след мръкване. Няма да съм особено ефективен като копач. Матю ще се съгласи ли да отсъстваш и през нощта в събота?

– Няма проблем – отвърна Робин със странен тон, който накара Страйк да заподозре, че мъжът й никак няма да е доволен.

– А ти съгласна ли си да караш ленд роувъра?

– Ъъ... има ли начин да идем с твоето беемве?

– Предпочитам да не карам беемвето по онази обрасла с бурени пътека. Да не би на ленд роувъра да му има нещо?

– Не – побърза да каже Робин. – Всичко е наред, ще вземем ленд роувъра.

– Чудесно. Как е Шмекера?

– В приемния си кабинет е. Някакви новини за Аамир?

– Пратил съм Анди да издири сестрата, с която е в добри отношения.

– А ти с какво се занимаваш?

– Чета уебсайта на Реална социалистическа партия.

– Защо?

– Джими издава твърде много в блог постовете си. Места, където е бил, и неща, които е видял. Съгласна ли си да поемеш Шмекера до петък?

– Всъщност се канех да попитам дали мога да взема два дни отпуск, за да си свърша нещо лично – отвърна Робин.

– О... – промълви изненадан Страйк.

– Имам една-две назначени срещи, които предпочитам да не пропускам – допълни Робин.

За Страйк не бе удобно да му се налага лично да поеме наблюдението над Шмекера отчасти заради неспиращата болка в крака, но най-вече защото нямаше търпение да продължи да издирва потвърждение на теорията си по случая „Чизъл“. А и това бе много кратко предизвестие за два дни отпуск. От друга страна, Робин бе показала готовност да жертва уикенда си, за да гони вятъра в долчинката.

– Добре. Всичко наред ли е?

– Да, благодаря. Ще те уведомя, ако има нещо интересно около Шмекера. А иначе, вероятно е най-добре да тръгнем от Лондон около единайсет часа в събота.

– Пак ли ще се видим на Барънс Корт?

– Ще възразиш ли да дойдеш при метростанцията на стадион „Уембли“? Ще ми е по-лесно, защото ще съм наблизо през нощта в петък.

Това също беше неудобство: два пъти по-дълго пътуване за Страйк, което включваше смяна на линиите на метрото.

– Да, добре – отвърна отново той.

След като Робин затвори, той остана още малко на нейния стол, замислен за разговора им.

Тя съвсем преднамерено си бе замълчала за естеството на срещите, които бяха толкова важни, че не искаше да ги пропусне. Спомни си колко извънредно ядосан бе звучал Матю на фона на разговорите им с Робин, когато я бе търсил, за да обсъждат тяхната натоварена, нестабилна и често опасна работа. Два пъти бе показала силно притеснение при идеята да копаят в твърдата земя на дъното на долчинката, а сега пък искаше да кара беемвето вместо подобния на танк ленд роувър.

Почти беше забравил подозренията си отпреди два месеца, че Робин може да се опитва да забременее. В съзнанието му изплува картината на издутия корем на Шарлот зад масата в ресторанта. Робин не бе жена, способна да изостави детето си в мига, щом напуснеше утробата й. Ако Робин беше бременна...

Макар обикновено да беше логичен и методичен и съзнаваше с част от себе си, че теоретизира върху оскъдни данни, Страйк все пак видя във въображението си Матю, бъдещия баща, да слуша напрегнатата молба на Робин за отпуск, та да иде на видеозон и медицински преглед, и да й жестикулира сърдито, че е дошло време да спре работа, да се пощади и да полага грижи за себе си.

Страйк се върна към блога на Джими Найт, но му отне по-дълго време от обичайното да дисциплинира и подчини разтревожения си ум.

61

„О, на мен можеш да кажеш. Такива добри приятели сме...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Спътниците на Страйк в метрото му оставяха повече пространство от необходимото в събота сутрин, като дори се съобразяваха със сака му с инструменти. Обикновено лесно си пробиваше път през тълпа благодарение на едрата си фигура и боксьорски профил, но сега, докато мърмореше и ругаеше под нос, изкачвайки с мъка стъпалата на метростанцията на стадион „Уембли“ – асансьорите не работеха – минувачите бяха особено старателни да не се блъскат в него и да не му се пречкат.

Основната причина за лошото настроение на Страйк беше Мич Патерсън, когото бе зърнал сутринта от прозореца на офиса да се спотайва във вход, облечен в джинси и суитшърт с качулка, съвършено неподходящи за възрастта и фигурата му. Страйк бе озадачен и ядосан от новата поява на детектива, но тъй като не разполагаше с друг изход освен вратата към Денмарк Стрийт, повика такси, поръча да го чака в края на улицата и излезе чак когато то вече бе там. Изражението на Патерсън, когато Страйк го поздрави с „Добро утро, Мич“, би го развеселило, ако не бе толкова обиден, дето Патерсън бе решил, че ще му се размине да наблюдава агенцията собственолично.

Чак до метростанцията „Уорън Стрийт“, където поиска от шофьора да го остави, Страйк бе свръхбдителен, разтревожен, че Патерсън е бил само примамка, за да даде възможност на втори, не така натрапчив човек, да го проследи. Дори сега, когато изкачи стълбите към стадион „Уембли“ задъхан и изпотен, се обърна да огледа тълпата за някой, дето би се снишил и извърнал, за да скрие лицето си. Нямаше такъв. Страйк заключи, че Патерсън работи сам, вероятно станал жертва на недостиг на работна ръка, толкова добре познат на самия него. Фактът, че Патерсън бе решил да покрие лично тази задача, вместо да я прескочи, предполагаше, че някой му плаща добре.

Страйк намести сака с инструментите по-стабилно през рамо и се отправи към изхода.

След като бе разсъждавал по въпроса по време на дискомфортното си пътуване, Страйк можа да измисли три причини за появата на Патерсън. Първата бе, че пресата е дочула за интересно ново развитие в Централното управление на полицията относно смъртта на Чизъл и това бе накарало вестника да наеме отново Патерсън, та да се опита да разбере какво е намислил Страйк и колко знае.

Втората възможност бе, че някой плаща на Патерсън да следи Страйк с надежда да осуети работата му. Това би означавало, че работодателят на Патерсън е някой, когото Страйк разследваше в момента, в който случай изглеждаше логично Патерсън лично да се заеме със задачата: целият смисъл би бил да се дестабилизира Страйк, като му се покаже, че е наблюдаван.

Третата вероятна причина за подновения интерес на Патерсън към него най-много тревожеше Страйк, защото имаше усещането, че точно тя е истинската. Вече беше наясно, че е забелязан във „Франкос“ с Шарлот. Информаторът му беше Изи, на която се бе обадил с надеждата да подкрепи с подробности теорията му, още несподелена с никого.

– Чух, че си вечерял с Шарлот – изтърси тя, преди той да е успял да й зададе въпрос.

– Нямаше никаква вечеря. Останах с нея двайсет минути, защото не се чувстваше добре, после си тръгнах.

– О, прощавай – смути се Изи от тона му. – Не че си вра носа. Роди Форбс бил във „Франкос“ и ви видял двамата...

Ако Роди Форбс, който и да беше той, разпространяваше из Лондон, че Страйк е извел бременната си и омъжена бивша годеница на вечеря, докато съпругът й е в Ню Йорк, таблоидите определено биха проявили интерес, защото всичко, свързано с необузданата, красива и аристократична Шарлот, беше новина. Името й изпъстряше клюкарските рубрики още откакто бе шестнайсетгодишна и разните й премеждия – бягството от училището, престоите в рехабилитационни и психиатрични клиники – бяха надлежно документирани. Възможно бе дори Патерсън да е нает от Джаго Рос, който със сигурност можеше да си го позволи. Ако страничният ефект от проследяването на движенията на жена му бе съсипване на бизнеса на Страйк, Рос без съмнение би го приел като бонус.

Робин, седяща в ленд роувъра недалеч от метростанцията, видя Страйк да излиза на тротоара, преметнал тежкия сак през рамо, и веднага регистрира, че е в по-лошо настроение, отколкото някога го бе виждала. Запали цигара и огледа улицата, а когато забеляза ленд роувъра в края на редицата от паркирани коли, закуцука без следа от усмивка към нея. Самата Робин бе с крайно понижено настроение и предположи, че той е сърдит, задето му се е наложило да предприеме дългото пътуване до Уембли със солиден товар и болезнен крак.

Събудила се беше в четири сутринта и не можа да заспи повече на тясното и твърдо канапе на Ванеса, замислена за бъдещето си и за скандала, който бе имала с майка си по телефона. Матю се беше обадил в дома им в Машам в опит да се добере до нея и Линда беше не само отчаяно разтревожена, но и бясна, задето Робин не беше съобщила първо на нея какво се случва.

– Къде си отседнала? При Страйк?

– Естествено, че не съм отседнала при Страйк. Откъде накъде...

– А къде тогава?

– У приятелка.

– Коя? И защо не ни каза? Какво смяташ да правиш? Искам да дойда в Лондон да те видя.

– Моля те, недей – процеди Робин през стиснати зъби.

Тежеше й силно вината за разноските по сватбата, с които тя и Матю бяха натоварили родителите си, и за неудобството на майка й и баща й да обясняват на приятели, че бракът й е изтраял само малко повече от година, но пък не би изтърпяла Линда да се суети около нея и да я третира, сякаш е крехка и увредена. Сега най-малко й бе нужно майка й да я увещава да се върне в Йоркшър, където да се пъхне като в пашкул в стаята, станала свидетел на най-лошите моменти от живота й.

След като два дни бе оглеждала къщи с гъсто обитаване, Робин плати депозит за стаичка в къща в Килбърн, където щеше да има петима съквартиранти, но пък можеше да се нанесе още следващата седмица. Всеки път, като се замислеше за мястото, стомахът й се обръщаше от тревога и потиснатост.

В опит да умилостиви Страйк слезе от колата и предложи да му помогне с багажа, но той й изръмжа, че можел сам да се справи. Когато тръшна брезентовия сак в металния багажник, чу се силното изтракване на инструментите вътре и това предизвика нов нервен спазъм в стомаха й.

Страйк огледа бегло вида на Робин и най-лошите му подозрения се подсилиха. Беше бледа, със сенки под очите, едновременно подпухнала и изпита и сякаш бе отслабнала през няколкото дни, откакто не я беше виждал. Съпругата на стария му приятел от армията Греъм Хардкеър бе хоспитализирана през ранните месеци от бременността си заради неспирно повръщане. Може би една от важните срещи на Робин бе свързана тъкмо с такъв проблем.

– Добре ли си? – попита я Страйк навъсено, докато закопчаваше колана си.

– Напълно – отговори тя с чувството, че го правеше за енти път, и отдаде резкия му тон на раздразнението от дългото пътуване с метрото.

Излязоха от Лондон, без да си говорят. Накрая се озоваха на магистрала М40 и Страйк каза:

– Патерсън пак е на линия. Тази сутрин наблюдаваше офиса.

– Шегуваш се!

– Около твоята къща навърта ли се някой?

– Не, доколкото знам – отвърна Робин с почти недоловимо колебание. Може би тъкмо затова й бе звънял Матю, като се бе опитал да се свърже с нея чрез Машам.

– Нямаше ли проблеми, като потегли сутринта?

– Не – отвърна Робин напълно искрено.

В дните, изминали след напускането на дома й, Робин си бе представяла как съобщава на Страйк, че с брака й е приключено, но още не бе намерила формулировка, така че да го обяви с нужното спокойствие. Това я притесняваше: казваше си, че би трябвало да е лесно. Той беше приятел и колега, свидетел на отменянето на сватбата от нейна страна, наясно за предишната изневяра на Матю със Сара. Защо не можеше да му го спомене небрежно в разговор, както го бе направила пред Рафаел?

Проблемът бе, че двамата със Страйк бяха споделяли откровения един пред друг за личния си живот в редки случаи и при всеки от тях единият от двамата беше пиян. Иначе помежду им цареше дълбока резервираност на тази тема въпреки параноичното убеждение на Матю, че прекарват повечето от работния си ден във флиртуване.

Но имаше и нещо повече. Страйк беше мъжът, когото прегърна на стълбите на сватбеното си празненство, с когото си бе представяла, че ще избяга от съпруга си, преди бракът да бъде консумиран, онзи, с мисъл за когото бе бродила по белия пясък по време на сватбеното си пътешествие и се бе чудила дали е влюбена в него. Боеше се да не издаде какво се криеше в главата и в сърцето й, защото, ако у него възникнеше и най-малкото подозрение какъв деструктивен фактор е бил и за началото, и за края на брака й, това със сигурност би покварило работните им взаимоотношения и неизбежно би изложило на риск работата й, ако той узнаеше за паническите атаки.

Не, тя трябваше да изглежда какъвто той бе в действителност – образец на сдържаност и стоицизъм, личност, способна да надмогне травмата и да продължи с накуцване напред, готова да посрещне всичко, което съдбата запратеше насреща й, дори лежащото на дъното на долчинката, без да трепне и да се извърне встрани.

– Каква е целта на Патерсън според теб?

– Времето ще покаже. Срещите ти добре ли минаха?

– Да – отвърна Робин и за да се отвлече от мисълта за миниатюрната си нова стая под наем и студентската двойка, която я бе развела наоколо с коси погледи към тази вече странна зряла жена, идваща да живее с тях, каза: – В чантата отзад има бисквити. Чай няма, съжалявам, но може да спрем по път, ако искаш.

Термосът й бе останал в къщата в Албъри Стрийт, едно от нещата, които забрави да си прибере, когато се отби там в отсъствието на Матю.

– Благодаря – промърмори Страйк без особен ентусиазъм. Чудеше се дали това, че отново е донесла нещо за хапване въпреки обявеното му решение да мине на диета, не е ново доказателство за бременността на съдружничката му.

Телефонът на Робин зазвъня в джоба й. Тя го пренебрегна. Два пъти тази сутрин я бяха търсили от един и същ непознат номер и тя се боеше, че може да е Матю, който, като се е оказал блокиран, е взел телефон от някого.

– Няма ли да отговориш? – попита Страйк, като погледна бледия й изострен профил.

– Ъъ... не и докато шофирам.

– Искаш ли аз да се обадя.

– Не – твърде бързо изрече тя.

Мобилният телефон спря да звъни, но почти веднага започна отново. Повече от убедена, че е Матю, Робин извади телефона от джоба на якето си и каза:

– Мисля, че знам кой е и не искам да говоря с този човек точно сега. Щом затвори, би ли го прехвърлил на беззвучен режим?

Страйк взе апарата.

– Обаждането е прехвърлено от номера ни в офиса. Ще го включа на говорител – услужливо предложи Страйк, защото античният ленд роувър нямаше дори работещ радиатор, какво оставаше за блутут. Направи го и приближи телефона до устата й, за да може да бъде чувана през тракането и ръмженето на старата бойна машина.

– Ало, Робин е. Кой се обажда?

– Робин? А не си ли Вениша? – изрече глас с уелски изговор.

– Господин Уин, вие ли сте? – попита Робин с очи, приковани към пътя, докато Страйк държеше телефона пред нея.

– Да, гадна малка кучко, аз съм.

Робин и Страйк се спогледаха стъписани. Нямаше го вече Уин, мазния сладострастник, решен да очарова и впечатлява.

– Получи си онова, което целеше, а? Фръцкаше се нагоре-надолу по коридора и си вреше циците където не бяха желани. „О, господин Уин“ – имитира я той в стила на Матю с изтънен идиотски глас. – „О, посъветвайте ме, господин Уин, с благотворителност ли да се заема, или с политика? Я да се наведа още повече над бюрото ви, господин Уин.“ Колко мъже си вкарала в капана по този начин, докъде си готова да стигнеш...

– Имате ли да ми кажете нещо, господин Уин? – прекъсна го Робин, като приказваше високо. – Защото, ако звъните само за да ме оскърбявате...

– О, имам много какво да ти кажа, адски много! – кресна Уин. – Ще си платиш за онова, което ми стори, госпожице Елакот. Ще си платиш за вредата, причинена на мен, няма да се измъкнеш лесно. Ти наруши закона в онази служба и ще се срещнем с теб в съда, ясно ли ти е? – Вече беше почти в истерия. – Ще видим как въздействат номерцата ти на съдия. Ще ми се разкарва тя под носа с това голямо деколте. „Олеле, май прегрях!...“

В периферията на полезрението на Робин се появи бяла светлина и тя виждаше пътя пред себе си като в тунел.

– Не! – кресна тя, вдигна длани от кормилото и пак ги пусна върху него със засилка. Ръцете й се тресяха чак до раменете. Беше същото онова „Не!“, което бе отправила към Матю, и то с такава ярост, че по същия начин застави и Герайнт Уин да млъкне.

– Никой не ви е принуждавал да ми милвате косата и да прекарвате ръка по гърба ми, нито да ми оглеждате гърдите, господин Уин. Това не съм го искала, макар явно да ви е приятно да си мислите, че е било така...

– Робин! – обади се Страйк, но тя му обърна точно толкова внимание, колкото на скърцането на старото шаси, и игнорира също така внезапния въпрос на Герайнт:

– Кой е при теб? Страйк ли беше това?

– Вие сте влечуго, господин Уин, крадливо влечуго, което е присвоявало от благотворителна фондация, и не само съм доволна, че имам сведения срещу вас, а и на драго сърце ще разкажа пред света как размахвате снимки на покойната си дъщеря, докато надничате в деколтетата на млади жени...

– Как смееш! – ахна Уин. – Няма ли граници за теб... да споменаваш Рианон! Всичко ще излезе наяве, семейството на Самюъл Мурапе...

– Майната ви и на вас, и на проклетите ви вражди! – викна Робин. – Вие сте един перверзен, крадлив...

– Ако няма какво друго да кажете, господин Уин, предлагам да го изразите в писмена форма – намеси се и Страйк на висок глас към телефона, докато Робин, вече напълно не на себе си, крещеше обиди срещу Уин от разстояние.

Страйк приключи разговора с рязко движение на пръста си върху бутона и сграбчи волана, когато Робин отново го пусна, за да жестикулира.

– Дявол го взел, отбий! – нареди той. – Отбий веднага!

Тя автоматично изпълни каквото й бе казано, дезориентирана от адреналина като от алкохол, и когато ленд роувърът се закова намясто, освободи колана си и излезе на бетонното уширение, а край нея профучаваха коли. Като почти не съзнаваше какво прави, тя се отдалечи от ленд роувъра с олюляваща се походка по банкета. По лицето й течаха сълзи на ярост и тя се опитваше да изпревари с темпо паниката, която се надигаше у нея, защото току-що безвъзвратно бе настроила срещу агенцията човек, с когото имаха нужда да разговарят отново, човек, който вече нескрито говореше за отмъщение и може би тъкмо той бе платил на Патерсън...

– Робин!

Сега, помисли си тя, Страйк също щеше да я смята за водорасло, увредена глупачка, която изобщо не е бивало да се заема с такава професия, хукваща да бяга в мига, щом стане напечено. Тъкмо това я накара да се обърне с лице към него, докато той куцукаше подире й. Изтри грубо лице с ръкава си и заговори, преди той да е успял да отвори уста.

– Знам, че не биваше да си изпускам нервите, знам, че провалих всичко, много съжалявам.

Само че не чу отговора му, защото бе удавен от бученето в ушите й, а паниката, сякаш чакала я само да спре да тича, я погълна изцяло. Замаяна, неспособна да подреди мислите си, се отпусна на тревната площ отстрани, острите сухи стръкове я бодяха през джинсите, а тя със стиснати очи и скрито в длани ръце се мъчеше с дишане да се върне към нормално състояние под грохота на отминаващите коли.

Не беше много наясно дали е минала една минута, или десет, но накрая пулсът й се укроти, мислите й станаха по-стройни и паниката се оттече, за да бъде заместена с чувство на срам и унижение. След всичките си грижливи преструвки, че се справя, напълно се бе провалила.

До нея стигна повей на цигарен дим. Отвори очи и видя вдясно от себе си краката на Страйк. Той също бе приседнал на тревата.

– Откога имаш панически атаки? – попита я той спокойно, сякаш водеха обикновен разговор.

Нямаше никакъв смисъл да отрича повече.

– От около година – измънка.

– Потърсила ли си помощ за това?

– Да, известно време ходих на психотерапия. Сега съм на упражнения по когнитивна бихевиорална терапия.

– Да, но правиш ли ги? – меко попита Страйк. – Защото аз си купих вегетариански бекон преди седмица, но никак не ми действа здравословно, като си седи в хладилника.

Робин се разсмя и установи, че не може да спре. От очите й бликнаха нови сълзи. Страйк я гледаше без капка укор и пушеше цигарата си.

– Бих могла да ги правя по-редовно – призна Робин накрая и отново избърса лице.

– Да имаш да ми съобщиш още нещо, след като вече задълбахме? – попита Страйк.

Решил бе, че трябва да узнае най-лошото сега, преди да й дава съвети за душевното й състояние, но Робин изглеждаше объркана.

– Други здравословни въпроси, които биха могли да повлияят на способността ти да работиш?

– Какви например?

Страйк се зачуди дали директен въпрос би съставлявал нарушение на правата й като служител.

– Чудех се – заговори той – дали не си... ъъ... бременна.

Робин отново избухна в смях.

– О, господи, това наистина беше смешно.

– Нима?

– Не – отвърна тя и поклати глава. – Не съм бременна.

Страйк едва сега забеляза, че венчалният и годежният й пръстен липсваха. Толкова бе свикнал да я гледа без тях, докато се представяше за Вениша Хол и Боби Кънлиф, че не му бе хрумнало как отсъствието им в този ден би могло да е натоварено със значение, само че не бе склонен да зададе директен въпрос по причини, нямащи никаква връзка с правата на служителя.

– С Матю се разделихме – каза Робин намръщена към преминаващия трафик в усилие да не се разплаче отново. – Преди седмица.

– О – промълви Страйк. – По дяволите. Съжалявам.

Но загриженото изражение бе в пълен разрез с действителните му чувства. Мрачното му настроение тъй внезапно се бе разсеяло, че сякаш от трезво състояние изведнъж се оказа изпил три халби бира. Миризмата на гума, прах и прегоряла трева му върна спомена за паркинга, където по случайност я целуна по устата. Той отново всмукна от цигарата си и се постара емоциите да не проличат по лицето му.

– Знам, че не биваше да говоря така на Герайнт Уин – каза Робин и сълзите отново закапаха. – Не беше редно да споменавам Рианон, но изгубих контрол... Проклетите мъже за всички съдят по себе си!

– Какво се случи с Мат?

– Спеше със Сара Шадлок – отвърна гневно Робин. – Годеница е на най-добрия му приятел. Оставила беше обица в леглото ни и аз... о, по дяволите...

Тя скри лице в шепите си и с чувството, че няма какво повече да губи, се разплака истински, защото вече напълно се бе опозорила в очите на Страйк и единственото от живота й, което се стремеше да запази, беше накърнено. Колко доволен би бил Матю да я види рухнала край магистрала в доказателство на твърденията му, че е негодна да върши работата, която обичаше, осакатена завинаги от миналото си заради това, че два пъти бе попаднала на неподходящото място в неподходящото време и с неподходящите мъже.

Нещо тежко легна върху плещите й. Страйк я бе прегърнал през раменете. Беше едновременно утешаващо и злокобно, защото той никога не го беше правил преди и тя бе сигурна: това бе прелюдията към заключението му, че е негодна за работа, ей сега щеше да й каже, че отменят следващото си интервю и се връщат в Лондон.

– Къде си отседнала?

– На канапето на Ванеса – отвърна Робин и трескаво се мъчеше да изтрие мокрото си лице и носа си. От онова, което течеше от тях, джинсите й бяха подгизнали на коленете. – Но вече си намерих ново жилище.

– Къде?

– В Килбърн, стая в къща със съквартиранти.

– По дяволите, Робин – рече Страйк. – Защо не ми каза? Ник и Илза имат съвсем прилична стая за гости, биха се радвали...

– Не мога да се натреса на приятелите ти – задавено продума Робин.

– Няма да е натрисане – отвърна Страйк. Тикна цигара в устата си и взе да рови в джобовете си със свободната си ръка. – Харесват те и можеш да останеш там няколко седмици, докато... Аха, знаех си, че имам някъде. Само е смачкана, не съм я използвал... нямам спомен поне...

Робин взе салфетката и с едно мощно издухване на носа я накара да се разпадне.

– Слушай... – подхвана Страйк, но Робин мигом го прекъсна.

– Не ми казвай да си взема отпуск. Моля ти се, недей. Добре съм, способна съм да работя, от цяла вечност не бях имала паническа атака преди тази сега и...

– Не ме изслуша.

– Добре, прощавай – измърмори тя, стиснала в юмрук мократа салфетка. – Продължи.

– След като преживях експлозията, не можех да се кача в кола, без да направя това, което ти направи току-що: изпадах в паника, избиваше ме студена пот и буквално се задушавах. Известно време бях готов на всичко, само да не ме вози някой друг. И да си кажа право, още имам проблеми с това.

– Нямах представа – промълви Робин. – Не ти личи.

– Е, защото ти си най-добрият шофьор, когото познавам. Да ме видиш само с проклетата ми сестра. Работата е там, Робин... О, мамка му.

Беше пристигнала кола на пътната полиция и спряха зад изоставения ленд роувър, явно озадачени защо пътниците от него седяха в тревата на петдесет метра разстояние, без да ги е грижа за съдбата на зле паркираното им превозно средство.

– Виждам, не сте се разбързали много – подхвърли иронично по-едрият от двамата полицаи. Самодоволството му видимо подсказваше, че се има за шегаджия.

Страйк свали ръката си от раменете на Робин и двамата се изправиха, като Страйк го стори доста тромаво.

– Стана й лошо в колата – обясни спокойно Страйк. – Внимавайте да не ви оповръща.

Върнаха се в колата. Колегата на първия полицай надничаше към кръглата бланка за платена такса, залепена на стъклото.

– Не можеш да срещнеш по пътищата много коли на тази възраст – коментира той.

– Никога не ме е подвела досега.

– Сигурна ли си, че си добре да караш? – промърмори Страйк, когато тя завъртя ключа в стартера. – Можем да се престорим, че още ти е зле.

– Добре съм.

И този път беше истина. Той я беше нарекъл най-добрия шофьор, когото познава, и това може да не беше много, но така й бе върнал част от самоуважението и тя безпроблемно се включи в движението на магистралата.

Настана дълго мълчание. Страйк реши, че дискусията относно душевното състояние на Робин можеше да изчака до момент, в който тя не шофира.

– Уин спомена име в края на разговора – заразсъждава той и извади бележника си. – Чу ли го?

– Не – отвърна засрамена Робин.

– Беше Самуел нещо си. Мърдок? Матлок?

– Не го чух.

– По-бодро – насърчи я Страйк. – Той може би изобщо нямаше да го изтърве, ако не му се беше развикала. Не че ти препоръчвам в бъдеще да наричаш разпитваните перверзници...

Той се протегна към плика на задната седалка.

– Искаш ли бисквитка?

62

„Не искам да виждам поражението ти, Ребека.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Паркингът на хиподрума „Нюбъри“ вече беше запълнен, когато пристигнаха. Много от хората, отправили се към шатрата за билети, бяха удобно облечени като Робин и Страйк с джинси и якета, но имаше и такива с копринени рокли, костюми от три части или с шапки от туид и кадифени панталони в цвят на горчица, които напомниха на Робин за Торкил.

Наредиха се за билети всеки потънал в мислите си. Робин се боеше от онова, което предстоеше, щом стигнеха до „Палавата кобилка“, където работеше Теган Бутчър. Убедена, че Страйк още не е казал последната си дума относно душевното й здраве, тя се опасяваше, че просто отлага да й съобщи как я иска обратно на канцеларска служба.

Всъщност умът на Страйк временно се бе отклонил в съвсем друга посока. Цялата картина наоколо му напомняше последния път, когато бе присъствал на конни състезания. Нямаше особен интерес към този спорт. Единствената постоянна бащинска фигура в живота му, неговият чичо Тед, се увличаше по футбол и ветроходство. Няколко от приятелите на Страйк в армията бяха залагали на коне, но него не го влечеше.

