Джой Филдинг

Лошата дъщеря

На двете ми чудесни дъщери, Шанън и Ани.

1

Изтръпването започна ниско долу в стомаха й, неясно чувство за стягане, което бързо си проправи път до гърдите и се разпростря във всички посоки, докато не стигна до врата. Невидими пръсти я сграбчиха за гърлото, силно притиснаха трахеята й, спряха притока на кислород и тя изпита замайване и световъртеж. Получавам сърдечен удар, помисли си Робин. Не мога да дишам. Ще умра.

Насреща й седеше жена на средна възраст, но тя като че ли нищо не забелязваше. Бе твърде вглъбена в собствените си грижи, свързани с властна свекърва, трудна дъщеря и безразличен съпруг.

Добре, овладей се. Съсредоточи се. Жената – какво й беше името, по дяволите? – не плащаше по сто седемдесет и пет долара на час за един празен поглед насреща си. Тя очакваше от Робин поне да я слуша внимателно. Човек не отива при терапевт, за да гледа как той получава нервна криза.

Не получаваш нервна криза, скастри сама себе си Робин, разпознала вече симптомите. Това не е сърдечен удар. Чисто и просто паник атака. И преди си ги имала. Един Господ знае защо още не си свикнала с тях.

Минаха обаче повече от пет години, помисли си тутакси тя. Паник атаките, които някога изпитваше почти всекидневно, бяха част от миналото й. Само че миналото е винаги с теб, нали така?

Робин нямаше нужда да се чуди коя бе причината за внезапната й атака. Знаеше точно какво – по-точно кой, – бе виновен за това. Мелани. Представи си сестра си, по-възрастна от нея с три години. Не за първи път й мина през ума, че бе достатъчно само да махне буквата „л“ и името вече звучеше като „подла“[1].

— Добре ли сте? – попита я жената, седнала на тапицирания стол. Беше се привела напред и я гледаше подозрително. – Изглеждате някак странно.

— Ще ме извините ли за минута? – Робин изхвърча от мястото си, преди тя да успее да отговори. Върна се в малката стаичка зад кабинета си и затръшна вратата. – Добре – прошепна и се облегна на бюрото, положила двете си длани на него, старателно избягвайки да гледа към телефона. – Дишай. Просто дишай.

Добре. Разбра какво става. Знаеш кое го предизвика. Сега трябва само да се отпуснеш и да се концентрираш върху дишането си. В съседното помещение те чака клиент. Нямаш време за тези глупости. Стегни се. Какво казваше майка й в такива случаи? И това ще отмине.

Само че не всичко отминаваше. Най-много да те заобиколи и да те захапе за задника.

— Добре, поеми си дълбоко дъх – посъветва се сама отново. – Още веднъж. – Направи го три пъти поред и дишането й почти се нормализира. – Добре – повтаряше си Робин. – Добре.

Но не беше добре и тя го знаеше. Мелани не се обаждаше без причина и със сигурност не е добра причина. Двете сестри едва ли бяха разменили и няколко думи, откакто майка им почина, и нито една, откакто Робин напусна Ред Блъф окончателно, след прибързания втори брак на баща им. И така, вече шест години. Нямаше поздравление, когато Робин успешно завърши магистратура по психология в Бъркли, нямаше добри пожелания, след като започна собствена практика на следващата година, нямаше дори едно „честито“, когато двамата с Блейк обявиха годежа си.

Най-накрая, преди две години, с насърчението и подкрепата на Блейк, Робин преустанови всякакви опити да общува със сестра си. Самата тя винаги съветваше клиентите си да престанат да си блъскат главите в стената, когато насреща си имат твърди обекти и непреодолими препятствия. Не беше ли време сама да послуша собствените си мъдри съвети?

Но да даваш съвети е винаги по-лесно, отколкото да се вслушаш в тях.

А сега, ей така от нищото, сестра й се обади и остави мрачно съобщение на гласовата й поща. Като тумор, който си мислиш, че е бил успешно отстранен, само за да те връхлети обратно с всичка сила, по-зловещ отвсякога.

— Обади ми се – гласеше загадъчното съобщение, което Мелани бе оставила, без да си дава труда да се представи, явно убедена, че Робин ще познае гласа й дори след всичкото това време.

И тя, разбира се, го позна. Не беше лесно да изтриеш гласа на Мелани от главата си, без значение колко години са минали.

Какъв ли нов ад се задава? – запита се Робин, пое си още няколко пъти дълбоко дъх и прекъсна мислите си. Опитът я бе научил, че въображението й не може да се мери с реалността.

Замисли се, дали да не се обади на Блейк, но се отказа. Той беше зает, нямаше да му се понрави да го безпокоят. „Ти си терапевтът“, щеше да й каже с поглед, зареян някъде зад главата й, като че ли там внезапно се е появило нещо, по-интересно от нея.

Отхвърлила мислите за Блейк и Мелани, Робин втъкна русата си, къдрава, дълга до брадичката коса зад ушите и се върна в другото помещение с неестествено ведра усмивка.

— Извинете за прекъсването – каза на чакащата я жена, клиентка, която идваше за пръв път, чието име Робин така и ме можа да си припомни. Ема или Емили. Нещо такова.

— Наред ли е всичко? – попита жената.

— Всичко е наред. Просто за миг ми прилоша.

Жената присви очи.

— Нали не сте бременна? Ужасно би било да почна всичко това, само за да видя как излизате в отпуск по майчинство.

— Не. Не съм бременна. – Трябва да си правила секс, за да забременееш, помисли си Робин. А двамата с Блейк не бяха правили секс повече от месец. – Добре съм потвърди тя, в отчаян опит да си припомни името на жената. – Продължете, моля. Тъкмо казвахте, че…

Какво, по дяволите, бе казала тя?

— Ами, да, казвах, че съпругът ми е неузнаваем, когато става дума за майка му. Сякаш отново е на десет години и го е страх да си отвори устата. Тя ми говори страшно обидни неща, а той се държи така, като че ли нищичко не е чул. А после, като го питам, заявява, че преувеличавам и че не бивало да й позволявам да ми се качва на главата. Естествено, дъщеря ми попива всичко това. И сега се държи също толкова грубо. Само да я чуете как говори с мен.

И ти си мислиш, че имаш проблеми? – каза си Робин. Мислиш, че твоето семейство е трудно?

— Не зная защо свекърва ми ме мрази толкова много.

Тя няма нужда от причина. Ако е като сестра ми, значи те презира по принцип. Защото съществуваш.

Вярно беше. Мелани бе намразила малката си сестричка от мига, в който я видя. Моментално бе изпитала ревност, заради поделеното внимание на майка им. Щипеше я, докато Робин спеше в креватчето си, и не престана, докато бебето не се покри с многобройни дребни синини; отряза с ножици красивите й къдрици, когато бе едва двегодишна; а когато Робин стана на седем, Мелани я блъсна в стената, докато уж играеха на „Сляпа баба“, и й счупи носа. Непрекъснато критикуваше дрехите й, увлеченията й, приятелите й. „Това момиче е тъпа курва“, бе изсъскала Мелани по адрес на Тара, най-добрата приятелка на Робин.

О, тук се оказа права.

— Направих всичко възможно да се помиря с тази жена. Излизам с нея на пазар. Водя я на обяд. Каня я на вечеря минимум три пъти седмично.

— Защо? – попита Робин.

— Как защо? – повтори жената.

— Ако е толкова неприятна, защо си давате този труд?

— Защото съпругът ми смята, че така е редно.

— Тогава го оставете той да излиза да пазарува с нея и да я води на обяд. Тя е неговата майка.

— Не е толкова просто – възрази жената.

— Точно толкова е просто – настоя Робин. – Тя е груба и надменна. По никакъв начин не сте длъжна да се примирявате с това. Спрете да я каните на пазар и на обяд. Спрете да я каните на вечеря. А ако ви попита защо, кажете й.

— А какво ще кажа на съпруга си?

— Че ви е писнало да ви унижават и няма повече да се примирявате с това.

— Не мисля, че мога да го направя.

— Какво ви спира?

— Ами, сложно е.

— Всъщност, не е.

Искаш ли да знаеш какво е сложно? Чакай да ти кажа: родителите ми бяха женени трийсет и четири години и през това време баща ми изневеряваше на майка ми с всяка пачавра, която му хващаше окото, в това число и с най-добрата ми приятелка, Тара, за която се ожени едва пет месеца след смъртта на майка ми. И за да станат нещата още по-интересни: по онова време Тара беше сгодена за брат ми, Алек. Това вижда ли ти се достатъчно сложно?

О, почакай, ще чуеш още.

Тара има дъщеря, резултат от проваления й първи брак, когато беше още тийнейджърка. Сега Касиди би трябвало да е на дванайсет. Сладко дете. Баща ми я обожава, показва към нея повече обич, отколкото някога е показвал към собствените си деца. И като стана дума за тях, споменах ли, че не си говоря със сестра си от почти шест години?

— Някои хора са токсични – каза на глас Робин. – Най-добре е да имаш колкото се може по-малко общо с тях.

— Дори, ако са от семейството ли?

— Особено ако са от семейството.

— О – възкликна жената. – Мислех си, че от терапевтите се очаква да задават въпроси и да те оставят сам да се ориентираш в нещата.

Нима? Боже, това може да отнеме години.

— Просто реших да спестя и на двете ни малко време.

— Вие сте корав човек – отбеляза жената.

Робин едва не се изсмя. „Корав“ бе навярно последната дума, която би използвала, за да опише себе си. Мелани беше коравата. А може би „гневна“ бе по-правилната дума. Откакто Робин се помнеше, Мелани винаги беше гневна. Към света като цяло. Към Робин в частност. Макар че, честно казано, на Мелани невинаги й е било лесно. По дяволите, всъщност никога не й е било.

— Сигурна ли сте, че сте добре? – попита жената. – Лицето ви…

— Какво му е на лицето ми? – Дали все пак не получавам сърдечен удар? Да не би да е фациалис? Какво му е на лицето ми?

— Нищо. Просто цялото се сгърчи за момент.

— Сгърчи ли се? – Робин тутакси си даде сметка, че крещи.

— Извинете. Не исках да ви тревожа…

— Ще ме извините ли за още една минута? – Робин скочи от стола си с такава сила, че едва не го преобърна. – Връщам се веднага. – Тя отвори вратата на кабинета си и се втурна към тоалетната по тесния коридор, застлан със сив килим. Изстреля се право към мивката и се втренчи в огледалото. Срещна погледа на привлекателна трийсет и три годишна жена с тъмносини очи, плътни устни и сърцевиден овал на лицето. Нямаше никакви грозни изкривявания, дефекти или аномалии. Всичко си беше на мястото, макар и малко несиметрично, заради леко изкривения нос. Но нямаше нищо „сгърчено“. Даде си сметка, че косата й се нуждае от пипване тук-там, но изглеждаше достатъчно прилично, дори професионално, в розовата си блуза и права сива пола. Нямаше да е лошо да качи няколко килограма. Представи си как Мелани й натяква, че въпреки „страхотната диплома“, пак си остава „плоска като палачинка“ и „тънка като пръчка“.

Усети наченките на нова паник атака и превантивно почна да диша дълбоко. Това не подейства, затова наплиска лицето си със студена вода.

— Добре, успокой се каза си Робин. Успокой се. Всичко е наред. Само дето лицето ти е цялото сгърчено. Още веднъж огледа отражението си, забеляза нацупените устни и хлътналите страни, направи усилие да се отпусне. – Не можеш да позволиш на Мелани да ти се качи на главата. Направи още една серия от дълбоки вдишвания – навътре през носа, издишване през устата, вдишване на положителна енергия, издишване на отрицателна. – Оттатък една жена търпеливо чака мъдрия ти съвет, – напомни си тя. – А сега се върни при нея и й го дай. – Каквото и да беше името й, по дяволите.

Но когато се върна в кабинета, жената я нямаше.

— Хей? – подвикна Робин, след като отвори вратата към вътрешния офис, но и там нямаше никого. – Аделин? – Излезе във външния коридор. И там нямаше никой. Браво. Намери кога да си спомниш името й.

Аделин очевидно си беше отишла. Уплашена от „коравия“ й подход и „сгърченото“ лице. Не, че Робин я обвиняваше. Сеансът беше пълен провал. Кое й даваше право да си мисли, че може да дава съвети на другите, щом самата тя се бе прецакала тотално?

Пльосна се на синия фотьойл, зает доскоро от Аделин, и огледа грижливо аранжираното помещение. Стените бяха боядисани в бледо, но слънчевожълто, с идеята да вдъхват оптимизъм. На стената срещу входната врата бе окачен постер с пъстри цветя, чиято цел бе да навява мисли за израстване и личностно развитие. А до вратата към вътрешния кабинет бе окачена фотография на есенни листа, бегъл намек, че промените са неизменни, но са за добро. Личният й фаворит бе един колаж – къдрокоса жена с очила и угрижена усмивка сред вихър от щастливи физиономии и редки капки дъжд. Над главата и с главни букви бе изписано: „ЗАЩО СЕ ВЪЛНУВАМ ТОЛКОВА?“. Колажът заемаше почетното място зад стола, на който обикновено седеше Робин. Трябваше да създава весело настроение и да помага на клиентите да се отпуснат. Беше го открила на една гаражна разпродажба у съседи, скоро, след като с Блейк се събраха да живеят заедно. А сега той все по-често оставаше „да работи до късно“. Колко ли време щеше да мине, докато й предложи отново да заживеят поотделно?

— Защо ли се вълнувам толкова наистина? – попита тя жената от колажа.

Жената й се усмихна с тревожната си усмивка и не каза нищо.

Телефонът във вътрешния кабинет на Робин иззвъня.

Мамка му – измърмори тя, когато звънът се повтори още два пъти, после се включи гласовата поща. Мелани ли беше? Сигурно се обажда да я смъмри, че не е върнала навреме първото й обаждане. Робин бавно се изправи на крака. Дяволите да го вземат, по-добре да се свършва с това.

Първото нещо, което видя, когато влезе във вътрешната стая, бе мигащата червена светлинка на телефона. Отпусна се в удобния кожен фотьойл в бургундско червено зад малкото бюро от дъбово дърво, което Блейк си беше взел, когато започна да практикува право. По-късно обаче, когато се издигна в по-голяма фирма, с по-голям офис, изискващ и по-импозантно бюро, го отстъпи на нея.

Дали пък тук не се криеше причината, дето така и не осъществиха плановете си за женитба? Може би тя не бе достатъчно подходяща за толкова проспериращ мъж?

А може причината да се криеше в хубавката нова асистентка, която бе наел, или в привлекателната млада адвокатка от съседния офис? Или някоя жена, на която се е усмихнал на опашката в Старбъкс, е предизвикала мисли за нещо повече от негова страна?

Колко време още ще пренебрегвам познатите признаци? – запита се Робин.

Вдигна слушалката и чу записът да я информира, че има едно ново и едно запазено съобщение.

— За да чуете съобщението, натиснете едно-едно.

Робин направи, каквото й бе наредено.

— Здравейте, аз съм Аделин Съливан – произнесе гласът. – Обаждам се, да се извиня, че побягнах така. Просто, не мисля, че си пасваме, а и, за да цитирам една позната терапевтка, „реших да спестя и на двете ни малко време“, и да си тръгна. Надявам се, че не се сърдите. Ще ви платя за сеанса. Всъщност, вие ми казахте някои неща, върху които ще си помисля. – Тя продиктува адреса, на който да се изпрати фактурата. Робин тутакси изтри съобщението. Де да можеше всичко останало да се изтрива така лесно. Затвори очи, пръстите й се поколебаха над бутоните на телефона.

— Хайде – подтикна се сама. – Можеш да го направиш. – И тя натисна копчето, за да прослуша още веднъж съобщението от сестра си.

— Първо запазено съобщение – обяви записът. Тутакси го последва рязката заповед на сестра й:

— Обади ми се.

Нямаше нужда да търси номера на Мелани. Знаеше го наизуст. Беше издялан в мозъка й. Бързо набра цифрите, преди да си е променила мнението.

Отсреща вдигнаха почти незабавно.

— Доста време ти отне – каза сестра й, без предисловия.

— Какво има? – попита Робин.

— По-добре седни – каза Мелани.

2

На следващата сутрин Робин се събуди в непознато легло и в непозната стая. Разговорът със сестра й се превърташе в главата отново и отново.

— Става въпрос за татко – бе казала Мелани с равен и безизразен глас.

— Мъртъв ли е?

— В болницата е.

— Да не е получил сърдечен удар?

— Не.

— Катастрофа?

— Не.

— Да не го е прострелял някой?

— Бинго.

Робин натисна бутона за пауза в ума си и временно замрази разговора, който я бе преследвал цялата нощ. Изкривената гримаса, която си представи на лицето на сестра си, също замръзна – онази гримаса, която така и не й позволи да се превърне в красавица, както майка й очакваше.

Робин се измъкна от твърде коравото двойно легло и се затътри към банята. Защо всички мотелски стаи си приличат? – запита се тя. Да не би да има някакво отраслово правило, което повелява те да са все скучни правоъгълници в различни нюанси на бежово и кафяво? Не че самата тя бе някакъв експерт по мотелски интериор, за всичките си години само няколко пъти бе отсядала в мотел. От претъпкания си бащин дом в Ред Блъф бе отишла в общежитието в Бъркли, после се върна у дома да работи и спечели пари, за да продължи образованието си, а след това се нанесе в апартамент със съквартиранти, извън кампуса. После пък сновеше напред-назад между Бъркли и Ред Блъф, за да помага в грижите за майка си. В следващия момент бе навряна в тясно студио в Лос Анджелис, докато накрая не се озова в просторен двустаен апартамент с Блейк.

Блейк, мълком изрече името му, докато влизаше във ваната. Какво ли му минаваше през ума сега? Тя завъртя кранчето на душа и се притисна към стената. Отгоре й се изля порой от леденостудена вода.

Блейк щеше да й е ужасно ядосан.

Не му се бе обаждала от вчера следобед. А дори и тогава не бе разговаряла с него лично, а само остави съобщение на хубавичката му нова асистентка. Помоли я да му предаде, че се налага да иде в Ред Блъф, поради спешен случай в семейството, и че ще му се обади по-късно. След това отмени всичките си срещи до края на седмицата, отиде си у дома, стегна един малък куфар, взе такси до летището и се качи на първия възможен самолет до Сакраменто, където пристигна към шест часа вечерта. Автобусът за Ред Блъф тръгваше чак на следващата сутрин, но мисълта, да наеме кола и да кара дотам, й се стори твърде обезсърчаваща, а и честно казано, никак не бързаше да стигне. Вместо това намери мотел в близост до автогарата и се настани. Пропусна вечерята и се задоволи с едно десертче от автомата за закуски в дъното на коридора.

Устоя и на изкушението да включи телевизора, за да не попадне на репортажи за стрелбата. Не бе в състояние да се справи с толкова много информация, не можеше да я поеме. Наистина, не искаше да узнава всеки ужасен детайл, не още.

Замисли се, дали да не пробва пак да звънне на Блейк, но се сети, че той бе споменал нещо за вечеря с клиенти, така че защо да си прави труда? Блейк беше зает. Винаги беше зает. Прекалено зает, за да се обади, очевидно. Прекалено зает, за да отдели няколко секунди да разбере, що за спешен случай в семейството я е накарал да изхвърчи така и да се върне на мястото, на което се бе зарекла, че кракът й повече няма да стъпи. Толкова ли му бе трудно да прекъсне една от безбройните си срещи и да й се обади, да се престори, че е поне малко заинтересуван?

Всъщност, може и да не бе сърдит, задето тя не се опита да се свърже с него отново. Може би дори изпитваше облекчение. Това би могло да му послужи за претекст да сложи край на връзката им веднъж завинаги.

Не, че би могъл да й помогне, даде си сметка Робин. Неговата специалност бе корпоративното право, не криминалното. Та той дори не познаваше баща й. Нито сестра й. Или който и да било член на прецаканото й семейство, с изключение на брат й, Алек, който пък живееше в Сан Франциско, така че, и с него всъщност се бяха срещали само два пъти. И на Алек бе оставила съобщение, но той също не й се бе обадил. Затова, майната им и на двамата, реши Робин предишната вечер, след което си изключи мобилния телефон и си легна още в осем часа вечерта.

Не трябваше да си изключвам телефона, каза си по-късно. Ами ако Блейк или Алек все пак се бяха обаждали? Ако Мелани се бе мъчила да се свърже с нея?

„Става въпрос за татко“ – чу отново гласа на сестра си. Робин превъртя разговора им напред, чувствайки как водата притъпява леденото си жило и се превръща в хладка струя. Някой бе застрелял баща им.

„Кой?“

„Не знаем.“

„Кога?“

„Снощи.“

„Той добре ли е?“

„Разбира се, че не е. Бил е прострелян. В главата. Сега е в кома.“

„О, Господи!“

„Оперираха го, но нещата не изглеждат добре.“

Робин разкъса обвивката на миниатюрното сапунче в сапунерката и пусна хартията във ваната. Тя залепна за сифона като тапа и водата взе да се надига, образувайки локва около глезените й. Сапунчето обаче не създаде никаква пяна, колкото и здраво да се търкаше.

— Страхотно – измърмори тя, когато то се изплъзна измежду дланите й и изчезна в надигащата се вода. – Направо страхотно. Беше застрелян. В главата. В кома е.

Робин затвори кранчето и стъпи върху тясната сива подложка пред ваната. Уви се с една от двете изтънели хавлии, после се върна в спалнята. Погледна към часовника на нощното шкафче. Седем и нещо сутринта. Имаше три часа за убиване, докато стане време за автобуса. Плюс още два часа и малко, за да се изминат около двеста километра по скучната магистрала до средата на нищото, наречено Ред Блъф. Което означаваше, че разговорът със сестра й щеше да продължи да рикошира в съзнанието й поне още пет часа като топче на флипер.

“Не разбирам. Как се е случило? Къде е Тара?“

„Все още в хирургията.“

„В хирургията? Какво искаш да кажеш? И тя ли е била простреляна?“

„Както и Касиди.“

„Какво?“

„Чу ме.“

„Някой е стрелял по Касиди?“

„Да.“

„Не мога да повярвам. Що за чудовище ще стреля по дванайсетгодишно момиче?“

Робин отвори куфара и извади чисто бельо, фланелка на черно-бели райета и чифт джинси. Преоблече се набързо и пак се замисли, дали да не включи телевизора, в случай че местният телевизионен канал предаваше новини за стрелбата. Видният предприемач от Ред Блъф, Грег Дейвис, съпругата му и доведената му дъщеря се борят за живота си в болницата, след като са били простреляни, представи си съобщението на някоя наперена репортерка, със стряскащо сериозна физиономия.

И отново гласът на Мелани бе този, който прекъсна размишленията й. Прилича на нахлуване в дома им – говореше все по-бързо и все по-колебливо тя.

„Изглежда, че по някое време след полунощ някой е влязъл у тях и…“

„Добре. Добре. По-бавно. Поеми си дълбоко дъх.“

„Моля ти се, не ми казвай какво да правя. Ти не си тук. Отдавна те няма.“

Е, не й трябваше много време – помисли си Робин, чувствайки как всеки мускул в тялото й се напряга. Все същият рефрен, откакто майка им бе починала.

„Просто ми кажи какво се е случило.“

„Казах ти. Прилича на нахлуване в дома им.“

„Какво точно означава това? Полицията знае ли кой го е извършил? Имат ли някакви следи или заподозрени?“

„Не са ми докладвали.“

„Говорила ли си с Алек?“

„Звънях му. Не отговори на нито едно от съобщенията ми.“

„Ще опитам аз да се свържа с него.“

„Ще си дойдеш ли вкъщи, или не?“

„Не зная. Ще трябва да уредя някои неща, да видя какви полети има, какви автобуси… Може да отнеме време.“ „Чудесно. Както искаш. Ти си решаваш.“

Робин се отпусна на леглото, положи глава в дланите си и се втренчи в износения бежово-кафяв килим. Колкото и пъти да си припомняше разговора със сестра си, така и нищо не проумяваше. Приличаше на натрапчив сън, който изчезва от паметта ти в мига, в който се опиташ да го осъзнаеш.

Остана така неподвижна, докато не почувства как стомахът й почва да стърже. Не беше яла прилична храна от вчера на обяд, когато хапна супа и сандвич. Може би нямаше да е зле да си вземе нещо за закуска, преди да потегли с автобуса. Кой знае кога пак щеше да има възможност да се храни, щом веднъж пристигне в Ред Блъф. Напъха босите си крака в маратонките, взе си чантата, включи мобилния телефон и се отправи към вратата, припомняйки си смътно, че на улицата отсреща бе забелязала една закусвалня.

Тъкмо посягаше към дръжката на вратата, когато телефонът звънна.

— Блейк? – каза, вдигайки телефона до ухото си, без да погледне кой се обажда.

— Алек – поправи я брат й. – Какво става?

— Говорил ли си с Мелани?

— Реших да се обадя първо на теб. Какво има?

— Подготви се за лоши новини.

— Подготвен съм.

Робин си пое дълбоко дъх.

— Татко е бил прострелян.

Настана кратко мълчание, последвано от нервен смях.

— Това някакъв майтап ли е?

— Не е майтап. Той е жив, но вероятно не задълго.

— Тара ли го е направила?

— Не. – Тя потисна усмивката си. И нейната първа мисъл беше такава. – Тя също е била простреляна.

— Тара е била простреляна?

— И Касиди също.

— Тара е била простреляна? – повтори Алек. – Как е тя?

— Не зная. Когато говорих с Мелани, беше в операционната.

— Не разбирам. Какво се е случило?

— Мелани казва, че изглежда като да е нахлуване в дома им.

— Уау. – Отново мълчание. Робин си представи как брат й, по-млад от нея с три години, вдига ръка към лицето си и разтрива брадичка, както винаги правеше, когато беше разстроен.

— Предполагам, че така им се пада, като вдигнаха най-голямата шибана къща в града.

— Аз пътувам натам сега. Може би и ти трябва да дойдеш.

— Не, не е добра идея.

Робин се опитваше да измисли нещо, с което да придума брат си да дойде в Ред Блъф, когато осъзна, че той вече не е на линия. Тя прибра телефона в чантата си, решавайки да му се обади пак, когато разполага с повече информация, а той пък – с повече време да помисли.

Отвори вратата на мотелската стая и излезе на паркинга. Жегата тутакси обви раменете й като одеяло. Средата на април, още нямаше осем часът сутринта, а термометърът вече надхвърляше двайсет и седем градуса. В Ред Блъф щеше да е още по-горещо. Там средната температура бе по-висока от трийсет и два градуса сто дни в годината. Само при мисълта за това сърдечният й ритъм се ускори.

— Добре, запази спокойствие – прошепна на себе си, докато пресичаше улицата към закусвалнята в стил от петдесетте години. – Заведението не е подходящо място за паник атаки. – Докато се бореше с тежката стъклена врата обаче, тревожните вълни я заляха. Промъкна се странично в едно сепаре до прозореца, удари си ръката в малкия джубокс отстрани на масата, и изохка.

— Добре ли сте? – попита сервитьорката, пристигнала с кана горещо кафе.

— Ще се оправя – измънка Робин, опитвайки се да открие по изпомачканата седалка от изкуствена кожа място, на което нямаше да залепне. – Веднага, щом пия от това.

Сервитьорката й наля чаша кафе.

— Искате ли меню?

— Не. Само кафе. – Робин се пресегна към чашата, но отново прибра ръцете си в скута, понеже забеляза, че треперят. Озърна се към плота, който се простираше по дължината на едната стена. Три от петте високи столчета пред него бяха заети от мъже с тежки на вид колани за инструменти, окачени на кръстовете им. Специалитетите на заведението бяха изписани с черна боя върху дългото огледало от другата страна. Мелби. Палачинки с боровинки. Гофрети. Омлети с плънка. – Имате ли понички?

— Със сусам, маково семе, канела и стафиди – изрецитира сервитьорката.

О, Господи.

— Със сусам.

— Препечени?

Мамка му.

— Да, моля.

— Намазани с масло?

Помощ.

— Добре.

— Сигурна ли сте, че сте добре?

Робин вдигна поглед към жената – около петдесетгодишна и с поне двайсет килограма наднормено тегло. Имаше мила усмивка и добродушни кафяви очи. Просто се усмихни и й кажи, не си добре.

— Баща ми е бил прострелян – изтърси вместо това Робин. Думите изскочиха от устата й, преди да може да ги спре.

— Какъв ужас! Много съжалявам.

— Както и жена му, Тара. Тя също е била простреляна. – Не спираше да говори, а тонът й се повишаваше с всяко изречение.

— Преди време ми беше най-добрата приятелка, а после и годеница на брат ми. Докато не се омъжи за баща ми. – От устните й се изтръгна нервен смях. В истерия си, каза си Робин. Престани да говориш. Веднага престани. – Също и дъщеря й Касиди. И тя е била простреляна. Само на дванайсет е.

Сервитьорката изглеждаше потресена. Плъзна се върху отсрещната седалка, остави чайника с кафе на масата, пресегна се и хвана треперещата ръка на Робин.

— Това е толкова ужасно, миличка. Тук ли се е случило? Не съм чула нищо…

— Не. Станало е в Ред Блъф. Сега пътувам натам. Чакам автобуса. – Погледна към автогарата. – Аз живея в Лос Анджелис. Няма полети до Ред Блъф, защото никой, който е с всичкия си, вече не иска да ходи там. Има градско летище, но не е използвано от години. Затова пътувам с рейс.

— Сама ли си?

— Сестра ми ще ме посрещне на автогарата.

— Е, това е добре – отбеляза сервитьорката.

— Не съвсем – възрази с усмивка Робин. – Тя ме мрази. И защо се хиля? Престани да се хилиш!

— Сигурна съм, че не те…

— О, напротив, абсолютно ме мрази. Мисли си, че на мен цял живот ми е било много по-лесно. На мен са ми дали всички шансове, пратили са ме в колеж, докато тя е трябвало да остане в Ред Блъф да се грижи за умиращата ни майка. Което не е съвсем вярно, понеже, макар и да имах частична стипендия, всичко останало платих сама. Баща ми заяви, че магистратура по психология е загуба на време и пари, и той няма да се включи, поради което ми отне толкова дълго време да завърша. – Добре, достатъчно. Нея не я интересува. Вече можеш да спреш.

Само дето не бе в състояние да спре думите, които се изливаха безконтролно.

— Попречи ми и това, че през цялото време сновях напред-назад, за да виждам майка ми – без пауза продължи Робин. Думите й набираха скорост, като откъснал се от вагоните си локомотив. – На сестра ми й е много удобно да пропуска това, а също, че така или иначе й се налагаше да остане в Ред Блъф, заради сина си. Тя има син – Ландън. Сега е на осемнайсет. Кръсти го на онзи актьор, ама той вече умря. Актьорът де, не Ландън. Ландън е аутист. Сигурна съм, че и за това обвинява мен. – Робин се ухили до уши. Започна да се смее, после да плаче, след това да се смее и да плаче едновременно, докато накрая не можеше да си поеме дъх. – О, Боже, не мога да дишам. Не мога да дишам.

Сервитьорката скочи на крака.

— Ще повикам линейка.

Робин се пресегна й сграбчи престилката на жената.

— Не, всичко е наред. Това е просто паник атака. Ще се оправя. Честна дума. Няма нужда от линейка.

— Имам валиум в чантата си. Искате ли два?

— Мили Боже, да.

Само след минута сервитьорката се върна с две малки хапчета в дланта си.

— Мисля, че ви обичам – заяви Робин.

***

В десет часа тя се качи на автобуса на фирма „Грейхаунд“ за Ред Блъф. И последните останки от срам, заради малкото й избухване на закуска – Аз съм терапевт, за Бога. А си изказах и майчиното мляко пред една сервитьорка в закусвалня, – отдавна се бяха стопили в приятното жужене, предизвикано от валиума. Робин спа през повечето време от двучасовото пътуване на север по магистрала 5.

— Всичко ще се оправи – шепнеше в дланта си, докато автобусът се приближаваше към Ред Блъф, разположен в началото на заснежените Каскади, наполовина път между Сакраменто и границата с Орегон, върху бреговете на река Сакраменто, най-голямата река в Калифорния.

— Всичко ще се оправи – повтори си тя, когато автобусът пое по трилентовата главна улица, в така наречения исторически център на Ред Блъф. Ако не я лъжеше паметта, в този център се помещаваха около сто и петдесет фирми, само на няколко пресечки от реката. Повечето местни хора живееха в близките предградия – една пета от тях под линията на бедността, – а баща й бе изиграл главна роля в развитието на тези двайсет квадратни километра.

Баща ми е несломим, каза си Робин. Той няма да позволи на един малък куршум в мозъка да го спре. А и Тара не е някаква нежна теменужка. Хич да не е, тя умее да оцелява. Дявол да го вземе, та тази дума е измислена за нея. Малката Касиди също ще се оправи. Тя е на дванайсет. За нула време ще се възстанови. Ще видиш – и тримата ще се измъкнат. Ще им отидеш на свиждане в болницата, а те ще ти се смеят насреща и тогава ти ще можеш да си обереш крушите оттам.

Робин се чувстваше вече почти спокойна, когато автобусът мина покрай щатския театър и позлатената часовникова кула и двете редовно описвани като „исторически забележителности“ в местните туристически пътеводители, – преди да спре в далечния край на улицата.

И тогава видя Мелани да чака отстрани на пътя.

Слезе от автобуса, сляпа за ярката викторианска архитектура на главната улица, пое малкия си куфар от протегнатата ръка на шофьора и се отправи към сестра си.

Мелани не бе човек, който си губи времето в деликатности.

— Тара е мъртва – заяви тя.

3

В Ред Блъф живеят около 14 000 човека, повечето от тях бели и клонящи към средната класа. Девизът на града беше „Страхотно място за живеене“, ала Робин винаги си бе мислила, че много по-подходящо би било „Страховито място, от което да си тръгнеш“[2]. Освен ако не обичаш родеото, помисли си тя. Ежегодно провежданото родео в Ред Блъф бе станало едно от най-големите на запад, дългоочаквано събитие, на което се стичаха фермери от цялата страна през април, за да включат своите бикове в надпреварата. Благодаря ти, Господи – изрече мълком тя, затова че за малко го бе изпуснала.

Освен с родеото си Ред Блъф навярно бе най-известен като мястото, където едно седемнайсетгодишно момиче е било отвлечено от извратена двойка, и държано в плен, затворено в сандък под леглото им, в продължение на седем години. Отвличането бе станало през май 1977 и доколкото бе известно на Робин, оттогава в градчето не се бе случвало нищо забележително.

— На нищо не приличаш – заяви Мелани, докато сядаха в десетгодишната й импала, цялата осеяна с обвивки от бонбони.

Робин си бе помислила същото за Мелани, но бе твърде възпитана, за да го каже. Под лешниковите очи на сестра й имаше дълбоки торбички, неестествено тъмната й коса падаше на безжизнени вълни върху приведените рамене. Косата й бе жертва на лошо боядисване в продължение на години, а раменете – на лоша стойка също толкова време.

— Не успях да спя много. Как е татко?

— Още диша.

— Кога почина Тара?

— Преди около час.

— Какъв ужас.

Мелани сведе брадичка и погледна косо към Робин с неприкрит скептицизъм, докато палеше колата и потегляше.

— Ти едва ли бе най-големият й почитател.

— Никога не съм й желала смъртта.

— Нима? Значи трябва да е бил Алек. Успя ли да се свържеш с него?

Робин кимна, загледана в редките дървета, мяркащи се сред обширното, предимно празно пространство между центъра на Ред Блъф и болницата в покрайнините му. Почти нищо не се бе променило, откакто го бе напуснала.

— Не мисля, че ще се присъедини към нас.

— Не е голяма изненада. – Мелани хвърли поглед на Робин, без да откъсва очи от пътя. – Нали не мислиш…

— Нали не мисля… какво? Че Алек има нещо общо с това ли? – Робин усети отбранителност в тона си, останка от детството й. Винаги бяха Робин и брат й срещу останалия свят, а „светът“ тогава беше Мелани.

— Ти го каза – отвърна Мелани. – Не аз.

— Но си го мислеше.

— Не ми казвай, че изобщо не ти е минало през ума.

— Алек обичаше Тара заяви Робин, отказвайки да приеме и най-малката възможност Мелани да е права.

— И мразеше баща ни.

— Не толкова, че да направи нещо подобно!

— Сигурна ли си наистина?

— Да. – Беше ли сигурна? Дали една мъничка част от нея не се питаше същото?

Общинска болница „Св. Елизабет“ бе разположена на улица „Сестра Мери Колумба“, на около пет минути от центъра. На няколко пъти Робин крадешком бе поглеждала към сестра си в очакване тя да я разпита за живота й, за Блейк, за здравето й, за каквото и да било.

— Има ли някакво друго развитие? – попита, когато Мелани не каза нищо.

— Какво например?

— Не зная. Дали Тара не е казала нещо на полицията, преди да умре?

— Не. Тя изобщо не дойде в съзнание.

— Ами Касиди?

— Не е ясно. Куршумът я е уцелил точно под сърцето и е излязъл през гърба, както шерифът се изрази: от край до край. Като по чудо не е засегнал белия дроб, но е загубила огромно количество кръв и състоянието й все още е критично. Според доктора, и двата изхода са възможни.

— В съзнание ли е?

— Идва от време на време. Опитали са се да говорят с нея, но досега не е казала и дума.

Значи все още нямат представа кой го е извършил?

— Абсолютно никаква – натърти Мелани.

— Тя знае ли за майка си?

— Доколкото ми е известно, не. – Мелани зави към изненадващо големия паркинг на малката болница. – Но предполагам, че скоро ще разберем. – Намери свободно място срещу две полицейски коли, загаси двигателя и отвори вратата. Робин почувства насреща си експлозия от горещ въздух, сякаш някой бе взривил граната до главата й. – Идваш ли?

— Почакай – помоли Робин, усетила надигането на познатата паника в гърдите си. Явно действието на валиума отслабваше.

— Защо?

— Просто си помислих… Не можем ли да поседим тук за няколко минути?

— И какво да правим?

— Не зная. Може би да поговорим.

— За нещо специално ли?

— Всъщност не. Просто се надявах да имам време да се аклиматизирам.

— Да се аклиматизираш – повтори Мелани, акцентирайки на всяка сричка. – Чудесно. Предполагам, че татко може да почака. Не е като да бърза за някъде. – Тя се облегна на седалката си, но остави вратата на колата отворена. – Добре тогава… говори.

Робин почувства как капки пот избиват по челото й и се почуди, дали са от жегата или от заповедния тон на сестра й. Годините не бяха смекчили Мелани ни най-малко.

— Как я караше през всичкото това време?

— Добре.

Работиш ли още?

— Да.

— В „Тили“ ли? – „Тили“ бе магазинче за антики и подаръци, разположено по средата на главната улица. С известни прекъсвания, Мелани бе работила там през последните двайсет години.

— Да. В „Тили“. – Тя замълча. – Сега, разбира се, ще трябва да си взема отпуск за известно време.

— Ами офисът на татко?

— Какво за него?

— Има ли кой да го замести…?

— Финансовият мениджър го замества временно.

Робин почака няколко секунди Мелани да добави още нещо. Тя не го направи.

— Как е Ландън?

Нервна въздишка.

— Добре е – отговори Мелани така, че краткият отговор да прозвучи още по-кратко.

Робин се зачуди дали да не зададе още въпроси за племенника си, но знаеше, че Ландън е чувствителна тема за Мелани. Резултат от свалка за една нощ с капитана на гимназиалния футболен отбор, когато Мелани бе едва на седемнайсет, Ландън бе диагностициран с аутизъм още на тригодишна възраст. Доколкото бе известно на Робин, бащата никога не бе дал и грош за отглеждането на сина си. Всъщност, скоро след дипломирането си, той се бе преместил в Колорадо, където работил известно време като личен треньор, а накрая си купил франчайз заведение за бърза храна, от което припечелвал скромно. Междувременно Мелани бе принудена да изостави всяка надежда за кариера на модел, за каквато винаги си бе мечтала, и остана в Ред Блъф да се грижи за момчето.

И макар Ландън да се справяше сравнително добре, той все пак страдаше от драстични промени в настроението и през повечето време оставаше мълчалив и необщителен, затворник на собствения си ум. Въпреки че в продължение на години бяха живели под един покрив, Робин не можеше да си спомни кога за последен път й бе казал повече от две думи или пък я бе погледнал в очите.

Естествено, това че синът й бе аутист, само бе засилило гнева на Мелани. Към света като цяло. Към Робин в частност.

— Сигурно много е пораснал.

— Сто осемдесет и седем сантиметра.

— Как се справя?

— Страхотно. Защо са всички тези въпроси за Ландън? Той няма нищо общо със случилото се.

— Разбира се, че няма. Нямах предвид…

— Ще ти кажа същото, което казах и на полицията: онази нощ Ландън си бе у дома с мен. През цялата нощ. Само защото е аутист, не значи, че е насилник. От години не е имал големи избухвания. И със сигурност не е способен на нещо такова. Никога не би наранил, когото и да било, да не говорим за дядо му. Или за Касиди. За Бога, та той обича това момиче.

— Мелани, моля те. Просто попитах как е. Той ми е племенник.

— Е, добре, май ще трябва да му припомниш това.

Робин разкопча колана си.

— Добре. Да влизаме. – Вече може да се каже, че съм достатъчно аклиматизирана. Измъкна се от колата, раменете й увиснаха от потискащата жега, която се надигаше на вълни от паважа. А може пораженческата й поза да се дължеше на тоновете помия, която сестра й току-що изсипа върху нея.

— Татко е в източното крило, – упъти я Мелани, докато пресичаха паркинга към входа на просторната едноетажна бяла сграда.

Мощната комбинация от миризми на болести, дезинфектанти и цветя удари Робин в мига, в който влезе. Мирисът на страданието, помисли си тя. Изведнъж отново бе на седем години, майка й я държеше за ръка, а тя притискаше счупения си нос, докато следваха доктора надолу по безкрайния коридор. В следващия миг вече бяха минали двайсет години и двете с Мелани стояха до леглото на майка си, гледаха я как чезне, а кожата й бе по-бледа от чаршафите, в които беше увита. Помнеше, че бе посегнала да хване ръката на сестра си, но Мелани я отблъсна. „Много мило от твоя страна да се върнеш за големия финал “, все още чуваше думите й. Дали щеше да каже същото, ако баща им умреше от раните си?

— Мястото изглежда все същото – отбеляза Робин, хвърляйки поглед към познатите коридори, докато минаваха покрай рецепцията. Мобилният й телефон иззвъня точно, когато се изравниха с един надпис, напомнящ на посетителите, че ползването на мобилни телефони е забранено. Робин бързо го извади от чантата си и го надигна до ухото си.

— Какво, по дяволите, става? – оглушително и с негодувание попита Блейк. – Снощи ти звънях поне десет пъти. Тази сутрин също – продължи, без да й даде възможност да отговори. – Оставих ти половин дузина съобщения. Защо си изключила телефона си? Защо не ми върна обаждането?

Робин се взря в телефона, мъчейки се да осмисли казаното.

— Извинявай. Не съм си проверявала съобщенията. Взех малко валиум и още не съм съвсем на себе си.

— Взела си валиум? Кой ти го даде?

— Дълга история. Може ли да говорим за това по-късно?

— Не зная. Можем ли?

— Разбира се.

— Какво става, Робин?

Телефонът почна да издава скърцащи звуци.

— Баща ми… Бил е прострелян.

Още скърцащи звуци, този път по-силни.

— Какво? Не те чух. Прекъсва. Нещо за баща ти ли каза?

— Казах, че е бил…

— Ало? Ало, Робин? Там ли си?

Робин последва сестра си, която зави по коридора към източното крило.

— Блейк? Сега чуваш ли ме?

— Да, така е по-добре.

— Нямам право да ползвам телефона.

— Какво? Защо не?

— Оттук – упъти я Мелани, покрай още една рецепция, където двама полицаи разговаряха с едър плешив мъж в бежова униформа. – Това е шериф Прескът – обяви тя и му кимна.

— За какъв шериф става дума? – попита Блейк.

Робин набързо осведоми Блейк за всичко, което й бе известно.

— Сега сме в болницата.

— Ето, тук. – Мелани спря пред затворената врата на стая номер 124.

— Мамка му. Ти добре ли си? – попита Блейк.

— Не зная – искрено отговори Робин.

— Трябва вече да го изключиш – отбеляза сестра й.

— Виж. Сега наистина не е удобно. Може ли да ти се обадя по-късно?

— Цял ден съм в срещи. Ще трябва аз да ти се обадя.

— Добре.

— Ще си вдигнеш ли телефона?

— Да.

— И няма да взимаш повече валиум?

— Нямам повече – изстена тя.

Блейк се разсмя.

— Добре. Ти си силна. Нямаш нужда от него.

Не съм силна, помисли си Робин. Имам нужда от теб.

— Робин повика я отново Мелани. – Идваш ли?

— Трябва да вървя. – Тя затвори, преди Блейк да се сбогува, и пъхна телефона в джоба си.

— Готова ли си? – Мелани отвори вратата на стаята на баща им и пристъпи вътре.

Робин си пое дълбоко дъх и го издиша треперейки.

— Робин? – обади се отново сестра й.

Насили се да прекрачи прага и да затвори вратата след себе

Баща й лежеше в тясно легло, насред малка стаичка. Дебело бинтованата му глава бе закрепена между две възглавници. Безброй тръбички и жици го свързваха с живота, един монитор регистрираше всеки негов дъх и удар на сърцето. Удивително, но той все още успяваше да изглежда величествен. А може би, това не бе толкова изненадващо. На шейсет и две, той бе още сравнително млад и в отлична форма. Тренираше редовно и често се хвалеше, че никога в живота си не е боледувал. Кожата му бе загоряла, ръцете му, под късите ръкави на болничната пижама, бяха мускулести.

— Не мога да повярвам колко добре изглежда – промълви Робин.

— Е, той си е красив дявол, много ясно.

Ура! За едно нещо да сме съгласни.

Робин се приближи към леглото, взряна в мъжа под белите чаршафи. Кой ти причини това? – попита го мълком и прокара пръсти по облегалката, борейки се с желанието да захлупи ръката на баща си със своята.

— Плачеш ли? – попита Мелани.

Робин избърса сълзите си. В интерес на истината, тя бе не по-малко изненадана от тях, отколкото сестра й. Баща им беше един кучи син. Нямаше друга дума за това. О, почакай… Всъщност имаше цял куп други думи: задник, мръсник, копеле. Също и мошеник, гадняр, подлец. В действителност, безброй много думи го описваха, но нито една – положително.

Чу някаква врата да се отваря зад гърба й, обърна се и видя шериф Прескът да влиза в стаята. Той бе едър мъж, почти два метра висок, гърдите му изпъваха копчетата на бежовата риза, на която гордо бе забодена шерифската значка – звезда със седем лъча, обрамчваща изображението на бик, с думите „Окръг Техама“ над главата на бика и думата „шериф“ под нея. Макар и твърд, коремът му се издаваше над колана, а панталоните му в цвят каки бяха възкъси и изпод тях се подаваха протритите му кафяви кожени каубойски ботуши. Очите му бяха малки и приближени, ръцете огромни, главата плешива и лъскава, сякаш току-що я бе намазал с вакса. Между дебелите си пръсти поклащаше каубойска шапка с широка периферия. Шерифът-мечта за всеки режисьор, не се сдържа и си помисли Робин.

— Шериф Прескът – поздрави го Мелани.

— Мелани – отвърна той.

Нямаше топлота в нито една от репликите.

— Това е сестра ми, Робин.

— Шерифе – каза Робин.

Шериф Прескът кимна.

— Чудех се, дали може да разменим няколко думи. Когато имате минута време…

— Разбира се. – Нямам нищо друго, освен минути.

— Аз ще бъда в коридора… Не бързайте. Колкото време ви е нужно.

Робин се обърна отново към баща си. Така ти се пада, по дяволите, помисли си, потискайки нова вълна от нежелани сълзи.

— И сега съм готова – заяви тя.

4

Как сте? – попита шерифът, докато водеше Робин към малката чакалня в края на коридора. Направи й знак да седне.

— Добре съм. – Робин се отпусна на един от столовете от изкуствена зелена кожа пред прозореца, разкриващ гледка към планината в далечината. Шериф Прескът седна на друг стол и го придърпа към нея така, че коленете им почти се докоснаха. Той се приведе напред някак интимно и заплашително едновременно.

— Разбрах, че току-що сте пристигнала от Лос Анджелис.

Робин кимна.

— Да, така е. Какво можете да ми…

— С кола ли дойдохте? – прекъсна я той.

— Не. Вчера летях до Сакраменто, а тази сутрин взех автобуса дотук. Какво…

— Предполагам, че вече не е лесно да се стигне до Ред Блъф – прекъсна я отново, явно решен той да води разговора. – Казаха ми, че сте терапевт.

— Точно така. Какво можете да ми кажете за случилото се? – изговори на един дъх тя, за да не му даде възможност да я прекъсне за трети път.

— За съжаление, не много повече от онова, което предполагам, че вече ви е казала сестра ви – отговори шерифът. – Всъщност се надявах вие да ми кажете някои неща.

— Какви например?

— Например, сещате ли се за някой, който би имал мотив да застреля баща ви или Тара?

По-трудно ще е да се сетя за някой, който да няма такъв, помисли си Робин.