Ала преди три години бе присъствал на „Дербито Епсъм“ с Шарлот и двама от любимите й братя. Също като Страйк и Шарлот бе отраснала в разединено и дисфункционално семейство. В един от непредсказуемите й изблици на ентусиазъм Шарлот бе настояла да приемат поканата на Валънтайн и Саша въпреки липсата на интерес у Страйк към спорта и на горещи чувства към двамата мъже, които го приемаха като необяснима странност в живота на сестра им.

По онова време беше съвсем безпаричен, едва крепеше новосъздадената си агенция и вече бе преследван от адвокати за връщането на неголемия заем, който бе взел от биологичния си баща, след като всяка банка го бе отхвърлила като неоправдан риск. И все пак Шарлот се ядоса, когато след загубата на пет лири, заложени на фаворита Слава и блясък, класирал се втори, той отказа да направи втори залог. Вярно, въздържа се да го нарече пуритан, праведник, плебей или скръндза, както бе постъпвала в други случаи при отказа му да се присъединява към неразумното и показно пръскане на пари от страна на близките и приятелите й. Насърчавана от братята си, тя самата бе правила все по-високи залози, като накрая спечели две хиляди и петстотин лири и настоя да посетят палатката за шампанско, където нейната красота и жизнерадостност привлякоха много погледи.

Докато вървяха с Робин по широката асфалтирана алея, успоредна на самата състезателна писта, зад издигащите се трибуни, покрай кафенета, сергии за сайдер и фургони за сладолед, съблекалните на жокеите и бара на собствениците и треньорите, Страйк си мислеше за Шарлот, за спечелени и изгубени залози, докато гласът на Робин не го привика в настоящето.

– Мисля, че това е заведението.

Изрисувана с глава на черна кобила табела висеше отстрани на едноетажен тухлен бар. Външните маси бяха запълнени с хора. Сред разговорите и смеха се разнасяше звън от чаши с шампанско. „Пъргавата кобилка“ гледаше към заграденото пространство край конюшните, където скоро щяха да бъдат изведени конете и около което вече се струпваше тълпа.

– Иди заеми онази висока маса – поръча Страйк на Робин, – а аз ще взема питиета и ще съобщя на Теган, че сме тук.

Той изчезна в сградата, без да я попита какво иска да пие.

Робин седна на една от високите маси с нейните метални бар столове, които знаеше, че Страйк предпочита, защото с неговия ампутиран крак му беше по-лесно да сяда на тях и после да става, отколкото на ниските плетени канапета. Цялата външна площ бе покрита с полиуретанова тента, за да предпазва пиещите от несъществуващ дъжд. Небето днес беше безоблачно, денят – топъл, с лек ветрец, който едва размърдваше листенцата на живия плет край входа пред бара. Щеше да е ясна нощ за копаене в долчинката край Стеда Котидж, помисли си Робин, като допусна, че Страйк не се канеше да отмени експедицията, защото я мислеше за твърде нестабилна и емоционална, та да участва.

От тази мисъл я скова още по-голям хлад и тя се залови да чете списъка на състезателните коне, когато внезапно на масата пред нея се озова малка бутилка „Мое е Шандон“, а Страйк седна на масата с халба бира.

– Наливна „Дум Бар“ – обяви доволно той и вдигна чашата си в тост към нея, преди да отпие.

Робин объркана гледаше бутилчицата шампанско пред себе си, която й приличаше на опаковка на пяна за вана.

– Това пък защо?

– За празнуване – отвърна Страйк, вече поел голяма глътка от бирата си. – Знам, че не е прието да се говори така – продължи, докато затършува из джобовете си за цигари, – но добре че се отърва от него. Да спи с годеницата на приятеля си в брачното легло! Заслужил си е всичко, дето ще го сполети.

– Не мога да пия. Ще карам кола.

– Платил съм двайсет и пет лири, така че ще изпиеш една символична глътка.

– Двайсет и пет лири за това? – промълви Робин и се възползва, докато Страйк палеше цигарата си, скришом да обърше отново насълзените си очи.

– Кажи ми нещо – заговори Страйк, като размаха клечката кибрит, за да я угаси. – Замисляла ли си се някога за посоката на агенцията?

– Какво имаш предвид? – разтревожи се Робин.

– Зет ми ме наставляваше по този повод във вечерта на откриването на олимпиадата – отвърна Страйк. – Как трябвало да стигна до етап, когато вече да не ми се налага да излизам на улицата.

– Но ти не би искал това, нали... я почакай – промълви Робин, изпаднала в паника. – Да не би да ми казваш, че трябва да се върна на бюрото, за да вдигам телефоните?

– Не – издуха Страйк дима встрани от нея. – Просто се чудех дали си се замисляла за бъдещето.

– Искаш да напусна ли? – още по-уплашена попита Робин. – Да се заловя с нещо...

– Да му се не види, Елакот, не! Питам те дали си мислила за бъдещето, толкоз!

Той наблюдаваше Робин, докато тя отпушваше малката бутилка.

– Естествено, че съм мислила – изрече несигурно тя. – Надявах се да постигнем по-здравословно банково салдо, та да не я караме ден за ден, но аз си обичам... – гласът й потрепна – ...обичам си работата, знаеш го. Само това искам. Да я върша, да ставам по-добра в нея и... евентуално да направим агенцията най-добрата в Лондон.

Ухилен Страйк чукна с халбата си нейната бутилка.

– Имай предвид, докато правя следващото изказване, че и двамата искаме едно и също, нали? Освен това можеш да пиеш. Теган ще излезе в почивка чак след четиресет минути, а имаме много време за убиване, докато се отправим довечера към долчинката.

Страйк я изчака да пийне от шампанското, преди да продължи.

– Да се преструваш, че си добре, когато не си, не е сила.

– Ето тук грешиш – възрази Робин. Шампанското с неговите мехурчета върху езика й я напомпа с кураж още преди да е стигнало до мозъка й. – Понякога да се държиш, сякаш си добре, те кара да се чувстваш добре. Има моменти, когато трябва да покажеш смело лице пред света и след известно време това вече не е преструвка, а част от теб. Ако бях чакала да стана готова да напусна стаята си след... знаеш кое... още щях да съм си там. Налагаше се да я напусна, преди да съм готова. И – заяви тя, като погледна със зачервените си и подпухнали очи право в неговите – работих с теб две години, като те гледах как упорстваш и хукваш тук и там, когато сме наясно как всеки лекар би ти казал, че трябва да почиваш с вдигнат крак.

– И докъде ме докара това? – посочи Страйк основателно. – Превърнах се в инвалид за цяла седмица и сухожилието ми виеше за милост всеки път, щом извървявах петдесет метра. Щом искаш да правиш паралел, хубаво. Аз пазя диета, правя си упражненията...

– А вегетарианският бекон гние в хладилника ти.

– Да гние ли? Това чудо е като промишлен каучук, ще ме надживее. Слушай – не се остави да бъде отклонен той, – цяло чудо щеше да е, ако не бяха те сполетели остатъчни ефекти след случилото се миналата година. – Очите му подириха крайчето на моравия белег, подаващ се от маншета на ризата й. – Нищо в миналото ти не пречи да вършиш тази работа, но трябва да се грижиш за себе си, ако искаш да продължиш с нея. В случай че ти трябва време да си починеш...

– Това е последното, което искам.

– Не опира до това какво искаш, а какво ти е нужно.

– Да ти кажа ли нещо любопитно? – попита Робин. Дали поради глътката шампанско или по друга причина настроението й рязко се бе повишило и езикът й се бе развързал. – Човек би помислил, че паническите атаки ще ме нападнат с все сила през последната седмица, нали? Опитвах се да си намеря място за живеене, оглеждах апартаменти, пътувах из цял Лондон, всякакви хора изникваха неочаквано зад гърба ми, а това е мощен отключващ фактор – поясни тя, – хора зад гърба ми, когато не знам, че са там.

– Не ни трябва Фройд за разяснение.

– Но си бях добре – продължи тя. – Мисля, че е защото не ми се налагаше да...

Тя млъкна, но Страйк знаеше края на изречението. Пое риск и заяви:

– Този тип работа става почти невъзможна за вършене, ако у дома нещата не вървят. Преживял съм го. Известно ми е.

Облекчена, че е била разбрана, Робин пийна още шампанско и заговори забързано:

– Мисля, че състоянието ми се влоши, като се налагаше да крия какво става и да правя упражненията тайно, защото при първия знак, че не съм в стопроцентова форма, Матю започваше да ми крещи, задето не се отказвам от работата си. Тази сутрин си помислих, че той се опитва да се свърже с мен по телефона, затова не исках да се обадя. А когато Уин започна да ме нарича каква ли не... ами... имах чувството, че съм приела обаждането. Само това ми липсваше, Уин да ми заяви, че на практика съм чифт ходещи цици, заблудено момиче, което не съзнава, че те са единственият му полезен атрибут.

Матю ти го е надрънкал всичко това, нали?, помисли си Страйк и през ума му минаха няколко подходящи метода за вразумяване на Матю. Той заговори бавно, като внимателно подбираше думите си.

– Фактът, че си жена, ме кара да се притеснявам повече за теб, когато си сама навън, отколкото ако беше мъж. Изслушай ме – каза настойчиво той, когато тя отвори уста в паника. – Трябва да бъдем честни един с друг, иначе сме заникъде. Просто ме чуй, става ли? Ти се изплъзна на двама убийци, като използва съобразителността си и си припомни на какво си обучавана. Бас ловя, че проклетият Матю не би се справил. Но не искам да има трети път, Робин, защото може да не извадиш такъв късмет.

– Казваш ми да се върна на канцеларска работа ли?

– Може ли да довърша? – изрече той строго. – Не искам да те изгубя, защото по-добра от теб нямам. За всеки случай, по който работихме, откакто пристигна, ти откриваше улики, непостижими за мен, влизаше в контакт с хора, които не бих могъл да накарам да проговорят пред мен. До голяма степен на теб дължим сегашния си авторитет. Но срещу готов на насилие човек шансът винаги ще е срещу теб, а аз си имам своите отговорности. Аз съм старшият съдружник, онзи, когото можеш да съдиш...

– Тревожиш се, че ще те съдя?

– Не, Робин – отсече рязко той, – тревожа се, че ще си намериш белята, и аз ще го нося на съвестта си, докато съм жив.

Той пийна бира и продължи.

– Искам те в пълно психическо здраве, ако ще те пусна отново на улицата. Искам железни гаранции, че ще се погрижиш за тези панически атаки, защото, ако не си в добра форма, ще има последствия и те няма да засегнат само теб.

– Добре – промърмори Робин, а когато Страйк повдигна вежди, заяви: – Давам твърдо обещание, ще направя всичко, което е нужно.

Тълпата около огражденията се сгъстяваше. Очевидно всеки момент щяха да излязат участниците в следващата гонка.

– Как върви с Лорелай? – попита Робин. – Аз я харесвам.

– Ами тогава се боя, че имам още лоши новини за теб, защото ти и Матю не сте единствените, дето са се разделили миналия уикенд.

– О, по дяволите, съжалявам – избъбри Робин и прикри сконфузването си, като пи още шампанско.

– Уж не го искаше, а добре напредваш с бутилката – отбеляза Страйк развеселен.

– Това май не ти го казах, нали? – внезапно си спомни Робин, докато държеше малката зелена бутилка. – Знам къде съм виждала „Блан дьо блан“ преди и не беше върху бутилка... само дето не ни помага за случая.

– Казвай.

– В „Льо Маноа о Кат’Сезон“ имаше апартамент, който се нарича така – посочи Робин. – Кръстен на Раймон Блан, готвача, който основал хотела.

– Там ли прекара уикенда за годишнината от сватбата?

– Да. Но не бяхме в апартамента „Блан дьо блан“, не ни беше по джоба – поясни тя. Просто си спомням как минах покрай надписа. Да, там отпразнувахме „книжната“ годишнина. Книжна – изрече тя с въздишка. – А някои хора го докарват до платинена.

Няколко тъмни расови коня се появиха един по един в заграждението; жокеи в копринените им дрехи ги бяха възседнали като маймуни; момичета и момчета, работници в конюшните, водеха нервните създания с лъскавите им потрепващи хълбоци. Страйк и Робин бяха от малкото, които не проточиха шии, та да виждат по-добре. Преди да е имала време да се разколебае, Робин подхвана темата, която най-много й се искаше да обсъдят.

– Шарлот ли беше жената, с която те видях да разговаряш на приема за параолимпийците?

– Да – отвърна Страйк.

Той я погледна. Робин вече бе имала случай да съжалява, че той толкова лесно четеше мислите й.

– Шарлот няма нищо общо с това, че скъсахме с Лорелай. Тя има брак.

– И ние с Матю имахме – изтъкна Робин и пое нова глътка шампанско. – Това не спря Сара Шадлок.

– Аз не съм Сара Шадлок.

– Изобщо не си. Ако беше толкова дразнещ, никога не бих работила при теб.

– Това може да го включиш в следващия благодарствен доклад до работодателя. Ще си го сложа в рамка.

Робин се разсмя.

– Аз също имах идея относно „Блан дьо блан“ – сподели Страйк. – Преглеждах отново списъка на Чизъл в опит да елиминирам възможности и да изградя теория.

– Каква теория? – остро попита Робин и Страйк забеляза, че и при половин изпита бутилка шампанско, съсипан брак и перспективи за килерче в Килбърн интересът й към случая си оставаше все така жив.

– Помниш ли как ти казах, че ми се срува как има нещо голямо и фундаментално зад тази история с Чизъл, нещо, което не сме забелязали още?

– Да – отвърна Робин, – ти спомена, че почти се показвало.

– Точно си го запомнила. И тъй, няколко неща, казани от Рафаел...

– Ето ме, вече съм в почивка – изрече притеснен женски глас зад тях.

63

„Въпросът е чисто личен и няма никаква необходимост да бъде разтръбяван из цялата околност.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Теган Бутчър беше ниска, набита, силно луничава и носеше тъмната си коса прибрана в опашка на тила. Дори в елегантната униформа на бара със сива вратовръзка върху черна риза, на която бяха избродирани бял кон и жокей, имаше вид на момиче, попривикнало да джапа в кални гумени ботуши. Изнесла си бе чаша кафе с мляко от бара, за да го пие, докато я разпитват.

– О, много благодаря – каза тя, когато Страйк отиде да й донесе стол, очевидно впечатлена, че прочутият детектив си направи този труд за нея.

– Няма защо – отвърна Страйк. – Това е съдружничката ми Робин Елакот.

– Да, вие ми се обадихте, нали? – Теган се качи с известна трудност на стола поради ниския си ръст. Изглеждаше едновременно развълнувана и малко уплашена.

– Нямаш много време, знам – каза Страйк, – така че да пристъпим направо към деловата част, ако не възразяваш, Теган.

– Да, тоест, не, да започваме.

– Колко време работи за Джаспър и Кинвара Чизъл?

– Още като ученичка работех почасово при тях, та ако се брои това, стават две години и половина.

– Харесваше ли ти работата там?

– Ами... ставаше – отвърна предпазливо Теган.

– Какво беше мнението ти за министъра?

– Нормален човек – отвърна Теган. Сама осъзна, че не дава кой знае каква информация и допълни: – Семейството ми го познаваше отдавна. Братята ми също поработваха в имота години наред.

– Така ли? – попита Страйк, като си водеше бележки. – Какво вършеха те?

– Поправки на огради, малко градинарство, но сега повечето от земята е продадена и градините запустяха. – Тя пийна от кафето си и добави тревожно: – Мама ще вдигне голяма пара, ако разбере, че съм се видяла с вас. Заръча ми да не се бъркам в това.

– Защо така?

– „Малко казвай и малко ядове ще береш“, все това повтаря. А също „Тия, дето най-рядко се показват, са най-харесваните“. Чувам го всеки път, като искам да ида на дискотеката за млади фермери.

Робин се разсмя. Теган се усмихна, горда, че я е развеселила.

– Как ти се виждаше госпожа Чизъл като работодател?

– Добра – отговори в същия дух Теган.

– Госпожа Чизъл е предпочитала някой да спи в къщата, ако тя е щяла да отсъства през нощта, та да бъде близо до конете, нали?

– Да – и после за пръв път сама предложи информация. – Тя е параноичка.

– Не беше ли един от конете й порязан с нож?

– Наречете го порязан, ако искате – отвърна Теган, – но за мен беше по-скоро драскотина. Романо беше успял да свали чула си през нощта. Постоянно го правеше, гадинката.

– Значи не знаеш нищо за натрапници в градината? – попита Страйк с готова над бележника си химикалка.

– Амиии... – бавно изрече Теган. – Тя спомена нещо за това, но...

Погледът й се насочи към пакета „Бенсън & Хеджис“ на Страйк до халбата му.

– Може ли една цигара? – попита тя, събрала кураж.

– Заповядай – побутна пакета към нея Страйк и извади запалка.

Теган запали, дръпна дълбоко от цигарата и каза:

– Не вярвам да е имало някой в градината. Било е само във фантазията на госпожа Чизъл. Тя е... – Тегън затърси подходящата дума. – Ако беше кобила, бихте я нарекли плашлива. Аз никога нищо не чух, когато преспивах там.

– Преспала си в къщата в нощта, преди Джаспър Чизъл да бъде открит мъртъв в Лондон, нали?

– Да.

– Спомняш ли си по кое време се върна госпожа Чизъл?

– Към единайсет. Много се стреснах – сподели Теган. Сега, когато нервността й бе отминала, тя проявяваше тенденция към словоохотливост. – Беше казала, че ще остане в Лондон. Развика се, като влезе, защото пушех пред телевизора, а тя мрази да се пуши, че и бях изпила две чаши вино от бутилката в хладилника. Имайте предвид, беше ми предложила да си взема каквото поискам, преди да тръгне, но тя си е такава, вечно променя правилата. В една минута нещо е приемливо, а в следващата вече не. Покрай нея на пръсти трябва да ходиш. Но тя вече си беше ядосана, когато дойде. Личеше си от това как набиваше крак в коридора. Цигарата и виното само й дадоха повод да ми се нахвърли. Ей такава е тя.

– Но ти все пак си останала там през нощта?

– Да, тя каза, че съм пила много, за да карам, което беше глупост, не бях пияна. А после ми поръча да ида да нагледам конете, защото имала да проведе телефонен разговор.

– Чу ли я да говори по телефона?

Теган се намести на твърде високия за нея стол, така че обхвана с длан лакътя на ръката, с която държеше цигарата, а очите й леко се присвиха срещу дима, беше поза, която тя явно намираше за уместна, когато си имаше работа с хитър частен детектив.

– Не знам дали е редно да кажа.

– А може ли аз да назова име и ти да ми кимнеш, ако съм познал?

– Ами добре – съгласи се Теган, у която недоверчивостта отстъпи пред любопитството на човек, на когото са обещали да покажат фокус.

– Хенри Дръмънд – каза Страйк. – Оставила му е съобщение, че иска оценка на огърлица.

Впечатлена против волята си, Теган кимна.

– Да – потвърди тя. – Точно така.

– И ти отиде да провериш конете?

– Да, а като се върнах, госпожа Чизъл каза, че все пак трябвало да остана, защото бездруго съм й трябвала рано на другата сутрин.

– А тя къде спа? – осведоми се Робин.

– Ами на горния етаж в своята стая, то се знае – с учуден смях отвърна Теган.

– И си сигурна, че е била там през цялата нощ? – попита Робин.

– Да – отново с лек смях потвърди Теган. – Стаята й е до моята. Само те двете имат прозорци, които гледат към конюшните. Чувах я как се приготвя за лягане.

– И си сигурна, че не е напускала къщата през нощта? Според теб не е заминала нанякъде с колата? – настоя Страйк.

– Не, колата щях да я чуя. Около тази къща навсякъде има дупки, не може да си тръгнеш тихо. А и на другата сутрин я срещнах на площадката. Отиваше по нощница към банята.

– В колко часа беше това?

– Към седем и половина. После закусихме заедно в кухнята.

– Тя още ли ти беше сърдита?

– Малко кисела беше – призна Теган.

– А не я ли чу да приема друго обаждане по телефона някъде около времето за закуска?

Теган отвърна с откровено възхищение:

– Говорите за онова от господин Чизъл? Да. Отиде да говори от кухнята. Чух я само да казва: „Не, този път наистина ще го направя, Джаспър“. Май се разправяха. И на полицията го казах. Според мен се бяха скарали в Лондон и тя затова се прибра по-рано у дома, вместо да остане там. После излязох да изрина конюшните, а тя също излезе, за да обучава Бранди, това е една от кобилите й. След това – добави Теган с леко колебание – дойде той. Имам предвид Рафаел, синът.

– И какво е случи?

Теган се поколеба.

– Имали са скандал, нали? – подсказа Страйк.

– Да – усмихна се Теган искрено смаяна. – Вие знаете всичко!

– Знаеш ли за какво беше?

– За същото, за което звъня на онзи другия предишната вечер.

– За огърлицата? Госпожа Чизъл е искала да я продаде ли?

– Да.

– Къде беше ти по време на караницата им?

– Още ринех на конете. Той слезе от колата и отиде при нея в откритата школа...

Като забеляза недоумението на Страйк, Робин промърмори:

– Заграждение, където се обучават коне.

– Аха – рече той.

– Да – кимна Теган, – там тя обучаваше Бранди. Първо си говореха и не ги чувах какво казват, но после го удариха на крясъци, а тя слезе от седлото и ми викна да ида да разседлая Бранди... Да й сваля оглавника и седлото – услужливо добави тя към Страйк, в случай че не е схванал. – Тогава влязоха в къщата, но докато се отдалечаваха, още ги чувах да си крещят. Тя никога не е харесвала Рафаел – коментира Теган. – Смяташе го за разглезен. Вечно злословеше срещу него. Аз лично го намирам за свестен – добави тя и равнодушният й тон бе в пълно противоречие на изчервените бузи.

– Спомняш ли си какво си казваха един на друг?

– Малко – отвърна Теган. – Той й казваше, че не можела да я продаде, че принадлежала на баща му, а пък тя му отвърна да си гледа работата.

– И какво стана после?

– Влязоха вътре, аз продължих да рина, а след известно време... – Теган се запъна леко – видях полицейска кола да се задава по алеята и... да, ужасно беше. Излезе полицайка и ме помоли да отида да помогна вътре. Влязох в кухнята, а госпожа Чизъл беше бяла като платно и в лошо състояние. Поискаха да им покажа къде са торбичките с чай. Приготвих й топла напитка, а Рафаел я накара да седне. Много беше мил с нея – подчерта Теган, – като се има предвид, че малко преди това тя го беше нарекла какъв ли не.

Страйк погледна часовника си.

– Знам, че не разполагаш с много време. Само още едно-две неща.

– Добре – кимна тя.

– Преди година е станал инцидент – каза Страйк, – при който госпожа Чизъл е нападнала господин Чизъл с чук.

– О, господи, да – въздъхна Теган. – Наистина й беше паднало пердето пред очите. Случи се точно след като умъртвиха Лейди в началото на лятото. Тя беше любимата кобила на госпожа Чизъл, а когато тя се прибра у дома, ветеринарят вече беше свършил работата. Тя искаше да е там, когато ще се случи, и направо побесня, щом се върна и видя вана на конския доктор.

– Откога знаеше тя, че кобилата ще бъде убита? – попита Робин.

– През последните два-три дни всички го знаехме вече – отвърна тъжно Теган. – Но тя беше такъв прекрасен кон, надявахме се да прескочи трапа. Ветеринарят чака с часове госпожа Чизъл да се прибере, но Лейди страдаше, а и той не можеше да остане цял ден, така че...

Теган направи жест, изразяващ безнадеждност.

– Имаш ли представа какво я е накарало да замине за Лондон точно този ден, след като е знаела, че Лейди умира? – попита Страйк.

Теган поклати глава.

– Би ли описала точно какво се случи, когато тя нападна съпруга си? Каза ли му нещо преди това?

– Не – поклати глава Теган. – Тя влезе в двора, видя какво е станало, хукна към господин Чизъл, грабна чука и замахна с него. Рукна кръв във всички посоки. Ужасно беше. Ужасно.

– И какво направи тя, след като го удари? – попита Робин.

– Просто стоеше там. А изражението на лицето й... Беше като на същински демон – заяви неочаквано Теган. – Помислих си, че той е мъртъв, че го е убила. Тогава я прибраха за две седмици. Отиде в някаква болница. Сама трябваше да се оправям с конете... Всички бяхме смазани заради Лейди. Обичах тази кобила и се молех да оцелее, но тя се предаде, легна и престана да яде. Не мога да обвинявам госпожа Чизъл, че беше разстроена, но... тя можеше да го убие. Навсякъде имаше кръв – повтори. Исках да напусна. Така казах на мама. Тя ме уплаши онази вечер.

– Кое те накара да останеш? – попита Страйк.

– Не знам... Господин Чизъл го искаше, а и обичах конете. А после тя излезе от болницата и беше много потисната. Стана ми мъчно за нея. Все я намирах да плаче в празния бокс на Лейди.

– Лейди ли беше кобилата, която госпожа Чизъл искаше...ъъ... Как беше терминът? – обърна се Страйк към Робин.

– Да пусне за заплодяване – подсказа Робин.

– Да, да я пусне на онзи прочут жребец.

– Тотилас ли? – попита Теган със загатната гримаса. – Не, тя искаше да заплоди Бранди, но господин Чизъл не щеше и да чуе. Тотилас! Та той струваше цяло състояние.

– И аз така чух. Случайно да е споменавала друг жребец? Има един на име Блан дьо блан, да не би...

– Не съм чувала за такъв – отвърна Теган. – Не, тя държеше да е Тотилас, той беше най-добрият, вманиачена беше по него. Такава си е госпожа Чизъл. Влезе ли й някоя мисъл в главата, няма мърдане оттам. Беше си наумила да има поколение от онзи хубав кон и толкова... Нали знаете, че тя изгуби дете?

Страйк и Робин кимнаха.

– На мама й беше мъчно за нея, реши, че иска жребче като заместител. Според мама всичките тези променливи настроения на госпожа Чизъл са свързани с бебето. Например един ден, няколко седмици след като излезе от болницата, изпадна в някакво бурно състояние. Помислих, че е заради лекарствата, които вземаше. Пееше из двора. „Много сте весела, госпожо Чизъл“, казах й. А тя ми отговори: „Обработвам Джаспър и почти съм успяла, мисля, че все пак ще ми разреши да използвам Тотилас“. Пълни глупости, разбира се. Попитах го, а той ми отвърна намусено, че само й се щяло да е така, че и бездруго не можел да си позволи конете, които вече имат.

– Мислиш ли, че може да я е изненадал, като й е предложил за разплод друг жребец, по-евтин? – попита Страйк.

– Това само би я ядосало – отсече Теган. За нея или Тотилас, или нищо. – Тя загаси цигарата, погледна часовника си и заяви със съжаление: – Имам само две минути.

– Още нещичко и приключваме – каза Страйк. – Чух, че семейството ви преди години познавало момиче на име Суки Луис. Избягала от дом за деца...

– Ама вие всичко знаете! – възкликна възхитена Теган. – Това пък откъде го научихте?

– Били Найт ми каза. Случайно да знаеш какво се е случило със Суки?

– Да, тя замина за Абърдийн. Беше в класа на Дан в училище. Майка й беше кошмарна, пиеше, вземаше наркотици, такива неща. В един момент съвсем не беше на себе си и настаниха Суки в дом. Тя избяга да търси баща си, който работеше на нефтените платформи в Северно море.

– Мислиш ли, че е намерила баща си? – попита Страйк.

С тържествуващ вид Теган бръкна в задния си джоб и извади телефона си. След няколко щраквания показа на Страйк страница от Фейсбук с усмихната брюнетка, която позираше с няколко приятелки пред басейн в Ибиса. Под тена, грима и изкуствените мигли Страйк различи чертите на слабото момиче с издадени зъби от старата снимка. На страницата имаше надпис „Сузана Макнийл“.

– Видяхте ли? – щастливо възкликна Теган. – Баща й я прибра в новото си семейство. Сузана й беше истинското име, но майка й я наричаше Суки. Мама е приятелка с лелята на Сузана. Каза, че си живеела чудесно.