— Не съм се виждала, нито съм говорила с когото и да било от двамата повече от пет години – заяви тя на шерифа. – Нямам представа кой би могъл да го извърши. – Тя рязко млъкна. – Почакайте. Мислех, че става въпрос за нахлуване в дома им.

— Това е една от версиите, по които работим – отговори той. – Но докато малката Касиди не бъде в състояние да ни каже нещо, сме длъжни да разглеждаме всички вероятности.

— Тя как е?

— Трудно е да се каже. Лекарите проявяват умерен оптимизъм, но можело да мине време, преди да е вън от опасност.

— Значи не сте й казали…

— Че майка й почина ли? Не. Не знаем дали изобщо възприема нещо. Междувременно се опитваме да разберем колкото се може повече за цялата тази работа, така че всяко нещо, което можете да ни кажете за баща си и неговата съпруга, ще ни бъде от полза. Разбрах, че с Тара някога сте били приятелки.

Разбрал сте повече, отколкото казвате, помисли си Робин.

— Да, вярно е.

— Най-добри приятелки, доколкото чух.

— От десетгодишни.

— Но вече не.

Робин въздъхна раздразнено.

— Не е лесно да останеш приятел на някой, който зарязва брат ти, за да се омъжи за баща ти, особено толкова скоро след погребението на майка ти.

Слаба усмивка заигра в ъгълчетата на устните на шерифа.

— Предполагам, че не е.

— Това какво общо има?

— Бихте ли задоволили любопитството ми – каза шериф Прескът. – Каква беше Тара?

Робин обмисли за кратко отговора си.

— Едва ли съм най-подходящия човек, когото да питате, след като тя явно не е била онази, за която съм я мислила.

— А вие за каква сте я мислила?

— За моя приятелка, като начало.

Още една слаба усмивка.

— Какво друго?

Робин отново се замисли какво да каже за бившата си приятелка, но не се сети нищо. Умът й приличаше на голо платно и независимо колко боя хвърляше отгоре му, нищо не оставаше по него. Тя усети в гърдите й да се надига познатата тревожност.

— Съжалявам, шерифе. Уморена съм и доста объркана. В крайна сметка, не съм сигурна, че съм готова да водя този разговор.

Той кимна.

— Разбирам. Можем да поговорим и по-късно. – Беше нареждане, не молба.

— Ако може само да ми кажете какво се е случило…

Шериф Прескът заби поглед в ботушите си, темето му отразяваше светлината на флуоресцентните лампи.

— На телефон деветстотин и единайсет се е получило обаждане половин час след полунощ по-предната вечер – започна той, вдигна глава и погледна Робин в очите. – Била е Касиди. Изкрещяла, че родителите й са простреляни. После диспечерът чул звук като от изстрел и телефонът замлъкнал. Полицаите отишли в къщата възможно най-бързо. Намерили входната врата отворена, баща ви и Тара лежали на пода във всекидневната, а телата им били на решето от куршуми, лицето на Тара направо било отнесено.

О, Господи. Красивото лице на Тара. Няма го вече. Робин едва потисна силния си порив да повърне и закова поглед във веждите на шерифа, мъчейки се да овладее нарастващата паник атака. Веждите му бяха по-тъмни и по-буйни, отколкото й се бяха сторили в началото. Лежаха като две гъсеници ниско на челото му.

— А Касиди?

— Тя била на горния етаж, в стаята си, просната на леглото. В безсъзнание. Едва дишала. Горнището на пижамата й било цялото подгизнало от кръв. Телефонът още бил в ръката й.

Що за чудовище ще стреля по дванайсетгодишно момиче?, запита се отново Робин. А на глас произнесе:

— Какво друго?

— Сейфът в кабинета бил отворен и празен, изглежда, че който го е направил, е търсел нещо. Разбира се, ние не знаем какво е имало в сейфа. Надявам се вие да можете да ни помогнете по този въпрос. – Той прокара ръка по гладкото си теме. – Чекмеджетата и дрехите във вградения гардероб на родителската спалня били извадени и пръснати навсякъде по пода.

Това нищо не означава, помисли си Робин. Тара никога не е била маниачка по отношение на реда.

— Изглежда също, че пръстените на Тара са били издърпани насила. Нямаше ги на нея, а по безименните й пръсти имаше охлузвания.

Робин си представи пръстена с объл трикаратов диамант и инкрустираната с диаманти халка, купени от баща й за Тара, която без стеснение се перчеше с тях. Не се притесняваше да носи и няколкото ценни бижута, принадлежали някога на майката на Робин, които баща й бе дал на новата си жена, оставяйки Робин и Мелани да се боричкат за по-евтините. Само че на Робин не й бяха останали сили за това и бе отстъпила пред всички претенции на Мелани, задоволявайки се единствено с простичкия пръстен с аметист, който майка й имаше от момиче. Робин си го окачи на тънка златна верижка на врата. Сега пръстите й се вдигнаха към него.

— Бихме искали двете със сестра ви утре сутрин да огледате заедно с нас къщата, ако сте готови за това – заяви шериф Прескът. Думите му отново прозвучаха като нареждане, не като молба. – Да видим дали ще разберете какво може да липсва.

Робин кимна, макар да не виждаше как би могла да помогне. Тя дори не бе виждала новата къща на баща си. Намираше се непосредствено до старата им къща, където самата тя бе отрасла, и в която все още живееха Мелани и синът й.

— Знаете ли колко души са участвали, дали са били повече от един…

— Не знаем – отвърна шерифът, преди още да е довършила въпроса си. – Не валеше. Никога не вали по това време на годината, така че няма оставени следи или нещо подобно. Не е като по телевизията. Все още търсим пръстови отпечатъци, но няма изгледи да открием нещо полезно. Къщата е абсолютно чисто нова. Явно все още са влизали и излизали работници. Плюс това, само преди няколко дни баща ви и Тара са вдигнали голямо парти за освещаване. – Той поклати глава, малките му очи се свиха до тънки цепки, а рунтавите вежди се съединиха в една обща черта. – Да не говорим, че току-що се проведе ежегодното родео и в града имаше много външни хора.

— Значи, по същество вие казвате, че би могъл да е всеки.

— Казвам само, че няма и следа от взлом.

— Какво означава това?

— Означава, че или входната врата не е била заключена, или някой – баща ви или Тара, са я отворили.

— Не мога да си представя да оставят входната врата отключена.

— А можете ли да си представите да отворят на непознати след полунощ?

Робин усети как трахеята й се затваря, сякаш стисната от невидими пръсти, и от гърлото й изскочи суха кашлица.

Шерифът продължи да говори, без да се досеща за състоянието й.

— Ако можете да се сетите за някого, който би имал мотив…

— Баща ми не криеше богатството си, шерифе. От това, което ми казахте, ми се струва съвсем очевидно, че мотивът е бил кражба, независимо дали баща ми е познавал нападателя си, или не. А с тези работници, дето през цялото време влизали и излизали, логично е да се допусне, че някой от тях…

— Де да беше толкова логичен животът – прекъсна я отново шерифът, но този път печално поклати глава. – Предполагам, че ще се наложи да чакаме, докато малката Касиди бъде в състояние да ни каже нещо.

— Мога ли да я видя?

— Абсолютно. – Шериф Прескът се изправи на крака.

Робин също се надигна, но залитна. Нарастващата паника направо я хвърли в ръцете на шерифа.

— О, полека. Добре ли сте?

— Просто съм непохватна. Извинете.

— Няма за какво. Оттук. – Той я подхвана за лакътя, сякаш се боеше да не залитне отново, и я поведе по коридора към една стая в дъното, пред която стоеше на пост въоръжен полицай.

— Това необходимо ли е? – попита Робин.

— Предпазна мярка – обясни шериф Прескът. – Докато не разберем какво се е случило. – Той отвори вратата и отстъпи назад, за да я пропусне.

Робин си пое дълбоко дъх и го издиша, докато пристъпваше.

— О, Боже – прошепна тя, напредвайки сантиметър по сантиметър, докато умът й се опитваше да осъзнае онова, което очите й виждаха.

А те виждаха миналото – едно малко момиче, което толкова много приличаше на майка си, когато тя бе на същата възраст, че Робин остана и без малкото въздух в дробовете си. Отпусна се назад върху едрите гърди на шерифа, пистолетът в кобура му се заби ниско долу в гърба й.

— Добре ли сте? – попита я отново той. – Искате ли да повикам сестра ви?

Робин поклати глава. Не, за Бога.

— Тя просто изглежда толкова безпомощна, толкова малка.

Всъщност Касиди изглеждаше дори по-млада от своите дванайсет години. Очите й бяха затворени, кожата й имаше цвета на обезмаслено мляко, гъстата светлокестенява коса меко обгръщаше костеливите раменца, под превръзките, обгръщащи тялото й, едва се загатваха малки гърди. Прилича по-скоро на ларва, отколкото на пеперуда, помисли си, без да иска Робин, вторачена в сладкото, гладко лице на детето. Лицето на Тара.

„Лицето на Тара направо е било отнесено“, бе казал шерифът.

Тя изхлипа сподавено.

— Можете да й говорите, ако искате – предложи шерифът.

Робин пак усети по-скоро команда в предложението му.

— Какво да й кажа?

— Каквото и да е.

Тя се пресегна към ръката на Касиди. Пръстите й бяха студени и не реагираха.

— Здравей, миличка – започна тя. – Аз се казвам Робин. Не зная дали ме помниш. Не съм те виждала от дълго време. Но преди бях близка приятелка на майка ти. Не получи никакъв отговор и погледна назад към шериф Прескът.

Продължавайте, насърчи я с очи той.

— С нея се запознахме в пети клас. Аз бях в класа на госпожица Де Вит, а тя в класа на госпожица Браунинг. По някаква причина, не помня каква, по средата на годината ме преместиха и мен при госпожица Браунинг. Бяхме на десет години и аз бях много срамежлива. Нямах много приятели. Майка ти беше пълната противоположност. Всички искаха да са й приятели. „Същински малък фойерверк“, обичаше да казва баща ми. – О, Более. Засилващият се натиск върху ларинкса й принуди Робин да замълчи. – Както и да е, не зная защо – продължи след малко, изстъргвайки с мъка думите от дъното на гърлото си, – но майка ти реши, че ме харесва и ме взе под крилото си. Направи така, че всички да са мили с мен.

Всички, освен Мелани, която бе недосегаема за чара на Тара.

Странно, че тъкмо Мелани бе единствената, която прие брака на Тара с баща им, помисли си Робии. Точно тя се държа мило и продължи да живее под един покрив с нея, докато не приключи строежа на съседната къща.

Останахме най-добри приятелки и през цялото време в гимназията, – продължи Робии, прекъсвайки вътрешния си монолог. – Бяхме почти неразделни, майка ти и аз, дори и след като тя се омъжи за баща ти. Всъщност аз и бях шаферка на сватбата.

Робин си припомни Тара, изумително красива в сватбената си рокля втора ръка, за която бе платила самичка, застанала в гражданското до тъмнокосия, харизматичен Дилън Кембъл, типичното лошо момче, в което се бе влюбила, и за което се омъжи веднага след гимназията, въпреки неодобрението на родителите си. Или може би, точно заради това.

Скоро стана ясно, че родителите на Тара са имали основания да се притесняват от Дилън, който се оказа дори по-лош, отколкото някой си бе представял.

Насилието започна, когато Тара бе още бременна с Касиди и продължи, докато Дилън не бе вкаран в затвора за нахлуване с взлом през третата година от брака им. Тогава Тара се възползва от възможността и подаде документи за развод. Тя бе едва на двайсет и една.

Къде ли беше Дилън сега? Знаеше ли шериф Прескът за него? Дали пак не бе в затвора? Беше ли заподозрян? Той ли бе застрелял бившата си жена? Беше ли се опитал да убие собственото си дете?

Робин се обърна към шерифа и тъкмо се канеше да изкаже мислите си на глас, когато забеляза Мелани, току-що влязла в стаята, с развеселено изражение на лицето. Кога беше влязла? От колко време стоеше там?

— Моля те, не прекъсвай заради мен тази малка екскурзийка по пътеката на миналото – каза тя.

Още по-силен натиск по трахеята на Робин.

— Майка ти беше толкова красива – изрече тя, съсредоточена отново върху Касиди, стиснала ръката й. – Тя беше най-красивото момиче в Ред Блъф.

— „Беше“ е точната дума – измърмори Мелани, не съвсем тихо.

Очите на Касиди се отвориха широко.

— Мелани, за Бога.

Огромните кафяви очи на детето зашариха между Робин и Мелани, разширени още повече от тревогата.

— Здравей, дете – каза Мелани. – Знаеш коя съм аз, нали? Мелани. А това е Робин. Нея навярно не я помниш. Беше още съвсем малка, когато тя си отиде.

— Как се чувстваш днес? – попита шериф Прескът и се приближи от другата страна на леглото.

Касиди местеше поглед от едно лице на друго, но не проявяваше признаци, че ги разпознава, нито че разбира какво й говорят.

— Касиди – започна шерифът, – чуваш ли ме? Знаеш ли къде

си?

Момичето се втренчи в него, без да отговори.

— Ти си в болницата – продължи той. – Била си простреляна. Помниш ли това?

Никаква реакция.

— Можеш ли да ни кажеш какво се случи?

Касиди премести поглед от шерифа към Робин, после към Мелани.

— Касиди – повтори шериф Прескът, – можеш ли да ни кажеш кой ти причини това?

Очите на Касиди се извъртяха към тавана, после се затвориха.

— Може би трябва да си вървим – предложи Робин след няколко секунди. Въздухът в тясната стая бе станал твърде тежък. Трудно й беше да диша.

— Изглежда, ще трябва да опитаме отново утре – заключи шерифът.

Робин кимна, макар че последното нещо, което й се искаше, бе да се връща в болницата на следващия ден. Беше се надявала дотогава да е в автобуса обратно за Сакраменто и веднага след това на самолета за Лос Анджелис.

Явно, нямаше изгледи това да се случи, преди някои от въпросите на шерифа да намерят своите отговори. Вече се бе съгласила да го придружи до къщата на баща си на следващата сутрин, така че навярно щеше да се задържи поне още няколко дни. Може би дотогава Касиди щеше да бъде в състояние да им каже нещо.

При положение, че детето оцелее.

Кой би могъл да извърши такова ужасно нещо?

Робин бе гледала достатъчно телевизия, за да знае, че ако едно престъпление не бъде разкрито през първите четирийсет и осем часа, то най-вероятно никога няма да бъде разкрито. Как би могла да си тръгне, без да знае кой е виновният? Как би могла да напусне Ред Блъф, преди да разбере дали баща й ще преживее раните си?

А как би могла да остане?

В следващия миг стаята се завъртя и подът политна нагоре. Робин опита да се задържи за ръката на Касиди, но тя се изплъзна. Някъде в далечината чу гласа на шериф Прескът:

— Може ли тук да дойде сестра?

Последният глас, който чу, преди да изгуби съзнание, бе на сестра й:

— Винаги е била царица на драмата – заяви Мелани.

5

— Е, ти да видиш. Самата тя се събужда – каза Мелани, седнала зад волана на колата си, докато Робин се надигаше на седалката до нея, оглеждайки се на всички страни. – Спокойно. Беше в безсъзнание само няколко минути.

Робин се загледа през прозореца към няколкото къщи на средната класа, разпръснати сред изобилието от празни парцели. Една улична табела поясняваше, че се намират на ъгъла на улиците „Саут Джаксън“ и „Лутер“. Завиха наляво и се отправиха на запад към улица „Паскента“.

— Колко от тези хапчета изпи, впрочем? – попита Мелани.

Явно недостатъчно, помисли си Робин и си припомни младата лекарка с къса, къдрава червена коса, чиито огромни зелени очи бяха първото нещо, което видя, когато се съвзе на пода в болничната стая на Касиди. Докторката й измери кръвното, прослуша й сърцето, после постави диагноза стрес и й предписа ативан. Робин изпълни рецептата веднага, щом напуснаха болницата. Тя изтича до аптеката, близо до часовниковата кула на главната улица, и веднага глътна две от миниатюрните бели хапченца без вода. През това време Мелани чакаше в колата. Последното нещо, което си спомняше, бе как сяда отпред в колата и се опитва да изключи съзнанието си от оглушителния глас на Ения по радиото, като затвори очи и си представи, че се носи по гръб в океана.

— Какво не си ли се друсала достатъчно в Бъркли, че да развиеш поносимост към подобни хапчета? – питаше сега Мелани.

— Мислех си, че това е целият смисъл да се ходи там.

Всъщност, Робин бе престанала да се друса, когато отиде в Бъркли, а паник атаките й бяха стихнали, щом се бе озовала на достатъчно разстояние от Ред Блъф. Дотогава дрогата бе част от ежедневието й. Няколко дръпвания, за да изкара деня, леко успокоително вечер, за да може да заспи.

Тара бе основният й доставчик.

Трябваше ли да каже на шериф Прескът за това?

— Не позна доктор Симпсън, нали? – говореше Мелани.

— Трябваше ли?

— Помисли. Червена коса, зелени очи, целият нос в лунички. Тя, разбира се, се мъчи да ги скрие под тонове грим.

— О, Боже мой! – възкликна Робин, когато смътно си припомни своя съученичка от гимназията, една година по-малка от нея и пълна двойничка на Ани[3]. – Това да не е по-малката сестра на Джими Кеслър, Арлийн?

— Омъжи се за Фреди Симпсън преди няколко години. Той беше председател на ученическия комитет в годината, когато аз завърших. Капитан на отбора по дебати. Същински всезнайко. Него няма как да не го помниш.

Робин поклати глава. Бе направила всичко възможно напълно да забрави Ред Блъф.

— Сега тя нарича себе си Арла.

— О, Боже – двете сестри се разсмяха от сърце. – Тя трябваше да се обади, да ме подсети.

— Вероятно моментът не й се е сторил подходящ за разговори. А може просто да се е притеснила.

— От какво ще се притеснява?

— Предполагам, че за някои хора убийството е притеснително. – Колата пресече улица „Паскента“ и продължи на запад.

Убийство, повтори наум Робин и претърколи думата в главата си, а приятното жужене от ативана смекчи ефекта й. Тара не просто умря. Тя бе убита.

— Някой съобщил ли е на родителите на Тара?

— Съмнявам се.

— Дали не трябва ние да го направим?

— Нямам представа къде можем да ги намерим. А ти?

Робин поклати глава, взряна във все по-пустия пейзаж зад прозореца. Помъчи се да си спомни родителите на Тара, но успя да възстанови само бегли образи. Тара никога не е била близка нито с майка си, нито с баща си, а те почти се отрекоха от нея, след като се омъжи за Дилън. Двамата се бяха разделили в годината, когато се роди Касиди и не след дълго бащата на Тара избяга във Флорида с фризьорката си, а майка й се присъедини към някаква религиозна секта и изчезна в пустошта на Орегон преди десетина години. Кой знае дали бяха живи изобщо?

Почти сме си у дома – обяви ненужно Мелани, щом зави по улица „Уолнът“.

Отвращението на Робин бе толкова силно, че едва потисна импулса си да отвори вратата и да скочи навън, въпреки ативана. Май трябваше да отседна в хотел, мина й през ума. Но вече бе решила, че това пътуване, макар и непланирано и неприятно, й предоставяше добра възможност да преодолее стените между себе си и сестра си, колкото и високи да бяха те. А и Мелани бе категорична, че ако Робин отседне другаде, а не в семейния дом, щяха да плъзнат клюки и пресата щеше да я преследва. Във всеки случай тя нямаше да остане дълго тук, а и така щяха да окажат поне някакъв контрол над ситуацията.

Докато се придвижваха на север, разстоянията между къщите нарастваха. След по-малко от минута завиха по улица „Лари“. Появи се огромна къща от дърво и стъкло, заградена от жълта лента, указваща, че това е местопрестъпление и предупреждаваща любопитните да стоят настрани. На дългата алея, водеща към тройния гараж, имаше паркирани две полицейски коли и бял микробус.

— Ето я и нея – обяви Мелани и забави колата. – Как беше – „Моят дом, моята крепост“?

— Определено изпъква.

— Мисля, че това е била целта.

— Огромна е.

— Повече от седемстотин квадратни метра.

Което сигурно я прави най-голямата в Ред Блъф, помисли си Робин. Повечето къщи в района бяха четири пъти по-малки и струваха частица от онова, което бе струвало да се построи този замък, изчисли Робин. Къщата се намираше насред един акър земя и направо изкушаваше някой да дойде и да я обере.

„Така им се пада като построиха най-голямата шибана къща в града“, припомни си думите на брат си. Робин разсеяно се почуди кога ли я е виждал, но мисълта й се изплъзна така бързо, както се бе и появила.

— Наеха някаква прочута декораторка от Сан Франциско и вътре всичко е много скъпо – каза Мелани. – Скъпо и тъпо, ако питаш мен. – Тя ускори колата. – Но разбира се, никой не ме попита. – Тя зави по дългата алея към далеч по-малката съседна къща. – Дом, скъп мой дом. – Угаси двигателя и тъкмо се канеше да отвори вратата, когато спря и се извърна към Робин. – Готова ли си, или имаш нужда да се аклиматизираш?

Робин се взря в двуетажната къща, в която бе израсла, и се помъчи да си спомни поне един щастлив миг между тези стени. С изненада се сети за няколко такива, почти всичките, свързани с майка й. Но дори и тези спомени бяха отровени от факта, че мозъкът на майка й бе така разяден от рак през онези последни седмици, когато Робин се върна от Бъркли, за да бъде с нея, че тя нямаше никаква представа коя е дъщеря й.

Всичките й други щастливи спомени включваха Тара: как един следобед след училище води новата си приятелка у дома да я запознае с родителите си, които останаха също толкова впечатлени от лъчезарната натура на Тара, колкото и Робин; как двете си споделят младежки мечти и надежди в стаята й на горния етаж, а по-късно се опитват да замаскират мириса на току-що изпушения джойнт, пръскайки щедро от парфюма „Ейнджъл“ на майка й; гордостта й, когато остроумните забележки на Тара оставяха Мелани безмълвна; вълнението й, когато за пръв път пое в ръце новороденото бебе на Тара; облекчението й, когато Тара сподели, че е решила да напусне Дилън; радостта й, когато седяха около масата в трапезарията пет години по-късно и Тара и Алек обявиха годежа си, наивната й вяра, че сега вече ще си има истинска сестра. „Тази жена може и да ти дойде малко в повече, спомни си думите на баща си към брат й. Тя е същински малък фойерверк

Нито Робин, нито Алек предполагаха тогава, че един ден този малък фойерверк ще експлодира в лицата им.

Дотук с щастливите спомени, помисли си тя. Отвори вратата и стъпи върху чакъла на алеята, при което в гъстия въздух се надигна облаче прах като пушек. Стоеше вторачена в старата къща, чиято бяла облицовка изпитваше остра нужда от боядисване, а потъмнелият фурнир бе явно следствие от продължителното строителство в съседство.

Въпреки това къщата успя да предизвика тръпки по цялото й тяло. Четири спални – пет, ако се броеше и миниатюрният килер до кухнята. Брат й си бе заплюл това място, след като синът на Мелани стана твърде голям, за да спи в една стая с нея и момчето се премести в спалнята на Алек. Робин още чуваше ритмичното потракване на стола на Ландън, докато той маниакално го клатеше напред-назад върху дървения паркет в продължение на часове всяка нощ.

Тя вдигна очи към прозореца на тази стая и се стресна от една тромава фигура, взираща се обратно в нея.

— Боже мой. Кой е това?

Мелани тъкмо изваждаше куфара на Робин от багажника и отговори, без да си дава труда да се обръща.

— Кой мислиш, че е?

— Ландън ли?

— Не, Джордж Клуни. Разбира се, че е Ландън.

Робин му помаха. Тромавата фигура тутакси изчезна.

Тя последва Мелани към входната врата.

— Той разбира ли какво става? – Опита се да вземе куфара си от Мелани, но тя го стисна и не позволи.

— Разбира. Това, че е аутист, не означава, че е идиот.

— Казвал ли ти е нещо по този повод?

— И какво да ми каже? – Мелани пусна куфара на бетонната площадка пред вратата и затършува в чантата си за ключа.

Робин погледна към полицейските коли в съседство.

— Шерифът наистина ли го смята за заподозрян?

— Кой би бил по-удобен от смахнатото съседско момче? – Мелани намери ключа и ядосано го напъха в ключалката. – Нали се сещаш каква слава ще пожънат, ако успеят бързо да приключат с това? Каква огромна публичност: шериф от малко градче разрешава колосално престъпление. Само си представям корицата на „Пийпъл“ и как „Дейтлайн“ и „48 часа“ се бият за ексклузивно интервю. Няма ли този задник Прескът да иска да е в центъра на всичко това?

Шериф Прескът не бе оставил впечатление у Робин, че е задник, но тя предпочете да запази мнението за себе си и последва Мелани в антрето.

Сякаш никога не я беше напускала тази къща.

Слава на Бога за ативана, каза си. Само той я държеше на крака.

Мелани пусна ключовете си на малката масичка вляво от вратата и се отправи към стълбището в средата на централното фоайе.

— Ландън – провикна се тя. – Ела да кажеш здрасти на леля си, която не си виждал отдавна. Ландън – викна отново, след като той не се появи. Тя се извърна към сестра си. – Е, как ти се вижда?

— Изглежда ми същата – отговори Робин, без да я погледне.

— Направих някои промени, когато татко се изнесе. Разбира се, не можех да си позволя кой знае какво. Не че имам право да се оплаквам, де. Той ми остави всичките стари мебели.

Да не говорим, че те остави да живееш без наем в дома, който подсигури за теб и сина ти в продължение на осемнайсет години.

— Когато се преместиха, татко и Тара си купиха изцяло нови вещи. Е, те нямаха друг избор, наистина. Нищо тук не беше подходящо, пък и Тара искаше „да сложи свой отпечатък върху всичко“, както сама се изрази. Предполагам, че й бе писнало да живее с „отпечатъка“ на мама. Не бих казала, че я виня. И на мен самата взе да ми писва. Искаш ли нещо за пиене?

— Чаша вода, може би.

— Нямам никакви луксозни бутилки вода, каквито сигурно харесваш.

— Става и от чешмата.

— Е, знаеш къде е кухнята. Обслужи се. – Мелани отново се извърна към стълбището. – Ландън, слизай веднага!

Робин бавно заобиколи дървеното стълбище и тоалетната на долния етаж и се насочи към кухнята в дъното на къщата. Погледна набързо към всекидневната вляво и трапезарията вдясно, за да не си даде време да забележи познати обекти. Насочи се право към мивката, изобщо не вдигна очи към прозореца отгоре с гледка към задния двор, завъртя кранчето на студената вода и се пресегна към шкафа отдясно за чаша. Напълни я с вода, изпи я, изплакна я и я постави в съдомиялната.

— Знаеш ли, че не е добре да изплакваш нещата, преди да ги сложиш, – обади се някъде зад гърба й Мелани. – Остава филм.

— Не знаех.

— Мислех, че терапевтите знаят всичко.

— Значи не съм много добър терапевт.

Мелани сви рамене, сякаш приемаше признанието на Робин.

— Къде е Ландън? – попита Робин. – Мислех, че ще слезе.

— Явно, не. Гладна ли си?

— Всъщност, не.

— Обикновено вечеряме около шест. Рано ли ти е?

— Шест часа звучи добре.

— Няма да е кой знае какво. Най-вероятно нещо пикантно задушено. Нали не си вегетарианка?

— Не. Задушено е добре.

— Е, не е добре. Но Ландън го обича, така че ще трябва да се примирим. Искаш ли да се качиш горе, да се настаниш, да се отпуснеш?

Да се отпусна? Майтапиш ли се? Никога в живота си не съм се чувствала по-малко отпусната.

— Разбира се.

— В старата ти стая. Всъщност, тя беше на Касиди, преди да се преместят в новата къща. Сега пак е твоя. Май кръгът се затвори. – Тя погледна към Робин, явно изненадана, че все още е тук. – Нали нямаш нужда от мен да ти показвам пътя?

— Мисля, че ще се справя.

— Можеш да подремнеш преди вечеря – каза Мелани, докато Робин излизаше.

— Благодаря. Май така и ще направя.

— Добре. Имаш нужда. На нищо не приличаш.

6

Робин заспа в мига, в който главата й докосна възглавницата.

Сънищата започнаха почти незабавно.

В първия си сън тя вървеше по главната улица и търсеше „Тили“. Трябваше да се срещне с майка си и вече закъсняваше. Но „Тили“ не беше на обичайното си място. Робин тичаше нагоре-надолу по улицата, пресичаше от едната на другата страна и пак се връщаше, после влетя в аптеката и попита аптекаря зад гишето къде се е преместил известният магазин.

— Вземи тези хапчета – каза й той. – И ще го намериш.

Изведнъж Робин се озова пред голяма витрина, пълна с рамки за картини и фалшиви антики, а името „Тили“ бе изписано на стъклото със златни заврънкулки. Тя влезе в магазина.

— Ако търсиш мама – провикна се Мелани иззад един старомоден касов апарат, – нямаш късмет. Тя току-що си тръгна.

— И къде отиде?

— В кома е – отговори Мелани. – Сега си отивай. Не виждаш ли, че имам клиентка?

Клиентката се обърна.

Беше Тара.

Нямаше лице.

Робин простена в съня си, обърна се на другата страна и сънят изчезна, но друг зае мястото му.

Тя беше в кабинета си и телефонът звънеше. Обаждаше се Аделин Съливан да каже, че няма да дойде за следващия им сеанс. Била застреляла съпруга си.

— Той ми изневеряваше – заяви тя.

— Всички мъже изневеряват – увери я Робин.

— Но какво да кажа на полицията? Те очакват от мен признание.

— Кажи им, че си аутистка – посъветва я Робин. – Това, че си аутистка, не значи, че си убийца.

И този сън се претопи в сън номер три.

Намираше се насред огромен магазин и мереше шаферски рокли.

— Тази ми харесва – заяви Тара, издърпа една яркожълта рокля от закачалката и й я подаде.

— Какво мислиш? – попита след няколко минути Робин, когато се показа иззад завесата на пробната.

Тара се преви от смях. Щом се изправи, се беше превърнала в Мелани.

— Приличаш на огромен банан.

— Искам да ви покажа още една рокля – обади се продавачката с яркочервена коса и огромни зелени очи.

— Доктор Симпсън? – изненада се Робин.

— Наричай ме Арла.

— Не знаех, че работите тук.

— Мислех, че терапевтите знаят всичко.

— Аз не съм много добър терапевт.

— И аз така чух. Както и да е, трябва да вървя. Баща ти чака.

— Какво чака?

— Чака да умре – отговори Арла, преди да се разтвори в нищото.

Магазинът изчезна и на негово място се появи болничен коридор. Робин тичаше по дезинфекцирания под и надничаше във всяка стая, но всички те бяха празни. Най-накрая, в последната, намери Касиди.

Детето се надигна, когато тя влезе, а от горнището на пижамата му капеше кръв.

— Те нахлуха и ме простреляха – каза тя и посочи към друго легло, на около два метра от нея.

Робин се приближи до леглото, дръпна завивките и видя Блейк и хубавката му нова асистентка, голи и прегърнати.

— Какво правиш тук? – викна тя на годеника си.

— Същото, което правя от години – отвърна той. – Нищо ново.

Робин чу как от устните й се изтръгва приглушен писък.

— Робин – чу се гласът на Мелани някъде над главата й.

Някаква ръка я докосна по рамото.

— Робин – повтори Мелани е глас, който проникна в съня й и я раздруса. – Събуди се.

— Какво?

— Сънуваш кошмари – каза сестра й.

Робин отвори очи и видя Мелани да се надвесва над нея, с пистолет в ръка.

— Какво правиш?

— Съжалявам – каза Мелани и притисна дулото към челото й, – но това трябва да свърши.

И тя натисна спусъка.

Робин изпищя и подскочи в леглото.

— Мили Боже – прошепна тя, изтри струйка пот от челото си и окончателно се разбуди. – Какво, по дяволите, беше това?

И тогава го видя. Всъщност само го зърна – висок млад мъж, с широки рамене и тесни бедра, дълга коса, която падаше в очите му.

— Ландън? – От колко ли време стоеше там?

В следващия миг него вече го нямаше.

— Ландън? – повика го отново, стана от леглото и отиде до вратата. Озърна се към коридора, но не видя никого. Вратата към стаята на Ландън беше затворена. Видя ли го изобщо? Да не би и него да бе сънувала?

Върна се обратно и се отпусна на леглото. Погледна си часовника – беше почти пет часа, значи бе спала повече от час. Дали я бе наблюдавал през цялото време? Наблюдаваше ли я всъщност?

Робин се пресегна към чантата си на пода до двойното легло и затършува с пръсти за малкия бележник и молива, които държеше вътре. Искаше да запише сънищата си, преди да ги е забравила. Често съветваше клиентите си да правят това. Не, че беше особено добра в разгадаването им, въпреки многобройните книги, които бе прочела по темата и допълнителните курсове, които бе завършила. Разбира се, можеше да види разликата между сън за сбъдване на мечти и тревожен сън, но отделните символи, вплетени в тях, й убягваха.

Нищо ново – промърмори, заемайки фразата на Блейк. Записа си я, но останалата част от сънищата й вече се изпаряваше, те се пукаха като сапунени мехури във въздуха. Докато запише тези две думи, единственият образ, който остана от сънищата й, бе този на Блейк и хубавката асистентка, голи и прегърнати.

— Тара е мъртва – обяви на глас. – Баща ти е в кома. Положението на Касиди все още е критично. А ти се тревожиш, че годеникът ти изневерява. Ама че приоритет! – Отпусна се назад върху възглавницата, пусна бележника и молива на пода и се вторачи във вентилатора на тавана.

Постепенно любопитството й надделя и тя взе да разглежда какви промени бяха направени в стаята. Леглото й преди бе покрито е обикновени бели чаршафи и синьо одеяло, а сега – с цветни чаршафи и шалте на волани; дъсченият под, на който бе пораснала, бе покрит с розов килим; бежовите някога стени сега бяха светлосиви. Големите плакати на „Ийгълс“ и „Грейтфул Дед“ бяха заменени от още по-големи на Бионсе и Тейлър Суифт. Единственото нещо, което си бе същото, беше старото й бюро. То все така си стоеше пред прозореца, с малък телевизор в средата и един куп най-различни стъклени глобуси, пълни с изкуствен сняг, разхвърляни около него. Явно Касиди бе вече голяма за тях и ги е изоставила, когато са се преместили в по-голямата и по-блестяща съседна къща.

— Ама че къща – произнесе Робин, отиде до прозореца, облегна се на бюрото и се загледа в обширното затревено пространство около внушителната постройка. – Прилича повече на хотел. – Хвана един от глобусите, обърна го наопаки и видя как стотици снежинки се завихриха около мъничките животинки, заключени в подводния зоопарк. – Трябваше да отседна в хотел прошушна тя на миниатюрния жираф, застанал до син пластмасов кит. Запита се разсеяно, дали хотел „Тримонт“ все още бе смятан за най-добрият в Ред Блъф.

Тутакси се видя как стои в центъра на елегантното му фоайе. Заедно с Тара, и двете шестнайсетгодишни, се бяха шмугнали в хотела да използват тоалетната му на път за вкъщи след танците в училище. Тъкмо се кискаха и си говореха как Лени Фишър се бе натискал с Мари Рейнолдс пред очите на директора и се чудеха откъде Шийла Бърнард си беше купила роклята, тъй като беше очевидно, че не я е взела от никой магазин в Ред Блъф, когато го видяха. Смехът им спря внезапно.

Видяха висок, красив мъж, обгърнал с ръка пищна брюнетка, наполовина на неговата възраст. Той крачеше наперено към рецепцията.

— О, Боже мой! – възкликна Тара, сграбчи Робин за ръката и я придърпа зад най-близката колона.

Не, че имаше значение.

На баща й явно не му пукаше, дали някой ще го види.

— Коя е тази с него? – попита Тара.

— Казва се Клио. Работи в офиса му – отвърна Робин и очите й се наляха със сълзи.

— Може да не е, каквото изглежда – каза Тара. – Може да са тук за някаква среща или нещо подобно.

Ръката на мъжа се плъзна надолу по гърба на жената и я хвана за задника.

— Предполагаше се, че е извън града по работа. Каза на майка ми, че ще се върне утре.

Тара прегърна Робин през кръста и я притисна към себе си.

— Много съжалявам.

— Защо? Вината не е твоя.

— Аз те довлякох тук. Аз съм тази, дето не можеше да се стиска до вкъщи.

— Навярно и сама щях да разбера, рано или късно – каза Робин. – Искам да кажа, виж го само. Дори не си дава труда да се крие.

Видяха как баща й се регистрира на рецепцията, после се отправи към асансьорите в дъното на фоайето, собственически обгърнал раменете на младата жена, протегнал пръсти към щедрото й деколте.

— Наведи се – предупреди я Тара. – Почакай. Какво правиш?

Робин се бе изправила и пресичаше пътя на баща си, за да се срещне с него.

Дали се надяваше да го засрами, като го накара да признае със сълзи на очи какво се е канил да направи, а след това да се извини, облян в още повече сълзи? Дали е очаквала да падне на колене и да я моли за прошка? Дали се е надявала той поне да отблъсне младата жена настрани и да обещае никога повече да не се отклонява от правия път?

— Не казвай на майка ти – просто й нареди той. – Това ще й разбие сърцето. Сега си отивай вкъщи. Не си ме видяла.

И така предателството на баща й се превърна в нейна отговорност.

Като не каза на майка си, като разсъди, че наистина сърцето й щеше да бъде разбито, Робин се бе превърнала в съучастница, пасивен участник във всички изневери, които неизбежно щяха да последват. И макар никога повече да не го бе хващала така явно, тя чуваше слуховете и знаеше, че клюките, които неизменно витаеха около него като прашинки на слънцето, бяха верни. Той продължи да „работи до късно“ в офиса, бизнес пътуванията му ставаха по-чести и по-дълги.

Как може майка й да не е знаела? Как може да не е виждала какво се случва точно под носа й?

— Отивай си вкъщи. Не си ме виждала.

Така и никой не го виждаше.

Но всички знаеха.

Баща ми също изневерява – бе й споделила скоро след това Тара.

Откъде знаеш?

— Майка ми ми каза.

— Тя ти е казала? Какво ти каза?

— Че те всички го правят.

— И тя няма нищо против?

— Предполагам. Тя си има своята Библия.

— Библията не казва ли, че прелюбодейците трябва да бъдат убивани с камъни? – попита Робин.

— Едва ли щяха да останат много хора, ако правехме така – отговори Тара.

И те се засмяха, ала смехът им не беше весел.

— Какво би направила, ако откриеш, че Дилън ти изневерява? – бе попитала Робин приятелката си, когато тя обяви, че ще се омъжва.

— Сигурно ще му отрежа топките.

— Сериозно.

— Аз съм сериозна.

— По-сериозно.

— Предполагам, че ще му го върна по същия начин. Нали знаеш: каквото повикало…

— Ще можеш ли да го направиш?

Тара си дръпна силно от джойнта, който си разменяха, и го подаде обратно на Робин.

— Мога да направя каквото си поискам.

И го направи, помисли си Робин.

А сега беше мъртва.

— Не бих могла да остана с мъж, който ме мами – спомни си думите си тогава Робин.

В такъв случай, май не трябва да си дават труда да се жениш – дойде незабавният отговор на Тара.

Дали затова двамата с Блейк така и не осъществиха плановете си да се оженят? Въпреки всичките си усилия да стои надалеч от мъже, които дори бегло напомняха баща й, дали тайничко не подозираше, че бе избрала точно такъв?

Робин се взря в къщата, построена от баща й в съседство. Неговата крепост.

Неговата гробница.

— Робин! – провикна се от долния етаж сестра й. – Ландън! Вечерята е готова.

Робин си погледна часовника и с изненада установи, че вече бе станало шест часа. От колко време стоя тук? Тя се извърна от прозореца.

— Слизам веднага.

Излезе в коридора и отиде в банята.

— Наистина на нищо не приличам – заяви тя на отражението си в огледалото над мивката. Подръпна косата си, мъчейки се насила да вкара в някакъв ред къдриците си, но накрая се предаде. Изми си ръцете, наплиска лицето си с топла вода. – Доста по-добре – измърмори неубедено на излизане от банята.

Вратата към стаята на Ландън бе затворена и тя предпазливо пристъпи към нея. Чуваше ритмичното му потракване вътре.

— Ландън – повика и леко почука. Потракването спря. – Вечерята е готова.

Почака за някакъв отговор, но нищо не последва.

— Робин! Ландън! – провикна се отново от долния етаж Мелани. – Вечерята е сервирана.

Робин постоя пред стаята на Ландън още няколко секунди. Отказа се, когато потракването се възобнови, и слезе долу.

7

Мелани вече бе почнала да се храни, когато Робин влезе в кухнята.

— Извинявай, че се забавих – каза тя, издърпа един стол от другата страна на квадратната дървена маса и седна.

— Това е мястото на Ландън – отбеляза Мелани.

Робин послушно се премести на друг стол, под прав ъгъл със сестра си. На един удар разстояние, помисли си тя като си припомни времето, когато като деца, Мелани имаше обичая да забива вилица в опакото на дланта й. Инстинктивно прибра ръцете си в скута.

— Нещо не е наред ли? – попита Мелани.

— Не. – Погледна към голямата купа със задушено в центъра на масата. – Вкусно мирише.

— Сипи си. Тук не спазваме церемонии.

Робин си сипа мъничко в чинията.

— Само толкова ли ядеш? Нищо чудно, че си кожа и кости.

— Може после пак да си сипя.

Мелани сви рамене.

— В кутията има хляб, ако искаш. Не си дадох труда да правя салата. Ландън никога не яде салата и аз отдавна спрях да правя.

— Не се притеснявай.

— Кой казва, че се притеснявам? Господи, как мразя тази фраза.

Робин почувства как стомахът й се връзва на възел. Поднесе вилицата към устата си, като се надяваше да не се задави.

— Хубаво е, наистина – каза, след като успешно преглътна една хапка и се канеше да лапне втора.

— Изглеждаш изненадана.

— Не съм. Не исках… – Кажи го. – Мелани, мислиш ли, че бихме могли…? – Млъкна. Какъв беше смисълът?

— Дали мисля, че бихме могли… какво? – попита Мелани. – Нали не искаш пак да говорим?

Робин остави вилицата си.

— Просто се надявах да можем…

Какво? За Бога, Робин, изплюй камъчето.

— … да бъдем малко по-мили една към друга – довърши Робин. – Искам да кажа, не сме се виждали от дълго време. Дали да не спрем със заяжданията и подигравките?

— Не си давах сметка, че се заяждаш и подиграваш.

— Не го правя.

Мелани кимна разбиращо.

— Значи изобщо не става дума за нас. Става дума за мен и къде аз бъркам.

— Нищо не си сбъркала. Само те моля да опиташ да бъдеш малко по-ведра.

— Тара е мъртва; татко най-вероятно няма да изкара нощта. Би било истинско чудо, ако Касиди оживее; извършителят все още е на свобода; шерифът мисли, че Ландън е виновен, налага се да лъжа, за да го защитя. И ти искаш да бъда „по-ведра“?

— Нямах това предвид.

— Обаче това каза. Какво точно искаш, Робин? Да ти разкажа няколко вица ли?

Няма да е лошо.

— Искам просто да се държим възпитано.

— И кога не съм се държала възпитано? – отвърна Мелани. – Взех те от автогарата. Цял следобед те возя с колата, закарах те до болницата и чаках пред аптеката, докато си купиш дозата весели хапчета. Приготвих ти вечеря. Какво – да не би задушеното да не е достатъчно възпитано за изисканата терапевтка от Лос Анджелис?

Робин хлопна с вилицата по чинията по-силно, отколкото й се искаше. Не се заяждай, напомни си тя, но вече беше късно.

— Точно за това говоря. Нищичко не съм казала за яденето, освен че е вкусно. Обичам задушено. Не е там въпросът.

— И къде, за Бога, е „въпросът“?

— В това, че аз не съм изискана терапевтка от Лос Анджелис.

— Не си ли терапевтка? Не живееш ли в Лос Анджелис?

— Да, там живея. И да, терапевт съм. Работата е в думичката „изискана“…

— Не харесваш думата „изискана“?

— Не и в този контекст, не.

Значи, „въпросът“ е в „контекста“?

На Робин й се зави свят. Тревожността като тирбушон се завъртя в гърдите й.

Казах само…

— Да, моля? Какво каза само?

— Че не аз съм врагът тук.

— Значи съм аз, така ли?

— Не. Просто те моля да…

— … бъда малко по-ведра?

— Да бъдеш мила.

— А-ха – кимна Мелани. – Значи вече съм не само невъзпитана. А също и груба.

Робин сведе глава.

— Забрави. Съжалявам, че се обадих.

— Приемам извинението – усмихна се Мелани. – Ето, по-ведра съм – добави тя и усмивката се разпростря до очите й.

Робин не се сдържа и също се усмихна в отговор.

— Чула ли си нещо ново от болницата? – попита тя и си сипа още една лъжица от яденето.

— Нито дума.

— Предполагам, че това е добре. – Стана, отиде до мивката и си наля чаша вода, а сърцето й препускаше, въпреки че „веселите хапчета“ все още бяха в кръвта й. – Искаш ли и ти? – предложи тя.

— Не, благодаря. Но можеш да налееш една чаша на Ландън.

— Той ще слезе ли?

— Ако иска да яде. Тук няма рум сървис.

Робин се върна на масата и постави пълна чаша с вода до празната чиния на Ландън.

— Говорила ли си с него, откакто се върнахме?

— Не. Защо?

— Просто се чудех какво мисли за пребиваването ми тук.

— Не зная. Ще трябва да го попиташ.

— Преди малко почуках на вратата му. Но той не отговори.

— Е, сигурна съм, че по някое време ще се срещнете.

— Той вижда ли се с някого?

— Имаш предвид нещо като приятелка ли?

— Не.

— Разбирам. С някой като теб?

— Ами, за предпочитане е с някой специалист по аутизъм.

— Тук, в Ред Блъф, нямаме кой знае колко специалисти, забрави ли? Ходихме при един доктор известно време – поясни тя, с което изненада Робин. – Но Ландън не го хареса и спряхме.

— Взима ли лекарства?

— Докторът или Ландън? – попита Мелани. – Извинявай – поправи се веднага тя. – Неуместна шега. – Тя придърпа чашата с вода на Ландън и отпи глътка, после пак я избута обратно с показалеца си. Докторът предписа нещо. Не си спомням какво. Ландън понякога го взема, друг път не. Казва, че го замайвало. Аз, във всеки случай, не мога да направя кой знае какво по този въпрос. Малко е големичък да му го давам насила.

Робин знаеше, че пубертетът представлява голям стрес и объркване за страдащите от аутизъм. Тогава те болезнено осъзнават, че са различни от другите деца. Наранените им чувства и проблемите с общуването често водят до депресия и повишена тревожност. А ако имаше нещо на този свят, от което Робин разбираше, това бе тревожността.

— Ходи ли все още на училище?

— Не. Напусна преди няколко години.

— Има ли приятели?

— Всъщност не. Има едно дете, но…

На вратата се позвъни.

— Очакваш ли някого? – попита Робин.

Мелани се оттласна от масата.

— Не.

Робин последва сестра си през кухнята до входната врата. Мелани надзърна през шпионката, после отстъпи крачка назад.

— Като говорим за вълка… – каза тя и отвори вратата пред един слабичък младеж с черна коса и бледа кожа, които подчертаваха наситеносиния цвят на очите му. Носеше черни джинси и черна фланелка. Робин прецени, че възрастта му отговаря на късен пубертет.

— Госпожо Дейвис – каза момчето на Мелани.

— Госпожица – поправи го тя с тон, който подсказваше, че не за пръв път прави това уточнение. – Как си, Кени?

— Не много добре – отвърна той. – Чух за Касиди. Може ли да вляза?

Мелани отстъпи назад, за да го пропусне.

— Тя добре ли е? – Той спря рязко, щом видя Робин.

Мелани проследи погледа на младежа.

— Това е сестра ми, Робин.

Момчето съумя да изобрази слаба усмивка.

— Здравейте.

— Това е Кени Стейпълтън – представи го Мелани. Току-що говорихме за теб, всъщност.

— Така ли?

— Сестра ми питаше дали Ландън има някакви приятели. Май че ти най-много се доближаваш до това. Макар напоследък да не си се мяркал често насам, не е ли така?

— Много съжалявам. Бях малко зает – заяви Кени. – Как е Касиди? Ще се оправи ли?

— Не знаем. Още е в критично състояние. Чу ли за майка й?

Кени сведе очи към черните си ботуши.

— Не мога да повярвам. Кой би могъл да го направи?

— Не зная.

Казват, че приличало на нахлуване или нещо подобно.

— Така казват – потвърди Мелани.

— Ами господин Дейвис?

— Изгледите не са добри.

— Но още е жив – каза Кени. – Това все пак е нещо, нали?

— Може би.

— Той е доста жилав. Ще издържи. Касиди също. Ще видите.

— Предполагам, че ще видим.

— Как е Ландън?

— Е, нали знаеш – каза Мелани. – Трудно е да се каже със сигурност.

— Може ли да го видя?

— Разбира се. – Мелани махна към стълбището. – Ландън! Кени е тук.

Никакъв отговор.

— Защо ти не се качиш?