– Напълно сигурна ли си, че това е тя? – попита Страйк.

– Да, разбира се – отвърна Теган. – Всички много се радвахме за нея. Добро момиче беше.

Тя отново хвърли поглед към часовника си.

– Съжалявам, почивката ми свърши. Трябва да вървя.

– Само още един въпрос – каза Страйк. – Колко добре познаваха братята ти семейство Найт?

– Много добре – отговори Теган. – Момчетата бяха в различни училища, но се бяха сближили при работата в имота на Чизъл.

– С какво се занимават братята ти сега, Теган?

– Пол е управител на ферма край Ейлсбъри, а Дан е в Лондон, работи като озеленител. Защо записвате това? – попита тя, за пръв път разтревожена от бележките, които Страйк си водеше. – Не бива да казвате на братята ми, че съм говорила с вас! Много ще се ядосат, ако разберат, че съм разправяла какво ставаше в къщата.

– Нима? А какво ставаше там?

Теган несигурно започна да мести поглед между Робин и Страйк.

– Вие вече знаете, нали?

Когато нито Робин, нито Страйк отговориха, тя каза:

– Вижте, Дан и Пол помагаха само за транспортирането. Товареха ги и толкова от тях. Пък и тогава си беше законно.

– Кое беше законно? – попита Страйк.

– Със сигурност знаете – повтори Теган. – Някой се е разприказвал, нали? Джими Найт ли? Неотдавна се беше върнал, обикаляше наоколо, искаше да говори с Дан. Но бездруго всички местни знаеха. Уж беше тайна, но всички бяхме наясно за Джак.

– Какво за него? – не се отказваше Страйк.

– Ами... че той ги майстори бесилките.

Страйк прие информацията, без и окото му да трепне. Робин не беше сигурна, че е запазила неутрално изражение.

– Но вие вече го знаехте това, нали? – попита Теган.

– Да – отвърна Страйк, за да я успокои. – Знаехме го.

– Не се и съмнявах – рече облекчена Теган и се плъзна без никаква грация от стола си. – Но ако видите Дан, не ме издавайте, че съм го казала. Той е същият като мама: „Малко казвай и малко ядове ще береш“. Вижте, никой от нас не смята, че имаше нещо нередно в това. Мен ако питате, за страната ще е по-добре, ако се приеме смъртното наказание.

– Благодарим ти, че се срещна с нас, Теган – каза Страйк. Тя се изчерви леко, като стисна ръката му, а после тази на Робин.

– Моля, няма защо – отвърна и като че не бързаше да се раздели с тях. – Ще останете ли за състезанията? Кафявата пантера ще участва в гонката в два и половина.

– Може би – отвърна Страйк. – Имаме да убием малко време преди следващата ни среща.

– Заложила съм десетачка на Кафявата пантера – сподели Теган. – Ами... довиждане тогава.

Беше се отдалечила на няколко крачки, когато се обърна и се върна при Страйк с още по-поруменяло лице.

– Може ли да си направя селфи с вас?

– Ъъ... – запъна се Страйк, като избягваше да срещне погледа на Робин. – По-добре не, ако не възразяваш.

– А може ли автограф тогава?

Като реши, че това е по-малката от двете злини, Страйк драсна подписа си на салфетка.

– Благодаря.

Стиснала салфетката си, Теган най-после си отиде. Страйк изчака, докато тя влезе в бара, преди да се обърне към Робин, която вече издирваше информация в телефона си.

– Преди шест години – прочете тя от екрана – е излязла директива на Европейския съюз, забраняваща на страните членки да експортират оборудване за мъчения. Дотогава износът в чужбина на британски бесилки е бил напълно легален.

64

„Говори така, че да те разбирам.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

– „Действах в рамките на закона и в съгласие със съвестта си“ – цитира Страйк лаконичното изявление на Чизъл по време на обяда им в „Пратс“. – Така е и било. Никога не е крил, че е за смъртното наказание, нали? Вероятно е осигурявал дървения материал от своите гори.

– Както и работно пространство за Джако Кент. Тъкмо затова Джако е предупредил Раф да не влиза в хамбара, като е бил дете.

– И вероятно са си делили печалбата.

– Чакай – продума Робин, като си припомни какво бе крещяла Флик след колата на министъра във вечерта на приема за параолимпийците. – „Той е поставял коня на тях“... Корморан, мислиш ли, че...

– Да, така мисля – отвърна Страйк, чиито мисли бяха в унисон с нейните. – Последното, което ми каза Били в болницата, беше „Мразех да поставям коня на тях“. Дори насред пристъп на психоза Били е бил способен да издълбае съвършен релеф на Коня от Уфингтън в дърво... Джако Кент е карал синовете си да го изобразяват на дрънкулки за туристи и на бесилките за износ. Добър семеен бизнес е въртял, а?

Страйк чукна халбата си в нейната бутилчица с шампанско и изгълта наведнъж каквото бе останало от неговата „Дум Бар“.

– За първия ни истински пробив. И тъй като Джако Кент е поставял своята търговска марка върху бесилките, било е възможно следата да стигне до него като производител. И не само до него, а до Долината на Белия кон и до Чизъл. Всичко съвпада, Робин. Спомняш ли си плаката на Джими с купчината мъртви чернокожи деца? Чизъл и Джако Кент са ги пращали в чужбина... вероятно в Средния изток или Африка. Но Чизъл няма как да е знаел, че върху тях е бил издялкан конят. Не, твърдо не го е знаел – заяви Страйк, като си припомни думите на министъра в „Пратс“, – защото, като ми съобщи, че имало снимки, добави: „Доколкото знам, няма отличителни белези“.

– Нали помниш как Джими твърдял, че парите му се полагат? – каза Робин, следваща своята линия на разсъждения. – И как Рафаел спомена, че според първоначалното изказване на Кинвара имал основателни претенции за сумата? Не мислиш ли, че е възможно Джако Кент да е оставил готови за продан бесилки, когато е умрял...

– ...а Чизъл да ги е продал, без да си направи труда да издири синовете на Джак и да им плати? Умна догадка – кимна Страйк. – И тъй, за Джими всичко е започнало със законно искане за дял от наследството на баща му. А когато Чизъл е отрекъл, че им дължи нещо, прибегнал е към изнудване.

– Не е имал особено основание за шантажиране обаче, като се замисли човек – отбеляза Робин. – Мислиш ли, че Чизъл би загубил много гласоподаватели по този повод? Било е законно по времето, когато ги е продавал, а и той публично е обявил, че поддържа смъртното наказание, така че никой не би могъл да го нарече лицемер. Половината страна смята, че трябва да върнем обесването. Не съм сигурна, че онези, които гласуват за Чизъл, биха го упрекнали в злодеяние и престъпление.

– Отново добър аргумент – съгласи се Страйк, – а и Чизъл щеше да го надмогне. През главата му са минавали и по-тежки премеждия: забременяването на любовницата му, разводът, незаконното дете, пътното престъпление на Рафаел и попадането му в затвора... Но не забравяй, че се споменаваше за „непредвидени последствия“ – допълни замислено Страйк. – Какво има на тези снимки във Външното министерство, които Уин толкова много искаше да докопа? И кой е „Самюъл“, дето го спомена по телефона?

Страйк извади бележника си и надраска няколко изречения със сбития си, труден за разчитане почерк.

– Поне имаме потвърждение за историята на Раф относно огърлицата.

Страйк изсумтя, докато пишеше. Когато приключи, каза:

– Това, че е хукнал към Оксфордшър, за да спре Кинвара да не духне с ценно бижу, е по-добра версия от онази, дето трябвало да й попречи да не посегне на себе си. Но все още мисля, че не ни се казва всичко.

– И защо?

– Възраженията ми са същите като преди. Защо Чизъл ще праща там Рафаел като емисар, когато съпругата му го е мразела? Не схващам как така Рафаел би могъл да бъде по-убедителен от Изи.

– Да не би да си настроен срещу Рафаел?

Страйк повдигна вежда.

– Не изпитвам лични чувства към него в едната или другата посока. А ти?

– Естествено, че не – малко поизбърза с отговора си Робин. – Та каква е тази теория, за която спомена, преди да дойде Теган?

– О, да – отвърна Страйк. – Е, може нищо да не е, но няколко неща, които Рафаел ти е споменал, ми направиха впечатление. Накараха ме да се замисля.

– Какви неща?

Страйк й ги каза.

– Не виждам къде им е същественото.

– Може би сами по себе си не са, но ги съчетавам с чутото от Дела.

– Коя част точно?

Но дори когато Страйк й припомни думите на Дела, Робин си остана объркана.

– Не виждам връзката.

Страйк се изправи с усмивка.

– Остави го да ти отлежи малко. Аз отивам да позвъня на Изи, за да й съобщя, че Теган пусна духа от бутилката относно бесилките.

Той се отдалечи и изчезна в тълпата в търсене на тихо местенце, където да проведе разговора си, а Робин остана да ближе вече хладкото шампанско от малката бутилка и да размишлява над казаното от Страйк. Нищо смислено не излезе от изтощителните й опити да свърже разнородните късове информация, така че след няколко минути тя се предаде и се остави на насладата от топлия ветрец, който повдигаше косата от раменете й.

При все умората, разбития си брак и много реалната тревога от предстоящото копаене в долчинката беше й приятно да седи там, да вдишва миризмите от състезателната писта на обработена кожа и коне, примесени с ухания на парфюм от жените, които вече напускаха бара и се придвижваха към трибуните, и полъха на дим, напоен с аромат на еленски бургери, които се печаха на близката сергия. За пръв път от седмица Робин почувства действителен глад.

Тя взе корковата тапа от бутилката с шампанско и започна да я върти между пръстите си, като си припомни друга тапа, онази, запазена от двайсет и първия й рожден ден, за който Матю се бе върнал у дома от университета с компания от нови приятели. Сред тях бе и Сара. В ретроспекция тя разбираше, че родителите й бяха искали да й организират голямо тържество за рождения ден като компенсация, че очакваното от тях празненство за дипломиране нямаше да се състои.

Страйк се бавеше. Вероятно Изи му изсипваше всички подробности сега, когато същината на изнудването им бе известна или пък, помисли си Робин, просто искаше да го задържи на телефона.

Изи не е неговият тип обаче.

Мисълта я стъписа леко. Почувства се неловко, че я е допуснала в главата си, и още по-неловко, когато тя бе изместена от друга.

Всичките му предишни приятелки са красиви. Изи не е.

Страйк привличаше забележително хубави жени предвид, общо взето, мечешката му външност и косата му, която бе дочула сам да описва като „срамни косми върху череп“.

Бас ловя, че изглеждам отблъскваща, беше следващата мисъл на Робин. Още сутринта се бе качила в ленд роувъра бледа и с подпухнало лице, а оттогава доста бе поплакала. Обмисляше дали има време да прескочи до дамската тоалетна и поне да се среши, когато зърна Страйк да се връща към нея, хванал във всяка ръка еленски бургер и захапал талон за залог.

– Изи не вдига – съобщи той през стиснати зъби. – Оставих й съобщение. Грабвай единия бургер и да вървим. Току-що заложих десетачка на Кафявата пантера и в двете посоки.

– Нямах представа, че си падаш по залагане – каза Робин.

– Не си падам – отвърна Страйк, като извади талона измежду зъбите си и го пъхна в джоба, – но днес се чувствам късметлия. Хайде, да идем да гледаме надбягването.

Страйк се обърна и закрачи, а Робин дискретно мушна тапата от шампанско в джоба си.

– Кафявата пантера – избъбри Страйк с пълна уста, вече започнал бургера си, докато се приближаваха към пистата. – Само дето не е кафяв, нали? С черна грива е, така че е...

– Кестеняв, да – кимна Робин. – Да не би да си разочарован, че не е и пантера?

– Просто се опитвам да намеря логика. Онзи жребец, който открих онлайн, беше алест, не бял.

– Не сив, искаш да кажеш.

– О, по дяволите – изпъшка Страйк с досада, но и развеселен.

65

„Чудя се колцина биха стигнали дотам, кои биха имали куража да го сторят.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Кафявата пантера се класира втори. Похарчиха печалбата на Страйк в палатките за храна и кафе, като убиваха часовете дневна светлина, докато не стана време да се отправят към Улстоун и към долчинката. В гърдите на Робин се надигаше паника всеки път, щом си помислеше за инструментите в багажника на ленд роувъра и за тъмната падина, обрасла с коприва, но Страйк я разсейваше, било преднамерено или не, с упорития си отказ да обясни как се връзваха свидетелските показания на Дела Уин и Рафаел Чизъл и какви изводи си бе направил от това.

– Мисли – настояваше той. – Просто мисли.

Но Робин бе изтощена и по-лесно й бе просто да го подтиква да обясни, докато пиеха кафета, на които изгубиха бройката, и ядяха сандвичи, като през цялото време се наслаждаваха на тази необичайна интерлюдия в професионалния им живот, защото тя и Страйк никога преди не бяха прекарвали часове наред заедно освен в кризисни моменти.

Но докато слънцето се приближаваше към хоризонта, мислите на Робин все по-настойчиво се стрелкаха към долчинката и неизбежно караха стомаха й да прави малко задно салто. Като забеляза все по-продължителните й тревожни мълчания, Страйк за втори път й предложи тя да остане в ленд роувъра, докато той и Баркли копаят.

– Не – отсече Робин. – Не съм дошла да седя в колата.

Отне им три четвърти час да стигнат до Улстоун. Цветът бързо се оттичаше от небето на запад, докато за втори път се заспускаха в Долината на Белия кон, и когато стигнаха обекта на пътуването си, няколко мъждиви звезди се бяха появили в прашносивото небе. Робин насочи ленд роувъра по обраслата пътека, водеща към Стеда Котидж, и колата се заклати и заподскача през дълбоки бразди, заплетени трънаци и жилави бурени към по-гъстия мрак заради надвисналия балдахин от клони.

– Гледай да стигнеш колкото е възможно по-напред – инструктира я Страйк и погледна часа на телефона си. – Баркли трябва да паркира зад нас. Вече би трябвало да е тук. Казах му да дойде в девет часа.

Робин спря и изключи двигателя, като оглеждаше плътната гора между пътеката и Чизъл Хаус. Може да не бяха виждани, но пак си оставаха нарушители в чужд имот. Ала тревогата й, че можеха да бъдат открити, бледнееше пред много реалния страх от онова, което лежеше под гъсталака от коприва на дъното на тъмната падина край Стеда Котидж, тъй че тя се върна към темата, която бе използвала за разсейване през целия следобед.

– Казах ти, мисли – отговори й Страйк за енти път. Мисли за хапчетата лахесис. Тъкмо ти забеляза, че крият някакво значение. Мисли за странните постъпки на Чизъл: как е дразнил Аамир пред всички, като е казал, че Лахесис „отмерва отредения на всеки човек живот“, как е споменал пред теб, че „един по един се препъват“.

– Мислих за тези неща, но все така не виждам как...

– Хелият и гумената тръба са влезли в къщата, скрити в кашон за шампанско. Някой е бил наясно, че той няма да го пие, защото е алергичен. Запитай се как Флик е знаела, че Джими има основание да иска пари от Чизъл. Припомни си караницата на Флик със съквартирантката й Лора...

– Това пък какво общо би могло да има?

– Мисли! – с вбесяваща настойчивост нареди Страйк. – Не са открити следи от амитриптилин в празната кутия от портокалов сок в кофата за боклук. Припомни си колко обсебена е била Кинвара от местонахождението на Чизъл във всеки даден момент. Отгатни какво ще ми каже малката Франческа от галерията на Дръмънд, ако изобщо някога се свържа с нея по телефона. Помисли за онова обаждане в депутатския офис на Чизъл как хората „се попикават, като умират“. Не че носи значение само по себе си, но като се задълбаеш, е твърде насочващо.

– Занасяш ме – изрече невярващо Робин. – И твоята идея обединява всичко това в логическа схема?

– Да – отвърна самодоволно Страйк. – А също обяснява как Уин и Аамир са знаели, че във Външното министерство съществуват снимки вероятно на бесилките на Джако Кент в процес на използване, след като Аамир вече от месеци не е работел там, а Уин, доколкото знаем, изобщо не е стъпвал в...

Телефонът на Страйк иззвъня. Той погледна екрана.

– Изи ми връща обаждането. Ще изляза да говоря отвън, пуши ми се.

Той слезе от колата. Робин го чу да казва „Здравей“, преди да затръшне вратата. Седеше и го чакаше, а умът й не спираше да работи. Или Страйк бе имал прилив на активна мозъчна вълна, или си фантазираше, а тя бе по-склонна да вярва във второто, дотолкова несвързани бяха отделните данни, които бе цитирал.

Пет минути по-късно Страйк се върна на седалката до шофьорската.

– Клиентката ни е недоволна – докладва той, като отново тръшна вратата. – Очаквала е от Теган да ни каже как Кинвара се е изнизала през онази нощ, за да убие Чизъл, не да потвърждава алибито й и да дрънка за проклетите бесилки.

– Изи призна ли за тях?

– Нямаше особен избор. Но не й хареса. Много настойчиво ми заяви, че по онова време били легални. Поставих й въпроса как баща й е измамил Джими и Били, като не им е дал дължимите пари, и ти се оказа права. Имало две готови за продан бесилки, когато Джако Кент умрял, и никой не се погрижил да съобщи на синовете му. Това го призна с още по-голямо неудоволствие.

– Според теб тя дали се тревожи, че те могат да предявят иск към наследството на Чизъл?

– Не мисля, че ще е добре за репутацията на Джими в средите, в които се движи, да приеме пари, спечелени от обесването на хора в Третия свят – отвърна Страйк, – но пък знае ли човек?

По пътя зад тях се чу шум от кола и Страйк протегна шия с надежда.

– Помислих, че може да е Баркли – каза и погледна часовника си. – Току-виж е пропуснал отбивката.

– Корморан – заговори Робин, която се интересуваше далеч по-малко от настроението на Изи и местонахождението на Баркли, отколкото от теорията, която Страйк се въздържаше да сподели с нея, – ти сериозно ли имаш идея, обясняваща всичко, което току-що ми каза?

– Да – отговори Страйк и почеса брадичката си. – Имам. Бедата е, че ни приближава към извършителя, но проклет да съм, изобщо не виждам мотива, освен ако не е сторено от сляпа омраза. Само че въобще не изглежда като невъздържана емоционална проява. Това не ти е чук по главата. Било е добре планирана екзекуция.

– Какво стана с принципа „средствата преди мотива“?

– Именно върху средствата се концентрирах, така стигнах дотук.

– Няма ли поне да ми кажеш дали е „той“, или „тя“?

– Никой добър ментор не би те лишил от удовлетворението сама да стигнеш до отговора. Останаха ли бисквити?

– Не.

– Добре че поне имам това. – И Страйк извади от джоба си „Туикс“, отвори го и й даде половината. Тя я взе нацупено, с което го развесели.

Никой не проговори, докато не свършиха да ядат. Тогава Страйк заяви вече с по-голяма сериозност:

– Тази вечер е много важна. Ако няма нищо заровено в розово одеяло на дъното на долчинката, цялата история с Били е приключена: въобразил си е удушаването, ще знаем, че сме му дали душевен покой и ще се опитам да докажа теорията си за смъртта на Чизъл, без да съм обременен от разсейващи мисли, без да се тревожа къде се вмества едно мъртво дете и кой я е убил.

– Или него – припомни Робин на Страйк. – Ти каза, че Били не е сигурен за пола.

В мига, щом го изрече, в необузданото й въображение изникна мъничък скелет, увит в изгнилите останки от одеяло. Възможно ли бе вече да се разпознае дали трупчето е на момиче, или на момче? Щеше ли да има шнола, връзка за обувка, копчета, кичур дълга коса?

Дано няма нищо, помисли си. Господи, дано няма нищо там.

Но гласно попита:

– Ами ако има нещо... някой... заровен в долчинката?

– Тогава теорията ми ще е погрешна, защото не виждам как удушено дете в Оксфордшър се вмества във всичко, което ти споменах дотук.

– Не е задължително да е така – логично възрази Робин. – Може да си прав за убиеца на Чизъл, а това тук да е съвършено отделно...

– Не – отсече Страйк и поклати глава. – Твърде голямо съвпадение е. Ако има нещо заровено в долчинката, то трябва да се свързва с всичко друго. Единият брат става свидетел на убийство като дете, другият изнудва човек, убит двайсет години по-късно, като детето е заровено в имота на Чизъл... Ако има дете в долчинката, то се вмества някъде. Но аз се обзалагам, че няма нищо там. Ако мислех сериозно, че има заровен труп, щях да убедя полицията да свърши тази работа. Тази вечер всичко се прави заради Били. Обещах му.

Седяха и гледаха как пътеката постепенно се изгуби от поглед в тъмнината, а Страйк току поглеждаше телефона си.

– Къде се дяна проклетият Баркли... А!

Зад тях по пътеката светнаха фарове. Баркли удари спирачките на стария голф и изключи фаровете. В страничното си огледало Робин видя силует да слиза от колата и когато стигна до прозореца откъм Страйк, се превърна в Баркли в плът и кръв. Носеше сак с инструменти също като този на детектива.

– Здрасти – изрече лаконично. – Хубава нощ за разкопаване на гробове.

– Закъсня – отбеляза Страйк.

– Да бе, знам. Току-що ми се обади Флик. Реших, че ще ви е интересно да чуете какво имаше да каже.

– Качи се отзад – предложи Страйк. – Ще ни разправиш, докато чакаме. Нека минат още десет минути, та да се стъмни напълно.

Баркли се настани на задната седалка на ленд роувъра и затвори вратата. Робин и Страйк се извърнаха на местата си, та да разговарят с него.

– И тъй, обади ми се тя и надуваше гайдата...

– На английски, моля.

– Добре де, ревеше. Посрала се беше от страх. Полицията отишла днес у тях.

– Крайно време беше – промърмори Страйк. – И?

– Претърсили банята и открили бележката на Чизъл. Разпитвали я.

– Какво обяснение е дала, че е у нея?

– Не го сподели с мен. Искаше само да знае къде е Джими. Направо не беше на себе си. Все повтаряше: „просто кажи на Джими, че я взеха, той ще се сети за какво говоря“.

– А ти знаеш ли къде е Джими?

– Идея си нямам. Видях го вчера и не спомена да има планове, но ми каза, че ядосал Флик, като я попитал за номера на Боби Кънлиф. Метнал е око на младата Боби – ухили се Баркли към Робин. – Флик му отвърнала, че го няма, и настояла да узнае защо той проявява такъв интерес. Джими обяснил, че искал да покани Боби на събрание на Реалната социалистическа партия, но Флик не е чак толкова тъпа все пак.

– Дали е проумяла, че аз съм подала сигнала до полицията? – попита Робин.

– Още не – отвърна Баркли, – в паника е.

– Добре – каза Страйк и примижа към малкото от небето, виждащо се през листата над главите им. – Мисля, че трябва да започваме. Вземи тази чанта до теб, Баркли. Вътре имам инструменти и ръкавици.

– Как ще копаеш с тоя твой крак? – попита Баркли скептично.

– Сам няма да се справиш – отговори Страйк, – би се наложило до утре вечер да киснем тук.

– Аз също ще копая – заяви решително Робин. Усещаше се по-смела след уверенията на Страйк, че надали ще открият нещо в долчинката. – Подай ми ботушите, Сам.

Страйк вече вадеше фенерче и бастун от сака си.

– Дай аз да го нося – предложи Баркли и се раздаде тракане на тежки метални инструменти, когато той преметна сака на Страйк през рамо заедно със собствения си.

Тримата поеха по пътеката, като Робин и Баркли съобразяваха крачката си с тази на Страйк. Той самият се движеше предпазливо, насочил лъча от фенерчето към земята и често използващ бастуна и за да се подпира на него, и за да разчиства препятствия по пътя си. Меката земя правеше стъпките им почти безшумни, затова пък в тихата нощ тракането на инструментите, носени от Баркли, се чуваше още по-силно. Невидими животинки бягаха от гигантите, нахлули в тяхната пустош, а откъм Чизъл Хаус се раздаде кучешки лай. Робин си припомни норфъкския териер и се надяваше той да не е пуснат свободно.

Когато стигнаха до просеката, Робин видя, че нощта бе превърнала паянтовата малка къща в колиба на вещица. Лесно бе човек да си въобрази фигури, притаени зад прозорците с напукани стъкла, но тя се смъмри, че ситуацията бе достатъчно плашеща и без да си представя нови ужаси. Баркли пусна инструментите с глухо тупване на земята на ръба на долчинката и отвори циповете на двата сака. На светлината на фенерчето Робин видя разнообразен набор от инструменти: кирка, мотика, два кози крака, вила, малка брадва и три лопати, като едната беше заострена. Имаше и няколко чифта градински ръкавици.

– Да, това би трябвало да ни свърши работа – каза Баркли, като примижа към тъмната падина под тях. – Първо трябва да разчистим, преди да имаме шанс да разкопаем земята.

– Именно – отвърна Робин и посегна към чифт ръкавици.

– Сигурен ли си, че е разумно, шефе? – попита Баркли Страйк, който направи същото.

– Поне коприва мога да скубя – отвърна раздразнено Страйк.

– Донеси брадвата, Робин – каза Баркли, като хвана кирката и козия крак. – Някои от тези храсти трябва да бъдат сечени.

Тримата с хлъзгане и препъване се спуснаха по стръмния склон на долчинката и се заловиха за работа. В продължение на близо час сечаха жилави клони и изтръгваха коприви, като от време на време си разменяха инструментите или се качваха догоре да вземат други.

При все засилващия се нощен хлад Робин скоро плувна в пот, докато отстраняваше пласт след пласт растителност. Страйк, от друга страна, посвещаваше значителна енергия да се преструва, че продължителното навеждане и залитането по хлъзгавия и неравен терен не причинява болки в крака му. Тъмнината прикриваше гримасите му и той предпазливо изглаждаше физиономия, когато Баркли или Робин включеха фенерчето, за да проверят докъде са стигнали.

Физическата активност помогна на Робин да се отърси от страха какво би могло да лежи скрито под краката им. Може би така беше в армията, каза си тя: тежките усилия и чувството, че ги споделяш с другари, ти помагаха да се фокусираш върху нещо друго, а не какви ужасии ти вещае бъдещето. Двамата бивши войници вършеха задачата си методично и без оплаквания с изключение на някоя и друга ругатня, когато попаднеха на особено упорито коренище или когато клон закачеше дрехите им и ги одраскваше.

– Време е да копаем – обяви Баркли най-сетне, когато вече бяха разчистили достатъчно дъното на падината. – Излизай вече оттук, Страйк.

– Ще започна, после Робин ще ме смени – каза Страйк. – Върви горе – обърна се към нея. – Почини си, дръж стабилно фенерчето да ни светиш и ми подай вилата.

Това, че беше израснала с трима братя, бе дало на Робин полезни уроци относно мъжкото его и кога да си спестява борби. Макар да бе убедена, че нареждането на Страйк беше продиктувано повече от гордост, отколкото от разум, тя все пак се подчини, изкачи се до ръба на падината, за да приседне там и да осветява терена пред тях, докато работеха, а от време на време да подава долу различни инструменти, с които да отместват камъни и да разбиват особено твърда почва.

Бавна работа беше. Баркли копаеше три пъти по-бързо от Страйк, който се бореше отчаяно, особено когато натискаше лопатата със заострения връх със стъпало и трябваше или да разчита на протезата да поеме цялата му тежест на тази неравна земя, или да натиска с нея и да търпи силната болка при съпротивата на твърдия метал. Робин виждаше всичко това и минута след минута отлагаше да се намеси, докато от устата на Страйк не се откъсна приглушено „мамка му“ и той не се преви одве с болезнена гримаса.

– Искаш ли вече аз да поема? – предложи тя.

– Май ще трябва – дойде отговорът му, процеден през зъби.

Той се изкатери от долчинката, като се мъчеше да не се отпуска повече върху протезата си, взе фенерчето от слизащата надолу Робин и го насочи към мястото на разкопаването, а краят на отрязания му крак пулсираше от болка, защото, както подозираше Страйк, се беше протрил.