— Добре. – Кени бе на половината път по стълбите, когато се спря и се обърна към Робин. – Радвам се, че се запознахме.

— Аз също. – Робин го проследи с поглед как стига върха на стълбите и изчезва, после чу вратата на стаята на Ландън да се отваря и затваря. – Изглежда добро момче.

Мелани сви рамене.

— Много мило от негова страна да се отбие.

— Предполагам. – Тя се упъти обратно към кухнята. – Искаш ли сладолед? Май има някакъв във фризера.

— Става – каза Робин.

— Не е кой знае какво. Обикновен ванилов.

— Ваниловият ми е любим.

— Наистина ли? И на мен също. Май сме роднини, в крайна сметка. – Тя сложи сладолед в две малки купички и хвърли празната кутия в кошчето под мивката.

Двете сестри заеха местата си до масата и известно време единственият звук бе от изтребването на сладоледа.

— Мислиш ли, че Кени е прав за това, че татко и Касиди някак ще оживеят? – попита след няколко минути мълчание Робин.

— Ами, Касиди е млада и може да има шанс – каза сестра й. – Обаче татко е бил прострелян много пъти от близко разстояние, единият път в главата. Честно казано, не зная как още е жив.

— Може ли да те попитам още нещо? – додаде Робин.

— Мога ли да те спра?

Робин се усмихна, напук на себе си.

— Беше ли различен?

— Какво имаш предвид?

— След като се ожени за Тара. Промени ли се?

— Имаш предвид, дали й е изневерявал?

— Не. Имах предвид дали се е променил като цяло. Почакай. Защо? Изневерявал ли й е?

— Кой знае? Може би. Имаше клюки…

— Какви клюки?

— Знаеш какви.

— Че кръшка?

— Е, няма видеозаписи, ако това ти е мисълта.

— Тара беше ли чула тези клюки?

— Убий ме, ако зная. Да не мислиш, че сме си били близки приятелки?

— Но нали сте живели в една къща, спогаждали сте се някак…

— Може би, защото всеки си е гледал своята работа – натърти Мелани.

Робин усети в гърдите й да се надига тревога.

— Не мога да си представя Тара да се примири с изневерите на татко.

— Ами, какво да ти кажа, и тя не беше света вода ненапита, доколкото зная. – Мелани стана от масата, събра празните съдове и ги сложи в съдомиялната.

— Какво искаш да кажеш? Че и Тара е изневерявала ли?

Каквото повикало…

Мелани сви рамене.

— Шериф Прескът знае ли за това?

— Не виждам как би могъл да не знае.

— Мамка му – изруга Робин.

Мелани затръшна вратичката на съдомиялната.

— Това напълно обобщава нещата.

8

Робин тъкмо си бе нахлузила нощницата, когато мобилният й телефон звънна.

— Блейк?

— Алек поправи я брат й.

— Къде си?

— В апартамента ми. А ти?

— Ами, май мога да го определя като „в ада“.

— Което значи, че си у дома. Поздравления. Ти си по-добър човек от мен, Ганга Дин[4].

— Ти ще си дойдеш ли?

— Ти луда ли си?

— Тара е мъртва.

Мълчание.

— Алек? Тук ли си?

— Тара е мъртва – повтори той с равен глас, без никаква емоция.

— Почина тази сутрин, без да дойде в съзнание.

Пак мълчание, по-дълго този път.

— Значи, така и не е говорила с полицията. И те не знаят кой…

Робин долови отчаянието в гласа му. Отчаяние или облекчение, чу гласа на Мелани в ухото си.

— Много съжалявам, Алек – каза тя, пропъждайки гласа на Мелани от ума си. Знаеше, че брат й още таи чувства към бившата си годеница, дори след толкова време и въпреки всичко. Той никога не би… Той никога не би могъл…

Робин набързо го осведоми за всичко случило се, откакто бе пристигнала в Ред Блъф. Въздържа се и не му каза за клюките относно баща им и Тара, понеже не беше сигурна как ще реагира.

— Да разбирам ли, че татко още се крепи?

— Той е упорито старо куче – каза Робин.

— Значи, Тара умира, а той оцелява. Понятно.

— Ела си у дома, Алек – настоя Робин. – Наистина имам нужда от подкрепа.

— Къде е Блейк? Това не е ли негова работа?

И Робин се чудеше същото.

— Той е доста зает напоследък. Не може просто да става и да хуква всеки път, когато…

— Когато семейството на годеницата му е било избито?

— Колко мило – каза Робин.

— Трябва да вървя.

— Трябва да си дойдеш у дома.

— Дочуване. – Алек затвори.

Робин хвърли телефона на леглото и си представи красивото лице на брат си – меките сиви очи на майка им, твърдата челюст на баща им, светлокестенявата коса, смесица от двамата, язвителното чувство за хумор, което си беше изцяло негово. Колко ли пъти беше докарвал Робин и Тара до сълзи от смях с поредното си подигравателно остроумие?

О, Боже – спомняше си писъка на Тара след една от комичните му импровизации. – Струва ми се, че току-що се напиках в гащите!

— Как можа да го направи? Алек бе попитал Робин, след като Тара се събра с баща им. – Искам да кажа, достатъчно гадно е да ме зареже, заради два пъти по-възрастен от нея мъж. И то баща ми, ни повече, ни по-малко – бе заявил с тъжно поклащане на главата. – Но как е възможно жена, която толкова обича да се смее, да се омъжи за човек, който няма и една частица смях в цялото си тяло? Мамка му, та той не би познал иронията, дори да го захапе за задника. Знаеш го какъв е, нали? – попита и направи пауза, преди да изстреля убийствената финална реплика. – Той страда от синдром на ироничната недостатъчност!

Робин и сега прихна при спомена за тези думи.

Вярно беше. Грег Дейвис не притежаваше абсолютно никакво чувство за хумор. Неуморното преследване на успеха и всемогъщия долар не бе оставило много място за каквото и да било друго. О, той имаше чар. Знаеше какво точно да каже. Можеше дори да разкаже сносна шега. Но зад непринудения му смях и изкусителните маниери имаше нещо кухо. Не, че това бе от значение. Той се бе научил, че парите в голяма степен запълваха досадните кухини.

А изглежда Тара обичаше парите дори повече, отколкото обичаше да се смее.

Тя ще съжалява – помнеше думите на Алек, макар да се мъчеше да забрави следващите. Карма, бейби. Всичко се връща. Рано или късно тя ще си плати за това. И двамата ще си платят.

Разбира се, брат й просто драматизираше. Тогава той се чувстваше оправдано наранен и гневен.

Щеше да бъде някак по-леко, ако тя беше мъртва – бе заявил Алек.

Но това бе преди шест години, каза си сега Робин. Той нямаше предвид… Няма начин… Пък и по времето на стрелбата е бил на стотици километри оттук.

Пое си дълбоко дъх. Нямаше да позволи на глупавите догадки да попречат на съня й. Нуждаеше се от добра почивка преди утрешния ден, който се очертаваше да е изключително мъчителен. „Но къде е Блейк?“, запита се отново, прехвърляйки безпокойството си от Алек към годеника си. Защо не й се бе обадил?

— По дяволите. Къде си? Сам ли си? С кого си? Грабна чантата си от пода и извади малкото шишенце с ативан. Остават само осем, ужаси се след, като преброи хапчетата и отсипа две в ръката си.

Тъкмо се канеше да ги лапне, когато телефонът й звънна. На екрана се изписа името на Блейк.

Най-сетне.

— Здрасти – каза и стисна хапчетата в шепата си, сякаш да ги скрие от погледа на Блейк, който нямаше да ги одобри.

— Как си?

— Добре. Каня се да си лягам.

— Седем и половина е – отбеляза той.

Робин си го представи как свива вежди над патрицианския си нос. Тя наричаше тази физиономия „неговото загрижено лице“. Колкото и да е странно, то го правеше дори още по-красив, отколкото и бездруго беше.

— Не си вземала повече валиуми, нали?

— Не – отговори тя, и технически, това не беше лъжа. – Просто съм уморена, това е всичко. Явно убийството изтощава.

— Много съжалявам. Как е баща ти?

— Все така.

— Имат ли вече идея кой го е направил?

Робин поклати глава.

— Робин? Там ли си?

— Извинявай. Не, не знаят кой го е направил. Предполагат, че е нахлуване, но…

— Но?

— Не знаят. – Нямаше силите да повтори предишния си разговор с Мелани. Верни ли бяха клюките? Баща й изневерявал ли е на Тара? Тара изневерявала ли е на баща й? И в крайна сметка, това имаше ли значение? Дали щяха да са още живи, ако клюките бяха неоснователни?

„Ти изневерявал ли си ми?“ – искаше й се да попита.

— Как си? – попита, вместо това.

— Аз ли? Аз съм добре.

— Ами сестра ти?

— Трудно е да се каже. В един момент сякаш се държим добре помежду си, в следващия – не толкова.

— А синът й? Извинявай, забравих му името.

— Ландън.

А, да. Беше кръстен на онзи артист…

— Майкъл Ландън[5]. – Робин си представи отдавна починалия актьор, звездата на филма „Бонанза“, популярен уестърн, чиито повторения по телевизията Мелани имаше навика да гледа. Но кой си кръщава детето на името на актьор, когото е виждал само в стари телевизионни предавания? – Той най-вече се уединява. Всъщност, още не съм говорила с него. – Но го чувам, помисли си и погледна към стената, която разделяше двете им стаи. Веднага, щом приятелят му Кени си бе тръгнал, Ландън бе възобновил непрестанното си потракване.

— Сигурно не ти е много приятно да си там – предположи Блейк.

— Така е.

— Как е времето?

Наистина ли?

— Горещо. – Действително ли си говорим за времето?

— Имаш ли някаква представа кога ще се прибереш?

— Сигурно ще остана поне още няколко дни. Шерифът иска утре да огледаме с него новата къща на баща ми и да видим дали ще открием какво липсва. – Защо? Да не би да се притесняваш да не те заваря неподготвен? Има ли някой с теб?

— Как се чувстваш с всичко това?

Робин прихна.

— Това би трябвало да е мой въпрос. Аз съм терапевтът, забрави ли?

Но не много добър терапевт.

— Няма да ти бъде лесно – разсъди Блейк.

— Вярно е. Но кога ли изобщо нещо, свързано със семейството ми, е било лесно?

— Искаш ли да дойда там? – попита той.

Моля те, кажи не, сякаш чу вътрешния му глас Робин.

— Не е необходимо – угоди му тя. – Ти си зает.

— Мога да си уредя няколко дни отпуска.

— Добре съм. Наистина.

— Действително звучиш доста добре.

— Така ли? – Предполагам, че чуваме онова, което искаме да чуем.

— Да-м. Уморена, но добре. Май трябва да те оставя да поспиш.

— Да. Идеята не е лоша. – Въпреки, че още по-добра идея би било да зарежеш всичко и да си домъкнеш задника тук. А най-добрата – да престанеш да питаш какво искам и да проумееш от какво имам нужда.

— Добре – каза той.

— Добре.

— Нали ще ми се обадиш веднага, щом разбереш нещо?

— Ще ти се обадя.

— Обичам те – произнесе толкова тихо, че Робин не беше сигурна, дали изобщо е казал нещо. Пак ли чуваме, каквото ни се иска?

— И аз те обичам – прошепна тя. Отново хвърли телефона на леглото, сложи върху езика си двете хапчета, които все още стискаше в дланта си, и ги глътна. Едното й приседна на гърлото, тя се помъчи да го преглътне, но това сякаш влоши нещата. Отвори вратата и излезе в коридора. Отиде в банята, наведе се над мивката и пи вода направо от кранчето. Водата потече по брадичката и врата й и намокри предницата на нощницата й.

Изми си лицето и зъбите, после отдели няколко минути да си оправя косата, но накрая призна, че това е обречена кауза и излезе от банята. Чуваше пуснатия телевизор в стаята на Мелани в дъното на коридора. Веднага щом баща им и Тара се бяха изнесли, сестра й бе превзела родителската спалня с удобната й прилежаща баня, без да губи и минута време. Робин не бе сигурна кога точно е станало това, нито й бе хрумнало да пита, но шериф Прескът бе споменал нещо за парти по случай освещаване, както и че работници редовно влизали и излизали от къщата. Значи, по някое време миналия месец, прецени тя, докато се връщаше в стаята си.

Той стоеше до леглото й с гръб към нея – висок, бос, с впечатляващи бицепси, изпъкнали под ръкавите на карираната му риза, падаща свободно над провисналите сини джинси. Гъста кестенява коса се спускаше към прегърбените рамене, а тялото му се поклащаше напред-назад, сякаш се молеше.

— Ландън?

Момчето се извърна, тъмните му очи пробягаха от лицето на Робин към гърдите й.

Тя вдигна ръка към тях, давайки си сметка, че зърната й ясно се открояват под тънката бяла памучна материя.

— Много се радвам да те видя най-накрая – каза, чудейки се какво правеше той в стаята й. – Липсваше ни на вечеря.

Ландън не каза нищо, само отмести поглед към пода.

— Хапна ли нещо? Остана доста ядене, ако си гладен. Много е хубаво. Майка ти прави отлично задушено.

Отново никакъв отговор.

— Тя каза, че то ти било от любимите гозби. Макар да не си обичал салата. Аз пък не харесвам броколи. – Нима? И откога не харесвам броколи? Защо бе казала това? – Не мога да повярвам колко си пораснал. Последният път, когато те видях, все още беше малко дете. А я се виж сега. Вече си мъж. – Огромен, мълчалив мъж с изпъкнали мускули, който се намира в стаята ми и Бог знае какво търси там. – Дойде да ми кажеш здрасти ли?

Ландън пристъпи от крак на крак, упорито избягвайки зрителен контакт.

— Искаш ли да поседнеш? – Тя пристъпи напред. – Можем да си поговорим, да се опознаем отново.

Той отстъпи крачка назад и се спря едва, когато кракът му опря в леглото.

Робин чу стъпки зад себе си.

— Какво става тук? – попита Мелани. – Ландън, какво правиш в стаята на Робин?

Ландън се стрелна покрай майка си и Робин, без да обели дума, нито да погледне към тях.

— Няма нищо – викна след него Робин. – Можеш да останеш.

След секунди вратата на стаята му се захлопна.

— Той не правеше нищо…

— Може ли, ако обичаш, да се въздържаш да се показваш по нощница пред сина ми, който е тийнейджър? – прекъсна я Мелани. – Всичко се вижда през това нещо, нали знаеш?

— Не съм се показ… Бях в банята. Когато се върнах, той беше тук.

— Както и да е. Просто бих искала да си малко по-дискретна, а не да се разхождаш по коридорите полугола.

— Не съм полугола.

— Виждам пубисните ти косми – дойде жилещият отговор.

Робин сведе поглед надолу, бузите й пламнаха, сякаш Мелани я бе зашлевила. Чу стъпките на сестра си да се отдалечават по коридора, но не вдигна очи, докато не чу вратата на стаята й да се затваря. Тогава пропълзя в леглото и издърпа розовото шалте над главата си в опит да задържи настрани нежеланите духове.

9

— Готова ли си? – провикна се от входната врата Мелани. Беше девет и две-три минути сутринта.

Робин отпи последна глътка кафе, вдиша дълбоко, издиша и стана от масата. Изтри потните си длани в джинсите и отиде до мивката.

— Оп-оп – изрече предупредително Мелани, когато Робин понечи да изплакне чашата си. – Миялната.

— Извинявай. Забравих.

— Да тръгваме – нареди Мелани. – Не бива да караме шерифа да ни чака.

Робин постави чашата си в миялната, а безпокойството, което пареше под краката й, я приковаваше на място.

— Добре ли си? – попита Мелани.

— Трябва ли да ида там наистина? Искам да кажа, аз никога не съм влизала в тази къща. Не бих могла да зная, дали нещо липсва.

— Искаш да отида сама ли?

Да.

— Не. – Да. – Просто не съм убедена, че ще се справя с това.

— Виж, зная, че няма да е лесно – подхвана Мелани. – Но колкото по-бързо идем там, толкова по-бързо ще се върнем.

Може би точно от това се боя.

— Може би трябва да вземеш още едно хапче. Не ми се ще пак да ни сервираш някой припадък.

— Вече глътнах едно. – Две, всъщност. За жалост, трябва им още време, за да подействат.

— Да вървим тогава – заяви Мелани, наблягайки на думата „вървим“, и Робин бе принудена да се подчини.

Единият крак пред другия. Стъпка по стъпка.

— Не мога да разбера защо си толкова разстроена – каза Мелани. – Та ти не си говорила с тези хора повече от пет години. Почти се отрече от тях. Мен не ме виждаш да се разпадам, нали? А аз съм тази, която стоеше тук всеки шибан ден…

— Идвам, за Бога.

— Добре. Не можеш ли да побързаш? Ландън! – провикна се по посока на стълбището Мелани, докато двете вървяха по коридора към външната врата. – Излизаме. Ще се върнем след около час. През това време недей да вдигаш телефона. Не пускай никого вътре. Чуваш ли ме?

— Дали те чу? – попита Робин, когато сестра й отвори вратата, без да дочака отговор.

— Той чува всичко. – Двете излязоха на яркото слънце. Макар и рано, жегата беше тежка, Мелани крачеше отривисто, докато Робин се мъчеше да я догонва.

Хвърли поглед през рамо към къщата и видя Ландън да ги гледа през прозореца на стаята си.

— Какво има пък сега? – попита Мелани, тъй като Робин рязко спря.

— Ти току-що каза, че той чува всичко – каза Робин и видя как Ландън изчезна зад завесите. – Чул ли е нещо в онази нощ?

— Какво например?

— Например изстрели. Татко и Тара са били простреляни много пъти. Ландън чул ли е някакви изстрели? – Робин издиша дълбоко, дъхът й сякаш се удари в тежкия въздух навън, като в тухлена стена. – Или ти?

— Това е било след полунощ. Спала съм дълбоко. – Мелани навря ръцете си навътре в джобовете на дънковата пола и продължи да крачи, както преди.

— Но може Ландън да не е спял. – Робин пак подтичваше да я догони. – Къщата е в непосредствена близост. Може да е чул изстрели и да е отишъл до прозореца. Той постоянно стои там. Може да е видял нещо. Може да е видял човека, който…

— Нищо не е видял.

— Откъде знаеш? Питала ли си го?

— Шериф Прескът го разпита. Ландън нито е чул, нито е видял нещо. Приключи ли с въпросите? Нямам желание да се разправяме за тези неща пред всички.

— Нямах намерение…

— Дай просто да приключим с това, става ли?

Робин почувства как струйка пот се стича между гърдите й и си проправя път под бялата риза. Тя мълчаливо последва Мелани през обширното пространство, покрито със суха трева, към малкия замък в съседство. На алеята вече бяха паркирани две полицейски коли, толкова близо една зад друга, че почти се допираха, за да оставят повече място за други коли и за други любопитни очи. Шерифът стоеше пред входната врата, широкополата каубойска шапка предпазваше голото му теме от слънцето.

— Здравейте, дами – поздрави ги той и докосна с пръсти шапката си.

— Шерифе – отвърна Мелани.

— Добро утро – прошепна Робин едва чуто.

— Настанихте ли се вече? – попита я той.

Робин успя да изобрази слаба усмивка, благодарение на ативана, който бе започнал да действа. Благодаря ти, Господи.

— Настаних се – потвърди тя и отпусна бавно рамене. – Това камера ли е? – посочи с брадичка към охранителната камера над входа. Ако има камери, то сигурно има и записи…

— За съжаление, нито една от камерите не е била включена все още – поясни шерифът. – Изглежда, че техниците е трябвало да дойдат тази седмица, за да приключат с инсталирането на охранителната система, която, доколкото разбрах, е произведение на изкуството. Ако бяха успели…

— Може ли просто да приключваме с това? – намеси се Мелани.

— Разбира се. Ще се справите ли? – обърна се към Робин той.

— Ще се справи – отговори вместо нея Мелани.

— Просто искам да сте подготвени. Има много кръв.

О, Боже!

— Ще се справя – потвърди Робин.

— Добре. Той отвори вратата. – След вас – каза и отстъпи крачка назад да ги пропусне. – Това е водещият разследването Уилсън – представи младия униформен полицай, който ги очакваше в кръглото фоайе, чийто под представляваше обширна мозайка от миниатюрни черно-бели плочици. Климатикът бе пуснат на максимум.

Робин кимна за поздрав. Вниманието й бе грабнато от гигантския кристален полилей, висящ от високия таван. От двете страни на централното фоайе се извиваха две стълбища, водещи към втория етаж.

— Стига бе!

— И така може да се каже – отбеляза шериф Прескът и посочи надясно. Всекидневната е натам. Трябва да ви предупредя да не докосвате нищо.

Робин видя кръвта, още щом прекрачи прага на просторната правоъгълна стая. Беше навсякъде – цели локви се бяха просмукали в белия килим, струи се стичаха по флоралната кретонена дамаска на дивана и огромния прозорец зад него, пръски имаше дори по белите клавиши на черния роял, поставен до един фотьойл, който пък като по чудо бе пощаден.

— Кой свири на пианото? – попита Робин.

— Касиди щеше да почва да взима уроци – обясни Мелани.

Робин видя, че полицай Уилсън си записа тази информация.

— Забелязвате ли нещо да липсва? – попита след няколко секунди шериф Прескът.

— На пръв поглед не – отговори Мелани. – Но те си купиха почти всичко чисто ново, така че е трудно да се каже със сигурност. Може би трябва да попитате техния декоратор.

— И кой е той?

— Не си спомням името й. Шийла, или Шели. А може би Сюзън. От някаква снобарска фирма в Сан Франциско. Касиди може да знае. Понякога Тара я взимаше със себе си, когато татко бе твърде зает, за да я придружи.

Твърде зает с какво? – зачуди се Робин.

От всекидневната се влизаше в официална трапезария, пълна с тежка дъбова мебел – дълга маса с предостатъчно място, за да се поберат около нея дванайсет кожени стола в ръждив цвят. Следваше огромна кухня, обзаведена с най-модерни уреди от неръждаема стомана. Лъскави бели шкафчета и черни плотове от гранит заграждаха внушително централно тяло, с окачени над него най-различни медни тенджери и тигани. Както и в останалата част от къщата, прозорците изпълняваха ролята на стени. Малкото същински стени около тях бяха голи.

Мелани беше права. Въпреки размера и впечатляващата си фасада, въпреки кристалния полилей и витите стълби, въпреки рояла и скъпите мебели, въпреки уредите от неръждаема стомана и гранитните плотове – или точно, заради всички тези неща, – в тази къща имаше нещо странно безлично. Как го бе описала Мелани? Скъпо и тъпо. Приличаше повече на хотел, отколкото на дом.

Разбира се, баща й винаги бе имал слабост към хотелите.

Но Тара?

Тара бърчеше нос, когато видеше безвкусни полилеи. Мразеше кретонени дамаски. Медната посуда не й правеше впечатление.

Робин се опита да си представи как Тара се влачи след декораторката – Шийла, Шели, или може би Сюзън – по различните дизайнерски студиа, и се мъчи да избере измежду милиардите изложени платове и мрамори. Дали не е била твърде объркана, за да си създаде мнение? Дали просто не е свила прекрасните си рамене и не се е съгласила с избора на съпруга си? Дали не е била респектирана от славата и професионализма на декораторката си?

Само че, Тара никога не свиваше рамене и не се водеше по чужд ум. Не беше лесно да бъде объркана и рядко се респектираше от каквото и да било.

А може друго да е било в ума й. Или пък да не й е пукало. Може обзавеждането да я е отегчавало. Може да не й е било присърце.

Може сърцето й да е било другаде.

Верни ли бяха слуховете?

— Оттук. – Шерифът ги изведе от кухнята през една странична врата и те отново се озоваха в главния коридор.

Робин последва шериф Прескът в някаква голяма празна стая вляво. Още прозорци. Още голи стени.

— Очакваха да пристигне една билярдна маса, направена по поръчка. Трябва да е готова следващия месец – съобщи Мелани.

Върнаха се в коридора и се отправиха към кабинета на баща им.

— Компютърът му го няма – тутакси заяви Мелани.

— Ние го взехме – обясни шерифът. – Техниците ни преглеждат файловете му.

— Имате ли право? – попита Мелани. – Без заповед?

Шериф Прескът остана изненадан от въпроса.

Баща ви е жертва, Мелани. Не заподозрян. Опитваме се да установим кой е виновен за случилото се. Съдържанието на компютъра му може да ни е от полза.

— Не и ако някой е нахлул в дома им.

Шерифът кимна.

— Ще се постараем да ви го върнем скоро.