Баркли бе изкопал къс канал, дълбок над половин метър, преди да направи първата си почивка. Качи се на ръба на склона и извади бутилка вода от сака си за инструменти. Докато пиеше, Робин също си почиваше, облегната на дръжката на лопатата си, и в този момент до тях отново стигна звукът от кучешки лай. Баркли примижа към невидимата Чизъл Хаус.

– Що за кучета държи тя там? – попита.

– Стар лабрадор и проклет вреслив териер – отвърна Страйк.

– Лошо ни се пише, ако ги пусне – подхвърли Баркли, като отри уста с ръкава си. – Териерът ще се шмугне без проблем през храстите. Тази порода има дяволски остър слух.

– Тогава да се надяваме, че тя няма да ги пусне – каза Страйк, но добави към Робин: – Я поспри за пет минути. – После изключи фенерчето.

Робин също се изкачи от падината и прие неотворена бутилка с вода от Баркли. Сега, когато не копаеше вече, усети голата си кожа да настръхва от хлад. Сновенето на дребни животинки из тревата се чуваше отчетливо в мрака. Кучето продължаваше да лае, а в далечина се дочу женски вик.

– Чухте ли това?

– Да. Май тя му кресна да млъкне – отвърна Баркли.

Зачакаха. Териерът най-сетне спря да лае.

– Да изчакаме още няколко минути, та дано заспи – обади се Страйк.

Поседяха така в тъмното сред шума на листата, после Баркли и Робин отново слязоха долу и подновиха копаенето.

Мускулите на Робин вече крещяха от болка, по ръцете й се появиха мехури въпреки ръкавиците. Колкото по-дълбоко копаеха, работата ставаше по-трудна, тъй като почвата бе по-компактна и пълна с камъни. Краят на изкопа откъм Баркли бе далеч по-дълбок от този на Робин.

– Нека те сменя за малко – предложи Страйк.

– Не – троснато отвърна тя, твърде изтощена за любезности. – Напълно ще съсипеш крака си.

– Права е, приятелю – изпъшка Баркли. – Я подай водата, че съвсем се задъхах.

Час по-късно Баркли вече бе потънал до кръста в пръстта, а дланите на Робин кървяха под прекалено големите ръкавици, които отлепяха слоеве от кожата й, докато използваше тъпия край на кирката, за да отмести тежък камък.

– Излизай, проклетия такава...

– Да ти помогна ли? – попита Страйк, готов да слезе.

– Стой си там – отвърна му тя сърдито. – После няма да мога да помагам да те носим до колата...

От устата й се изтръгна неволен стон, когато най-сетне й се удаде да преобърне камъка, изпод който изпълзяха малки гърчещи се насекоми и се разбягаха надалеч от светлината. Страйк насочи лъча обратно към Баркли.

– Корморан – изрече остро Робин.

– Какво?

– Нужна ми е светлина.

Нещо в гласа й накара Баркли да спре да копае. Вместо да насочи фенерчето към нея, Страйк пренебрегна предупреждението й отпреди малко и с хлъзгане се смъкна долу, като стъпи върху рохкавата пръст. За миг блуждаещият лъч заслепи Робин.

– Какво видя?

– Светни тук – поръча тя, – върху камъка.

Баркли се дотътри при тях с изкаляни от горе до долу джинси.

Страйк направи каквото бе поискала Робин. Тримата се втренчиха към дупката, оставена от камъка. Там, полепнало към калта, имаше снопче, което не бе растителност, а вълнени влакна – избледнели, но определено розови на цвят.

– О, по дяволите – простена Робин и без да мисли, притисна двете кални ръкавици към лицето си.

– Дай това – поръча Страйк и взе кирката от ръката й.

– Не!

Но той почти я избута встрани. На светлината на фенерчето тя видя изражението на лицето му – гневно донемайкъде, сякаш розовото одеяло му бе нанесло тежка лична обида.

– Баркли, вземи я ти – нареди и тикна кирката в ръцете на мъжа.

– Разкопай колкото можеш, но гледай да не пробиеш одеялото. Робин, ти иди в другия край. Използвай вилата. И ми пази ръцете – поръча Страйк на Баркли.

Пъхна фенерчето в устата си, коленичи в пръстта и взе да рови в нея с пръсти.

– Чуйте – прошепна Робин и замръзна.

Истеричният лай на териера отново се донесе до тях.

– Изкрещях, като обърнах камъка, нали? – прошепна Робин. – Мисля, че аз го събудих.

– Остави това сега – рече Страйк, докато отмахваше пръстта от одеялото. – Копай.

– Ами ако...

– Ще му мислим, като ни дойде до главата. Копай!

Робин заби вилата. След няколко минути Баркли смени кирката с лопата. Краищата на розовото одеяло се показаха, но съдържащото се в него бе твърде дълбоко потънало, за да бъде видяно.

– Това не е възрастен човек – заяви Баркли, като оглеждаше дължината на одеялото.

Териерът продължаваше да лае откъм Чизъл Хаус.

– Трябва да повикаме полицията, Страйк – каза Баркли, поспрял, за да изтрие потта и калта от очите си. – Местопрестъпление ли разбутваме тук?

Страйк не отговори. С усещане за леко гадене Робин наблюдаваше как пръстите му опипват нещото, скрито под мръсното одеяло.

– Иди при сака ми с инструменти – поръча й той. – Там има нож „Стенли“. Побързай.

Териерът все така лаеше безцелно. На Робин й се стори, че звучи по-отблизо. Тя се изкатери по стръмния склон на падината и взе да рови из тъмните дебри на сака. Намери ножа и се плъзна надолу към Страйк.

– Корморан, мисля, че Сам има право – прошепна тя. – Трябва да оставим това на поли...

– Дай ми ножа – протегна ръка той. – Хайде, бързо, усещам го. Това е черепът. Бързо!

– Какво правиш? – ахна тя, като видя Страйк да дърпа нещо от земята.

– Господи боже – сърдито изрече Баркли, – да не се опитваш да го изтръгнеш от...

С ужасяващ хрущящ звук пръстта освободи нещо голямо и бяло. Робин писна леко, отстъпи назад и се свлече върху склона в полуседнало положение.

– Мамка му – изруга Баркли.

Страйк насочи светлината на фенерчето към нещото, което бе измъкнал от земята. Смаяни Робин и Баркли видяха обезцветения и пробит череп на кон.

66

„Недей да седиш там и да мъдруваш над неразрешими главоблъсканици.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Предпазван през годините от одеялото, бледият череп блестеше под светлината на фенерчето. Имаше нещо пещерско в издължената муцуна и острите очертания на мандибулата. Бяха останали няколко изтъпени зъба. В добавка към очните кухини имаше и други дупки в черепа – една в челюстта и друга отстрани на главата, като около двете костта бе напукана и разцепена.

– Застрелян – отсъди Страйк, като бавно въртеше черепа в ръцете си. Трета хлътнатина показваше курса на друг куршум, който само бе пукнал главата на коня, но не бе проникнал в нея.

Робин знаеше, че щеше да се чувства много по-зле, ако черепът беше човешки, но все пак бе силно разтърсена от шума, който издаде той при измъкването си от земята, от неочаквания вид на тази крехка обвивка на някога живо и дишащо същество, оголена от бактерии и насекоми.

– Ветеринарите евтаназират конете с един изстрел в челото – отбеляза тя. – Не ги обсипват с куршуми.

– Пушка – заяви авторитетно Баркли, като се приближи да огледа черепа по-отблизо. – Някой е гърмял по него наслуки.

– Не е много голям, нали? Жребче ли е? – обърна се Страйк към Робин.

– Може би, но повече прилича на пони или на миниатюрен кон.

Той го завъртя бавно в ръцете си и тримата се втренчиха в него на светлината на фенерчето. Бяха вложили толкова усилия и болка да го изкопаят от земята, та изглеждаше, че той крие тайни отвъд тези на самото си съществуване.

– Значи Били все пак е станал свидетел на заравяне.

– Но не на дете. Няма да се наложи да преосмисляш теорията си – посочи Робин.

– Теория? – обади се Баркли, но бе игнориран.

– Не знам, Робин – промърмори Страйк, а под лъча лицето му беше призрачно. – След като не си е измислил заравянето, надали си е измислил и...

– Мамка му – изруга Баркли. – Тя го направи. Пусна проклетите кучета навън.

Лаят на териера и по-плътното джафкане на лабрадора, вече незаглушавани зад стени, разцепиха нощта. Страйк пусна черепа, без да се церемони.

– Баркли, събери инструментите и изчезвай от тук. Ние ще задържим кучетата.

– Ами дупката?

– Зарежи, няма време да я запълваме – отсече Страйк и пое навън от падината, без да обръща внимание на рязката болка в крака, опиращ се в протезата му. – Робин, ти идваш с мен.

– Ами ако тя е повикала полиция? – попита Робин, която първа се бе изкатерила горе и подаде ръка на Страйк да го издърпа.

– Ще шикалкавим – отвърна задъхано той. – Хайде, искам да спрем кучетата, преди да са стигнали до Сам.

Гората бе гъста и дърветата се преплитаха едно с друго. Страйк не беше взел бастуна си. Робин го подкрепяше под ръка, докато той куцукаше напред бързо, колкото му бе възможно, и ръмжеше от болка всеки път, когато тежестта паднеше върху протезата му. Робин зърна тънък лъч светлина помежду дърветата. Някой бе излязъл от къщата с фенер.

Внезапно норфъкският териер изскочи от храсталаците с настървен лай.

– Браво, добро момче, намери ни – изпъшка Робин.

Кучето пренебрегна дружелюбната й увертюра и се хвърли насреща й, готово да хапе. Тя го ритна с гумения си ботуш и го задържа на разстояние, но в този момент се зададе по-масивният лабрадор.

– Малък проклетник – процеди Страйк, като се опитваше да отблъсне териера, стрелкащ се озъбен около тях, но секунди по-късно дребното псе подуши Баркли: обърна глава към долчинката и хукна натам с лудешки лай.

– По дяволите – промърмори Робин.

– Няма значение, продължаваме – каза Страйк, макар че окончанията на ампутирания му крак горяха от болка и се чудеше колко още ще го крепи.

Бяха направили едва няколко крачки, когато дебелият лабрадор ги достигна.

– Добро момче, да, добро момче – заговори му гальовно Робин и лабрадорът, не толкова ентусиазиран от преследването, й позволи да го хване здраво за нашийника. – Хайде, ела с нас – подкани го Робин и почти го повлече, а от другата й страна Страйк се бе облегнал върху нея. Вървяха към обраслата ливада за крикет, където подскачащата светлината на фенер приближаваше към тях. Писклив глас подвикна:

– Баджър! Ратънбъри! Кой е там?

Силуетът зад лампата бе на жена, навлечена в обемиста дреха.

– Спокойно, госпожо Чизъл! – извика Робин. – Няма страшно, ние сме!

– Кои сте тези вие?

– Води се по мен – промърмори Страйк на Робин и подвикна: – Корморан Страйк и Робин Елакот!

– Какво дирите тук! – кресна тя през намаляващото пространство помежду им.

– Бяхме в селото, за да разговаряме с Теган Бутчър – отвърна на висок глас Страйк, докато с Робин и дърпащия се Баджър с мъка се придвижваха през високата трева. – Минавахме наблизо с колата и видяхме двама души да влизат в имота ви.

– Какви двама души? Къде?

– Дойдоха откъм гората – отвърна Страйк. Някъде измежду дърветата норфъкският териер все така се задавяше от лай. – Нямаме номера ви, иначе щяхме да се обадим да ви предупредим.

Вече бяха само на метър-два от Кинвара и видяха, че тя е с дебело подплатено палто върху къса черна копринена нощница. Беше обула гумени ботуши на бос крак. Страйк посрещна нейния шок и подозрителност с успокояващ тон.

– Решихме да сторим нещо, тъй като бяхме единствените свидетели – малко задъхано обясни той и подкрепян от Робин, вложи целия си героизъм в последните няколко крачки. – Молим за извинение за вида ни – добави и спря. – Тези гори са кални, а аз паднах на няколко пъти.

Студен вятър се изви над тъмната ливада. Кинвара се втренчи в него с объркано и недоверчиво изражение, после обърна лице по посока на лаещия териер.

– Ратънбъри! – кресна с все сила. – Ратънбъри!

Отново се обърна към Страйк.

– Как изглеждаха те?

– Мъже – залови се да си измисля Страйк. – Млади и в добра форма, ако се съди по движенията им. Знаехме, че и преди сте имали проблеми с натрапници в имота ви...

– Да. Да, имах – потвърди Кинвара и прозвуча уплашена. Като че за пръв път забеляза състоянието на Страйк, който с изкривено от болка лице се бе облегнал на Робин.

– Май е най-добре да влезете.

– О, благодаря ви – изрече с признателност Страйк. – Много сте любезна.

Кинвара сграбчи нашийника на лабрадора и го изтръгна от хватката на Робин, отново ревна „Ратънбъри!“, но лаещият някъде далеч териер не се отзова, така че тя потътри лабрадора въпреки съпротивата му към къщата, а Робин и Страйк ги последваха.

– Ами ако тя повика полиция? – измърмори полугласно Робин на Страйк.

– Ще му мислим тогава – отвърна той.

Един от френските прозорци в дневната зееше отворен. Кинвара явно бе пуснала през него превъзбудените кучета, тъй като осигуряваше най-прекия маршрут до гората.

– Доста кални сме – предупреди я Робин, когато стъпиха на чакълената алея, заобикаляща къщата.

– Оставете си ботушите отвън – подхвърли през рамо Кинвара и влезе в дневната, без самата тя да свали своите. – Бездруго смятам да сменя този килим.

Робин изу гумените си ботуши, последва Страйк вътре и затвори прозореца.

Студената и мрачна стая бе осветявана само от една крушка.

– Двама мъже? – повтори Кинвара и отново се обърна към Страйк. – Откъде точно ги видяхте да влизат?

– През зида покрай пътя – отговори Страйк.

– А те разбраха ли, че сте ги видели?

– О, да – отвърна Страйк. – Спряхме колата, но те изтичаха в гората. И все пак май избягаха, след като тръгнахме след тях. Ти как мислиш? – обърна се той към Робин.

– Да – отвърна тя. – Чухме ги да тичат към пътя, когато пуснахте кучетата.

– Ратънбъри още гони някого. Е, то се знае, може и лисица да е. Луд е по тези лисици в гората – каза Кинвара.

Вниманието на Страйк мигом беше привлечено от промяна в стаята в сравнение с последния път, когато я бяха видели. Имаше нов квадрат от по-тъмен ален тапет над камината, където бе висяла картината с кобилата и жребчето.

– Какво се случи с картината ви? – осведоми се той.

Кинвара се извърна да види за какво говори Страйк. Отговори с известно забавяне.

– Продадох я.

– О, мислех, че точно нея харесвахте особено много – посочи Страйк.

– Не и след казаното от Торкил през онзи ден. После вече не ми беше драго да виси тук.

– Аха – рече Страйк.

Непрестанният лай на Ратънбъри все така отекваше откъм гората, където, Страйк бе сигурен в това, той бе открил Баркли, който трябваше да се добере до колата си, натоварен с два сака, пълни с инструменти. Сега, след като Кинвара беше пуснала нашийника на дебелия лабрадор, той джафна и отиде до прозореца, заскимтя и взе да удря с лапа по стъклото.

– Полицията няма да дойде навреме, дори да ги повикам веднага – каза Кинвара, едновременно разтревожена и сърдита. – Никога не съм им приоритет. Мислят, че си измислям как някой прониква в имота. Ще нагледам конете – съобщи, но вместо да иде до прозореца, излезе от стаята в коридора, а оттам, доколкото можаха да чуят, отиде в друга стая.

– Дано кучето не е докопало Баркли – прошепна Робин.

– По-добре се надявай той да не му е сцепил главата с лопата – промърмори Страйк.

Вратата отново се отвори. Кинвара се върна и Робин силно се разтревожи, като я видя, че държи револвер.

– Нека го взема аз – наведе се към нея Страйк и преди да се е усетила, го издърпа от ръката й. Огледа го. – Седемкалибров „Харингтън & Ричардсън“. Те са незаконни, госпожо Чизъл.

– Беше на Джаспър – отвърна тя, сякаш това сваляше всички забрани. – Върнете ми го...

– Ще дойда с вас да проверим конете – твърдо изрече Страйк, – а Робин ще остане тук да наглежда къщата.

Кинвара явно искаше да протестира, но Страйк вече отваряше френския прозорец. Лабрадорът се възползва от възможността и се стрелна в тъмната градина, а гръмовният му лай се разнесе наоколо.

– О, за бога, не биваше да го пускате... Баджър! – викна Кинвара. Докато заобикаляше Робин, поръча й: – И внимавайте, никакво мърдане от тази стая. – След това последва лабрадора навън, а Страйк закуцука след нея с оръжието. И двамата изчезнаха в мрака. Робин остана, където я бяха оставили, още шокирана от грубата настойчивост в нареждането на Кинвара.

Отвореният прозорец пусна нощния въздух в бездруго студената стая. Робин се приближи до коша за дърва край камината, който бе съблазняващо пълен с вестници, подпалки и цепеници, но някак не вървеше да накладе огън в отсъствието на Кинвара. Стаята във всяко отношение беше занемарена, както я помнеше, а стените вече бяха оголени от всичко с изключение на четири гравюри с пейзажи от Оксфордшър. Навън двете кучета продължаваха да лаят, но вътре единственият звук, който Робин не бе забелязала при предишното си посещение поради неспирното бъбрене на семейството и заяжданията им едни с други, беше шумното тиктакане на стар стоящ часовник в ъгъла.

Всеки мускул в тялото на Робин започваше да я боли след дългите часове копане, а покритите с мехури ръце я смъдяха. Тъкмо се бе отпуснала на изтърбушеното канапе, сгушена, за да се стопли, когато чу над главата си скърцане, прозвучало като стъпка.

Робин се втренчи в тавана. Сигурно си бе въобразила. Старите къщи издаваха странни шумове, звучащи като човешки, докато не ти станеха познати. Радиаторите в дома на родителите й тракаха нощем, а от време навреме сякаш стенеха. Вероятно не беше нищо.

Прозвуча второ изскърцване на метър и нещо разстояние от първото.

Робин се изправи и огледа стаята за нещо, което би могла да използва като оръжие. На масичка до канапето имаше грозно украшение, представляващо бронзова жаба. Когато пръстите й обхванаха грапавата й повърхност, отгоре се раздаде трето скърцане. Ако не си го въобразяваше, стъпките бяха прекосили цялата стая, намираща се точно над тази, в която беше тя.

Робин остана съвършено неподвижна близо минута, напрегнала слуха си. Знаеше какво би казал Страйк: стой си там и не мърдай. Тогава чу друго слабо движение. Със сигурност някой бродеше крадешком на горния етаж.

Като запристъпва възможно най-безшумно, тъй като краката й бяха обути само с къси чорапи, Робин се измъкна странично през вратата на дневната, без да я докосва, та да не вземе да изскърца, и тръгна по средата на коридора с каменна настилка, където висящ фенер хвърляше накъсана светлина. Спря точно под него, наостри уши, а сърцето й биеше неудържимо при мисълта как горе стои неизвестен човек, също като нея ослушващ се и изчакващ. Стисна по-здраво бронзовата жаба в дясната си ръка и се придвижи към стълбите. Горната площадка тънеше в тъмнина. Някъде дълбоко от гората долиташе ехото от кучешкия лай.

Беше на половината път до площадката, когато й се стори че чу стъпка на крак върху килим, последвана от затваряне на врата.

Знаеше, че няма смисъл да викне: „Кой е там?“. Ако онзи, който се криеше горе, бе готов да покаже лицето си, не би оставил Кинвара да излезе сама от къщата, за да провери кое бе развълнувало кучетата.

Като изкачи стълбите, Робин видя вертикална ивица светлина върху тъмния под, идеща от единствената осветена стая. Усети иглички по тила и скалпа си, докато се прокрадваше към нея със страха, че неизвестният човек, спотайващ се там, я наблюдава от някоя от трите тъмни стаи с отворени врати, покрай които мина. Като постоянно се озърташе през рамо, тя бутна с връхчетата на пръстите си вратата на осветената стая, вдигна високо бронзовата жаба и влезе.

Това очевидно бе спалнята на Кинвара: тясна, разхвърляна и празна. На масичка до вратата светеше настолна лампа. Леглото беше неоправено и имаше вид, сякаш е напуснато набързо, а кремавият юрган лежеше смачкан на пода. Стените бяха покрити с картини на коне, всичките с далеч по-лошо качество дори за нетренираното око на Робин от липсващата картина в дневната. Вратите на гардероба бяха отворени, но само лилипут би могъл да се скрие зад гъсто накачените дрехи вътре.

Робин се върна на тъмната площадка. Стисна бронзовата жаба и се помъчи да се ориентира. Звуците, които бе чула, идеха от стаята точно над дневната, а това означаваше, че тя е онази насреща й със затворената врата.

Когато протегна ръка към бравата, ужасяващото усещане за наблюдаващи я очи се засили. Отвори вратата, без да пристъпва вътре, и опипа вътрешната стена, докато откри ключа за осветлението.

Неприглушената светлина разкри студена гола стая с месингово легло и шкафче с чекмеджета. Тежките завеси на старомодни месингови халки бяха дръпнати и скриваха гледката навън. Върху двойното легло лежеше картината „Скърбяща кобила“ с кафяво-бялата майка, душеща бялото жребче, сгушено в сламата.

Като бръкна в джоба на якето си с ръката, която не държеше бронзовото преспапие, Робин извади мобилния си телефон и щракна няколко снимки на картината върху леглото. Имаше вид, че е оставена там набързо.

Робин изпита внезапното чувство, че нещо се раздвижи зад нея. Извърна се рязко, като с мигане се опита да отпъди запечатаната от светкавицата на камерата върху ретината й картина в позлатена рамка. Тогава чу гласовете на Страйк и Кинвара да стават все по-различими в градината и разбра, че те се връщат в дневната.

Тя угаси лампата в стаята и изтича колкото можа по-тихо обратно към площадката, а после надолу по стълбите. Тъй като се боеше, че няма да успее да стигне в дневната преди тях, втурна се към банята долу, пусна водата в тоалетната и после се върна по коридора, като стигна до дневната точно в мига, в който домакинята влизаше от градината.

67

„Имах основателна причина тъй ревниво да прикривам с булото на потайност нашия съюз.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Норфъкският териер се бореше в ръцете на Кинвара; лапите му бяха кални. При вида на Робин Ратънбъри отново се разрази в лай и още по-ожесточено се замята да се освободи.

– Прощавайте, умирах да ида до тоалетната – задъхана изрече Робин със скрита зад гърба й бронзова жаба.

Старото казанче потвърди версията й, като издаваше силни шумове, отекващи в каменния коридор.

– Открихте ли нещо? – подвикна Робин към Страйк, който с мъка влезе в стаята след Кинвара.

– Нищо – отвърна той с изопнато от болка лице. След като изчака лабрадора да скочи вътре, затвори френския прозорец, като в другата си ръка още държеше револвера. – Но определено там имаше хора. Кучетата ги усетиха, само че онези избягаха според мен. Ама че случайност да минем покрай стената тъкмо когато я прескачаха.

– Я млъкни, Ратънбъри! – викна Кинвара.

Тя пусна долу териера и когато той отказа да престане да джафка срещу Робин, го заплаши с вдигната ръка, при което псето изскимтя и се оттегли в ъгъла при лабрадора.

– Конете добре ли са? – осведоми се Робин и се приближи към масичката, от която бе взела бронзовото преспапие.

– Една от вратите на конюшните не беше затворена както трябва – каза Страйк, като трепна, щом се наведе да опипа коляното си. – Но според госпожа Чизъл може би така е била оставена. Ще възразите ли да седна, госпожо Чизъл?

– Ами... сядайте, щом трябва – нелюбезно отвърна Кинвара.

Тя се отправи към масичка с бутилки в ъгъла на стаята, извади тапата на уиски „Феймъс Граус“ и си наля щедро. Докато беше с гръб, Робин върна крадешком жабата на мястото й. Опита се да улови погледа на Страйк, но той се бе отпуснал на канапето с лек стон, обърнат към Кинвара.

– Няма да откажа, ако предложите и на мен – заяви безсрамно, докато масажираше дясното си коляно. – Налага се да сваля протезата си, имате ли нещо против?

– Хубаво, свалете я. Какво искате?

– И за мен скоч, моля – каза Страйк, като остави револвера на масичката до бронзовата жаба, нави крачола си нагоре и направи знак с очи на Робин да седне и тя.

Кинвара наля уиски във втора чаша, а Страйк се зае да сваля протезата си. Когато се извърна да му подаде питието, Кинвара се загледа заинтригувана как Страйк отстранява изкуствения си крак и отклони очи, когато на показ излезе възпалената тъкан. Страйк подпря протезата на меката табуретка и спусна обратно крачола си.

– Много благодаря – каза той, като пое уискито от нея и отпи.

Притисната в безизходица с човек, който не можеше да ходи, на когото на теория би трябвало да е благодарна и току-що му бе сервирала питие, Кинвара нямаше какво друго да стори, освен също да седне с каменно изражение.

– Всъщност, госпожо Чизъл, бездруго се канех да ви се обадя по телефона, за да потвърдите някои неща, които чухме от Теган по-рано – заговори Страйк. – Може да го направим сега, ако желаете, че да ни се махне от главата.

С леко потръпване Кинвара хвърли поглед към празното огнище, а Робин се обади услужливо:

– Искате ли аз да...

– Не – тросна се Кинвара. – Сама мога да го свърша.

Тя отиде до дълбокия кош край камината и измъкна от него стар вестник. Докато Кинвара подреждаше върху смачкания вестник трески и подпалки, Робин успя да улови погледа на Страйк.

– Има някой горе – изрече само с устни, но не беше сигурна, че той я е разбрал. Просто вдигна вежди и отново се обърна към Кинвара.

Бе запалена клечка кибрит. Вестникът и подпалките пламнаха. Кинвара взе чашата си, върна се до масата с питиетата, където я допълни с още чист скоч, и като загърна по-плътно палтото около себе си, отиде до камината, избра голяма цепеница и я пусна върху пламъците, след което отново се отпусна на канапето.

– Е, казвайте – подкани тя Страйк. – Какво искате да знаете?

– Както казах, днес разговаряхме с Теган Бутчър.

– И?

– И вече знаем за какво са изнудвали мъжа ви Джими Найт и Герайнт Уин.

Кинвара не показа изненада.

– Казах им на онези глупави момичета, че ще го установите – сви рамене тя. – На Изи и Физи. Всички наоколо бяха наясно с какво се занимава Джако Кент в хамбара. То се знаеше, че някой ще се разприказва.

Тя пое глътка уиски.

– Сигурно знаете всичко за бесилките, за момчето в Зимбабве?

– Имате предвид Самюъл ли? – реши да блъфира Страйк.

– Точно него. Самюъл Му... Мудрап или нещо такова.

Огънят внезапно се разгоря, около цепеницата се издигнаха пламъци и от нея се изсипа дъжд от искри.

– В мига, когато научихме за обесеното момче, Джаспър се разтревожи, че става дума за неговите бесилки. Но вие знаете всичко, нали? Че имаше две бройки? Ала само едната стигна до правителството. Другата замина нанякъде, отвлякоха камиона или нещо такова. И тъй се озовала насред нищото. Снимките са доста потискащи без съмнение. Във Външното министерство смятат, че става дума за сгрешена самоличност. Джаспър не виждаше как могат да бъдат проследени до него, но Джими каза, че има доказателство за това. Знаех си, че ще научите – изрече тя с горчиво задоволство. – Теган е ужасна клюкарка.

– И за да сме наясно – подхвана Страйк, – когато Джими Найт за пръв път дойде тук да ви види, искал е своя дял и този на Били за двата комплекта бесилки, които баща му е оставил завършени преди смъртта си, така ли е?

– Точно така – отвърна Кинвара и отпи уиски. – Струваха осемдесет хиляди двете. Той поиска четиресет.

– Но вероятно – каза Страйк, който си припомни думите на Чизъл, че Джими е дошъл пак след първия си опит да получи пари и е поискал намалена сума – съпругът ви го е информирал, че е получил плащане само за едната, тъй като другата е била открадната при транспортирането?

– Да – потвърди Кинвара. – Така че Джими поиска двайсет хиляди, но ние ги бяхме похарчили вече.

– Как приехте претенцията на Джими, когато дойде да ви иска пари за пръв път?

На Робин й се стори, че лицето на Кинвара порозовя, но може би се дължеше на ефекта от уискито.

– Ако искате да знаете истината, виждах, че има право да претендира за тях. Половината сума се полагаше на момчетата Найт. Такава беше уговорката, докато Джако Кент беше жив, но Джаспър зае позицията, че Джими не може да претендира за дял от откраднатата бесилка, при това той ги беше съхранявал в хамбара си и бе поел разноските по транспортирането и прочие. Заяви, че Джими не може да го съди, дори да поиска. Той не харесваше Джими.

– Е, да, нищо чудно, политическите им убеждения са били твърде различни – отбеляза Страйк.

Кинвара едва не прихна.

– Беше на лична основа. Не сте ли чули за Джими и Изи? Не... Е, Теган беше твърде малка, та да е чувала тази история. О, случи се само веднъж – добави тя, явно останала с впечатление, че Страйк е шокиран, – но на Джаспър това му стигаше. Човек като Джими Найт да дефлорира скъпата му дъщеря, нали разбирате... Само че Джаспър не би могъл да даде парите на Джими, дори да искаше – продължи тя. – Вече бяха похарчени. Известно време аз имах контрол над сметките ни и бях направила ремонт на покрива на конюшните. Изобщо не знаех – добави, сякаш доловила неизречена критика, – докато Джими не ми обясни онази вечер каква е била уговорката между Джаспър и Джако Кент. Джаспър ми беше казал, че бесилките са си негови и може да ги продава, а аз му повярвах. Естествено, че му повярвах. Той беше мой съпруг.

Тя отново се насочи към масата с бутилките, а дебелият лабрадор, търсещ топлина, се надигна от далечния си ъгъл, заобиколи меката табуретка и се пльосна пред буйно горящия огън. Норфъкският териер доприпка след него и не пропусна да изръмжи срещу Страйк и Робин, а Кинвара го смъмри сърдито:

– Млъкни, Ратънбъри.

– Има още едно-две неща, за които исках да ви питам – каза Страйк. – Първо, съпругът ви имаше ли парола на телефона си?

– Естествено, че имаше – отговори Кинвара. – Той много държеше на сигурността.

– Значи не я е дал на много хора?

– Дори на мен никога не я каза – заяви Кинвара. – Защо питате?

Страйк игнорира въпроса и продължи:

– Вашият доведен син ни разказа различна история като обяснение на пътуването му дотук в сутринта, когато умря мъжът ви.

– О, така ли? И какво казва този път?

– Че се опитвал да ви спре да не продадете огърлица, която била в семейството от...

– Казал си е истината, а? – прекъсна го тя и се обърна към тях с нова чаша уиски в ръка. С дългата й червена коса, разрошена от нощния вятър, и зачервени бузи имаше малко разпуснат вид, при това забрави да загърне палтото си на връщане и черната нощница разкри щедро горната част на гърдите й. Тя отново се тръшна на канапето. – Да, той искаше да ме спре да продам огърлицата, което, между другото, имам пълните права да направя. Моя е по условията на завещанието. Джаспър да е бил малко по-внимателен, като го е писал, ако не е искал да бъде моя, не е ли така?

Робин си припомни сълзите на Кинвара последния път, като присъстваха в тази стая, и как й бе домъчняло за нея, колкото и антипатична да се бе показала в други отношения. В отношението й сега нямаше и помен от скърбяща вдовица, но Робин бе склонна да го отдаде на питието и на току-що преживения шок от нахлуване в имота й.

– Значи, подкрепяте историята на Рафаел, че е дошъл тук, за да ви попречи да избягате с огърлицата.

– Не му ли вярвате?

– Не съвсем – отговори Страйк. – Не.

– И защо?

– Звучи ми фалшиво – вдигна рамене той. – Не съм убеден, че в онази сутрин мъжът ви е бил в състояние да си спомни какво е включил в завещанието си и какво не.

– Достатъчно добре беше да ми позвъни и да настои да чуе дали наистина го напускам – посочи Кинвара.

– Казахте ли му, че се каните да продадете огърлицата?

– Не съм я споменавала изрично. Казах, че си тръгвам веднага щом намеря място за мен и конете. Сигурно се е почудил как ще сторя това, като нямам свои пари, и така се е подсетил за огърлицата.

– Значи, Рафаел е дошъл тук чисто и просто от лоялност към бащата, който го е оставил без нито пени?

Кинвара отправи към Страйк дълъг изучаващ поглед над чашата си с уиски, после каза на Робин:

– Ще хвърлите ли още една цепеница в огъня?

Робин си отбеляза отсъствието на „моля“, но свърши това, което се поиска от нея. Норфъкският териер, присъединил се към спящия лабрадор на килимчето пред камината, не спря да й се зъби, докато не седна пак на канапето.

– Добре – изрече Кинвара с вид на човек, стигнал до решение. – Ето каква е работата. Предполагам, че вече и бездруго няма значение. Проклетите момичета накрая ще разберат, а на Рафаел така му се пада. Той наистина дойде да ме спре да не продам огърлицата, но не заради Джаспър, Физи или Флопси... Вие трябва да сте наясно за семейните прякори, нали? – обърна се тя агресивно към Робин. – Сигурно здравата сте се покискали за тях, докато работехте с Изи.

– Ами...

– О, я не се преструвайте – злобно изрече Кинвара. – Знам, че сте ги чували. Мен са ме кръстили Дрънкало номер две или нещо такова, нали? А Рафаел зад гърба му го наричат Киселяка. Това знаехте ли го?

– Не – отвърна Робин, тъй като Кинвара все още бе насочила гневния си поглед към нея.

– Мило, какво ще кажете? Майката на Рафаел пък е известна сред тях като Орка, защото се облича в бяло и черно. И така, когато Орка разбрала, че Джаспър няма намерение да се жени за нея – продължи Кинвара, вече с много почервеняло лице, – знаете ли какво направила?

Робин поклати глава.

– Отнесла прочутата фамилна огърлица при търговец на диаманти, станал впоследствие следващият й любовник, накарала го да оцени наистина ценните камъни и да ги замени с кубичен циркон. Изкуствен заместител на диаманта – поясни тя, в случай че Робин и Страйк не бяха разбрали. – Джаспър така и не научи какво е направила, нито пък аз. Орнела трябва да се е превивала от смях всеки път, когато бях снимана с огърлицата, убедена, че нося диаманти на стойност сто хиляди лири. Та когато скъпият ми доведен син научил, че напускам баща му и говоря така, сякаш разполагам с достатъчно пари да купя земя за конете, се досетил, че ще ида да дам огърлицата за оценка. Така че пристигна в галоп, защото последното, което искаше, бе семейството да научи какво е направила майка му. Какъв бе шансът да спечели благоразположението на баща си след такова разкритие?

– Защо не сте го казали на никого? – попита Страйк.

– Защото Рафаел ми обеща онази сутрин, че ако не кажа на баща му какво е направила Орка, ще се помъчи да убеди майка си да върне камъните. Или поне да ми плати стойността им.

– И вие още се опитвате да възстановите липсващите камъни?

– Не съм предприела нищо по въпроса след смъртта на Джаспър, но това не значи, че няма да го направя. Защо да оставя проклетата Орка да си присвои нещо, което по закон принадлежи на мен? Пише го в завещанието на Джаспър: съдържанието на къщата, което не е изрично... упоменато... – тя вече изговаряше бавно и предпазливо думите с надебелелия си език – принадлежи на мен. Е – насочи тя към Страйк леко разфокусиран поглед, – това звучи ли ви повече в стил „Рафаел“? Дошъл е тук, за да се опита да прикрие любимата си майчица.

– Бих казал, че да – отвърна Страйк. – Благодаря ви за откровеността.

Кинвара погледна многозначително стоящия часовник, който вече отмерваше три през нощта, но Страйк отказа да поеме намека.

– Госпожо Чизъл, искам да ви задам един последен въпрос и се боя, че е твърде личен.

– Какъв? – промърмори сърдито тя.

– Неотдавна разговарях с госпожа Уин. Дела Уин, знаете...

– Дела Уин, министърът на спорта – изрецитира Кинвара също както бе направил мъжът й при първата им среща със Страйк. – Да, знам я. Много странна жена.

– В какъв смисъл?

Кинвара нетърпеливо повдигна рамене, сякаш бе очевидно.

– Няма значение. Та какво каза тя?

– Че преди година се срещнала с вас и сте били силно разстроена. От онова, което успяла да схване, съпругът ви бил признал, че има връзка.

Кинвара отвори уста и отново я затвори. Седя така в продължение на пет секунди, после разтърси глава, сякаш да я проясни, и продума:

– Аз... мислех си, че ми изневерява, но бях сбъркала. Напълно се бях заблудила.

– Според госпожа Уин ви наговорил някои твърде жестоки неща тогава.

– Не си спомням какво съм й казала. По онова време не бях много добре. Нямах контрол над чувствата си и възприемах погрешно нещата.

– Простете – каза Страйк, – но за външен човек бракът ви изглеждаше...

– Ама че отвратителна професия имате – изрече пискливо Кинвара. – Извънредно гадна и долнопробна. Да, бракът ни не вървеше и какво от това? Мислите ли, че сега, след като е мъртъв, след като се самоуби, ми е приятно да го обсъждам с вас двамата, съвършено непознати хора, които глупавата ми доведена дъщеря замеси в делата ни, та да предъвкваме всичко наново и да го направим да изглежда десет пъти по-лошо?

– Значи, сте променили мнението си, така ли? Сега мислите, че съпругът ви е извършил самоубийство? Защото при последното ни посещение намекнахте за Аамир Малик...

– Не знам какво съм говорила тогава! – истерично повиши тон тя. – Не разбирате ли какво ми беше след самоубийството на Джаспър да се разправям с полицията, със семейството и с вас? Не съм предполагала, че това ще се случи, нямах представа, изглеждаше ми нереално... Джаспър бе под огромно напрежение през последните няколко месеца, пиеше прекалено, изпадаше в ужасни настроения покрай изнудването и страха, че всичко ще излезе наяве... Да, мисля, че се самоуби и трябва да живея с факта, че го напуснах в онази сутрин, което трябва да е било последната сламка!

Норфъкският териер отново залая бясно. Лабрадорът се стресна от сън и също се присъедини.

– Моля ви, вървете си! – заяви Кинвара и се изправи. – Махайте се! Поначало не исках да ви набъркват във всичко това! Заминавайте си, чухте ли?

– Разбира се – отвърна любезно Страйк, като остави на масичката празната си чаша. – Нали няма да възразите само да сложа протезата си?

Робин вече бе станала. Страйк прикрепи отново изкуствения крак, докато Кинвара го наблюдаваше с вълнуваща се гръд и чаша в ръка. Най-сетне Страйк бе готов да се изправи, но при първия си опит се гътна обратно на канапето. С помощта на Робин все пак стигна до вертикално положение.

– Е, довиждане, госпожо Чизъл.

Единственият отговор на Кинвара бе да иде до френския прозорец и отново да го отвори, като кресна на възбудилите се наново кучета да не мърдат.

Едвам нежеланите й гости бяха стъпили на чакълената алея отвън, и Кинвара затръшна стъклената врата зад тях. Докато Робин си нахлузваше гумените ботуши, чуха изтракването на месинговите халки, когато домакинята дръпна завесите и после призова кучетата навън от стаята.

– Не съм сигурен, че ще мога да се добера до колата, Робин – каза Страйк, който избягваше да отпуска тежестта върху протезата си. – В ретроспекция това копаене... май че беше грешка.

Робин безмълвно хвана ръката му и я преметна през раменете си. Той не оказа съпротива. Заедно завървяха бавно през тревата.

– Ти разбра ли какво се опитах да ти кажа без звук там? – попита го Робин.

– Че има някой горе? Да – отвърна той, като се разтреперваше от болка при всяко стъпване върху протезата. – Разбрах те.

– Не изглеждаш...

– Не съм изненадан... чакай! – изрече рязко, все още облегнат върху нея, и се закова на място. – Да не си се качвала горе?

– Да – призна Робин.

– Дяволите да го вземат!

– Чух стъпки.

– А какво щеше да стане, ако ти беше скочил?

– Взех си оръжие и не бях... Ако не се бях качила горе, нямаше да видя това.

Робин извади мобилния си телефон, извика на екрана снимката на картината върху леглото и му го подаде.

– Ти не забеляза изражението на Кинвара, когато видя голата стена. Корморан, тя не знаеше, че картината е била свалена, докато ти не я попита за нея. Онзи, който беше горе, се е опитвал да я скрие по време на излизането й навън.

Страйк дълго се взира в екрана с тежко отпусната върху раменете на Робин ръка. Накрая попита:

– На това ли му казват шареночерен?

– Какво ти става? Конски цветове в такъв момент?

– Отговори ми.

– Не, шареночерните са в черно и бяло, не в кафяво и...

– Трябва да идем в полицията – отсече Страйк. – Опасността от ново убийство нарасна в геометрична прогресия.

– Не говориш сериозно.

– Напълно сериозен съм. Заведи ме до колата и ще ти кажа всичко... само не ме питай нищо преди това, защото умирам от болки в проклетия крак.

68

„Вече вкусих кръв...“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Три дни по-късно Страйк и Робин получиха безпрецедентна покана. Като жест, задето бяха предпочели да помогнат на полицията, вместо да излязат с едни гърди пред нея, и предадоха информация за откраднатата от Флик бележка и за „Скърбяща кобила“, Централното управление прие детективите в сърцевината на разследването в Ню Скотланд Ярд. Свикнали полицията да гледа на тях като на неудобни пречки или фукльовци, Робин и Страйк бяха изненадани, но благодарни за това непредвидено стопляне на отношенията.

При пристигането им високата руса шотландка, която оглавяваше екипа, надникна за минута от стая за разпити, за да се ръкува с тях. Страйк и Робин бяха наясно, че полицията е прибрала двама заподозрени за разпит, но на никого все още не бяха повдигнати обвинения.

– Прекарахме сутринта в истерия и отричане – осведоми ги главен инспектор Джуди Макмърън, – но мисля, че до края на деня ще пропукаме съпротивата й.

– Има ли шанс да им хвърлим поглед, Джуди? – попита подчиненият й детектив Джордж Лейборн, който бе посрещнал Робин и Страйк на входа и ги беше отвел горе. Беше пълен мъж и напомняше на Робин за пътния полицай, дето се имаше за много духовит, спрял край банкета, когато тя бе изпаднала в паническа атака.

– Ами добре, вървете – усмихна се главен инспектор Джуди Макмърън.

Лейборн поведе Страйк и Робин зад ъгъл, после през първата врата вдясно в тясно и тъмно пространство, от което половината стена беше двустранно огледало към стая за разпити.

Робин бе виждала такива места само по филми или по телевизията и бе като омагьосана. Кинвара Чизъл седеше от едната страна на бюро до адвокат с тънки устни и костюм на фино райе. С пребеляло лице без грим и облечена в сива копринена блуза, толкова смачкана, че все едно бе спала с нея, Кинвара плачеше, скрила лице в салфетка. Срещу нея седеше друг детектив инспектор с далеч по-евтин костюм от този на адвоката. Изражението му бе неутрално.

Докато гледаха, главен инспектор Джуди Макмърън се върна в стаята и седна на свободния стол до колегата си. След пауза, която се усети много дълга, макар вероятно да бе траяла само минута, главен инспектор Джуди Макмърън заговори:

– Все още ли няма какво да кажете за нощта, прекарана в хотела, госпожо Чизъл?

– Това е някакъв кошмар – прошепна Кинвара. – Не мога да повярвам, че се случва. Не мога да проумея как така съм тук.

Очите й бяха зачервени, подути и изглеждаха лишени от мигли, след като си бе изтрила спиралата.

– Джаспър се самоуби – изрече с треперещ глас. – Беше депресиран! Всички ще ви го кажат! Онова изнудване буквално го изяждаше отвътре... Говорихте ли вече с Външното министерство? Самата мисъл, че могат да съществуват снимки на онова момче, което е било обесено... Не разбирате ли колко уплашен беше Джаспър? Ако това бе излязло наяве...

Гласът й пресекна.

– Къде са ви доказателствата срещу мен? – настоя да узнае тя. – Къде са? Къде?

Адвокатът й се прокашля.

– Да се върнем на темата за хотела – прикани я главен инспектор Джуди Макмърън. – Защо според вас мъжът ви им е звънил в опит да установи...

– Да не би да е престъпление да се иде в хотел? – възкликна истерично Кинвара и се обърна към адвоката си. – Това е нелепо, Чарлс, как могат те да имат нещо срещу мен само защото съм отишла в...

– Госпожа Чизъл ще отговори на всички въпроси, които имате относно нейния рожден ден – каза адвокатът на главен инспектор Джуди Макмърън със забележителен оптимизъм по мнението на Робин, – но също така...

Вратата на стаята за наблюдение се отвори и удари Страйк.

– Няма проблем, тръгваме си – каза Лейборн на колегата си. – Хайде, банда, отиваме в стаята на координационния център. Имаме още много да ви покажем.

Когато завиха зад втори ъгъл, видяха срещу тях да върви Ерик Уордъл.

– Не съм вярвал да го доживея това – ухили се той, като разтърси ръката на Страйк. – Да бъдеш поканен в Централното управление на полицията.

– Ще останеш ли, Уордъл? – попита го Лейборн с леко недоволство при перспективата да дели с друг полицай гостите, които толкова силно му се искаше да впечатли.

– Ами защо не – отвърна Уордъл. – Да видя за какво съм помагал през всичките тези седмици.

Влязоха след Лейборн в стаята на координационния център, а Страйк подхвърли:

– Много трябва да си се заморил да предаваш всички онези улики, които открихме.

Уордъл се изхили в отговор.

След тесния и леко запуснат офис на Денмарк Стрийт Робин бе силно впечатлена от пространството, което в Скотланд Ярд бяха отделили на разследването на подозрителната смърт на важна личност в обществото. На бяла дъска, окачена на стена, имаше графика, изобразяваща важните моменти около времето на убийството. На съседната стена бе подреден колаж от снимки на мястото на смъртта и на трупа, като последните показваха Чизъл със свален от главата му пластмасов плик и го представяха в ужасяващ близък план с драскотина на едната буза, полуотворени замъглени очи и тъмноморава кожа.

Като забеляза интереса на Робин, Лейборн й поднесе да прегледа токсикологичните рапорти и телефонните разпечатки, използвани от полицията при изграждане на тезата им. После отключи големия шкаф, в който материални улики бяха прибрани в пликове с етикети върху тях, включително смачканата тубичка с хапчета лахесис, мръсна кутия от портокалов сок и прощалното писмо на Кинвара до съпруга й. Като видя бележката, открадната от Флик, и изпринтирана снимка на „Скърбяща кобила“, лежаща на леглото в стаята за гости, станали, както бе известно на Робин, централни за тезата на полицията, тя изпита прилив на гордост.

– И така – заяви детектив инспектор Лейборн, като затвори шкафа и отиде до монитора на компютъра, – време е да видим малката дама в действие.

Той пъхна видеодиск в най-близката машина и прикани с жест Робин, Страйк и Уордъл да се приближат.

Видя се оживеният площад пред гара Падингтън, подскачащи черно-бели фигури се движеха във всички посоки. Часът и датата бяха показани в горния ляв ъгъл.

– Ето я – каза Лейборн, като натисна „пауза“ и посочи жена с месестия си пръст. – Виждате ли я?

Макар и размазана, фигурата бе съвсем разпознаваема, беше Кинвара. В кадър бе уловен брадат мъж, който я зяпаше, може би защото мантото й бе разкопчано, а под него тя бе с прилепналата черна рокля, която бе носила на приема за параолимпийците. Лейборн отново натисна „плей“.

– Гледайте я само колко е загрижена за бездомните...

Кинвара се отчете пред омотан с шал мъж, застанал в преддверие и протегнал чашка.

– Наблюдавайте я – излишно ги подкани Леймън – право при железничаря, задава безцелен въпрос, показва му билета си... Ето я вече на перона, спира и задава въпрос на друг човек, има грижата да е запомнена на всяка стъпка от пътя си, ако случайно не е заснета на камерата... и-и-и... във влака.

Картината потрепна и се смени. Влак пристигаше на гарата в Суиндън. Кинвара слезе и заговори друга жена.

– Виждате ли я? – рече Лейборн, – още набира свидетели за всеки случай. И...

Картината отново се смени с тази на паркинг пред гарата в Суиндън.

– Ето я – посочи Лейтън, – колата й е паркирана удобно в близост до камерата. Качва се в нея и потегля. Прибира се у дома, настоява работничката от конюшните да остане през нощта, спи в съседната стая, на сутринта излиза пред очите на момичето да язди... желязно алиби. Разбира се, също като вас, и ние вече бяхме стигнали до извода, че ако е било убийство, то е извършено от двама души.

– Заради портокаловия сок ли? – попита Робин.

– Най-вече – отвърна Лейборн. – Ако Чизуел (той изрече името, както се пишеше) е взел амитриптилина, без да подозира, най-вероятното обяснение е, че си е налял подправен с него сок от кутия в хладилника, но в кутията в кофата за боклук нямаше следи от примеси и носеше само неговите отпечатъци.

– Лесно е да се лепнат отпечатъци върху малки предмети, обаче, след като човек е вече умрял – отбеляза Страйк. – Просто се притиска ръката му към тях.

– Именно – заяви Лейборн и отиде до стената със снимките, където показа една в близък план на хаванче и чукало. – По тази причина се върнахме към това. Разположението на отпечатъците на Чизуел спрямо разположението на остатъчния прах сочи за фалшифициране, което означава, че стритите на прах таблетки може да са сипани в сока часове преди това от някой, който е имал ключ, знаел е какви антидепресанти пие съпругата, че усещането за вкус и мирис на Чизуел са притъпени от травма и че винаги е пиел портокалов сок със ставането си. Оставало им е единствено съучастникът да подхвърли кутия от сок без примеси в кофата с неговите отпечатъци вече като мъртвец и да отнесе другата с остатъците от амитриптилин в нея. Е, кой е бил в по-добра позиция да знае и извърши всичко това от госпожата? – зададе риторичен въпрос Лейборн. – Ала ето я нея с нейното желязно алиби за времето на смъртта, на сто километра разстояние, когато той е гаврътнал антидепресантите. Да не споменаваме, че е оставила и писмо, с което се опитва да ни пробута лесна и ясна история: съпруг, изправен пред банкрут и изнудване, осъзнава, че жена му го напуска, това го тласка отвъд ръба на пропастта и той се самоубива. Само че – отбеляза Лейборн, като посочи уголемената снимка на лицето на мъртвия Чизъл, от което бе свален полиетиленовият плик и което бе белязано с дълбока червена драскотина – не ни хареса как изглежда това тук. Още отначало ни се видя подозрително. Свръхдоза от амитриптилин може да причини сънливост или силна възбуда. Тази драскотина навяваше мисълта, че някой друг е нахлузил плика на главата му. Добавя се отворената врата. Последният, който е влязъл или излязъл, не е знаел, че си има номер за доброто й затваряне, затова не изглеждаше Чизъл да е последният човек, който я е докосвал. Плюс липсващата опаковка от хапчетата – това намирисваше на гнило от самото начало. Защо би му било на Джаспър Чизуел да я изхвърля? – попита Лейборн. – Просто няколко малки грешки от недоглеждане.

– За малко да им мине номерът – коментира Страйк. – Ако само амитриптилинът е приспал Чизъл, както е било предвидено, и ако са обмислили нещата до най-тънките детайли, като да се затвори вратата както трябва, да се остави опаковката от лекарствата на място...

– Но не са го направили – посочи Лейборн, – а тя не е достатъчно умна, та като е сама, да се спаси с приказки.

– „Не мога да повярвам, че това се случва“ – цитира Страйк. – Тя е последователна. В събота вечер ни каза „Не съм помисляла, че ще се случи това“ и „не изглеждаше реално“.

– Нека го пробва в съда, пък да видим – обади се тихо Уордъл.

– А какво е очаквала, обич ли, като става дума за куп стрити таблетки, сипани в портокаловия му сок? – подхвърли Лейборн. – От това по-виновна здраве му кажи.

– Удивително е как могат да се самозалъгват хората, когато са под влиянието на по-силна личност – каза Страйк. – Ловя бас на десетачка, че когато Макмърън най-сетне я пречупи, Кинвара ще каже, че всичко е започнало от надеждата им, че Чизъл ще се самоубие, после са се опитали да му упражнят натиск да го стори и накрая са стигнали до момент, когато не е имало голяма разлика между тласкането му към самоубийство и собственоръчното й сипване на хапчета в портокаловия му сок. Забелязвам, че тя все така тика на преден план историята с бесилките като причина, поради която той би се самоубил.

– Много добра работа свършихте, като разгадахте историята с бесилките – призна Лейборн. – Там изоставахме от вас, а те обясниха страшно много. Това е строго секретно – добави той, като взе кафяв плик от близко бюро и извади от него голяма снимка, – получихме го сутринта от Външното министерство. Както виждате...

Робин, която се приближи да погледне, си пожела с част от себе си да не го беше правила. И какво можеше да се спечели от това да видиш трупа на тийнейджър с изкълвани от лешояди очи, висящ от бесилка на улица, зарината с отломки и боклуци? Краката на момчето бяха боси. Робин се досети, че някой е откраднал маратонките му.

– Камионът с втората бесилка е бил похитен. Правителството така и не е получило доставката, а Чизуел – съответно своето заплащане. Снимката подсказва, че е била използвана от бунтовници за незаконни екзекуции. Това нещастно момче, Самюъл Мурапе, се е оказал на погрешното място в погрешното време. Бил е британски студент, ползвал е година на прекъсване и отишъл да посети семейството си. Не личи много ясно – каза Лейборн, – но погледнете там, точно зад стъпалото му...

– Да, това би могло да е марката с белия кон – потвърди Страйк.

Мобилният телефон на Робин, чийто звук бе изключен, завибрира в джоба й. Тя очакваше важно обаждане, но бе само съобщение от непознат номер.

Знам, че си блокирала телефона ми, но трябва да се видя с теб. Възникна спешна ситуация и ще е от полза и за двама ни да я разрешим. Мат

– Нищо не е – каза Робин на Страйк и върна телефона в джоба си.

Беше третото съобщение, което Матю й оставяше този ден.

Спешна ситуация, друг път.

Вероятно Том бе узнал, че годеницата му и неговият добър приятел спят заедно. Може би Том заплашваше да се обади на Робин или да се отбие в офиса на Денмарк Стрийт, за да провери какво знае тя. Ако за Матю това беше „спешна ситуация“, според Робин, изправена в момента пред безброй много снимки на упоен и задушен министър, той беше в голяма грешка. С усилие тя върна вниманието си към разговора в стаята.

– ...историята с огърлицата – казваше Лейборн на Страйк. – Далеч по-убедителна е от онази, която разправи на нас. Глупостите как искал да я спре да не посегне на себе си.

– Робин бе тази, която го накара да промени историята си, не аз – уточни Страйк.

– Е, браво, добра работа – заяви Лейборн на Робин леко покровителствено. – Видя ми се хлъзгав малък негодник, когато вземах първоначалните му показания. Доста наперен. Че и наскоро излязъл от затвора. Не показваше грам угризения за горката жена, която е прегазил.

– Как напредвате с Франческа, момичето от галерията? – поинтересува се Страйк.

– Успяхме да се свържем с бащата в Шри Ланка и той никак не е доволен. По-точно казано, възпрепятства ни – отвърна Лейборн. – Опитва се да спечели време, та да се барикадира с адвокати. Крайно неудобно е, че цялото семейство е в чужбина. Наложи се да бъда суров с него по телефона. Разбирам защо той не иска цялата работа да се разчува в съда, но това е положението. Случай като този дава добро прозрение към мисленето и нравите на висшите класи. Смятат, че законите не важат за тях.

– Това ме навежда на мисълта... Говорихте ли с Аамир Малик? – попита Страйк.