Докато оглеждаше облицования с дървена ламперия кабинет, Робин почувства приятното жужене да се заражда в основата на врата й. За разлика от другите стаи обаче, които изглеждаха недокоснати, тази явно бе претършувана. Чекмеджетата на огромното орехово бюро, което се намираше в средата на стаята, бяха отворени, а съдържанието им разпръснато по пода. Книги, които би трябвало да са подредени по вградените рафтове, бяха разхвърляни върху зелено-кафявия кариран килим на пода. Голяма черно-бяла снимка на баща им, прегърнал от двете си страни Тара и Касиди, лежеше преобърната пред отворения празен сейф.

— Сейфът се намираше зад снимката – поясни ненужно шериф Прескът.

Не може да се каже, че е най-оригиналното място на света да се скрие сейф, помисли си Робин. Особено, когато стените са съвършено голи и единственото нещо върху тях, е тази глупава снимка. Сведе поглед към преобърнатите усмивки на баща си и младото му семейство. Изглеждат толкова щастливи, каза си тя. Били ли са наистина такива?

— Имате ли представа какво е имало в този сейф? – попита шерифът.

Робин поклати глава.

— Пари в брой, вероятно – отговори Мелани. – Той обичаше да има много пари на разположение.

— Някаква идея колко може да са били?

— Пет, може и десет хиляди долара. У дома винаги държеше толкова.

— Нещо друго?

— Бижута – предположи Мелани. – Колкото вие знаете, толкова и аз.

— Ами завещанието му? – попита шерифът.

— Какво за него?

Имате ли представа кои може да са наследниците му?

— По-добре да говорите с неговия адвокат. – И Мелани съобщи на шерифа името на адвоката. – Но баща ми още не е мъртъв, нали знаете?

— А оръжия?

— В смисъл?

— Баща ви притежаваше ли такива?

— Няколко. Няма ли ги?

Прескът кимна.

— Знаете ли какви бяха?

Един „Смит и Уесън“, струва ми се. Също и… как се казваше онзи, големият?

— А .357?

Май е същият. Това ли е оръжието на убийството?

— Възможно е. Да се качим ли горе?

— Защо не? Кое стълбище предпочитате? – попита Мелани, когато се върнаха в коридора.

— Да почнем от това вдясно?

— Добър избор.

— Уау – възкликна Робин, когато влязоха в главния апартамент. Тя пристъпи в първата от трите огромни стаи и ходилата й потънаха в плюшения килим с цвят на слонова кост, който погъделичка пръстите на краката й в сандалите. Три малки, сини, кадифени канапета ограждаха голям син кожен диван. В стената беше вграден грамаден телевизор с плосък екран. Тежки сини завеси ограждаха панорамния прозорец с изглед към задния двор.

— Предполагам, че са смятали това за своя спалня-всекидневна – подметна Мелани и влезе в самата спалня.

— Два пъти уау – прошепна Робин, когато видя гигантската спалня с балдахин от бели шифонени завеси в центъра на необятната стая. Пред леглото имаше син кадифен диван, който си подхождаше със столовете, всичките, разположени в друга зона за почивка пред поредния просторен прозорец. – Стига бе произнесе тя, когато изуменият й поглед попадна на голям портрет на голата Тара.

Тя бе седнала на люлка, с дясната си ръка се държеше за едното въже, около което се виеха цветя, лявата стратегически бе положена в скута й, а пълните й гърди бяха гордо изложени на показ.

Картината бе разсечена по диагонал от горе до долу.

Струва ми се, че поне един човек е имал добър вкус – отбеляза Мелани.

— Защо някой би направил това? – попита Робин и се приближи към картината.

И ние това се чудехме – каза шериф Прескът и застана зад нея. – Изглежда като нещо лично, нали?

— Не непременно – обади се Мелани. – Искам да кажа, че постоянно чуваме за вандали, които вършат подобни неща. Чупят разни работи, изхождат се върху килими, режат картини…

Шерифът кимна.

— Да. Възможно е. – Той отвори вратата на гигантския вграден гардероб, който приличаше по-скоро на стая, пълна с гардероби, всичките отворени, дрехите бяха смъкнати от закачалките, а десетки обувки лежаха разхвърляни по пода. По средата на помещението бе поставен отделен скрин, чиито чекмеджета бяха издърпани и явно претърсени. Върху ръчно изрисуваната му повърхност лежеше празна кутия за бижута. – Сещате ли се какви бижута липсват?

— Май че всичките – вдигна рамене Мелани.

— Може ли по-конкретно?

— Тара имаше огърлица с диамантено сърце и чифт диамантени обеци, които баща ми й подари за рождения ден. Няколко златни верижки и обеци, които принадлежаха на майка ми, брошка пеперуда с изумруди и рубини, също на майка ми.

Робин разсеяно попипа пръстена с аметист на синджирчето около врата си, представяйки си брошката пеперуда, която баща й подари на майка й по повод двайсетата им годишнина. Майка й рядко я носеше, понеже не искаше да се изтъква. Тара обаче нямаше подобни задръжки.

— Може да е имало и някои евтини джунджурии – добави Мелани. – Тара нямаше кой знае какъв вкус.

— В болницата вие казахте, че изглежда някой е взел годежния и сватбения й пръстен – обърна се Робин към шерифа, понеже не искаше да се противопоставя на сестра си. Тя винаги се бе възхищавала на вкуса на Тара, макар да признаваше, че стилът й бе самобитен.

И точно това липсва в тази къща, даде си сметка тя.

Тара.

Въпреки голото си присъствие, Тара отсъстваше.

— Така изглежда, заради нараняванията по пръстите й, да – каза шерифът в отговор на въпроса, който тя вече бе забравила, че му бе задала. – Оттук – насочи ги той към стъклено-мраморната баня. – Макар да няма нищо особено за виждане.

Пред голям прозорец, който гледаше странично към къщата, имаше джакузи с много екстри, стъклена душ-кабина за двама, бежов мраморен под и също такива плотове, две мивки от двете страни на помещението, отделна тоалетна, биде, позлатени кранчета. „Биде? Позлатени кранчета? Сериозно ли?“ – би възкликнала Тара с презрение, сигурна бе Робин.

Тя последва сестра си по коридора на горния етаж към другото крило.

— Добре ли сте? – попита шериф Прескът, когато наближиха стаята на Касиди.

— Била съм и по-добре – отговори Робин, макар в интерес на истината да не се чувстваше толкова зле, колкото очакваше. Ативанът си вършеше работата.

Тоест, вършеше си работата, докато тя не видя кръвта, покриваща леглото на Касиди, и не си представи малкото момиченце, проснато отгоре с телефон в ръката. Паниката избухна в гърдите й като изстрел.

— О, Господи.

Чак по-късно, когато бяха приключили с обиколката на горния етаж, където имаше стая за гости, домашен фитнес и стая за телевизия, и си казаха довиждане на входа, чак тогава Робин осъзна колко по-различна бе новата стая на Касиди от старата. Нямаше ги вече меките розови тонове и снежните стъклени глобуси, те бяха заменени от скучни цветове и рафтове, пълни с видеоигри. Местата на Бионсе и Тейлър Суифт бяха узурпирани от плакати на ръмжащи хип-хоп изпълнители и полуголи модели. Касиди бе пораснала, даде си сметка Робин, бе станала тийнейджърка и от момиче неизбежно се развиваше в жена.

А някой се бе опитал да попречи това да се случи.

Що за чудовище ще стреля по дванайсетгодишно момиче?

— Довиждане, шерифе – каза Мелани и в същия миг телефонът му звънна.

Той им направи знак да почакат малко, извърна се настрани и се заслуша.

— От болницата – съобщи им, когато отново се обърна към тях.

О, Боже, помисли си Робин. Баща им беше мъртъв.

— Касиди се е събудила – съобщи им шерифът. – Тя говори.

Тя говори? – повтори Мелани. – Какво е казала?

— Изглежда, че е питала за Робин.

10

Петнайсет минути по-късно те бяха в болницата.

— Не разбирам – измърмори Мелани, когато двете сестри слязоха от колата на шерифа. – Защо ще иска да говори с теб? Аз съм тази, с която живя през последните шест години, която слушаше оплакванията й всеки път, щом се скарваха с майка й, която я заведе да й купи тампони, когато й дойде цикълът миналата година. Теб не те е виждала от малка. Та тя едва те познава, за Бога.

Робин поклати глава, объркана колкото сестра си.

— Ти всъщност никога не си харесвала Касиди – произнесе тя, припомняйки си изначалната антипатия на Мелани към детето на Тара. – Може да го е усетила.

— Просто нямам доверие на деца с по-богат речник от моя.

Истина бе, че Касиди винаги бе изглеждала по-зряла за възрастта си. Тара бе убедена, че трябва да се отнася с нея като с равна, презираше бебешкото говорене и я караше да се изразява със завършени изречения. Робин се усмихна, като си спомни изумлението, изписано на лицето на баща й, след като бе прекарал едва няколко минути с двегодишната Касиди. „Сякаш си говоря с възрастен бе се удивил той. „Което е малко зловещо, ако питаш мен. “ – коментира тогава Мелани. „Обаче никой не те пита “ – отговори баща й.

— Изобщо ли не сте се свързвали с нея през тези години? – прекъсна мислите й шерифът, докато влизаха във фоайето на болницата. – Нито имейли, нито телефонни разговори?

— Никакъв контакт не сме имали – Робин увери както шерифа, така и сестра си.

— В това няма никакъв смисъл – просто недоумяваше Мелани. Отправиха се към източното крило.

Нищо от това няма смисъл, каза си Робин, когато наближиха стаята на Касиди.

— Хей – провикна се някой от другия край на коридора.

Обърнаха се едновременно и видяха един младеж да се тътри към тях, с ръце в джобовете на прилепналите си джинси.

— Кени – каза изненадана Мелани, когато той спря пред тях. – Какво правиш тук?

— Надявах се да видя Касиди. – Погледът му се местеше между Робин и сестра й, но старателно отбягваше шерифа. – Обаче не ме пускат. – И той кимна към униформения пазач пред вратата.

— Кой си ти? – попита шериф Прескът.

— Кени Стейпълтън? – произнесе момчето така, сякаш не беше сигурно. То отметна кичур тъмна коса от челото си, все още отбягвайки погледа на шерифа.

— Каква е връзката ти с Касиди?

Момчето пристъпи от крак на крак.

— Тя ми е приятелка.

Шерифът присви очи, веждите му отново се събраха.

— Не е ли прекалено малка да ти е приятелка?

— Е, не е точно приятелка.

А каква е точно?

— Познавам я покрай Ландън.

— Ландън – повтори шерифът и погледът му се премести към Мелани.

Ръцете на Кени потънаха по-дълбоко в джобовете и придърпаха джинсите му още по-надолу по хилавите бедра.

— Просто Ландън много се притеснява за нея и ме помоли да видя как е.

— И кога те помоли?

— Снощи. – Кени погледна към Робин и Мелани за потвърждение. – Когато бях у вас.

— На никоя от вас ли не й хрумна да ми спомене за това посещение? – обърна се към жените и шерифът.

— Беше доста натоварена сутрин – отговори за двете им Мелани. – Предполагам, че ни убягна от ума.

— Хмм. – Шерифът отново насочи вниманието си към момчето. – Защо не седнеш някъде по-нататък? Там има чакалня…

— Да, зная. Точно там чаках, но…

— Но?

Май трябва да си вървя. И да дойда друг път.

— Май трябва да поостанеш – заяви шерифът, давайки да се разбере, че това не е молба. – Бих искал да ти задам няколко въпроса.

— Дадено. Кени се насили да покаже слаба усмивка. – Ще кажете ли на Касиди, че съм се отбил?

— Дадено – повтори шерифът.

Робии проследи с поглед младежа, докато се отдалечаваше по коридора.

— Има ли още нещо, което би трябвало да зная, и което да ви е убягнало от ума? – натъртено ги попита шерифът.

— Нищо – отново отговори и за двете им Мелани.

— И отсега нататък оставете аз да преценявам кое има значение и кое не. – Той си записа името на Кени в тефтерчето, което извади от джоба на ризата си, и всички отново поеха към стаята на Касиди.

— Разбира се – обеща Робин.

— Копеле – измърмори Мелани полугласно, пронизвайки с очи гърба на шерифа.

Спряха пред затворената врата на стаята. Робин си пое дълбоко дъх.

— Дами – покани ги шерифът и отвори.

* * *

Касиди лежеше в леглото със затворени очи, обърната към обедното слънце, което се процеждаше през щорите на страничния прозорец. Косата й бе прибрана назад от слабото бледо лице и прихваната с фиба. В този вид изглеждаше още по-безпомощна от предишния ден. Робин усети как въздухът в гърдите й се стяга като свит юмрук.

— Касиди? – тихо я повика шерифът.

— Тя спи – прошепна Робин и се дръпна, едва удържайки се да не избяга. – Може би не бива да я безпокоим.

— Касиди – повтори шерифът и я докосна по голата ръка над абоката, поставен във вената от вътрешната страна на лакътя й.

Изпъстрените със златни точици кафяви очи на момичето се отвориха широко. Тя изхлипа стреснато.

— Аз съм шериф Прескът – побърза да се представи той. – Няма от какво да се боиш, Касиди. Вече си в безопасност.

— Робин? – попита момичето, въртейки очи наоколо.

— Тя е точно пред теб – съобщи шерифът. После хвърли поглед през рамо към Робин, подканяйки я мълком да се приближи.

— Тук съм. – Краката не я слушаха, но тя успя да застане до шерифа.

— И аз съм тук – обади се Мелани и се приближи до другата страна на леглото.

— Робин? – повтори Касиди, без да обръща внимание нито на шерифа, нито на Мелани.

— Ето ме, миличка – каза Робин, успяла да намери тона си на терапевт и хвана ръката на момичето, а шерифът отстъпи назад.

— Робин – отново я повика Касиди и стисна пръстите й. – Знаех си, че ще дойдеш.

— Така ли?

— Майка ми казваше, че винаги е можела да разчита на теб.

— Така ли е казвала? – Очите на Робин се наляха със сълзи.

— Постоянно говореше за теб, казваше, че много й липсваш.

— И тя ми липсваше. – Робин осъзна, че това бе истина. Срамежлива по природа, тя не се сприятеляваше лесно, а дори когато си намираше приятели, заради проблемите си с доверието, не можеше да ги задържи. Всъщност, не бе имала истински приятели, откакто бе напуснала Ред Блъф. – Какво още ти е казвала?

— Че трябва да ти се обадя, ако нещо й се случи.

— Защо й е хрумнало да казва това? – намеси се шерифът, напомняйки за присъствието си. – Безпокоеше ли се от нещо по-специално?

В продължение на няколко дълги секунди момичето гледа втренчено в тавана, после затвори очи. За миг Робин си помисли, че може отново да е изпаднала в безсъзнание.

— Можеш ли да ни кажеш какво се случи в нощта, когато сте били простреляни? – попита шерифът.

Очите на Касиди останаха затворени, но стисна пръстите на Робин толкова силно, че тя едва не простена.

— Няма нищо, миличка. Аз съм тук. Можеш ли да ни кажеш какво се случи онази нощ? – Робин повтори въпроса на шерифа. – Знаеш ли кой ви простреля?

Касиди отвори очи и се взря право в нея.

— Някой ме простреля – повтори тя, сякаш караше насила думите да придобият смисъл. – О, Боже. Боли. Толкова много боли.

— Веднага ще повикаме лекар – увери я шерифът. – Но наистина е важно да узнаем какво се е случило в нощта, когато сте били простреляни, за да хванем виновника, Касиди. Можеш ли да ни помогнеш?

— Не зная. Не зная. Не зная. – Гласът й се повишаваше с всяко повторение.

— Няма нищо. Всичко е наред. Успокой се, миличка – каза й Робин. – Не е нужно да бързаме. Ще караме съвсем бавно. Става ли, шерифе? Става ли, Касиди?

Касиди кимна, по страните й се стичаха сълзи. Шерифът отново отстъпи назад.

— Знаеш ли кой те простреля, миличка? – повтори въпроса след няколко секунди Робин.

— Не. Те носеха маски. Не можах да видя лицата им.

— Те? – намеси се шериф Прескът. – Колко души бяха?

— Двама. Може би трима. Не съм сигурна.

— Няма нищо – увери я Робин. – Сега вече знаем, че са били намесени повече от един човек. Добре, Касиди. Справяш се страхотно.

— Можеш ли да кажеш, дали са били мъже или жени? – попита шерифът.

— Мъже, струва ми се. Бяха високи. Големи. Целите бяха облечени в черно.

— Какви маски носеха?

— Като тези за ски.

— Добре – каза шерифът. – Това е добре, Касиди.

— Справяш се страхотно – увери я отново Робин и потупа тъничката й ръка.

— Знаеш ли как тези хора са влезли в къщата?

Касиди поклати глава.

— Не. Беше късно. Бях заспала. Спомням си…

— Какво си спомняш? – попита я Робин, понеже изглеждаше сякаш отново очите на Касиди щяха да се затворят.

— Спомням си, че чух гласове – отговори момичето. – Много силни. Събудиха ме.

— Разпозна ли гласовете?

— Само на тати.

Робин забеляза как раменете на Мелани се стегнаха при думата „тати“.

— Успя ли да чуеш какво викаха? – попита шерифът.

— Не. Просто изведнъж се чуха всичките тези крясъци. Първо си помислих, че тати крещи на мама за нещо…

— Те караха ли се често? – попита шерифът.

— Не. Никога. Затова беше толкова странно. Те бяха толкова щастливи… О, Боже, о, Боже. – Очите й се разшириха, сякаш току-що бе видяла нещо ужасяващо.

— Продължавай, Касиди – подкани я шерифът. – Била си заспала. Събудили са те силни гласове…

— Погледнах часовника до леглото ми. Минаваше полунощ. Почудих се, кой ли е дошъл посред нощ, а и защо са толкова ядосани. Станах от леглото, излязох в коридора и се промъкнах надолу по стълбите. Гласовете станаха по-силни. – Тя говореше така, сякаш бе изпаднала в транс. – Приближих се, видях двама мъже. Единият размахваше пистолет и викаше: „Спри да се ебаваш с мен, лайно такова, или кълна се, че ще застрелям кучката“ – произнесе Касиди с чужд глас, а думите, излезли от детската уста, прозвучаха шокиращо. – „Ще гръмна тази кучка на мига.“

— И си сигурна, че не познаваш гласа на мъжа?

— Сигурна съм.

Ами вторият мъж?

— Той не каза нищо. Само стоеше там.

Помисли, Касиди. Имаше ли трети човек, може би на пост в коридора?

— Не зная. Може. Не зная.

— Какво стана после? – попита шерифът.

— Неочаквано тати се нахвърли…

Робин видя как Мелани отново трепна при думата „тати“.

— Ти видя ли го да се нахвърля?

Касиди кимна и продължи да излага събитията, сякаш разказваше филм.

— Мъжът го фрасна с пистолета отстрани по главата и тати падна на колене, а мама почна да пищи – продължи тя, сливайки изреченията – и другият я застреля… О, Боже! Той не спираше да стреля по нея. Аз изпищях и мъжете се обърнаха, тогава хукнах. Чух още изстрели. Обърнах се и видях единият да ме преследва. Но той се спъна на стълбите и аз успях да стигна до стаята си, и грабнах телефона да се обадя на деветстотин и единайсет. И тогава мъжът се втурна в стаята. Той насочи пистолета си към гърдите ми… – Тя млъкна и се огледа безпомощно, сякаш се мъчеше да съедини невидими точки. – Не помня да съм била простреляна.

— Имаш голям късмет, че си жива – заяви шерифът.

Настана мълчание, през което думата „късмет“ рикошира в замрелия въздух като заблуден куршум.

— Мъжът, който те е прострелял – продължи шерифът, – някой от двамата във всекидневната ли беше? Или друг?

— Не зная. О, Боже. Те са мъртви, нали? – простена Касиди.

Мама… Тати… И двамата са мъртви.

Отново мълчание. После:

— Боя се, че майка ти почина от раните си вчера сутринта.

Приглушеният писък на Касиди разтресе стаята.

— А тати?

— Изгледите не са добри.

— Какво искате да кажете?

— Той диша още – обясни Робин, – но…

— Но е жив, нали?

— Силно казано – обади се Мелани. – Недей да храниш големи надежди.

— Той е жив – повтори Касиди.

— Да – каза Робин. – Той е жив.

— Ще се справи. Ще видите – настоя Касиди и избухна в плач.

— О, Боже. Горкичката ми майчица. Защо просто не взеха, каквото искаха и не ни оставиха на мира? Защо трябваше да ни застрелят?

— Родителите ти очакваха ли някого в онази нощ? – попита шериф Прескът.

— Не, не мисля.

— Сещаш ли се някой от тях да е имал проблеми с някого?

Касиди поклати глава.

— Всички ги обичаха.

Робин улови кривата усмивка на Мелани. Моментът едва ли беше подходящ да се оспорва мнението на Касиди, колкото и погрешно да бе то.

— Някакви разправии с бизнес партньори или служители?

— Те никога не си говореха за такива неща пред мен.

— Ами работниците? Доколкото разбрах, у вас постоянно са влизали и излизали работници.

— Всички те изглеждаха много мили. Тати каза, че са свършили страхотна работа. – Тя отмести очи от шерифа към Робин.

— Няма голяма полза от мен, нали? Съжалявам…

— Недей – възпря я Робин. – Ти не си виновна.

— Искам да помогна. Чувствам се такава глупачка.

— Ти помагаш и не си глупачка – увери я Робин. – Ти си може би най-храбрият човек, когото познавам.

Касиди стисна ръката й с пръстите си.

— Мама е мъртва.

— Зная, миличка. Толкова съжалявам.

— Какво ще правя сега?

— Нека да не мислим за това в момента. Най-важното е да се оправиш.

— Къде ще отида?

— Ще се прибереш вкъщи с нас – каза й Мелани.

Този път Касиди потръпна.

— Боли ли те нещо? – възкликна Робин. – Ще повикам доктор.

— Всичко е наред – каза Касиди, без да изпуска ръката й. – Не ме оставяй.

— Аз ще отида – заяви Мелани, но постоя, сякаш чакаше Касиди да помоли и нея да остане, и излезе, когато тя не го направи.

— Обещай, че няма да ме изоставиш – обърна се с умоляващи очи Касиди към Робин.

— Ще остана толкова дълго, колкото имаш нужда от мен – неочаквано за себе си каза тя, докато тревогата раздираше гърдите й като с нож. Наистина ли току-що бе обещала да остане безкрайно дълго в Ред Блъф? Наведе се и целуна Касиди по челото.

Момичето бързо извъртя брадичка и прошепна в ухото й:

— Майка ми казваше, че ти си единствената, на която мога да се доверя.

11

— Мога ли да те попитам нещо? – обърна се Робин към сестра си, докато вечеряха.

Мелани вдигна очи от чинията си с остатъка от задушеното.

— Изплюй камъчето.

— Защо остана тук? Защо не се махна, след като татко се ожени за Тара?

— И къде щях да отида? – попита Мелани. – Без перспективи, без снобарска диплома и с дете аутист? – Тя погледна към Ландън, който седеше насреща й и загребваше от манджата лъжица след лъжица, приковал поглед в чинията си. – Да ида в Сан Франциско да търся Алек ли? Или в Лос Анджелис при теб? Обзалагам се, че щеше да изпаднеш във възторг. – Тя се облегна назад и остави вилицата си на масата. – С това, което припечелвах в „Тили“, не можех да си позволя собствено жилище, а татко даде ясно да се разбере, че не е склонен да плаща наем за апартамент, когато тук имаше предостатъчно място за мен и Ландън. Тара не бе във възторг, естествено. Тя не си бе представяла нещата точно така, което да си призная, ми достави удоволствие. Обожавах да я гледам как се гърчи. Опита се да накара татко да си промени решението, но доста бързо разбра кой командва тук. Както и да е, минали работи. В крайна сметка успя да го убеди да построи това чудовище в съседство.

Телефонът на Робин иззвъня. Тя бръкна в джоба си и погледна кой я търси.

— Блейк – съобщи на глас. – Годеникът ми – поясни на Ландън, който не бе произнесъл и дума, откакто се бе присъединил към тях.

— Никакви телефони на вечеря заяви той, преди Робин да успее да отговори на обаждането.

Робин се втренчи в племенника си, толкова поразена да чуе, че говори нещо, че отначало не обърна внимание на гнева в гласа му.

— Ще ми отнеме само половин секунда. Ще му кажа, че ще му звънна по-късно.

— Никакви телефони на вечеря – повтори Ландън, този път по-силно.

Робин побърза да мушне обратно телефона в джоба си. Чу го как иззвъня още четири пъти, после се включи гласовата поща.

— Извинявай. Не исках да те дразня.

— Ще му мине – каза Мелани.

Робин преглътна една хапка.

— Е, Ландън – подхвана тя, решена да се възползва от внезапното му желание да общува, – майка ти каза ли ти, че видяхме твоя приятел Кени в болницата днес?

Ландън не каза нищо. Единственият знак, че е чул въпроса, бе че почна да тропа още по-нервно с крак под масата.