– Да, открихме го точно там, където каза вашият човек... Хъчинс беше, нали? У сестра му. Има нова работа.

– О, радвам се – спонтанно възкликна Робин.

– Отначало никак не се зарадва, че цъфнахме при него, но в крайна сметка се показа много откровен и отзивчив. Каза, че намерил онзи младеж с душевно заболяване... Били, нали?... на улицата, искал да се види с шефа му, крещял за мъртво дете, което било удушено и заровено в имота на Чизуел. Отвел го у дома си с идеята да го закара в болница, но първо поискал съвет от Герайнт Уин. Уин побеснял. Заръчал му в никой случай да не вика линейка.

– Така е реагирал значи? – намръщи се Страйк.

– Според Малик Уин се е тревожил, че покрай връзката с Били информацията му няма да бъде приета за надеждна. Не е искал някакъв скитник и психопат да мъти водите. Наругал Малик, че го е прибрал в къща, принадлежаща на семейство Уин, и му наредил отново да го изхвърли на улицата. Бедата била...

– Че Били не искал да си тръгне – допълни Страйк.

– Точно така. Малик твърди, че очевидно не бил на себе си и вярвал, че е държан там против волята си. Повечето време прекарал сгушен на пода в банята. – Така или иначе – Лейборн пое дълбоко дъх – на Малик му е дошло до гуша да служи за прикритие на семейство Уин. – Потвърди, че Уин не е бил с него в сутринта на смъртта на Чизуел. Впоследствие, когато го притиснал да излъже, Уин казал на Малик, че имал спешен телефонен разговор в шест часа онази сутрин и затова излязъл рано от семейния дом.

– Сигурно сте проследили обаждането – осведоми се Страйк.

Лейборн взе листовете с телефонни разпечатки, порови се из тях и подаде две маркирани страници на Страйк.

– Ето ви ги. Телефони за еднократна употреба – каза той. – Засякохме три такива номера дотук. Вероятно има и още. Използвани по веднъж и никога повече, непроследими с изключение на единствено обаждане в разпечатките. Очевидно нещата са планирани от месеци. Такъв е използван за връзка с Уин в онази сутрин и още два за обаждания до Кинвара Чизуел при отделни случаи в предишните седмици. Тя твърди, че не си спомняла кой й е звънял, но забележете, че и двата пъти е говорила с въпросния човек повече от час.

– А Уин какво имаше да каже в своя защита? – попита Страйк.

– Затворил се е като стрида – отвърна Лейборн. – Обработваме го, не се тревожете. Има порнозвезди, дето са чукани по по-малко на брой различни начини от Герайнт Уин... прощавай, миличка – ухили се той към Робин, която намери извинението на Лейборн по-обидно от всичко, което бе казал. – Но схващате мисълта ми. Вече очакваме да ни каже всичко. Изчукал е всяка к... така де – запъна се отново той. – Онова, което ме интересува, е колко от това е знаела съпругата. Странна жена.

– В какъв смисъл?

– Ами, струва ми се, че донякъде се възползва от състоянието си – Лейборн направи бегъл жест към очите си. – Трудно е да се повярва, че не е знаела за плановете му.

– И като говорим за хора, дето не са били наясно какво кроят половинките им – намеси се Страйк, – как вървят нещата с приятелката ни Флик?

– О, там имаме добър напредък – отвърна Лейборн. – Родителите й много помагат. И двамата са адвокати и я убеждават да ни сътрудничи. Призна, че е била чистачка на Чизуел, че е откраднала бележката, че е приела разписка за кашона шампанско точно преди Чизуел да й съобщи, че вече не може да си позволи услугите й. Казва, че я оставила в шкаф в кухнята.

– Кой го е доставил?

– Не може да си спомни. Ще го установим. Не бих се учудил да е куриерска служба, ангажирана по друг телефон за еднократна употреба.

– А кредитната карта?

– Това бе друга ваша много ценна находка – призна Лейборн. – Ние не знаехме за изчезнала кредитна карта. Получихме подробностите от банката тази сутрин. В същия ден, когато съквартирантката на Флик е установила, че кредитната й карта я няма, някой е поръчал с нея кашон шампанско и артикули на сума сто лири от „Амазон“, като всичко е трябвало да бъде доставено на адрес в Мейда Вейл. Никой не е приел пратката, така че е върната в склада, откъдето е взета следобеда от човек, представил уведомлението за неполучена доставка. Опитваме се да открием персонала, който може да идентифицира получателя, и очакваме да ни съобщят другата част от поръчката, но аз залагам на хелий, гумена тръбичка и латексови ръкавици. Всичко това е планирано с месеци, няма спор.

– Ами това? – попита Страйк и посочи към фотокопираната бележка с почерка на Чизъл, поставена в полиетиленово пликче. – Тя каза ли ви вече защо я е задигнала?

– Твърди, че като видяла да пише „Бил“, решила, че става дума за брата на гаджето й. Каква ирония – подхвърли Лейборн. – Ако не я беше откраднала, ние нямаше да разплетем нещата така бързо, нали?

Това „ние“ на Робин й прозвуча твърде дръзко, предвид че Страйк беше „разплел нещата“, той беше човекът, проумял смисъла на бележката на Чизъл, докато пътуваха към Лондон от Чизъл Хаус.

– Основната заслуга тук е на Робин – посочи Страйк. – Тя намери самата бележка и тя посочи „Блан дьо блан“ и гранд витара. Аз просто ги сглобих заедно, след като вече бяха пред очите ми.

– Е, ние бяхме на крачка зад вас – подхвърли Лейборн и разсеяно се почеса по корема. – Сигурен съм, че щяхме да го разчетем.

Телефонът на Робин отново завибрира в джоба й: този път някой й звънеше.

– Трябва да приема това обаждане. Къде мога да...

– Ето тук – отвърна Лейборн услужливо и отвори странична врата.

Беше фотокопирно помещение с малък прозорец, закрит с венециански щори. Робин затвори вратата, за да се изолира от разговора на другите, и отговори.

– Здравей, Сара.

– Здравей – отвърна Сара Шадлок.

Изобщо не звучеше като Сара, познавана от Робин близо девет години, самоуверената и агресивна блондинка, у която Робин бе долавяла надежда още в юношеските им години връзката от разстояние на Матю и приятелката им да се разпадне. През всичкото това време, докато вечно се бе кискала на шегите на Матю, докосвала бе ръката му, задавала бе многозначителни въпроси за отношенията на Робин със Страйк, Сара бе ходила с други мъже и накрая се установи на горкия скучен Том с неговата добре платена работа и оплешивяващо теме, който бе поставил диаманти на пръста на Сара и на ушите й, но не бе успял да потуши копнежа й по Матю Кънлиф.

Днес цялата й нахаканост бе изчезнала.

– Допитах се до двама експерти – каза тя с неуверен и дори уплашен глас – и те не могат да са категорични от снимка, направена с телефон...

– Очевидно не – изрече хладно Робин. – Нали това споменах в съобщението си, че не очаквам категорично становище. Не искаме окончателно идентифициране или оценка. Интересува ни само дали има повод някой да повярва...

– Ами в такъв случай да – отвърна Сара. – Един от експертите ни доста се развълнува всъщност. В една от старите тетрадки е упомената картина на кобила с мъртво жребче, но така и никога не е била намерена.

– Какви тетрадки?

– О, прощавай – каза Сара. Робин никога не я бе чувала толкова плаха и боязлива преди. – На Стъбс.

– И ако е Стъбс? – попита Робин и се обърна към прозореца да погледне „Федърс“, пъб, в който понякога се отбиваха със Страйк.

– Всичко е в сферата на предположенията очевидно... но ако е истинска, ако е онази, която е упоменал през 1760 година, може да струва много.

– Дай ми приблизителна оценка.

– Ами... неговата „Джимкрак“ се продаде за...

– ...двайсет и два милиона – довърши Робин, изведнъж почувствала се замаяна. – Да, каза го на партито за новата къща.

Сара не отговори. Може би споменаването на партито, на което бе донесла лилиуми в дома на съпругата на любовника си, я беше уплашило.

– И тъй, ако „Скърбяща кобила“ е истински Стъбс...

– Вероятно на търг ще спечели повече от „Джимкрак“. Темата е уникална. Стъбс е бил анатом, толкова авторитетен учен, колкото и художник. В случай че е изобразил пример за смъртоносен бял синдром, това ще е първият регистриран случай. Може да достигне рекордна цена.

Телефонът на Робин зажужа в ръката й. Бе пристигнало поредното съобщение.

– Много ми помогна, Сара, благодаря ти. Ще запазиш това конфиденциално, нали?

– Да, разбира се – отвърна Сара и после подхвана забързано: – Робин, чуй...

– Не – отсече Робин с усилие да остане спокойна. – Работя по случай.

– Всичко свърши, приключено е, Матю е напълно съкрушен...

– Дочуване, Сара.

Робин прекъсна разговора и прочете току-що дошлото съобщение.

Срещни се с мен след работа или ще направя изявление пред пресата.

Колкото и нетърпелива да беше да се върне при групата в съседната стая и да съобщи сензационната информация, която беше получила, Робин остана на мястото си, напълно объркана от заплахата, и написа в отговор съобщение.

Изявление пред пресата за какво?

Отговорът дойде след секунди, изпъстрен с гневни буквени грешки.

Тази сутрин от „Мейл“ са звънили в службата и са оставили съобщение да питат как се чувствам по повод на това, че жена ми се чука с Корморан Страйк, корнуолеца. Следобед се обадиха от „Сън“. Вероятно знаеш, че той го прави и с друга зад гърба ти, но сигурно не ти пука. Няма да търпя да ми звънят от вестници в службата. Или се срещни с мен, или ще им дам изявление, за да ги разкарам от главата си.

Робин препрочиташе съобщението, когато пристигна друго, този път с приложение.

В случай че не си го видяла

Робин увеличи приложението, което бе снимка от бележка в „Ивнинг Стандард“.

ЛЮБОПИТНАТА ИСТОРИЯ НА ШАРЛОТ КАМБЪЛ И КОРМОРАН СТРАЙК

Шарлот Камбъл има своето постоянно присъствие в клюкарските рубрики още откакто избяга от първото си частно училище, и може да се каже, че целият й живот минава под светлината на прожекторите. Повечето хора биха избрали дискретно местенце за консултацията си с частен детектив, но бременната Шарлот Камбъл – сега госпожа Джаго Рос – предпочете маса до прозореца в един от най-посещаваните ресторанти в Уест Енд.

Дали са били обсъждани детективски услуги по време на напрегнатия разговор на четири очи, или темата е била по-лична? Колоритният господин Страйк, незаконен син на рок звездата Джони Рокъби, военен герой и съвременен Шерлок Холмс, също така е бивш любовник на Шарлот Камбъл.

Съпругът бизнесмен на Камбъл без съмнение ще е нетърпелив да разреши загадката – работа или удоволствие, – когато се завърне от Ню Йорк.

Куп смущаващи чувства запрепускаха у Робин, от които преобладаващи бяха паника, гняв и негодувание от готовността на Матю да говори пред репортери по начин, който отмъстително да остави отворена възможността, че тя спи със Страйк.

Опита се да позвъни на номера, но бе прехвърлена директно на гласова поща. Две секунди по-късно дойде ново гневно съобщение.

С КЛИЕНТ СЪМ И НЕ ЖЕЛАЯ ДА ОБСЪЖДАМ ТОВА ПРЕД НЕГО. ПРОСТО СЕ СРЕЩНИ С МЕН

Вече много ядосана, Робин написа в отговор:

Аз пък съм в Ню Скотланд Ярд. Намери тихо ъгълче.

Можеше да си представи любезната усмивка на Матю към клиента и непринудено изреченото му обяснение „Търсят ме служебно, извинете“, докато пише изпълнените си с ярост отговори.

Имаме въпроси за уреждане, а ти се държиш детински, като отказваш среща с мен. Или ела да говорим, или в осем ще позвъня на вестниците. Забелязвам как не отричаш, че спиш с него, между впрочем.

Негодуваща, но притисната в ъгъла, Робин написа:

Добре, да го обсъдим лице в лице. Къде?

Той й изпрати указания за бар в Малката Венеция. Все още разтърсена, Робин отвори вратата към съседната стая. Групичката сега бе скупчена около монитор с показана на него страница от блога на Джими Найт, от която Страйк четеше на глас:

– „...с други думи, една бутилка вино в „Льо Маноа о Кат’Сезон“ може да струва повече, отколкото самотна безработна майка получава за седмица, за да нахрани и облече семейството си и да плати наема.“ Прави ми впечатление конкретното посочване на ресторант в хотел – отбеляза Страйк, – когато упреква торитата за разюзданото им харчене. Това ме наведе на мисълта, че неотдавна е бил там. А после Робин ми каза, че „Блан дьо блан“ е името на един от апартаментите им, само дето не го разтълкувах толкова бързо, колкото би трябвало. Чак няколко часа по-късно ме осени.

– Отгоре на всичко останало той е и гаден лицемер – заключи Уордъл, застанал зад Страйк със скръстени на гърдите ръце.

– Търсихте ли го в Улстоун?

– И в оная дупка на Чарлмонт Роуд, и в Улстоун, и навсякъде – отвърна Лейъборн. – Но не се бойте, проследихме една от приятелките му в Дълуич. В момента проверяват там. С малко късмет довечера ще е в ареста.

В този момент Лейборн забеляза Робин, застанала встрани с телефона си в ръка.

– Знам, че ваши хора вече се занимават с картината – каза тя на Лейборн, – но имам позната в „Кристис“. Пратих й снимка на „Скърбяща кобила“ и тя току-що ми позвъни с информация. Според един от експертите им е възможно да е Стъбс.

– Дори аз съм чувал за Стъбс – посочи Лейборн.

– Ако е негова, колко би струвала? – попита Уордъл.

– Според познатата ми повече от двайсет и два милиона.

Уордъл подсвирна. Лейборн изруга под нос.

– За нас няма значение колко ще струва – припомни им Страйк. – Важното е, че някой може да е забелязал потенциалната й цена.

– Двайсет и два милиона си е страхотен мотив – коментира Уордъл.

– Корморан – каза Робин и взе сакото си от гърба на стола, където го беше метнала, – може ли да поговорим отвън? Налага се да тръгвам, извинете ме.

– Наред ли е всичко? – попита я Страйк, когато излязоха заедно в коридора и Робин затвори вратата към полицаите.

– Да – отвърна му, а после се поправи. – Ами... всъщност не е наред. Може би е по-добре да прочетеш това – каза и му подаде телефона си.

Страйк намръщено прегледа разменените съобщения между Матю и Робин, включително бележката от „Ивнинг Стандард“.

– И ще се срещнеш с него, така ли?

– Налага се. Може би тъкмо заради това Мич Патерсън се е навъртал около теб. Ако Матю подкладе огъня на репортерите, което той е напълно способен да стори... Те вече бездруго гледат да изровят всичко възможно за теб и...

– Забрави за мен и Шарлот – отсече той, – успя да ме изнуди само за двайсетминутен разговор. А сега той изнудва теб...

– Знам, че това прави – отвърна Робин, – но рано или късно трябва да разговарям с него. Повечето от вещите ми още са в къщата на Албъри Стрийт. Все още имаме съвместна банкова сметка.

– Искаш ли да дойда с теб?

Трогната, Робин отвърна:

– Благодаря, но не мисля, че това ще помогне.

– Тогава ми позвъни след това да кажеш как е минало.

– Непременно – обеща Робин.

Тя пое сама към асансьорите. Дори не забеляза кой се размина с нея, докато някой не я повика.

– Боби?

Робин се обърна. Пред нея бе Флик Пардю, която се връщаше от тоалетната, придружена от полицайка. Също като Кинвара, и Флик бе измила грима си със сълзи. Изглеждаше дребна и смалена в бялата риза, която Робин подозираше, че е облякла по настояване на родителите си, вместо да се появи с тениската си на „Хизбула“.

– Името ми е Робин. Как си, Флик?

Флик очевидно се бореше с мисли, твърде чудовищни, за да бъдат изречени на глас.

– Надявам се да сътрудничиш – проговори меко Робин. – Кажи им всичко, чу ли?

Стори й се, че забеляза при Флик леко поклащане на глава, инстинктивна съпротива, още неугаснали последни въглени лоялност дори в бедата, в която се бе озовала.

– Трябва – настоя тихо Робин. – Ти беше следващата, която той щеше да убие, Флик. Знаеше твърде много.

69

„Предвидих всички вероятности... много отдавна при това.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Двайсет минути по-късно Робин излезе от метростанцията на Уорик Авеню в част от Лондон, която почти не познаваше. Винаги бе изпитвала смътно любопитство към Малката Венеция. Екстравагантното й второ име Вениша й бе дадено, защото самата тя бе зачената в истинската Венеция. Без съмнение занапред щеше да асоциира този район с Матю и горчивата напрегната среща, която бе сигурна, че й предстои край канала.

Тръгна по улица с название Клифтън Вилас, където платани разпростираха прозрачни зелени листа на фона на кремави къщи, стените на които блестяха в златисто под вечерното слънце. Тихата красота на меката лятна вечер внезапно извика меланхолия у Робин, защото й напомни за точно такава вечер в Йоркшър преди десет години, когато бе бързала по пътя от къщата на родителите си, едва седемнайсетгодишна и залитаща на високите си токове, развълнувана донемайкъде заради първата си среща с Матю Кънлиф, който току-що бе взел шофьорския си изпит и щеше да я води в Харогейт.

А ето че сега отново вървеше към него, за да уредят окончателното прекратяване на съвместния им живот. Робин се презираше, задето се чувстваше тъжна и се отдаваше на спомени за радостни моменти, довели до любов, когато за предпочитане бе да се концентрира върху изневярата и грубото отношение.

Тя зави наляво, прекоси улицата и продължи да върви вече в студената сянка на тухлената стена, простираща се от дясната страна на Бромфийлд Роуд успоредно на канала, когато зърна полицейска кола да се движи с висока скорост от горния край на улицата. При вида й изпита прилив на сила. Беше като приятелско помахване от сегашния й реален живот, за да й напомни какво е истинското й предназначение и колко несъвместимо бе то с ролята на съпруга на Матю Кънлиф.

В стената бяха вградени две високи черни дървени врати, за които Матю й бе обяснил в съобщението си, че водят към бара край канала, но когато Робин се опита да ги отвори, оказаха се заключени. Огледа се нагоре и надолу по улицата, но нямаше и следа от Матю, така че бръкна в чантата за телефона си. Макар и на режим без звук, вече вибрираше с повикване. Точно когато го извади, електрическите врати се отвориха, тя мина през тях и едновременно с това допря телефона до ухото си.

– Здравей, тъкмо...

Страйк изкрещя в ухото й:

– Махай се оттам, не е Матю!

Няколко неща се случиха наведнъж.

Телефонът бе изтръгнат от ръката й. В рамките на една замръзнала секунда Робин регистрира, че нямаше никакъв бар наоколо, само част от неподдържан бряг край канала под мост, обкръжен с храсталаци, както и тантуреста запусната баржа на име „Одил“ във водата под нея. Юмрук я удари силно в слънчевия сплит и тя се преви одве с изкаран въздух. В същия момент чу плясък, когато телефонът й бе запратен в канала, а после някой я сграбчи за косата и за колана на панталоните и я повлече към баржата. Все още нямаше въздух в дробовете си, за да изкрещи. През отворена врата бе запратена вътре в лодката, удари се в тясна дървена маса и падна на пода.

Вратата се затръшна. Чу се прещракване на ключалка.

– Сядай – нареди мъжки глас.

Все още задъхана, Робин се надигна и приседна на дървена пейка до масата, покрита с тънка подплатена подложка, и когато се обърна, се озова пред дулото на револвер.

Рафаел се настани на стол срещу нея.

– Кой ти звъня току-що? – поиска да узнае той и тя заключи, че при физическото усилие, което бе вложил да я качи на лодката, и ужаса му, че тя може да вдигне шум и обаждащият се да го чуе, не бе имал време да погледне екрана на телефона й.

– Мъжът ми – излъга Робин шепнешком.

Скалпът й гореше там, където я бе дърпал за косата. Болката в гърдите й бе толкова силна, та се зачуди дали нямаше пукнато ребро. Докато все още се бореше да вкара въздух в дробовете си, за няколко секунди на дезориентация зърна ориста си в миниатюрна капсула от време. Видя Рафаел да изхвърля трупа й с привързани на него тежести в черната вода през нощта, а също и Матю, очевидно примамил я при канала, разпитван и може би обвинен. Видя опечалените лица на родителите и братята си на погребението й в Машам, видя Страйк, застанал в дъното на църквата, също като на сватбата й, бесен, защото онова, от което толкова се бе боял, се е случило и сега тя бе мъртва заради собствените си грешки.

Но при всяко вдишване към изпразнените й дробове илюзията как наблюдава отстрани се разсейваше. Тя бе тук и сега, на тази мърлява лодка, вдишваше миризма на плесен, пленена бе между дървените й стени, а към нея се взираше зеницата на револвер, както и очите на Рафаел над него.

Страхът й бе като реално материално присъствие в трюма, но трябваше да остане извън нея, отделен, защото не можеше да помогне, а само щеше да й пречи. Нужно бе да остане спокойна и съсредоточена. Реши да не говори. Ако откажеше да запълни тишината, това щеше да й върне част от властта, която й бе отнел. Това бе номерът на психотерапевта: остави паузата да се разгърне, нека по-уязвимият я запълни.

– Много си хладнокръвна – отбеляза Рафаел накрая. – Мислех, че ще изпаднеш в истерия и ще се разкрещиш. Затова се наложи да те ударя. Иначе не бих го направил. Защото, каквото и да си мислиш, аз те харесвам, Вениша.

Тя знаеше, че той се опитва да влезе отново в кожата на мъжа, който я бе привлякъл против волята й в офиса на парламента. Очевидно вярваше, че изпробваната смесица между огорчение и съжаление ще я накара да прости и да омекне при все парещия скалп и натъртените ребра, при все револвера пред лицето й. Тя не каза нищо. Леката му умолителна усмивка изчезна и той изрече рязко:

– Трябва да съм наясно колко знае полицията. Ако все още мога да се измъкна при онова, с което разполагат, тогава, боя се – повдигна револвера съвсем леко и сега той сочеше право към челото на Робин (мина й мисълта за ветеринари и за едничкия чист изстрел, отказан на коня в долчинката), – с теб е свършено. Ще заглуша изстрела с възглавница, а щом се стъмни, ще те изхвърля зад борда. Но ако вече знаят всичко, тогава ще приключа тук, тази вечер, защото никога вече няма да се върна в затвора. Разбираш, че е в твой интерес да си откровена, нали? Само един от нас ще излезе жив от тази лодка.

И когато тя не продума, той изрече свирепо:

– Отговори ми!

– Да – промълви тя. – Разбирам.

– И тъй – заговори тихо той. – Наистина ли в онзи момент беше в Скотланд Ярд?

– Да.

– Кинвара там ли е?

– Да.

– Арестувана?

– Така мисля. В стая за разпити е с адвоката си.

– Защо са я арестували?

– Смятат, че двамата имате интимна връзка. Че зад всичко стоиш ти.

– Кое „всичко“?

– Изнудването – отвърна Робин. – И убийството.

Той приближи револвера, тъй че той вече се притискаше в челото й. Робин усети малката студена окръжност от метал вдълбана в кожата си.

– Звучи ми като врели-некипели. Как така ще имаме интимна връзка? Тя ме мразеше. Не сме оставали насаме и за две минути.

– Оставали сте – посочи Робин. – Баща ти те е поканил в Чизъл Хаус веднага след излизането ти от затвора. Вечерта, когато е бил задържан в Лондон. Двамата с нея сте били сами в къщата. Мислим, че всичко е започнало тогава.

– А доказателство?

– Няма, но мисля, че можеш да съблазниш всяка жена, ако си го наумиш...

– Не прибягвай до ласкателство, няма да подейства. „Мислим, че всичко е започнало тогава.“ Сериозно ли ми го казваш? И само с това ли разполагате?

– Не. Имаше и други признаци, че нещо става.

– Кажи ми признаците. Всичките.

– По-лесно ще ми е да си ги припомня – изговори с твърд глас Робин, – ако не притискаш оръжие в челото ми.

Той отмести револвера, но все така го задържа насочен към лицето й и каза:

– Говори. Бързо.

Една част от Робин искаше да се подчини на желанието на тялото й да се разтвори, да се остави на блажено безсъзнание. Ръцете й бяха изтръпнали, усещаше мускулите си като мек восък. Усещаше мястото, където Рафаел бе притискал револвера към кожата й, студено, окръжност от бял огън – като трето око. Той не беше включил осветлението в лодката. Седяха лице в лице в сгъстяващия се мрак и може би, когато дойдеше мигът да я застреля, тя вече нямаше да го вижда ясно...

Фокусирай се, обади се слаб, но ясен глас през паниката. Фокусирай се. Колкото по-дълго го държиш да говори, повече време ще имат да те открият. Страйк знае, че си подведена.

Внезапно си припомни полицейската кола, движеща се с висока скорост откъм горната част на Бломфийлд Роуд, и се зачуди дали не е обикаляла да търси нея, дали полицията, след като бе наясно, че Рафаел я е подмамил в района, не е изпратила вече хора да ги издирват. Фалшивият адрес беше на известно разстояние от брега на канала и според съобщенията на Рафаел беше достъпен през черната порта. Щеше ли Страйк да се досети, че Рафаел е въоръжен?

Тя пое дълбоко дъх.

– Кинвара е нахълтала в офиса на Дела Уин миналото лято и й се оплакала как някой й казал, че никога не е била обичана, че е била използвана като част от игра.

Трябваше да говори бавно. Да не забързва темпото. Всяка секунда бе от значение, всяка секунда, в която държеше Рафаел заслушан в думите й, щеше да е секунда, в която някой можеше да й се притече на помощ.

– Дела приела, че тя говори за баща ти, но ние проверихме и Дела не си спомня тя да е споменала името му. Според нас си съблазнил Кинвара като акт на отмъщение към баща си, поддържал си връзката в продължение на няколко месеца, но после тя станала обсебваща и ти си я зарязал.

– Голи предположения – изрече рязко Рафаел – и съответно пълни глупости. Какво още?

– Защо Кинвара е отишла в града тъкмо в деня, когато са щели да умъртвят любимата й кобила?

– Вероятно не е можела да понесе да гледа как ще я застрелят. Може би от шока сама не си е признавала колко болно е животното.

– Или – каза Робин – е имала подозрения какви ги вършите двамата с Франческа в галерията на Дръмънд.

– Няма доказателства. Нататък.

– Била в тежка криза, когато се върнала в Оксфордшър. Нападнала баща ти и била хоспитализирана.

– Още е скърбяла за мъртвороденото си дете, била е извънредно привързана към конете си, страдала е от обща депресия – опонира Рафаел. – Изи и Физи ще се борят коя първа да застане на свидетелската скамейка и ще обяснят колко е била нестабилна психически. Какво друго?

– Теган ни каза как един ден Кинвара отново била маниакално щастлива и излъгала, когато била попитана защо. Отвърнала, че баща ти се е съгласил да пусне другата кобила за разплод с Тотилас. Според нас истинската причина е била, че си възобновил връзката си с нея, а моментът съвсем не е бил избран случайно. Тъкмо си бил откарал последната партида картини в галерията „Дръмънд“ за оценка.

Лицето на Рафаел внезапно увисна, сякаш временно напуснато от живец. Револверът потрепна в дланта му и косъмчетата по ръцете на Робин щръкнаха, като че по тях бе пробягъл полъх на вятър. Тя почака Рафаел да заговори, но той не го стори. След минута тя продължи.

– Предполагаме, че когато си товарил картините за оценка, за пръв път си погледнал отблизо „Скърбяща кобила“ и си осъзнал, че може да е на Стъбс. Решил си да я подмениш с друга картина на кобила и жребче за оценката.

– Доказателства?

– Хенри Дръмънд видя снимката, която направих на „Скърбяща кобила“ върху леглото в спалнята за гости. Готов е да свидетелства, че тя не е била сред картините, които е оценил за баща ти. Творбата, оценена от него между пет и осем хиляди долара, е от Джон Фредерик Херинг и показва черно-бяла кобила и жребче. Дръмънд е готов също така да свидетелства, че имаш достатъчни познания за живописта, за да си забелязал, че „Скърбяща кобила“ може да е произведение на Стъбс.