— Той ни каза, че ти си го помолил да види как е Касиди.

Ландън почна да цъка с език.

— Шерифът не искаше да го пусне – продължи Робин, – но съобщи за това на Касиди и аз съм сигурна, че тя оцени твоята загриженост. – Робин лъжеше. В действителност Касиди не бе казала нищо, когато й съобщиха за посещението на Кени. – Беше много мило от твоя страна.

Телефонът в джоба й отново почна да звъни.

Мамка му, каза си тя.

Честна дума, само две секунди ще ми отнеме…

— Никакви телефони на вечеря! – Ландън удари по масата с две ръце, тялото му почна да се клати напред-назад.

— Може да е нещо важно – заяви Робин, извади телефона от джоба си и го вдигна до ухото си. – Ще ида да говоря в другата стая.

— Никакви телефони на вечеря! – Ландън скочи от мястото си и се хвърли към телефона в ръката й.

— Чакай! – извика Робин, но той го изтръгна от нея. – Какво правиш? Спри!

— Никакви телефони на вечеря! – И той запокити телефона й към отсрещната стена.

Робин с ужас видя как апаратът се разби и парчета пластмаса се разхвърчаха по кухненския под.

— Никакви телефони на вечеря! – Думите отекнаха по степите, когато Ландън се втурна навън от кухнята.

Секунди по-късно Робии чу външната врата да се отваря, после да се затръшва.

— Май въпросът се реши – обади се Мелани.

* * *

Първото нещо, което Робин направи на следващата сутрин, бе да вземе назаем колата на Мелани и да слезе в центъра, за да си купи нов телефон.

Мелани отказа да я придружи. Ландън все още си стоеше в стаята, след като предната нощ бе останал навън дълго след полунощ. Остатъкът от нощта той бе прекарал, клатейки се на стола си, докато Робин лежеше будна в леглото, заложница на ритмичната му обсесия, и се чудеше къде ли бе ходил той.

— Ще се върне – каза само Мелани и повдигна рамене, в отговор на притесненията на Робин. После се бе прибрала в стаята си да гледа телевизия.

Робии бе опитала да се обади на Блейк по стационарния телефон в кухнята, но той не вдигна. Нито отговори на двете съобщения, които тя остави на гласовата му поща, преди да си легне. Бе задрямала за кратко, но се събуди, щом Ландън се върна, и когато най-накрая заспа към пет часа сутринта – благодарение на двете таблетки ативан, които взе от отчаяние един час по-рано, – една малка змия пропълзя от някакъв кошмар и я захапа за врата. Въображаемата отрова я държа будна до седем часа сутринта, когато най-сетне стана от леглото, изтощена и леко замаяна от лекарствата.

Главната улица бе изненадващо натоварена в десет часа сутринта през делничен ден. Робин се бе отказала да закусва вкъщи, за да не рискува още един неприятен сблъсък с Ландън. Вместо това предпочете да се отбие в местния „Старбъкс“. На опашката пред нея имаше две жени в еднакви розови униформи на служителки в салон за красота и един мъж в бизнес костюм, наврял лице във врата на придружителката си. Зад Робин чакаха две млади жени и си шушукаха.

— Бях на тяхното парти за освещаването миналата седмица, казваше едната. – Само да беше видяла мястото…

Робин леко се извърна, преструвайки се, че иска да види часовника на стената, за да се опита да ги познае. И двете бяха малко под трийсетте, косите им вързани на конски опашки и облечени в маркови екипи за тренировка. Нито една от тях не й се стори позната. Когато отново се обърна напред, Робин улови погледа на някакъв мъж пред витрината отвън, с лице, притиснато към стъклото, засенчил с една ръка очите си. Нещо в него й се стори познато, макар да не можеше да различи чертите му. Мен ли гледаш? Познавам ли те?

Не ставай глупава, смъмри се тя. Това, че някой зяпа през витрината, не значи, че гледа теб. Най-вероятно иска да види колко е дълга опашката. Стават параноичка.

— Чух, че е имало проблеми в рая – каза жената пред нея на мъжа, наврян във врата й.

— Един приятел ми каза, че я е видял да си гука с Дони Уорън няколко дни преди убийството – отвърна мъжът. – Носят се слухове, че са били нещо повече от приятели.

— Мислиш, че той има нещо общо със случилото се ли?

Мъжът сви рамене.

— Не бих се изненадал. Той е странна птица.

Кои са тези хора? – запита се Робин. И кой, по дяволите, е Дони Уорън?

— Извинете – каза някой.

Робин усети, че някой я докосва по рамото и се обърна.

— Вие сте наред – каза една от опашатите жени зад нея и посочи тезгяха.

Младият служител в униформа я гледаше очаквателно.

— Какво да бъде?

— Мокачино и мъфин с червени боровинки – каза Робин толкова тихо, че той не я чу и се наложи да повтори поръчката си.

— Боя се, че мъфините с червени боровинки свършиха току-що.

— Някакъв друг тогава. Вие изберете.

— На мен любими са ми мъфините с масло и сини боровинки – предложи с озъбена усмивка той.

— Добре. Защо не?

Тя плати и се дръпна настрани, дъвчейки гадния мъфин, докато чакаше мокачиното си.

Външната врата се отвори, вътре влезе някаква жена и се упъти към опашката. Внезапно тя спря рязко.

— Робин? – Едновременно въпрос и възклицание. – Боже мой! Горкичката. Знаех си, че ще се върнеш. Как си?

Робин разпозна дрезгавия глас на Санди Грант, преди да зърне лицето й, което бе значително наедряло от последния път, когато я бе видяла. Макар да бяха завършили гимназията на Ред Блъф едновременно, и да бяха посещавали едни и същи класове, двете никога не се сприятелиха, така че Робин бе доста скептична относно нейната загриженост. Тя преглътна бучката тесто, която дъвчеше, но една боровинка се залепи на небцето й.

— Добре съм. А ти?

Санди очевидно се изненада от въпроса.

— Аз ли? Аз съм добре. Е, пак съм бременна. Очевидно. За четвърти път. Убийствената сперма на Джейсън поразява отново! – Тя се засмя, после се намръщи, сякаш догадила се, че усмивката й е неуместна. – Какво става с баща ти? Той ще се оправи ли?

— Не зная. – Робин се огледа наоколо притеснено, мъчейки се да отлепи боровинката от небцето си с език. Гласът на Санди бе привлякъл вниманието на всички и погледите им бяха приковани в нея.

— Цялата работа е толкова смахната – не спираше да говори Санди. – Не мога да повярвам, че Тара е мъртва. Полицията има ли някаква представа кой го е извършил?

Отвсякъде се понесе шепот, като внезапен летен бриз.

„Коя е тя?“

„Трябва да е другата дъщеря.“

„Колко е слаба.“

— Чух, че малката Касиди все още е в критично състояние. Горкото сладурче – каза Санди, точно когато Робин най-накрая успя да отлепи упоритата боровинка. – Знаеш ли кога ще е погребението на Тара?

— Не. Аз… – С крайчеца на окото си Робин забеляза насочени към нея телефони. Тя вдигна ръка да закрие лицето си от издайническите щракания на любопитните камери.

— У Мелани ли си отседнала? Тя сигурно не е на себе си. Искам да кажа, колко може да понесе човек, да не говорим за това нейно момче… Вярно ли е, че е заподозрян?

— Едно мокачино – чу се вик иззад тезгяха.

— Моето! – Робин нетърпеливо се пресегна да го вземе.

— Вие ли сте Робин Дейвис? – попита някой. – Сигурно не ме помните, но…

— Не, съжалявам. – Тя грабна мокачиното си и излезе, без да се обръща назад.

— Е, това беше доста невъзпитано – чу да казва Санди, докато вратата се захлопваше зад гърба й.

Когато Робин влезе в магазина на „Т-Мобайл“ в края на улицата, двама души чакаха ред да бъдат обслужени. Слава Богу, не познаваше никой от тях, нито пък младите продавачи, макар да се запита, дали пък те не познаваха Ландън. Докато стоеше на опашката, тя положи всички усилия да не мисли за снощния инцидент с племенника си, което разбира се доказваше, че не мисли за нищо друго.

— Мале – възкликна служителят, когато му показа разбития си телефон. Според картата на гърдите му, той се казваше Тони.

Какво му се е случило?

— Изтървах го.

— В някой кладенец ли?

Робин набързо си избра нов телефон и избухна в порой сълзи на благодарност, когато Тони й каза, че ще може да запази стария си номер.

— Мале – каза той, – май много сте харесвали този номер.

Тя бършеше сълзите си, когато забеляза някаква сянка на мъж пред витрината на магазина. Дали не беше същият, който се взираше в нея през витрината на „Старбъкс“?

— Кой е този? – попита тя Тони.

Тони обърна поглед към улицата.

— Кой?

— Онзи мъж – започна тя, но млъкна, като осъзна, че там няма никой. Значи, не само си параноичка, но и ти се привиждат разни неща.

Никакъв ативан повече, скъпа, реши на излизане от магазина. Ти си силна. Владееш се. Нямаш нужда от него. С преувеличена решителност тя бръкна в чантата си и импулсивно метна малкото пластмасово шишенце с останалите хапчета в боклукчийското кошче на ъгъла, заедно с празната си чаша от кафе. Тутакси съжали за решението си. Докато се мъчеше да си представи как да извади шишенцето оттам, погледът й попадна на яркожълтата вестникарска будка наблизо.

МИЛИОНЕРЪТ ПРЕДПРИЕМАЧ ГРЕГ ДЕЙВИС СЕ БОРИ ЗА ЖИВОТА СИ,

крещеше заглавието на първа страница на „Ред Блъф Дейли Нюз“. Отдолу се мъдреше снимката на Грег, Тара и Касиди, която скриваше сейфа в кабинета на баща й. Тара Дейвис умира от раните си; дъщеря й Касиди остава в критично състояние, гласеше коментарът отдолу.

Робин съжали, че бе изхвърлила хапчетата и забърза по улицата, където бе паркирана колата на Мелани. Чувството на тревожност я следваше по петите като вярно куче.

— Извинете, госпожице Дейвис – чу някой да й подвиква, докато отключваше колата.

Робин инстинктивно извърна глава. Някакъв мъж с фотоапарат, застанал на по-малко от три метра от нея, яростно щракаше снимка след снимка.

Същият ли е, който ме наблюдаваше по-рано? – запита се тя, докато той не спираше да я снима.

— Махнете се от мен! – изкрещя Робин. Бързо се шмугна в колата с наведена глава и потегли. Даде газ надолу по улицата, почти без да вижда какво има пред нея. Не спря, докато не стигна до паркинга на болницата.

Веднага забеляза двете полицейски коли на същото място като преди и се зачуди дали изобщо си бяха тръгвали оттук. Остави двигателя включен, извади новия си телефон от чантата и набра номера на офиса на Блейк.

— Добре – каза си, – стегни се. – Важно беше да звучи овладяна.

Или поне с всичкия си.

Отсреща вдигнаха на второто позвъняване.

— Офисът на Блейк Ъптън. Говорите с Кели.

Робин разпозна надутия тон на асистентката на Блейк още преди тя да се представи. Представи си калифорнийската красавица със златистата коса и бездънни сини очи, как държи в ръце някаква искова молба и същевременно се мъчи да намести задника си в скута на Блейк.

— Блейк там ли е?

— Не, съжалявам. Цял ден е зает със срещи. Вие Робин ли сте?

Робин така се изненада да чуе името си от устата на младата жена, че за миг остана безмълвна.

— Робин? – повика я отново Кели.

— Да, аз съм Робин.

— Блейк ми каза какво се е случило. Само исках да кажа, че много съжалявам.

— Благодаря.

— Има ли нещо ново? Хванаха ли извършителя?

— Нищо ново – отговори едновременно и на двата въпроса Робин. Ще кажете ли на Блейк, че съм се обаждала, моля?

— Разбира се. И, Робин…

— Да?

— Молитвите ни са с вас.

Молитвите ни?

— Благодаря. – Робин затвори и метна телефона обратно в чантата си. – Нашите молитви?

Някой почука по страничния прозорец.

Робин рязко извърна глава натам.

От другата стана на стъклото се показа лице на мъж с лукава усмивка.

Позна го моментално, макар да бяха минали десет години от последната им среща. Беше още по-красив, отколкото си го спомняше.

— Ти ме следиш – заяви тя, след като смъкна прозореца и се взря в морскосините му очи с невероятно дълги момичешки мигли. Изключи двигателя и излезе от колата в сауната навън.

— Така е – призна бившият съпруг на Тара, Дилън, и се ухили широко с усмивката си на лошо момче. – Ще получа ли прегръдка? – Той протегна ръце към нея, с ясно очертаващи се мускули под морскосинята тениска.

Предполагам, че си имал много време да тренираш в затвора, помисли си Робин, без да откликва на предложената прегръдка.

— Ще ми кажеш ли защо ме следиш?

— Стори ми се добра идея – той си прибра ръцете, явно наслаждавайки се на неудобството й.

— Сбогом, Дилън.

— Добре, добре – каза той. – Истината е, че нямах намерение да те следя. Но когато те видях в „Старбъкс“, си казах, защо пък да не видя какво се каниш да направиш.

— Добре, ето, вече видя.

— Вече видях.

— И можеш да си вървиш.

— Без да видя дъщеря си?

Робин замръзна.

— Шегуваш ли се?

— Не ми се струва най-доброто време за шегички.

— Ти не си виждал Касиди от… колко години?

— Ами, знаеш, бях малко зает.

— Беше в затвора – поправи го Робин.

— Ти пък, все да намериш кусур. – Той се засмя широко и на бузите му се образуваха трапчинки. – Както и да е, какво значение има къде съм бил? Важното е, че сега Дилън Кембъл е тук.

Робин сведе поглед в краката си, за да прогони образа на красивото лице на Тара, обезобразено от юмруците на Дилън.

— За какво те затвориха този път?

— Този път ли – повтори той. – Ох, ами да. Този път май си го заслужих. За нападение. Нищо особено. Излежах две години.

— И си на свобода от колко?

— Три месеца. Перфектно съгласуване на времето, не мислиш ли?

— Перфектно съгласуване за какво?

— Моето момиченце има нужда от мен.

— Ти си последното нещо, от което има нужда.

— Тя току-що загуби майка си.

— Ти нямаш нищо общо с това, нали? – попита Робин, като успя да изненада и двама им с въпроса си. Усети, че гласът й потрепери и се озърна към входа на болницата. Сега би бил наистина идеалният момент да се появи шериф Прескът.

— Аз ли? Разбира се, че не. Как можа да ти хрумне такова ужасно нещо?

Робин поклати глава.

— Убедена съм, че шерифът няма търпение да те разпита къде си бил в онази нощ.

— Аз ще се радвам повече да си поговоря с него – изсмя се Дилън. – Наистина ли допускаш, че съм толкова глупав, та да си покажа красивото лице наоколо, ако имах каквото и да било общо със случилото се?

— Никога не бих подценила глупостта ти.

Той се ухили.

— Добре, де. Май и това съм си го заслужил. Но защо, по дяволите, бих застрелял собственото си дете? Искам да кажа, да застрелям Тара и баща ти, това е едно. Но собствената ми кръв и плът? Би трябвало да съм някакво чудовище.

— Ти си чудовище.

— Вече не. Промених се, Робин. Готов съм да стана истински баща на това момиченце.

— Колко благородно. И фактът, че Касиди може да се окаже с много пари, ако баща ми умре, няма абсолютно нищо общо с този внезапен порив да станеш родител?

— Абсолютно нищо общо – повтори той. – Дори не ми е хрумвало.

— Рядко ти хрумва каквато и да било мисъл.

Усмивката в ъгълчетата на устните му замръзна.

— Ще влизаме ли?

— Аз ще влизам – заяви Робин. – А ти можеш да вървиш по дяволите. – Тя го отблъсна и се насочи към входа.

— Пак ще се видим – подвикна след нея той.

12

Робин предупреди пазача пред стаята на Касиди за Дилън и помоли той да не бъде допускан близо до дъщеря си. После разговаря с лекаря на Касиди, който я осведоми, че детето е показало забележително подобрение през нощта, поради което състоянието й вече е сведено от критично до сериозно, въпреки че по никакъв начин не може да се каже, че е вън от опасност.

— Това са толкова добри новини, миличка – рече тя на бледото момиченце, седнало в леглото си. – Как се чувстваш?

— Малко по-добре. Касиди пусна един брой на списание „Стар“ и безпомощно изгледа как той се плъзна по колосаните бели чаршафи и падна на земята. – О – видът й показваше, че ще избухне в сълзи.

Робин побърза да вдигне списанието.

— Мили Боже – възкликна тя, щом прочете титулните заглавия. – Изглежда, че Дженифър Анистън е бременна с тризнаци. Отново. С тези май ще станат петдесет деца, които е родила само през последните пет години.

Касиди се засмя, но усилието я накара да трепне от болка.

— Тя е същински малък фойерверк, наистина. Така щеше да каже тати.

Да, щеше, помисли си Робин, отмахна един кичур от деликатното личице на момиченцето и нежно го целуна по челото.

— Сестрите ли ти донесоха тези списания? – Забеляза, че освен „Стар“, на нощното шкафче до леглото имаше още и последни броеве на „Пийпъл“, „Ас“ и „Вог“.

— Не. Кени.

— Кени Стейпълтън ли?

Касиди кимна.

— Много ми е трудно да ги чета. Само разглеждам снимките.

— Кога е бил тук Кени?

— Тази сутрин. Казах, че нямам против. Това добре ли е? Сгреших ли нещо?

— Не, миличка. Щом се чувстваш в безопасност с него.

— С Кени ли? Че защо не?

Робин се поколеба.

— Той не е човекът, който ме простреля – заяви Касиди. Силата, с която го изрече, доведе до нова гримаса от болка.

— Как можеш да си сигурна? – попита Робин.

— Защото той изобщо не прилича на мъжете, които бяха в къщата онази нощ.

— Но ти не си видяла лицата им – напомни й Робин.

— Не беше нужно да виждам лицата им, за да зная, че не е Кени, настоя Касиди. – Кени е висок и слаб. Мъжете, които ни простреляха, бяха доста по-едри, доста по-мускулести. Сякаш много тренират.

Също като Дилън Кембъл, помисли Робин, издърпа един стол и седна на него. И още една нежелана мисъл се натрапи. Като Ландън. Тя бързо я пропъди.

— Извинявай. Не исках да те разстройвам.

Касиди отново опита да се усмихне с треперещи устни.

— Харесва ми, че се тревожиш за мен. Мама беше права за теб.

Остро чувство на вина прониза сърцето на Робии. Тя бе отрязала Тара, без дори да се сбогува. От време на време Тара се бе опитвала да се свърже с нея във Фейсбук и редовно пращаше картички за рождения й ден, но Робин не отговаряше.

— Нали знаеш, че с майка ти бяхме скарани?

— Зная – отвърна Касиди. – Тя каза, че си й била бясна, задето се е омъжила за тати.

— Така беше.

— Защо?

— Сложно е.

— Заради Алек ли?

— Отчасти.

— А защо Мелани не е била бясна? – попита Касиди.

Направо ме уби, помисли си Робин. Мелани постоянно бе сърдита за нещо.

— Тя винаги е била мила към нас.

— Радвам се.

— Казваше, че най-важното било тати да е щастлив и ако мама го правела такъв, то и тя била щастлива – изрецитира Касиди, сякаш бе наизустила думите.

Робин помълча, обмисляйки внимателно следващия си въпрос.

— Според теб, защо тогава майка ти й нямаше доверие?

Касиди сви рамене.

Помълчаха няколко секунди.

— Разкажи ми за моята майка – помоли Касиди.

— Какво искаш да знаеш?

— Ами например, каква е била на моята възраст. Имала ли е гаджета. Била ли е, сещаш се, популярна.

— Майка ти имаше повече приятели, от който и да било друг, когото съм познавала през целия си живот. Момичета и момчета. Момчетата искаха да са около нея, момичетата искаха да са самата нея.

— Значи е била, тъй де, наистина популярна?

— Беше, тъй де, наистина популярна – потвърди Робин.

— Аз никога не съм била популярна – произнесе тихо Касиди.

— Така ли? Нито пък аз.

— Наистина? Нали не го казваш просто така?

— Самата истина. Винаги съм била срамежлива и малко затворена.

— Странно – произнесе Касиди.

— Кое?

— Че мама е имала толкова много приятели в училище.

— Защо?

— Защото сега няма никакви.

— Така ли?

— Може би Мелани, но те не бяха точно… О, всъщност Том.

— Том ли?

— Някакъв неин съученик.

Робин прерови паметта си за някой в класовете им на име Том. Не се сети за никого.

— Том кой?

— Не си спомням. Сега живее в Сан Франциско. Посетихме го няколко пъти, когато ходехме на срещи с декораторката.

Силна тръпка на безпокойство мина през гърдите на Робин. Алек живее в Сан Франциско, помисли си тя, но тутакси прогони неканената мисъл от главата си.

— Може ли да те попитам нещо? – подхвана Робин.

— Разбира се.

— Майка ти беше ли щастлива?

Имаш предвид с тати ли?

— Да.

— Те бяха много щастливи – каза Касиди. – Обичаха се много.

Ами клюките за изневяра? Ами този мистериозен „приятел“ Том? – искаше да попита Робин, но знаеше, че не може.

— А моят… нашият баща? – попита вместо това, – Той беше ли добър баща за теб?

— Най-добрият. В смисъл, Мелани все го упрекваше, че ме разглезва, но тати й отговаряше, че не можеш да разглезиш едно дете с твърде много обич.

Еха.

— Това сигурно е обрало лаврите – рече Робин, без да се замисли.

— Какво имаш предвид?

— Нищо. – На Робин й се щеше да бе познавала Грег Дейвис като „тати“, какъвто беше на Касиди. Де да беше толкова любящ и великодушен и към собствените си деца. – Някога интересувала ли си се от биологичния си баща? – попита тя.

В продължение на няколко дълги секунди Касиди изучава Робин, сякаш се мъчеше да проникне в мозъка й.

— Той е тук, нали? – изуми я с въпроса си накрая. – Говорила ли си с него?

— Да, той е тук. Как разбра?

— Защото мама все повтаряше, че един ден ще се появи. Казваше, че бил като упорит обрив, от който няма отърваване.

Бездруго бледият цвят на лицето на Касиди стана пепеляв. Имаше вид, като че ли ще припадне. – Мислиш ли, че той е този, който стреля по нас?

— Не зная. Той отрича.

— Вярваш ли му?

— Сигурна съм, че шерифът подробно ще провери алибито му.

— Не искам да го виждам.

— Не си длъжна.

— Не искам да го виждам – повтори Касиди. – Никога. Вече си имам баща. Истински баща. И той ще се оправи. Ще се оправи, нали? Няма да умре.

Робин се опита да отговори нещо, но не можа.

— Ще ми се да знаех – прошепна накрая тя.

— Какво ще стане с мен, ако умре?

— Хайде да не се тревожим за това сега.

— Ще ме накарат ли да ида да живея с него? – В гласа й отново се долови паника.

— С Дилън Кембъл ли? Не! Разбира се, че не. – Дали?

— Защото, ако ме накарат, ще избягам. Ще се самоубия.

— Миличка, не. Не говори така.

— Не искам и с Мелани да живея. Зная, че и тя всъщност не ме иска. А и Ландън – е, той е добър и така нататък, но понякога може да бъде доста плашещ. Това постоянно клатене на стола и другите неща. Зная, че вината не е негова, че той не може да направи нищо, но… – Касиди се пресегна и сграбчи ръката на Робин. – Искам да живея с теб – изрече умолително. – Ако нещо се случи с тати, моля те, може ли да живея с теб? – Внезапно очите й се превъртяха навътре и тя се строполи на възглавниците в безсъзнание.

Робин скочи на крака и хукна към вратата.

— Повикайте сестра – извика тя на полицая, който пазеше в коридора.

* * *

— Повторете отново какво точно ви каза той – нареди шериф Прескът на Робин. Бяха в чакалнята по-нататък по коридора, след стаята на Касиди, и седяха на същите два стола както когато се видяха за първи път. Жизнените показатели на Касиди се бяха нормализирали, макар докторите да предупредиха, че всичко може да се промени за един миг.

За трети път Робин предаде разговора си с Дилън, докато шерифът сверяваше разказа й с бележките, които вече си бе водил.

— Имате ли някаква представа къде може да е отседнал? – попита той.

— Никаква.

— В такъв случай, предполагам, че ще е доста трудно да го открием. – Шерифът прокара длан по гладкото си теме. – От всичко, което ви е казал, май няма намерение да ходи никъде в скоро време.

— Ще проверите ли алибито му?

— Веднага, щом разбера какво е то – усмихна се шерифът.

— Мислите ли, че той го е направил?

— Няма да зная какво да мисля, докато не поговоря с човека. Има ли още нещо, което искате да ми кажете?