Лицето на Рафаел бе изгубило вида си на маска. Сега почти черните му ириси трепкаха и се местеха от едната страна към другата, сякаш четеше текст, видим единствено за него.

– Може случайно да съм занесъл Фредерик Херинг вместо...

През няколко улици прозвуча полицейска сирена. Рафаел извърна глава, сирената ви няколко секунди, после също тъй внезапно, както се бе появила, секна.

Той отново се завъртя с лице към Робин. Вече не изглеждаше прекалено разтревожен от сирената след млъкването й. То се знае, мислеше, че Матю е бил на телефона, когато я сграбчи.

– Да – каза той, като се върна към нишката на мисълта си. – Точно това ще кажа. Отнесъл съм по погрешка шареночерната кобила за оценка, никога не съм виждал „Скърбяща кобила“, не съм имал идея, че е на Стъбс.

– Няма как да си отнесъл картината с шареночерната по погрешка – посочи тихо Робин. – Тя никога не е била в Чизъл Хаус и семейството е готово да го потвърди.

– Семейството не забелязва онова, което е под носа им – отсече Рафаел. – Картина на Стъбс е висяла във влажна спалня за гости повече от двайсет години и никой не й е обърнал внимание. Знаеш ли защо? Защото са тъпи надменни сноби. „Скърбяща кобила“ е била на Дрънкалото. Наследила я е от алкохолизиран смахнат ирландски баронет, който й е бил съпруг преди дядо ми. Тя не е имала представа за стойността й. Запазила я е, защото е на конска тема, а тя е обичала коне. Когато първият й съпруг починал, скокнала до Англия и извъртяла същия номер, станала скъпоплатена частна болногледачка на дядо ми, а после още по-скъпа негова съпруга. Умряла, без да остави завещание, и всичките й боклуци – а те били основно боклуци – били абсорбирани в имуществото на фамилията Чизъл. Картината на Фредерик Херинг спокойно би могла да бъде нейна и никой не би я забелязал, тикната в някой мърляв ъгъл на проклетата къща.

– Ами ако полицията проследи картината с шареночерната кобила?

– Няма да могат. Тя беше на майка ми. Ще я унищожа. Когато ме попитат от полицията, ще кажа, че баща ми е казал как възнамерява да я шитне, като вече знае, че струва осем бона. „Трябва да я е продал дискретно на някого, господин полицай“.

– Кинвара не знае новата версия. Няма да е в състояние да те подкрепи.

– Тук в моя полза идват нейната широкоизвестна психическа лабилност и нещастен живот с баща ми. Изи и Физи ще се надпреварват, за да обявят пред света как никога не е обръщала внимание какво върши той, защото не го е обичала и е била с него само заради парите. Достатъчно ми е въпросът да остане под съмнение.

– А какво ще стане, когато от полицията обяснят на Кинвара, че си възобновил връзката им само защото си осъзнал, че тя може да стане фантастично богата?

Рафаел продължително изпусна дъх със съскане.

– Ако накарат Кинвара да го повярва – промълви тихо, – с мен ще е свършено. Но за момента Кинвара е убедена, че нейният Рафи я обича повече от всичко на света и много убеждаване ще е нужно, за да разбере, че не е истина, защото иначе целият й живот рухва. Набил съм й го в главата: ако не знаят за връзката ни, с пръст не могат да ни пипнат. Буквално я карах да ми го рецитира, докато я чуках. Предупредих я, че ако единият от двама ни бъде заподозрян, ще се постараят да ни настроят един срещу друг. Обучил съм я добре, казах й, като има съмнения за нещо, да си изплаква очите, да скимти жално, че на нея никой нищо не й казва, и да се прави на объркана.

– Тя вече изтърси една глупава лъжа в опит да те защити и полицията го знае – посочи Робин.

– Каква лъжа?

– За огърлицата, разправи го в ранните часове на неделята. Не го ли сподели с теб? Може би се е досещала, че ще се ядосаш.

– Какво каза?!

– Страйк й заяви, че не вярва на новото обяснение защо си отишъл в Чизъл Хаус онази сутрин, когато умря баща ти...

– Как така не вярва? – възкликна Рафаел и Робин ясно видя как към паниката му се примесва оскърбена суета.

– Аз лично го намерих за убедително – увери го тя. – Хитро беше да разправиш историята уж неохотно. Всеки е склонен да повярва на нещо, което сам е открил...

Рафаел вдигна револвера и той отново се озова близо до лицето й. Макар студената метална окръжност да не бе допряна до кожата й, тя вече я чувстваше там.

– Каква лъжа изрече Кинвара?

– Твърди, че си отишъл да й кажеш как майка ти сменила диамантите на огърлицата с фалшиви камъни.

Рафаел изглеждаше ужасен.

– Това пък защо го е казала, по дяволите?

– Предполагам, защото беше в шок, че откри мен и Страйк в имота, докато ти си се криел горе. Страйк заяви, че не вярва на историята за огърлицата, а тя изпадна в паника и поднесе нова версия. Бедата е, че тази подлежи на проверка.

– Тъпа идиотка – изрече Рафаел тихо, но със злоба, от която Робин усети иглички по тила си. – Тази глупава нещастница... Толкова ли не можа да се придържа към нашата версия? И... не, чакай... – продума той с вид на човек, направил благоприятна връзка, отдръпна револвера от Робин, при което тя се почувства едновременно облекчена и загрижена, и се засмя полугласно. – Ето защо, значи, скри огърлицата в неделя следобед. На мен ми пробута някаква измислица как не искала Изи или Физи да идат там да душат и да я открият. Е, глупава е, но не чак безнадеждно. Ако никой не може да провери камъните, начисто сме. А ще трябва да демонтират цялата конюшня, за да открият огърлицата. Добре – каза той, сякаш говореше на себе си. – Добре, мисля, че всичко това подлежи на спасение. Е, това ли е, с което разполагате, Вениша?

– Не, имаме още и Флик Пърдю.

– Не знам за кого ми говориш.

– Знаеш. Свалил си я преди няколко месеца и си й подал сведения за бесилките, като си знаел, че тя ще ги снесе на Джими.

– Леле колко съм бил ангажиран – лековато подхвърли Рафаел. – И какво от това? Флик не би признала, че се е чукала със сина на министър тори, особено ако има опасност Джими да научи. Тя е толкова заплесната по него, колкото Кинвара по мен.

– Вярно, тя не искаше да го признае, но някой те забелязал как се измъкваш от апартамента й на другата сутрин. Опитала се да те представи за келнер индиец.

На Робин й се стори, че мерна за кратко в изражението му изненада и неудоволствие. Самолюбието на Рафаел беше засегнато, че е бил описан по такъв начин.

– Добре – каза той след малко. – Добре, да видим... Ами ако Флик наистина е преспала с келнер, но злонамерено клевети мен заради войнствените й класови щуротии и заради враждата на гаджето й със семейството ми?

– Откраднал си кредитната карта на съквартирантката й от чантата й в кухнята.

Устата му се стегна и Робин разбра, че той не бе очаквал това. Несъмнено бе разчитал, че предвид начина на живот на Флик подозрението би паднало върху всеки случаен тип, минал през малкия й пренаселен апартамент, и може би най-вече върху Джими.

– Доказателство? – попита той отново.

– Флик може да посочи датата, на която си бил в апартамента й, и ако Лора свидетелства как точно тогава е изчезнала кредитната й карта...

– Но при отсъствие на твърдо доказателство, че изобщо съм бил там...

– А как Флик е узнала за бесилките? Знаем, че тя е съобщила на Джими за тях, а не той на нея.

– Няма как да съм бил аз, нали? Аз съм единственият от семейството, който така и не знаеше.

– Знаел си всичко. Кинвара е разполагала с пълната история от баща ти и я е разправила на теб.

– Не – заяви Рафаел. – Ще установиш, че Флик е научила за бесилките от братята Бутчър. Надеждно съм информиран, че един от тях сега живее в Лондон. Май чух слухове как единият изчукал гаджето на приятеля си Джими. Повярвай, братята Бутчър няма да бъдат посрещнати добре в съда, те са двама хитреци, пренасяли бесилки под прикритието на мрака. Аз ще изглеждам далеч по-достоверен и представителен от Флик и братята Бутчър, ако тази работа стигне до съда, повярвай ми.

– Полицията разполага с телефонни разпечатки – упорстваше Робин. – Те знаят за анонимното обаждане до Герайнт Уин, направено приблизително по времето, когато Флик е узнала за бесилките. Вярваме, че анонимно си подал на Уин сигнал за Самюъл Мурапе. Знаел си, че Уин таи неприязън към семейство Чизъл. Кинвара ти е разказала всичко.

– Нищо не знам за такова обаждане, ваша светлост – изрецитира Рафаел – и искрено съжалявам, че покойният ми брат е бил такъв гадняр към Рианон Уин, само че аз нямам нищо общо.

– Мислим, че ти си направил онова заплашително обаждане до офиса на Изи в първия ти ден там, в което говориш как хората се попикавали, докато умират – каза Робин – и още, че твоя е идеята Кинвара постоянно да се оплаква, че е имало нарушители в имота. Всичко е било замислено с цел да се създадат най-много свидетели как баща ти е имал причини да е тревожен и параноичен и да рухне под екстремното напрежение...

– Той действително беше под екстремно напрежение. Изнудваше го Джими Найт. Герайнт Уин се опитваше да го изтика от поста му. Това не са лъжи, а факти и ще предизвикат истинска сензация в съдебната зала, особено като се разчуе историята със Самюъл Мурапе.

– Само дето си допуснал глупави грешки, които са могли да бъдат избегнати.

Той изпъна гръб и се наклони напред, а лакътят му се приплъзна на няколко сантиметра, така че дулото на револвера се уголеми пред погледа й. Очите му, размазани в сенките, отново станаха отчетливи, само черно и бяло. Робин се зачуди как някога й се бе видял хубав.

– Какви грешки?

Когато го изрече, Робин зърна с крайчеца на окото си проблясък на синя светлина, движеща се над моста и видима само през прозореца от дясната й страна, който бе блокиран от полезрението на Рафаел. Светлината изчезна и мостът отново бе погълнат от тъма.

– Най-напред – заговори внимателно Робин, – било е грешка да продължаваш да се виждаш с Кинвара непосредствено преди убийството. Тя постоянно се е преструвала, че е забравила къде трябва да се срещне с баща ти, нали? Само за да прекара няколко минути с теб, да те зърне, да те провери...

– Това не е доказателство.

– Кинвара е била проследена до „Льо Маноа о Кат’Сезон“ на рождения й ден.

Очите му се присвиха.

– От кого?

– От Джими Найт. Флик го потвърди. Джими е мислел, че баща ти е с Кинвара, и е искал да се конфронтира с него публично, задето не му дава дължимите пари. Очевидно баща ти не е бил там, така че Джими се прибрал у дома си и написал гневен блог как високопоставените торита харчат парите си, като споменал изрично „Льо Маноа о Кат’Сезон“.

– Ако не ме е видял да се промъквам в хотелския апартамент на Кинвара, а разбира се, не ме е видял, защото бях извънредно предпазлив никой да не ме забележи, това също са голи предположения.

– Добре – кимна Робин, – а какво ще кажеш за втория път, когато са те чули да правиш секс в тоалетната на галерията? И не е било с Франческа, а с Кинвара.

– Докажи го.

– Кинвара е била в града този ден, за да купува хапчета лахесис, и се е преструвала на сърдита, че баща ти продължава да се вижда с теб, което е било част от прикриващата версия, че те е мразела. Позвънила е на баща ти и се е уверила, че обядва някъде. Страйк е станал свидетел на този разговор. Но ти и Кинвара не сте подозирали, че обядът е бил само на сто метра от мястото, където сте правили секс. Когато баща ти е нахълтал в тоалетната, намерил е тубичка лахесис на пода. Ето защо едва не е получил сърдечна атака. Разбрал е, че тъкмо затова тя е дошла в града. Знаел е с кого си правил секс току-що в тоалетната.

Усмивката на Рафаел повече приличаше на гримаса.

– Да, това си беше гаф. По-късно си припомних деня, когато влезе в офиса и заприказва за лахесис и как „отмерва отредения за всеки човек живот“. Дадох си сметка, че се е опитвал да сплаши именно мен. Но в онзи момент се чудех какви ги дрънка, по дяволите. После ти и сакатият ти шеф заприказвахте за хапчетата в Чизъл Хаус и Кинвара се сети, че трябва да са паднали от джоба й, докато сме се чукали. Отначало не знаехме с какво ни е разкрил най-напред... Чак като чух, че е звънял в „Льо Маноа о Кат’Сезон“ за щипката за банкноти на Фреди, разбрах как той е наясно, че нещо става зад гърба му. После той ме покани в къщата на Ебъри Стрийт. Не се съмнявах, че се кани да ме обвини в лицето, и се наложи бързо да вземем мерки да го убием.

Безгрижният му повествователен разказ за отцеубийство смрази Робин. Все едно описваше как е облепил стая с тапети.

– Сигурно е възнамерявал да ми тикне под носа хапчетата в драматична реч на тема „Знам, че чукаш жена ми“. Как така не съм ги зърнал на пода? – почуди се Рафаел. – Опитах се да приведа стаята в ред после, но трябва да са се изтърколили от джоба му. Да знаеш, по-трудно е, отколкото си го представяш, да шеташ около трупа на човек, когото току-що си очистил. Изненадан бях колко силно ми повлия.

Тя никога не бе чувала толкова ярка изява на нарцисизма му. Целият му интерес и съчувствие бяха насочени изцяло към него самия. Мъртвият му баща нищо не представляваше.

– Полицията е снела показания от Франческа и родителите й – каза Робин. – Тя категорично отрича да е била с теб в тоалетната втория път. Родителите й не й повярвали, но...

– Не са й повярвали, защото е още по-тъпа от Кинвара.

– Полицията преглежда записи от камери покрай магазините, където казва, че е била по времето, когато сте били в тоалетната с Кинвара.

– Добре – рече Рафаел, – ако в най-лошия случай докажат, че не е била с мен, ще се оправдая, че рицарски съм бранил репутацията на друга млада дама.

– И наистина ли ще намериш жена, готова да излъже заради теб в съда, когато си обвинен в убийство? – невярващо промълви Робин.

– Собственичката на тази лодка е луда по мен – тихо я осведоми Рафаел. – Имахме закачка, преди да вляза в затвора. В момента тя е в рехабилитационна клиника. Пие прекалено много и е адска досадница, но се чука като заек. Така и не си направи труда да си прибере от мен резервните ключове, освен това държи ключ от къщата на майка си ей в онова чекмедже там...

– Да не би случайно да си дал адреса на къщата на майка й за доставката на хелия, гумената тръба и латексовите ръкавици? – попита Робин.

Рафаел примигна. Това не го беше очаквал.

– Нужен ти е бил адрес, който да не свържат с теб. Погрижил си се доставката да бъде направена, когато собствениците са отсъствали от дома, после си влязъл, взел си уведомлението за неполучена пратка...

– Прибрах я с променена външност и я пратих по куриер до къщата на скъпия стар татко, да.

– Флик е приела доставката, а Кинвара се е погрижила да я скрие от баща ти, докато дойде моментът да го убиете?

– Точно така – отвърна Рафаел. – Много номера научаваш в затвора. Фалшиви документи, незаети сгради, формални адреси. Сума неща можеш да си свършиш с тях. Когато вече бъдеш мъртва – по скалпа на Робин пробягаха иглички, – никой няма да ме свърже с някой от тези адреси.

– Собственичката на лодката...

– ...ще обяви пред всички, че е правила секс с мен в тоалетната в галерията на Дръмънд, нали помниш? Тя е в моя отбор, Вениша – изрече меко той, – така че нещата не изглеждат добре за теб, а?

– Допуснал си и други грешки – промълви тя с пресъхнала уста.

– Като например?

– Казал си на Флик, че баща ти има нужда от чистачка.

– Да, защото така двамата с Джими стават крайно подозрителни. Намерила е начин да се намърда в къщата на татко. Съдебните заседатели ще се съсредоточат върху това, а няма да ги е грижа как точно тя е установила, че той търси чистачка. Вече ти казах, тя ще изглежда там като мърлява малка уличница с мотив за омраза. Още една дребна лъжа.

– Само че Флик е откраднала листче от баща ти, на което той си е водил бележки как се е опитвал да провери версията на Кинвара за престоя й в „Льо Маноа о Кат’Сезон“. Аз я намерих скрита в банята й. Кинвара е излъгала баща ти, че майка й ще иде с нея в хотела. Обикновено не дават сведения за гостите, но той е министър от правителството, вече е гостувал там, така че е успял да ги убеди да си припомнят как семейната кола е била паркирана отпред и как, за жалост, майка й не е успяла да отиде. Записал е апартамента, където се е настанила Кинвара, явно се е престорил пред администрацията, че е забравил името му, и се е опитвал да се добере до сметката, за да установи има ли следа да сте закусвали или вечеряли двамата. Когато обвинението представи пред съда бележката и сметката...

– Значи тъкмо ти намери бележката, а? – процеди Рафаел.

Стомахът на Робин се преобърна. Неволно бе дала на Рафаел още една причина да я гръмне.

– След вечерята ни в „Нам Лонг Льо Шейкър“ разбрах, че съм те подценявал – каза той. Не беше комплимент. Очите му бяха присвити, а ноздрите потрепваха в знак на неприязън. – Беше силно разстроена, но все пак съумяваше да задаваш твърде неудобни въпроси. А и с шефа ти се оказахте по-гъсти с полицията, отколкото бях очаквал. Дори след като подадох сигнала на „Мейл“...

– Ти си го направил – промълви Робин и се почуди на себе си как не го бе осъзнала. – Ти си пратил репортерите и Мич Патерсън отново по петите ни...

– Казах им, че си напуснала съпруга си заради Страйк, но че той още оправя бившата си. Изи ми снесе тази клюка. Реших, че се налага да ви сложа прът в колелата, защото не спирахте да ръчкате около алибито ми. Но след като те застрелям... – Леден полъх плъзна по гръбнака на Робин – ...шефът ти ще е зает да се обяснява пред медиите как така трупът ти се е озовал в канал. Мисля, че на това му казват да убиеш с един куршум два заека.

– Дори ако бъда мъртва – посочи Робин с възможно най-стабилен глас, – пак си остават бележката на баща ти и свидетелските показания на хотелския персонал...

– Добре, тревожил се е какви ги върши Кинвара в „Льо Маноа о Кат’Сезон“ – изрече грубо Рафаел. – Но вече ти казах, никой не ме видя там. Тъпата крава поискала две чаши за шампанско, но би могла да е с някой друг.

– Няма да имаш шанса да скроиш нова версия с нея – припомни Робин, а устата й беше по-суха отвсякога, така че облиза с език небцето си в опит да звучи спокойна и уверена. – Тя е в ареста сега и не е съобразителна като теб. При това имате зад гърба си и други грешки – побърза да изрече Робин. – Глупави при това, защото се е наложило спешно да пристъпите към плана си, след като си осъзнал, че баща ти те е разкрил.

– И какви са те?

– Кинвара е прибрала опаковката от амитриптилин, след като е поставила стритите хапчета в кутията с портокалов сок. Забравила е да те предупреди как вратата се затваря по специален начин. И – добави Робин, наясно, че изиграва последния си коз – фактът, че ти е подхвърлила ключа за входната врата на гара Падингтън.

В безмълвното пространство, простряло се помежду им, на Робин й се стори, че чува стъпки много наблизо. Не смееше да погледне през прозореца, за да не постави нащрек Рафаел, който изглеждаше прекалено разгромен от чутото току-що, за да възприема друго.

– Подхвърлила ми е ключа за входната врата? – изрече с крехка напереност. – Какви ги приказваш, по дяволите?

– Ключовете за Ебъри Стрийт са били почти невъзможни за копиране. Имали сте достъп само до един комплект, нейния, защото преди смъртта си баща ти вече е изпитвал подозрения към вас двамата и се е погрижил да нямаш достъп до резервния комплект. На нея й е бил нужен ключ да влезе в къщата и да сипе стритите таблетки в портокаловия сок, а ти е трябвало да влезеш на следващата сутрин и да го задушиш. Така че сте стъкмили план в последната минута: тя да ти предаде ключа на предварително уговорено място на Падингтън, където ти си се дегизирал като бездомник. Сниман си от камера. Полицията е възложила в този момент на експерти да уголемят и избистрят образа. Предполагат, че набързо си купил дрехи от благотворителен магазин, та и оттам ще излезе полезен за тях свидетел. Освен това сега преглеждат записите от улични камери, за да проследят движението ти от Падингтън нататък.

Рафаел не каза нищо в продължение на близо минута. Очите му се стрелкаха от ляво на дясно, сякаш диреше пролука за бягство.

– Това е крайно... неудобно – продума най-сетне. – Не знаех, че ме е уловила камера, като седях там.

Робин виждаше как надеждата у него се стопява. Продължи да говори тихо:

– Според плана ви Кинвара е пристигнала в къщата в Оксфордшър, обадила се е на Дръмънд и е оставила съобщение, че иска огърлицата да бъде оценена, та да подреди версията ви. Рано другата сутрин е използван друг нерегистриран телефон за обаждания до Герайнт Уин и Джими Найт. И двамата са били подмамени да излязат от дома си вероятно с обещание за информация срещу Чизъл. Това си бил ти, за да се подсигуриш, че няма да имат алиби, ако възникне подозрение за убийство.

– Няма доказателство – промърмори механично Рафаел, но очите му все така се стрелкаха насам-натам, дирещи невидимо спасително въже.

– Влязъл си в къщата много рано сутринта, като си очаквал да завариш баща си едва ли не в кома след изпития портокалов сок, но...

– Наистина беше почти в припадък отначало – прекъсна я Рафаел. Очите му бяха станали като стъклени и Робин знаеше, че той си припомня сцената, вижда я в съзнанието си. – Отпуснал се бе на канапето напълно немощен. Минах покрай него и влязох в кухнята, отворих моята кутия с играчки...

За част от секундата Робин зърна отново увитата в найлонов плик глава с прилепена към лицето прошарена коса, така че бе видима само черната дупка на зейналата уста. Рафаел бе сторил това; Рафаел, който в момента държеше насочен към лицето й револвер.

– ...но докато подреждах всичко, старият негодник отвори очи, видя ме да съединявам контейнера с хелий с тръбичката и взе че се свести. Стана с олюляване, грабна сабята на Фреди и се опита да се бие, но аз му я отнех и огънах острието в усилието си. Бутнах го на креслото, но той още се бореше и...

Рафаел показа с жест как е нахлузил плика на главата на баща си. – Дотам.

– А после – с все така пресъхнала уста добави Робин – си провел онези обаждания от телефона му, които би трябвало да ти създадат алиби. Кинвара ти е казала паролата му, то се знае. След което си излязъл, без да затвориш вратата както трябва.

Робин не знаеше дали си въобразява движение зад илюминатора вляво от себе си. Държеше погледа си прикован към Рафаел и леко потрепващото оръжие в ръката му.

– Повечето от всичко това не е подкрепено с преки доказателства – измънка той с все така изцъклени очи. – И Флик, и Франческа имат мотив да лъжат за мен... Не приключихме добре с Франческа... Може би все още имам шанс... Бих могъл...

– Няма шанс, Раф – каза Робин. – Кинвара няма да лъже още дълго в твоя полза. Като й кажат истината за „Скърбяща кобила“, за пръв път ще си даде сметка за ситуацията. Според мен ти си настоял да я премести в дневната, та да бъде запазена от влагата в спалнята за гости. Как го постигна? Измисли някаква тъпотия как ти напомня нейната умряла кобила? Ще разбере, че си възобновил връзката ви, когато си узнал истинската й стойност и че ужасните неща, които си й наговорил при скъсването, са били истина. И най-лошото от всичко е – добави Робин – как ще осъзнае, че когато сте чули натрапници в имота, този път реални, си пуснал навън жената, която уж обичаш, сама в тъмното по нощница, а ти си останал да пазиш...

– Стига! – викна внезапно той и отново притисна цевта на револвера в челото й. – Престани да говориш, по дяволите!

Робин остана да седи съвършено неподвижна. Представи си какво щеше да е усещането, когато той натиснеше спусъка. Беше казал, че ще стреля през възглавница, за да заглуши звука, но може би бе забравил, може би бе напът да изгуби контрол.

– Знаеш ли какво е в затвора? – попита той.

Тя се опита да каже „не“, но звукът не идваше.

– Шумът – прошепна той, – миризмата. Грозните тъпи хора, някои от тях същински животни. По-лоши от животни. Не бях знаел, че съществуват такива. А местата, където те карат да ядеш и да дрискаш... През цялото време ти наблюдават гърба, чакат да проявиш насилие. Тракането, крясъците, отвратителната мизерия. Предпочитам да бъда погребан жив. Няма да ида отново там... А щях да имам живот мечта. Щях да съм свободен, напълно свободен. Никога повече нямаше да слугувам на такива като проклетия Дръмънд. Има една вила на Капри, на която от дълго време съм хвърлил око. С изглед към Залива на Неапол. Щях да поддържам и приятен апартамент в Лондон... нова кола, щом паднеше забраната ми за шофиране... Представи си какво е да се разхождаш и да знаеш, че можеш да си купиш всичко, да направиш всичко. Живот мечта... Щях да отстраня няколко дребни проблема от пътя си, та да съм напълно уреден. Флик беше лесна: късна вечер, тъмна улица, нож в ребрата – жертва на улично престъпление. А Кинвара... веднъж щом само съставеше завещание в моя полза, след няколко години щеше да се озове със счупен врат след езда на кон или пък удавена в Италия... много зле плува... И тогава всички можеха да вървят по дяволите. Не бих имал нужда от никого. Щях да имам всичко... Ала това изчезна за мен – промълви той. Колкото и мургав да беше, тя видя, че кожата му е станала пепелява, а тъмните сенки под очите му ги караха да изглеждат кухи в здрача. – Изчезна завинаги. Знаеш ли какво, Вениша? Все пак ще ти пръсна мозъка, защото реших, че не те харесвам. Ще видя твоята глава да експлодира, преди това да стане с моята...

– Раф...

– Раф... Раф... – имитира я той с блеещ глас. – Защо всички жени си мислят, че са различни? Нито една от вас не е различна.

Той посягаше към сплесканата възглавничка зад себе си.

– Ще си заминем заедно. Ще ми се да пристигна в ада със секси маце под ръ...

С мощен звук от разцепено дърво вратата се отвори. Рафаел се извъртя, насочил револвера към едрата фигура, влетяла вътре. Робин се метна над масата да хване ръката му, но Рафаел я блъсна назад с лакът и тя вкуси кръв от разцепената си устна.

– Раф, не, недей... недей!

Той се бе изправил в тясното пространство с цевта на револвера в устата си. Страйк, който бе разбил вратата с рамо, стоеше задъхан на крачки от него, а зад Страйк беше Уордъл.

– Хайде, направи го, страхлив малък лигльо – подкани го Страйк.

Робин искаше да протестира, но не можа да издаде и звук.

Раздаде се леко металическо изтракване.

– Извадих куршумите в Чизъл Хаус, тъпако – осведоми го Страйк, като закуцука напред и измъкна револвера от устата на Рафаел. – Не си чак толкова умен, за колкото се мислеше, а?

В ушите на Робин звучеше мощно звънтене. Рафаел сипеше ругатни на английски и италиански, крещеше заплахи, мяташе се и се извиваше, докато Страйк го блъсна над масата, та Уордъл да му сложи белезниците. Тя обаче с олюляване се отдалечи от групата като в сън, заднешком към кухнята в трюма, където имаше тенджери и тигани и край мъничка мивка, нелепа в своята делничност, стърчеше ролка домакинска хартия. Усещаше как устната й се подува от удара на Рафаел. Откъсна хартия, намокри я с вода от крана и я притисна към кървящата си уста, докато наблюдаваше през илюминатора униформени полицаи да бързат през черната порта, да прибират оръжието и да отвеждат борещия се Рафаел, когото Уордъл бе извел на брега.

Беше държана на прицел. Нищо не изглеждаше реално. Сега полицаи влизаха в баржата и излизаха, но всичко бе само шум и ехо, а после осъзна, че Страйк стои до нея и изглеждаше единственият реален сред хаоса.

– Как разбра? – попита тя задавено през студената мокра хартия.

– Просветна ми пет минути след като ти тръгна. Последните три цифри от номера, изпратил съобщенията уж от Матю, които ми показа, бяха същите като на един от нерегистрираните телефони. Тръгнах след теб, но вече те нямаше. Лейборн изпрати полицейски коли и оттогава не спирах да ти звъня. Защо не вдигаше?

– Телефонът ми беше в чантата с изключен звук. А сега е в канала.

Жадуваше за силно питие. Може би, мина й смътна мисъл през ума, някъде наблизо действително имаше бар. Предстоеше й да прекара дълги часове в Ню Скотланд Ярд, за да възстанови в подробности този последен час. Чувстваше се изтощена.

– Как разбра, че съм тук?

– Обадих се на Изи и я попитах познава ли Рафаел някого в околността на този фалшив адрес, на който те примами. Тя ми каза, че имал приятелка наркоманка от висшите кръгове, която притежавала баржа. Вече му се изчерпваха местата, където можеше да иде. Полицията наблюдава апартамента му от два дни.

– И си знаел, че револверът е празен?

– Надявах се да е празен – поправи я той. – Като нищо можеше да го е проверил и презаредил.

Той бръкна в джоба си. Пръстите му леко трепереха, докато палеше цигара. Всмукна и после каза:

– Много умно от твоя страна да го държиш да говори тъй дълго, Робин, но следващия път, като получиш обаждане от непознат номер, гледай да позвъниш и да видиш кой е насреща. И никога, ама никога повече не продумвай пред заподозрян нещо за личния си живот.

– Може ли да получа две минути – попита тя, като притискаше студената топка хартия към подутата си и кървяща устна, – в които да се порадвам, че не съм мъртва, преди да ме почнеш?

Страйк издуха облак дим.

– Да, имаш право – каза той и тромаво я придърпа в прегръдка.

ЕДИН МЕСЕЦ ПО-КЪСНО

ЕПИЛОГ

„Миналото ти е мъртво, Ребека. Повече не упражнява власт над теб, няма нищо общо с онова, което си сега.“

Хенрик Ибсен, „Росмерсхолм“

Параолимпиадата дойде и отмина и септември полагаше всички старания да отмие спомена за дългите летни дни, белязани от вездесъщия национален флаг, когато Лондон в продължение на седмици бе в центъра на вниманието на света. Дъжд се лееше по високите прозорци на „Чейн Уок Брасери“ и шумът му се състезаваше с гласа на Серж Генсбур, който пееше „Черен тромбон“ от скрити колони.

Страйк и Робин пристигнаха заедно и току-що бяха седнали, когато Изи, избрала ресторанта заради близостта му до жилището си, се появи леко пораздърпана в шлифера си „Бърбъри“ и подгизнал чадър.

Страйк бе разговарял с клиентката им само веднъж след решаването на случая, и то кратко, защото Изи бе в пълен шок и твърде разстроена, за да каже много. Днес се срещаха по молба на Страйк, защото имаше един недовършен аспект в случая „Чизъл“. Изи бе казала на Страйк по телефона, докато уговаряха обяда, че почти не е излизала след арестуването на Рафаел.

– Не мога да погледна хората в очите. Толкова е ужасно.

– А ти как си? – попита тя тревожно, когато Страйк се изправи иззад застланата с бяла покривка маса, за да приеме мокра прегръдка. – И, о, горката Робин, толкова съжалявам – добави тя и забърза към другата страна на масата, за да прегърне и нея, преди да продума разсеяно: – О, да, ако обичате, благодаря – на застаналата отстрани без усмивка келнерка, която пое шлифера и чадъра й.

Щом седна, Изи продума:

– Обещах си, че няма да плача – и мигом грабна колосана салфетка от масата и я притисна към очите си. – Прощавайте, правя го непрекъснато. Гледам да не притеснявам околните...

Тя прочисти гърло и изправи гърба си.

– Беше такъв шок – прошепна.

– Разбира се, не ще и дума – отвърна Робин и Изи й отправи усмивка през сълзи.

‘C’est l’automne de ma vie – пееше Генсбур. – Plus personne ne m’étonne . . .’[4]

– Лесно ли намерихте заведението? – осведоми се Изи в усилието си да стъпи на здравата почва на обичаен разговор. – Много е приятно, нали? – отбеляза, като ги приканваше да се възхитят на провансалския ресторант, за който Страйк си помисли още с влизането, че има излъчването на дома на Изи, само че в превод на френски. Присъстваше същата консервативна смесица от традиционно и модерно: черно-бели снимки по съвсем белите стени, столове и пейки, тапицирани в алена и тюркоазена кожа, и старомодни полилеи от бронз и стъкло с розови абажури.

Келнерката пристигна с менютата и им предложи да си поръчат питиетата.

– Дали да не изчакаме? – попита Изи и направи жест към празния стол.

– Той закъснява – отвърна Страйк, зажаднял за бира. – Нека си поръчаме пиенето.

В крайна сметка не бе останало нищо за разкриване. Днес бе ден, посветен на обяснения. Когато келнерката се отдалечи, отново надвисна неловко мълчание.

– О, боже, не знам дали си чул – заговори внезапно Изи на Страйк, облекчена, че е намерила тема, която за нея бе стандартна клюка. – Чарли са я приели в болница.

– Тъй ли? – рече той без признаци на особен интерес.

– Да, трябвало да е на легло. Има нещо, което май се наричаше изтичане на амниотична течност, и искат да я държат под наблюдение.

Страйк кимна безизразно. Засрамена от себе си, че искаше да узнае повече, Робин запази мълчание. Питиетата пристигнаха и Изи, твърде увлечена, за да забележи липсата на ентусиазъм у Страйк по тема, която за нея бе от взаимен интерес, продължи:

– Чух, че Джаго се разбеснял, като видял във вестника материала за вас двамата. Сигурно е много доволен, че сега тя е на място, където да я държи под око...

Но в този момент Изи най-сетне улови нещо в изражението на Страйк, което я накара да даде заден. Тя отпи от виното си, увери се, че никой от съседните маси не ги слуша, и додаде: – Сигурно полицията ви държи в течение. Нали знаете, че Кинвара е направила пълни самопризнания?

– Да – потвърди Страйк, – чухме за това.

Изи поклати глава и очите й отново се напълниха със сълзи.

– Толкова е ужасно. Приятелите ни не знаят какво да кажат... Аз самата още не мога да го повярвам. И то не е за вярване. Раф... Исках да ида да го посетя. Наистина имах нужда да се срещна с него... но той отказа. Не иска да вижда никого.

Тя глътна още вино.

– Трябва да се е побъркал. Няма как да не е болен, та да го извърши, нали? Със сигурност е душевноболен.

Робин си припомни тъмната баржа, където Рафаел с копнеж бе описвал мечтания от него живот, вилата на Капри, ергенския апартамент в Лондон и новата кола веднъж щом паднеше забраната му за шофиране, задето бе прегазил млада майка. Помисли си колко щателно бе планирал смъртта на баща си и грешките бяха допуснати само в резултат на спешността, поради която му се бе наложило да извърши убийството. В съзнанието й изникна изражението му над пистолета, когато бе попитал защо жените си мислят, че има някаква разлика между тях: майката, наречена курва, мащехата, съблазнена от него, Робин, която се канеше да убие, за да не отива сам в ада. Дали бе болен, в смисъл че трябваше да иде по-скоро в психиатрична институция, отколкото в затвора, който толкова го ужасяваше? Или мечтата му за отцеубийство обитаваше в зоната на здрача помежду болест и непреодолима злоба?

– Детството му беше ужасно – коментираше Изи, а после, след като нито Страйк, нито Робин реагираха на думите й, настоя: – Това е самата истина. Не искам да говоря зле за татко, но за него Фреди бе всичко. Татко не беше добър с Раф и Орка... имам предвид Орнела, майка му. Торк винаги е казвал, че тя е чисто и просто уличница от висока класа. Когато Раф не беше в пансиона, тътреше го със себе си в постоянно преследване на някой нов мъж.

– Някои имат и по-лошо детство – отбеляза Страйк.

Робин, която тъкмо си мислеше, че животът на Рафаел с майка му звучеше твърде подобен на този на Страйк като малък с неговата, все пак бе изненадана да го чуе така рязко да изразява мнението си.

– Мнозина имат и по-лош жребий от майка купонджийка – добави той, – а не стават убийци. Виж Били Найт. През повечето от живота си изобщо не е имал майка. Баща му, насилник и алкохолик, го е биел и оставял на произвола, поради което е получил тежко психическо заболяване, и все пак на никого не е посегнал. В разгара на психозата си дойде в моя офис, за да търси справедливост за друг човек.

– Да – побърза да се съгласи Изи, – това е вярно, разбира се.

Но Робин имаше усещането, че дори и сега Изи не бе в състояние да приравни болката на Рафаел и Били. Страданията на първия винаги щяха да предизвикват повече жалост у нея, отколкото тези на втория, защото един Чизъл по самата си същност и рождено право бе различен от сирачето, бито далеч от чужди погледи в гората, произхождащо от семейство на работници в имението, които поначало живееха по свои си закони.

– А ето го и него – обяви Страйк.

Били Найт току-що беше влязъл в ресторанта и по наболата му коса блестяха капки дъжд. Макар и още да беше много слаб, лицето му се бе позагладило, а дрехите му и самият той бяха по-чисти. Изписали го бяха от болницата едва преди седмица и в момента живееше при Джими на Чарлмонт Роуд.

– Здравейте – обърна се той към Страйк. – Извинете, че закъснях, пътуването с метрото отне повече време, отколкото очаквах.

– Няма проблем – изрекоха двете жени едновременно.

– Ти си Изи – каза той, като се настани до нея. – Отдавна не съм те виждал.

– Така е – отвърна Изи с прекомерна сърдечност. – Дълго време мина.

Робин протегна ръка през масата:

– Здравей, Били, аз съм Робин.

– Здравей – отвърна той и стисна ръката й.

– Искаш ли вино, Били? – предложи Изи. – Или бира?

– Не мога да пия заради лекарствата – каза й той.

– А, да, разбира се – смути се тя. – Ами, пийни вода тогава. Ето го менюто, още не сме поръчали...

След като келнерката дойде и си отиде, Страйк се обърна към Били:

– Дадох ти обещание, когато те посетих в болницата. Казах ти, че ще открия какво се е случило с детето, което си видял да удушават.

– Да – промълви Били очаквателно. Тъкмо с надеждата да чуе отговора на двайсетгодишна загадка бе пропътувал в дъжда разстоянието от Ист Хам до Челси. – По телефона ми казахте, че сте го разрешили.

– Да – отговори Страйк, – но искам да го чуеш от някой, който е съвременник на събитията и ги знае, та да схванеш цялата история.

– Ти ли? – обърна се Били към Изи. – Била си там? Горе при коня?

– Не, не – побърза да каже Изи. – Случи се през училищната ваканция.

Тя отпи глътка вино за кураж, остави чашата си, пое дълбоко дъх и заговори:

– С Физи гостувахме у съученици. После... чух какво се е случило. А се бе случило следното... Фреди си бе дошъл у дома от университета и беше довел няколко приятели със себе си. Татко ги оставил сами в къщата, защото трябвало да отиде в Лондон на официална вечеря с полка си. Фреди можеше да е... истината бе, че се държеше ужасно буйно понякога. Извадил доста много добро вино от избата и всички се напили. Едно от момичетата каза, че искал да провери доколко е истина историята за коня... Знаеш я – обърна се тя към Били, – местната мълва за Уфингтънския кон. „Ако се завъртиш три пъти в окото и си пожелаеш нещо...“

– Да – кимна Били. Тревожните му очи бяха огромни.

– По тъмно всички тръгнали от къщата, но Фреди, какъвто си беше... наистина беше необуздан... ги отклонил към вашата къща, Стеда Котидж. Защото искал да купи от марихуаната, която брат ти отглеждал.

– Да – отново потвърди Били.

– Фреди искал да вземе малко, та да пушат горе при коня, докато момичетата си намисляли желания. Разбира се, не е бивало да шофират. Вече били пияни. Когато стигнали до къщата ви, баща ви го нямало...

– Беше в хамбара – внезапно се обади Били. – Сковаваше една... знаете какво.

Пролича си как споменът проби напред в съзнанието му, събуден от нейния разказ. Страйк забеляза как лявата ръка на Били здраво държеше дясната, за да предотврати тика, който за Били очевидно имаше смисъла да го предварди от зло. Дъждът продължаваше да плиска по прозорците на ресторанта, а Серж Генсбур сега пееше Oh, je voudrais tant que tu te souviennes . . .[5]

– И тъй – подхвана Изи, след като отново пое дълбоко дъх, – както чух аз от едно момиче, което било там... не искам да кажа кое – добави тя малко оправдателно към Страйк и Робин. – Случи се отдавна и тя беше травматизирана от цялата история. Та Фреди и приятелите му нахълтали у вас и те събудили, Били. Доста голяма тълпа били, а Джими свил на всеки по джойнт, преди да си тръгнат. Ти си бил гладен и Джими... или може би... – тя потрепна – ...може би Фреди, не знам... решил, че ще е забавно да изронят малко от онова, което пушели, и да го сложат в йогурта ти.

Робин си представи приятелите на Фреди, някои от които вероятно се бяха наслаждавали на екзотиката да седят в къщичката на черноработник с местен младеж, продаващ им трева, но други като момичето, разправило историята на Изи, се бяха чувствали неловко заради ставащото, само че от боязън пред агресивните младежи не се бяха намесили. На петгодишния Били всички те му се бяха сторили възрастни, но сега Робин знаеше, че са били на деветнайсет до двайсет и една години.

– Да – промълви Били, – знам, че ми бяха дали нещо.

– После Джими пожелал да ги придружи нагоре по хълма. Чух, че бил харесал едно от момичетата – с благовъзпитан тон отбеляза Изи. – Само че ти не си се чувствал много добре, след като си изял онзи йогурт. Не можел да те остави сам в това състояние и те повел с другите. Натоварили сте се всички в ленд роувъра и сте се качили на Драконовия хълм.

– Но... не, не беше така – обади се Били. Тревожното изражение се бе върнало на лицето му. – Къде е момиченцето? Тя вече беше там. Беше с нас в колата. Помня как я изведоха, когато стигнахме хълма. Тя плачеше за майка си.

– Не е било момиче – промълви Изи. – Просто Фреди е проявил странно чувство за хумор...

– Беше момиче – настоя Били. – Наричаха я с момичешко име, помня.

– Да – нещастно отрони Изи. – Рафаела.

– Точно така! – възкликна Били на висок глас и няколко души в ресторанта обърнаха глави към тях. – Точно така! – повтори той шепнешком с разширени очи. – Рафаела, така я наричаха...

– Не е било момиче, Били... Бил е моят малък... моят малък...

Изи отново притисна салфетката към очите си.

– Много съжалявам... Бил е малкият ми брат Рафаел. Фреди и приятелите му трябвало да го гледат, докато татко не бил у дома. Раф беше ужасно сладък като дете. Според мен той също е бил събуден от тях и момичетата не са пожелали да го оставят, така че са го повели. Фреди не искал. Готов бил да зареже Раф самичък, но момичетата обещали те да се грижат за него. Когато стигнали горе обаче, Фреди вече бил страшно пиян и напушен, а Раф не спирал да плаче и Фреди се ядосал. Казал, че разваля всичко и тогава...

– Взе да го души – проговори Били с изражение на паника. – Истинско беше, той го уби...

– Не, не, не го е убил! – увери го Изи разстроена. – Били, знаеш, че не го е убил... Няма как да не помниш Раф, той идваше у нас всяко лято, жив си е!

– Фреди е сключил длани около врата на Рафаел – поясни Страйк – и е стискал, докато малкият е изгубил съзнание и в същия момент е изпуснал урина. Припаднал е, но не е умрял.

Лявата ръка на Били бе сграбчила с все сила дясната.

– Аз го видях.

– Да, видял си – каза Страйк – и предвид всички обстоятелства се оказа много добър свидетел.

Пристигна келнерката с храната им. След като на всички беше сервирано – на Страйк стек и пържени картофи, на двете жени салата с киноа, а на Били супа, която като че бе единственото в менюто, почувствал увереност да поръча, – Изи продължи историята си.

– Раф ми разправи какво се е случило, когато се върнах от ваканцията. Беше толкова малък и разстроен. Повдигнах въпроса пред татко, но той не щеше и да чуе. Махна с ръка и ме отпрати. Каза, че Рафаел вечно мрънкал и се оплаквал... Като погледна в ретроспекция – обърна се тя към Страйк и Робин, а очите й отново се напълниха със сълзи, – разбирам колко много омраза е изстрадал Раф при подобни случаи...

– Да, адвокатите на Рафаел вероятно ще се опитат да тръгнат точно по тази линия на защита – заяви Страйк, нападнал с апетит стека си, – но си остава фактът, Изи, че Рафаел не е осъществил желанието си да види баща си мъртъв, преди да зърне картината на Стъбс, висяща на горния етаж.

– Стъбс под въпрос – уточни Изи, като измъкна кърпичка от ръкава си и си издуха носа. – Хенри Дръмънд смята, че е копие. Експертът от „Кристис“ е обнадежден, но един любител на Стъбс от Щатите ще пристигне да я инспектира и той твърди, че не отговаряла на бележките, направени от Стъбс за изгубената картина... Честно казано – поклати глава тя, – изобщо не ме е грижа. Като си помисля до какво доведе само, какво причини на семейството ни... Все ми е едно, ако ще и на боклука да иде. Има по-важни неща от парите – продума Изи задавено.

Страйк имаше извинение да не отговори, тъй като устата му беше пълна, но се почуди дали на Изи й бе хрумнало, че крехкият човек до нея живее в тесен апартамент с две стаи в Ист Хам с брат си и че реално погледнато на Били се дължаха пари от продажбата на последната бесилка. Може би, щом Стъбс веднъж бъдеше продаден, семейство Чизъл можеха да обмислят уреждането на този си дълг.

Били ядеше супата си като в транс с разфокусиран поглед. На Робин състоянието му на дълбок размисъл й се стори умиротворено, дори щастливо.

– Значи явно съм се объркал, а? – попита най-сетне той. Вече говореше със самочувствието на човек, намерил твърда почва в реалността. – Видял съм да заравят кон, а съм го помислил за детето. Заблудил съм се, това е.

– Мисля, че има нещо повече тук – посочи Страйк. – Знаел си, че човекът, който е душил детето, е същият, заровил коня в долчинката заедно с баща ти. Рядко си виждал Фреди, след като е бил толкова по-голям от теб, затова не си бил съвсем наясно кой е. Но мисля, че си блокирал знанието си за коня и как е умрял. Съчетал си два акта на жестокост, извършени от един и същ човек.

– Какво се е случило с коня? – с известна тревожност попита Били.

– Не помниш ли Петнистата? – попита Изи.

Удивен Били остави лъжицата си и вдигна длан хоризонтално на приблизително метър от земята.

– Ей толкова висока, да... пасеше по ливадата за крикет, нали?

– Беше много стара миниатюрна петниста кобила – обясни Изи на Страйк и Робин. – Последното от животните на Дрънкалото. Дрънкалото имаше ужасен, кичозен вкус дори за коне.

(...никой не й е обърнал внимание. Знаеш ли защо? Защото са тъпи надменни сноби...)

– И все пак Петнистата беше много сладка – призна Изи. – Ако си в градината, следваше те навсякъде като куче. Не вярвам Фреди да го е направил нарочно, но... – изрече тя унило. – О, вече не знам какво да вярвам. Нямам представа какво си е мислил, той винаги е имал ужасен нрав. Нещо го беше ядосало. Татко беше излязъл, той грабна пушката му от шкафа за оръжия, качи се на покрива и взе да гърми по птици, а после... След това ми каза, че нямал намерение да улучи Петнистата, но вероятно се е целел близо до нея, за да я убие, нали така?

Точно в нея се е целел – помисли си Страйк. – Човек не пуска два куршума в главата на животно от това разстояние, ако не се е прицелил в него.

– Тогава изпадна в паника – продължи Изи. – Взе Джако... исках да кажа баща ти – обърна се тя към Били, – за да му помогне да заровят трупа. Когато татко се прибра, Фреди му разказа измислена история как Петнистата рухнала на земята и той повикал ветеринаря да я застреля. Естествено, тази версия не издържа и две минути. Татко беше бесен, като узна истината. Не търпеше жестокост към животни. Аз бях с разбито сърце – призна Изи. Обичах Петнистата.

– Случайно не си ли забила кръст в земята, където е била заровена, Изи? – попита Робин с увиснала във въздуха вилица.

– Откъде знаеш това, за бога? – смая се Изи и от очите й отново закапаха сълзи и тя посегна към кърпичката си.

Проливният дъжд продължаваше, когато Страйк и Робин излязоха заедно от ресторанта и тръгнаха по Челси Ембанкмънт към Албърт Бридж. Тъмносивата Темза течеше неспирно напред и повърхността й оставаше напълно ненарушена от сгъстяващите се струи дъжд, които заплашваха да изгасят цигарата на Страйк и измокриха няколко изтръгнали се кичура изпод качулката на Робин.

– Ето ти ги нӚ висшите класи – подхвърли Страйк. – Децата си може да душат, но конете не бива да се пипат.

– Не си докрай справедлив – упрекна го Робин. – Изи е на мнение, че с Рафаел са се отнасяли отвратително.

– Нищо не е в сравнение с онова, което го чака в „Дартмур“ – рече Страйк безразлично. – Жалостта ми знае граници.

– Да – кимна Робин, – даде го ясно да се разбере.

Обувките им шляпаха върху лъщящия от влага тротоар.

– Напредваш ли с когнитивно-бихевиоралната терапия? – поинтересува се Страйк. – Правиш ли си упражненията?

– Най-прилежно – отвърна Робин.

– Не гледай лековато на това, говоря сериозно...

– И аз съм сериозна – отговори Робин спокойно. – Правя каквото е нужно. Не съм имала и едничка паническа атака от седмици. А твоят крак как е?

– Подобрява се. Правя си разтяганията, пазя диета.

– Току-що изяде половин картофена нива и по-голямата част от крава.

– Това е последното хранене, което ще запиша на сметката на Чизъл – посочи Страйк. – Исках да получа максимума. Какви са ти плановете за следобеда?

– Трябва да взема онази папка с досието от Анди, после ще позвъня на човека във Финсбъри Парк да проверя ще разговаря ли с нас. О... Ник и Илза поръчаха да те питам ще дойдеш ли довечера на къри, поръчано за вкъщи.

Робин бе отстъпила пред комбинираното настояване на Ник, Илза и Страйк, че е нежелателно да иде да живее в супертясна стая с напълно непознати хора непосредствено след като бе държана като заложник под дулото на револвер. След три дни щеше да се премести в стая в апартамент в Ърлс Корт, който щеше да дели с гей актьор, приятел на Илза, чийто бивш партньор се беше изнесъл. Изискванията на новия й съквартирант бяха чистота, здрав разсъдък и търпимост към късните му часове на прибиране.

– Ами добре, чудесно – отвърна Страйк. – Първо трябва да се отбия в службата. Баркли смята, че този път е приклещил здраво Шмекера. Влязъл в хотел и излязъл от него заедно с поредната тийнейджърка.

– Идеално – каза Робин. – Естествено, нямах предвид идеално, това е...

– Отвсякъде си е идеално – отсече Страйк под плющящия наоколо им дъжд. – Още един доволен клиент. Салдото ни в банката по изключение изглежда много здравословно. Може да ти вдигна малко заплатата.

Разделиха се с помахване, като всеки прикри от другия леката усмивка, когато тръгнаха по пътя си доволни, че само след няколко часа отново ще се видят на къри и бира у Ник и Илза. Но скоро тази мисъл у Робин бе изместена от въпросите, нуждаещи се от отговори от страна на човека от Финсбъри Парк.

С наведена глава, за да се запази от дъжда, изобщо не й хрумна да отдели внимание на великолепната сграда, покрай която минаваше, с прозорци, гледащи към реката, и гравирани два лебеда на входните й врати.

Благодарности

По причини не изцяло свързани със сложността на сюжета „Смъртоносно бяло“ е една от най-мъчните книги, писани от мен, но също така една от любимите ми. Наистина нямаше как да я направя без помощта на следните хора.

Дейвид Шели, моят прекрасен редактор, ми даде всичкото време, което ми бе нужно, за да направя романа точно какъвто го исках. Без неговото разбиране, търпение и умение „Смъртоносно бяло“ можеше изобщо да не съществува.

Съпругът ми Нийл прочете ръкописа, докато още го пишех. Съветите му бяха безценни и той ми оказа подкрепа по всевъзможни начини, но мисля, че съм му най-благодарна за факта, дето никога не попита откъде накъде съм решила да пиша голям и сложен роман, докато в същото време работя по пиеса и два киносценария. Мисля, че той знае защо, но не са много хората, които биха устояли на изкушението.

Господин Галбрайт все още не може да повярва на късмета си да има фантастичен агент, който в същото време е и скъп приятел. Благодаря ти, Другия Нийл (Блеър).

Много хора ми помогнаха в проучването на различните локации, посещавани от Страйк и Робин в рамките на сюжета, и щедро ми позволиха да се възползвам от техния опит и знания. Моите най-дълбоки благодарности към:

Саймън Бери и Стивън Фрай, които ме заведоха на дълъг и паметен обяд в „Пратс“ и ми позволиха да надникна в книгата им за залози; на члена на парламента Джес Филипс, която бе невероятно отзивчива, разведе ме из Камарата на представителите и Портикулис Хаус и заедно със Софи Франсис-Кансфийлд, Дейвид Дойг и Иън Стивънс отговори на безбройните ми въпроси за живота в Уестминстър; баронеса Джоана Шийлдс, която бе толкова мила и щедра с времето си, разходи ме из министерството на културата и спорта, отговори на всичките ми въпроси и ми даде възможност да посетя Ланкастър Хаус; Ракел Блак, която ми помогна невероятно много, особено като правеше снимки, когато моята батерия свърши; Иън Чапман и Джеймс Йорк, които ми организираха фантастична обиколка на Ланкастър Хаус; Брайън Спанър за целодневния излет до Хорс Айл.

Бих била заникъде без моите екипи за подкрепа у дома и в службата. Затова изказвам огромна благодарност на Ди Брукс, Дани Камерън, Анджела Милн, Рос Милн и Кайса Тиенсу за упоритата им работа и добро чувство за хумор. Оценявам високо и двете.

След като от шестнайсет години сме заедно, Фиона Шапкот много добре знае колко много означава за мен. Благодаря ти, Фи, за всичко, което правиш.

Приятелят ми Дейвид Гудуин беше неизчерпаем извор на вдъхновение и тази книга нямаше да е каквато е без него.

Благодаря на Марк Хъчинсън, Ребека Солт и Ники Стоунхил, задето държахте фронта през тази година, особено в тази му част, където трябваше да крепите мен.

И накрая, но не на последно място: благодаря на децата си Джесика, Дейвид и Кензи, задето ме изтърпяха. Да имаш майка писател невинаги е лесно, но в реалния свят не би си струвало да живея без вас и татко.

Примечания

1

И отпред, и отзад ще те оправя, блудстваща Фурия и безпътен Аврелий (лат.). – Б. пр.

2

Отпред пропаст, отзад вълци (лат.). – Б. пр.

3

В свободен превод – Нямай страх от трудностите (лат.). – Б. пр.

4

Това е есента на живота ми... Никой не ме изненадва (фр.). – Б. пр.

5

О, как ми се иска да си спомниш (фр.). – Б. пр.

Content

Робърт Галбрейт
Смъртоносно бяло
Корморан Страйк #4

ПРОЛОГ

ЕДНА ГОДИНА ПО-КЪСНО

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

ВТОРА ЧАСТ

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

ЕДИН МЕСЕЦ ПО-КЪСНО

ЕПИЛОГ

Благодарности

Примечания