Робин се поколеба дали да осведоми шерифа за случилото се на масата предната вечер – яростната реакция на Ландън, когато телефонът й звънна, как излетя от къщата и се върна чак след полунощ.

Може да бъде доста плашещ, бе казала Касиди.

— Какво има? – попита Прескът.

Робин поклати глава. Шерифът и без това беше подозрителен към Ландън. Каквото и да му кажеше, щеше само да засили подозренията му и да отслаби желанието му да проучва другите възможности. Не можеше да предаде племенника си. Не и без реални доказателства, че е направил нещо лошо.

— Нищо.

— Сигурна ли сте? Изглеждате, сякаш имате нещо наум.

— Кой е Дони Уорън? – попита Робин.

— Дони Уорън – повтори шерифът. – Защо питате?

Робин му каза за разговора, който бе дочула в „Старбъкс“ и той си го записа в бележника.

— Кой е той? – попита отново тя.

— Военен ветеран, бил е няколко пъти в Афганистан, премести се тук преди около три години от Такома, Вашингтон, и си купи малко ранчо в покрайнините на града. Пада си нещо като самотник. Има два коня, кара „Харли“. Никога не е бил арестуван, доколкото ми е известно. Мислите, че между него и Тара е имало нещо ли?

— Не зная какво да мисля. Според Касиди, Тара и баща ми са били лудо влюбени.

— На всяко дете му се ще да вярва това за своите родители, но то не изключва възможността Тара да е имала забежки. Нейното минало си го бива, убеден съм, че сте наясно. Със сигурност няма да е за първи път млада съпруга да кръшка на много по-възрастния си съпруг.

Името Том изникна на върха на езика й. Какво я спираше да го изрече на глас?

Прескът стана, хващайки шапката си, преди да е паднала на пода.

— Мисля да се опитам да намеря Дилън Кембъл и може би да поговоря с Дони Уорън. Да ви закарам ли някъде?

Робин не бързаше да се прибира вкъщи.

— Аз съм с колата на сестра ми, благодаря. И мисля да се помотая в болницата още малко, за да съм тук, когато Касиди се събуди.

— Сигурен съм, че тя ще се зарадва. – Шериф Прескът сложи шапката на главата си и я докосна в знак на почитание.

— О – хрумна му нещо, – дали случайно не знаете каква кола кара брат ви?

— Брат ми ли? – Защо питаше за Алек?

— Знаете ли каква кола кара? – повтори шерифът.

Робин се поколеба.

— Преди имаше един шевролет „Малибу“. Но това беше преди няколко години. Досега навярно я е продал. Защо?

— А да помните какъв цвят беше?

— Червена. Защо питате за колата на Алек?

— Просто съм любопитен. – И докосна за втори път шапката си. – Ще говорим отново по-късно.

Робин проследи с поглед шерифа, който бавно се отдалечи по коридора. Едва, когато престана да го вижда, тя извади новия си телефон от чантата и набра номера на брат си в Сан Франциско.

Той вдигна на първото позвъняване.

— Какво има? – каза направо, вместо поздрав.

— Защо шерифът разпитва за колата ти? – попита на свой ред Робин.

Секунда мълчание.

— Шерифът разпитва за моята кола?

— Въпросът беше „защо“.

— Нямам представа.

— Кога си видял Тара за последен път?

— Какво?!

— Кой е Том?

Нова пауза, съвсем малко по-дълга.

— Том…? За какво, по дяволите, говориш?

— Алек, какво става?

— Ако съдя по тона й, сестра ми нещо се е смахнала.

— Говори с мен, Алек. Не мога да те защитя, ако не ми кажеш какво става.

— Нищо не става. Нямам нужда да ме защитаваш.

— Алек…

— Трябва да вървя.

— Да не си посмял да ми затвориш – предупреди го тя.

Но бе твърде късно. Него вече го нямаше.

13

Робин си спомняше точния момент, когато за първи път бе заподозряла, че между Тара и баща й става нещо.

Беше Денят на благодарността и тя се бе прибрала от Бъркли вкъщи, за да прекара празника с измъчената си майка. Семейството бе насядало около масата в трапезарията, баща й в единия край, Алек в другия, Тара, сгодена за Алек от почти цяла година, седеше отляво на баща им, а Касиди беше до нея. Ландън седеше от другата страна на тясната дъбова маса, притиснат между Мелани и Робин, и рядко вдигаше глава от чинията си. Сара Дейвис, чието тяло бе разядено от рака, бе твърде слаба, за да стане от леглото. След две седмици щяха да я преместят в общинската болница „Св. Елизабет“. Четири месеца по-късно тя щеше да е мъртва.

Беше унило празненство, никой не се чувстваше особено благодарен. Пуйката, приготвена от Мелани, беше суха, картофеното пюре безвкусно, зеленият боб преварен, а червеният желиран десерт бе излят в банални формички. Почти не разговаряха, преобладаващите звуци идваха от периодичното тракане на приборите в обикновените бели чинии и грухтенето на Ландън от време на време.

— Е, разкажи ни за предметите, които учиш – осмели се да каже по едно време Тара.

— Страхотни са – отвърна Робин, благодарна, че някой е изразил интерес. – Искам да кажа, доста са трудни. Скъсвам се от учене, но научавам толкова много.

— Изглежда много вълнуващо – гордо заяви Тара. – Ще си имаме психолог в семейството.

— Какво е психолог? – попита Касиди.

— Някой, който задава множество безполезни въпроси и чака да им отговориш – отвърна Мелани. Тя вдигна чашата си. – Може ли някой, който не се е скъсал от работа, да ми налее още една чаша вино?

— Позволи на мен – каза баща им, взе бутилката с бяло вино от кофичката с лед и й напълни чашата. – Ами ти, Тара? Още малко вино?

— Не зная. Не съм сигурна дали трябва.

— Определено трябва – каза Грег Дейвис и й намигна. – Да ти капна съвсем мъничко?

Тара подаде чашата си с неочаквано срамежлива усмивка.

Тревожна вълна мина през Робин, докато наблюдаваше как баща й пълни чашата на Тара до средата. Вълната премина в спазъм, като от електрически удар, когато видя как, прибирайки бутилката обратно в кофата с лед, дланта му погали пръстите на най-добрата й приятелка.

Робин се отърси от неприятното усещане, пренебрегна инстинктите си и реши, че внезапната й тревожност се дължи на опита на Мелани да я подцени. Класически случай на пренасочване на чувства, както несъмнено би се изразил един от нейните професори в Бъркли.

— Е, как вървят нещата между теб и Тара? – попита тя Алек няколко дни по-късно. Връщаше се в Бъркли и брат й бе предложил да я закара до автогарата. – Всичко наред ли е? Разбирате ли се двамата? – Подхвърли въпросите небрежно, през рамо, сякаш намяташе тънък пуловер, докато Алек слагаше пътната й чанта в багажника на колата си. Беше купил безупречно поддържания червен шевролет с парите, спестени от работата за баща им през лятото, и тази кола бе неговата радост и гордост.

— Естествено, че се разбираме. Защо питаш?

— Само проверявам.

Бе проверила още веднъж на Коледа, когато двете с Тара излизаха от болницата, след като бяха навестили за кратко умиращата й майка.

— Чувствам се толкова безпомощна – бе признала Робин. Само да можех да направя нещо.

— Ти правиш всичко по силите си.

— Не и според сестра ми.

— Сестра ти е тъпа путка.

— Тара! – Робин се озърна да види, дали някой не е чул. – Не бива да говориш такива неща.

— Защо не? Истина е.

— Истината няма да те защити от Мелани.

— Нима? Е, дай да видим колко зле може да стане. Не ме е страх от нея.

— А би трябвало. – Робин стисна ръката на приятелката си. Чувстваше се късметлийка да има приятелка като Тара, беше благодарна, че двете скоро щяха да станат роднини. Със сигурност, неудобството, което изпитваше, бе изцяло в нейната глава, страничен ефект от вината, която носеше, задето бе изоставила майка си. – Е, какво става с теб и Алек? Скоро ли ще определите дата за сватбата? – Усети едва доловимо стягане на другата ръка под пръстите си.

— Как бихме могли? – попита на свой ред Тара. – Искам да кажа, при това положение на нещата…

Изречението й потъна в мълчание.

— Но нали всичко между вас двамата е наред? – настоя Робин. Все още сте лудо влюбени и така нататък?

— Всичко е наред – каза Тара и се извърна настрани.

Четири месеца по-късно Сара Дейвис беше мъртва, а след още два Тара отмени годежа си с брата на Робин.

— Каза, че не можела да се омъжи за мен – сподели Алек по телефона. Говореше толкова вцепенено, колкото без съмнение се чувстваше.

— Спомена ли защо?

— Само това, че чувствата й се променили и не можела да продължава повече така.

— Татко знае ли?

— Казах му тази сутрин на път за работа. Алек работеше за баща им на пълно работно време, откакто бе завършил гимназия, и обикновено отиваха в офиса заедно. Според Алек. Грег обикновено използвал това време да му се кара все за нещо, което Алек на шега наричаше свой „недостатък на деня“.

Това състояние на нещата бе рязко прекратено три месеца по-късно, когато баща им се върна уж от бизнес пътуване до Лас Вегас, придружен от новата си, но тъй позната булка. Алек незабавно напусна и работата си, и Ред Блъф. Следващата година той прекара в непрекъснато каране на скъпоценния си червен шевролет от единия край на страната до другия и обратно, докато не се установи най-накрая в Сан Франциско, където се хващаше на различни най-ниско платени работи.

Робин се бе върнала в Ред Блъф, само за да събере малкото си останали неща в къщата, кълнейки се, че никога повече няма да проговори нито на баща си, нито на Тара.

— Позволи ми само да ти обясня – умоляваше я Тара.

— Всичко е ясно.

Никога не съм очаквала това да се случи. Не сме го планирали.

— И все пак, ето докъде се стигна – възрази Робин. – Само не мога да разбера, как можеш да спиш корем до корем с човек, който може да ти бъде баща. О, чакай – той е мой баща. Сериозно ли искаш да ми кажеш, че си влюбена в него?

— Той беше толкова добър с мен. И с Касиди. Тя го обожава.

— Тя е дете. А ти си голяма. И така и не отговори на въпроса ми.

— Не си ми задала въпрос.

— Обичаш ли го?

— Той ще се погрижи добре за нас.

— Това не е отговор.

— Уважавам го. Възхищавам му се.

— Как може да го уважаваш и да му се възхищаваш, като знаеш що за копеле е?

— Сега е друг.

— Не е.

— Не е същият, както когато си била малка.

— Нима? Само ще ти напомня, че току-що избяга с годеницата на сина си! – Робин поклати глава при упоритата наивност на Тара.

— С Алек никога нямаше да се получи. Той е сладък и така нататък, но никога няма да стигне далеч. Той е момче, Робин. Касиди и аз… ние имаме нужда от мъж.

— Удивително – произнесе Робин. – Как го направи?

— Кое?

— Току-що видях устните ти да се движат, но чух гласа на баща ми.

Тара стана яркочервена.

— Наистина ли вярваш, че бракът ти с баща ми няма да доведе до абсолютна катастрофа? – попита я тогава Робин.

О, Боже, помисли си тя сега, при спомена за тези думи, последните думи към жената, която дотогава бе най-добрата й приятелка. Вкара колата на Мелани в алеята пред дома й и забеляза сянката на Ландън да изчезва от прозореца на горния етаж. Угаси двигателя и положи чело на волана. Пръстите й сграбчиха аметистовия пръстен, висящ на верижка около врата й. Остана така няколко минути, обгърната от горещия въздух, мъчейки се да забави бързото биене на сърцето си.

— Какво има? Лошо ли ти е? – долетя гласът на Мелани до прозореца на колата.

Робин прехапа долната си устна и спусна ръка до тялото си. Не бе чула кога сестра й се е приближила. Извади ключа и излезе от колата.

— Не, не ми е лошо.

— Нали не се молеше? – Мелани изглеждаше ужасена от мисълта.

— Не, не се молех.

— Е, да благодарим на Бог за това, – изкиска се Мелани на собствената си шега. – Защо тогава е тази навъсена физиономия? Не са ми се обаждали от болницата, затова предполагам, че баща ни е още сред нас?

— Няма промяна.

— А Касиди?

Изглежда добре.

— Какъв е проблемът тогава? Имаш вид, сякаш едно питие ще ти дойде добре.

— Защо просто не се поразходим малко?

— Ти искаш да се поразходиш? В тази жега? – Мелани прозвуча още по-ужасена. – Къде?

— Не зная. Наоколо, може би?

— Наоколо – повтори Мелани. – Вярно ли?

— Беше само предложение. Не си длъжна да идваш.

— Не, ще дойда да се поразходя. Обичам разходките. Тя направи знак на Робин да води. – След теб.

Робин тръгна надолу по алеята, като крадешком хвърли поглед на къщата на баща им в съседство. Отпред вече ги нямаше полицейските коли, но жълтата лента си стоеше.

— Предполагам, че вече са свършили с претърсването.

— Трябва ли и да разговаряме? – безизразно произнесе Мелани.

Нямаше тротоар, така че двете сестри вървяха по аварийната лента. Най-близката къща се намираше на не по-малко от осемстотин метра.

— Най-вероятно ще съжалявам за това – каза Мелани след няколко дълги секунди, – но явно нещо те тревожи. Ще ми кажеш ли какво?

— Тара споменавала ли е някога да се е натъквала на наш съученик от гимназията, когато е била в Сан Франциско?

Мелани поклати глава.

— Не помня такова нещо.

Познаваш ли някого от Ред Блъф, който да се е преместил там?

— Само нашия брат. Защо? Накъде клониш?

Сега бе ред на Робин да поклати глава. Нямаше желание да подклажда допълнително подозренията на Мелани. За да смени темата, тя разказа на сестра си за срещата си с Дилън Кембъл на паркинга на болницата.

— Това лайно – промърмори Мелани. – Но не бих казала, че появата му е кой знае каква изненада. – Тя подритна едно камъче. – Обзалагам се, че сега всички нищожества ще изпълзят от дупките си, предвкусвайки големите надници.

— Като стана дума за нищожества – поде Робин, – какво знаеш за Дони Уорън?

Мелани рязко спря.

— Кой?

— Дони Уорън. В града дочух клюка, че двамата с Тара може да са имали авантюра.

Това е огромна тъпотия – заяви Мелани. – А и едва ли бих го нарекла нищожество. – Тя тръгна отново толкова бързо, че Робин трябваше да подтичва, за да я настигне.

— Значи го познаваш?

— Срещала съм го няколко пъти. Видя ми се доста солиден човек.

— Мислиш ли, че той и Тара…?

— Абсолютно не. – Мелани поклати глава. – Той не беше нейният тип.

— А какъв беше нейният тип?

Мелани ритна друг камък. Стържещият звук наподобяваше този, който излезе от устата й.

— Да не е беден.

Покрай тях мина кола, поела в обратната посока, чиито пътници извиха вратове към тях. Двете сестри инстинктивно се обърнаха на другата страна.

— Аз се връщам – заяви Мелани, когато се приближиха на няколко метра от съседната къща. – Много е горещо. Ти, ако искаш, продължавай да се разхождаш.

— Не. – Пресякоха улицата. Робин изтри потта от врата и челото си. – Това е достатъчно мъчение за един ден.

14

Тази нощ Робин си легна в девет часа, но лежа будна, заслушана в ритмичното клатене на Ландън, почти до полунощ, когато то внезапно спря. След няколко секунди се чуха тежките му стъпки напред-назад, напред-назад, от единия край на стаята до другия. Десет минути по-късно крачките престанаха и тя зачака изнервена клатенето да се възобнови, проклинайки се, задето бе изхвърлила последния ативан. Имаше нужда от сън. Той бе единственото й бягство от все по-объркващата реалност. Сънищата й може и да бяха тревожни и несвързани, но будното й състояние бе по-зле. Сънищата обикновено изчезваха за минути. Не бе толкова лесно да се прогони реалността. А реалността показваше, че нищо в живота й вече нямаше смисъл.

Дали е имало някога?

Да, реши тя, като си помисли за Блейк. Когато беше с Блейк, животът й имаше смисъл. Поне в началото.

Тогава работеше като асистентка на една социална работничка във ваканционно училище в област Силвър Лейк, Лос Анджелис, първата й работа, откакто се бе дипломирала в Бъркли. Една вечер шефката й я покани на партито на нейна съседка. Забеляза Блейк в мига, в който прекрачи прага. Висок и красив като кинозвезда, той бе заобиколен от обожателки. Стой настрани от този, каза си Робин и се насочи към другия край на помещението, където поведе светски разговор с най-близкостоящия, мъчейки се да не гледа към Блейк.

Докато, най-неочаквано, той не се озова точно до нея.

— Здрасти – каза и й връчи чаша бяло вино. – Аз съм Блейк Ъптън.

Бягай, помисли си тя.

— А ти си…?

Отговорът й дойде някъде от нищото.

— Аз съм тази, която се маха – заяви и му връчи чашата обратно.

И тогава избяга.

Не спря да тича, докато не намери такси, докато не се озова на безопасно място в апартамента си, в леглото си, далеч от топлите кафяви очи на Блейк Ъптън, от чувствената му уста, извън обсега на палавата трапчинка в брадичката му, от гъстата му кестенява коса, от меката настойчивост в гласа му, от всичко в него, което предвещаваше беда.

И повече от беда.

Опасност.

Бе прекарала остатъка от нощта ту поздравявайки се за своята решителност, ту окайвайки се за глупостта си.

Последното нещо, от което се нуждаеш, е мъж като този – поучаваше сама себе си на глас. Мъж, който може да има всяка. Мъж, който никога няма да бъде верен.

Мъж, като баща ти.

— И какво толкова? Щеше поне да го изчукаш – каза си в следващия миг. А после, с изгрева на слънцето, след една изнервяща и безсънна нощ: – О, я стига. Вече е твърде късно. Стореното, сторено.

Само че, не беше сторено.

Блейк беше открил коя е тя и й се обади на следващата вечер.

И тази, която се маха, бързо се превърна в онази, която заникъде не бързаше.

Точно там беше проблемът, осъзна Робин сега. Жената, която Блейк Ъптън си мислеше, че получава, момичето, готово да се сопне и да си тръгне на мига, нямаше нищо общо с онзи възел от нерви, с който в крайна сметка се оказа обвързан.

Което навярно обясняваше защо не бе отговорил на нито едно от съобщенията, които бе оставила на гласовата му поща по-рано тази нощ. Сигурно е сметнал, че това е достатъчно съобщение само по себе си.

Робин усети натиск в пикочния си мехур, стана от леглото и се упъти към тоалетната. Тъкмо отваряше вратата, когато чу вратата на стаята на Ландън също да се отваря. Тя побърза да се мушне обратно вътре. След секунди вратата на Ландън се затвори и стъпките му заглъхнаха надолу по коридора. Чак тогава се осмели да открехне своята врата. Надзърна и го видя да слиза по стълбите.

Пристъпи на пръсти, но колкото и да внимаваше, дървеният под изскърца под босите й крака. Тогава чу външната врата да се отваря и затваря.

Мина й през ума да събуди сестра си, но не й се искаше да предизвиква яростта на Мелани. Вместо това, Робин слезе надолу по стъпките на племенника си.

— Това не е добра идея – прошепна тя, докато отваряше входната врата.

Отначало не видя нищо, освен чернотата на нощта. Постепенно над главата й се появи тънкият полумесец, последван от сиянието на звездите. Оскъдните крайпътни дървета се поклащаха на хладния среднощен бриз.

И тогава го видя.

Стоеше в края на алеята, отстрани на пътя, а тялото му имитираше полюшването на дърветата.

— Какво си намислил? – попита беззвучно тя, вперила очи в племенника си, който направи няколко стъпки към къщата на баща й, после спря, обърна се и поднови поклащането си.

Тогава чу звук, идващ от далечината – тихо ръмжене, което се засили с приближаването си. Мотоциклет, осъзна Робин в мига, в който огромният мотор се материализира пред нея, формата му, която нямаше как да се сбърка, прониза тъмнината, докато забавяше ход и спираше, за да даде възможност на Ландън да се качи.

Само след секунда мотоциклетът отново набираше скорост надолу по пътя, където бе погълнат от топлата нощ.

Робин стоеше на прага и се мъчеше да проследи сцената, на която току-що бе станала свидетел.

— Какво се случи?

Пак се замисли дали да не събуди сестра си. И отново се отказа. Дори и да знаеше за нощните скитания на Ландън, Мелани надали би ги обяснила на сестра си.

Робин затвори вратата и забързано тръгна нагоре по стълбите. Мина на пръсти край стаята на Ландън, като постоянно се озърташе през рамо, но после спря и се обърна. Какви, по дяволите, ги вършиш пък сега?

Прогони притесненията си и отвори вратата към стаята на Ландън. Влезе вътре и затвори зад себе си.

Вътре бе още по-тъмно, отколкото навън, тънката луна не можеше да проникне през фините завеси. Робин се поколеба дали да не светне лампата, но реши, че е твърде рисковано.

— И сега какво? – прошепна тя, докато чакаше очите й да привикнат с тъмнината. – Какво правиш тук? Какво си мислиш, че ще откриеш?

След няколко секунди предметите почнаха да придобиват форма: двойното легло в центъра на стаята, нощните шкафчета от двете му страни, малък гардероб с тоалетка до отсрещната i стена, люлеещият се стол пред прозореца.

Робин се доближи до леглото, коленичи и набързо прокара длани под него. Нищо, освен прах. Тя бързо заобиколи леглото и повтори действието си. Още прах. Избърса ръце в предницата на нощницата си и отвори горното чекмедже на близкото нощно шкафче. Пръстите й докоснаха някакви моливи и листи и накрая напипаха една голяма топка от нещо меко и гънещо се. Червеи, помисли си, пусна топката на пода и усети как тя отскочи към пръстите на краката й.

Не са червеи, идиотка такава – сопна се сама на себе си и се наведе да вдигне онова, което се оказа топка ластици. Браво, Нанси Дру[6]. – Тя прибра обратно ластиците и отвори долното чекмедже. Беше пълно с комикс-списания: „Арчи“, „Зеленият стършел“, „Супермен“.

В другото нощно шкафче имаше още от същите неща: комикси, листи, ластици, химикалки и моливи, откъснати парченца хартия с драскулки и нечетими драсканици. И още нещо. Нещо твърдо и обло. Снежен глобус, осъзна тя постепенно. Измъкна го от дъното на чекмеджето, обърна го наопаки и наблюдава как стотици изкуствени снежинки затанцуваха около миниатюрната пластмасова балерина в центъра.

Необичайно нещо за един тийнейджър. Зачуди се, дали Касиди не му го е дала. Или пък сам си го е присвоил от колекцията й, след като са се изнесли. Може и да е странно, но не е престъпно. Робии върна снежния глобус на мястото му и опита да затвори чекмеджето.

Но то не се затвори.

Помъчи се още няколко пъти, но то се затваряше само наполовина, после се заклещи.

— Затвори се, по дяволите. Тя го разтърси, но чекмеджето не помръдна. – Мамка му! Добре. Не се паникьосвай. – Пое си няколко пъти дълбоко дъх, после бръкна и напипа две топки смачкана хартия, заклещени между двете чекмеджета. Измъкна ги внимателно, сложи ги на бедрата си и ги приглади с длани.

И от двата листа в нея се взираше момичешко лице. Скиците бяха направени с молив. Макар и нахвърляни небрежно, без детайли, дори и в тъмното, нямаше съмнение, че момичето и на двете рисунки бе Касиди.

— Кой да знае, че криеш толкова изненади? – промърмори Робии, чудейки се дали Мелани бе наясно с таланта на Ландън, ала тутакси си даде сметка, че не може да я попита, без да се издаде, че е ровила тук. Ще има ли още изненади?

Тя внимателно сгъна рисунките на две и ги върна в чекмеджето, като изпусна дълбока въздишка на облекчение, когато то се затвори плътно този път.

Прегледа гардероба с окачените на закачалки ризи и панталони, поразрови се в обувките на пода. Нямаше нищо необичайно. Никакви бижута, скрити в маратонки, никакви пистолети в джобовете на дънки.

Тъкмо се отправяше към тоалетката, когато чу отвън да се захлопват вратите на кола. Изтича до прозореца и надникна през тънките завеси, внимавайки да не се издаде.

Някаква кола спря на алеята пред къщата на баща й и двама души се затичаха към нея.

Робин открехна прозореца само няколко сантиметра.

— Много е тъмно чу момичешки глас, писклив и усилен от бриза. – Сигурен ли си, че това е мястото?

— Разбира се, че това е мястото отговори спътникът й. Не виждаш ли полицейската лента?

Мили Боже. Тийнейджъри.

— Почти нищо не виждам в тази тъмница. Момичето се закова на място. – Доста е зловещо. Мисля, че трябва да си вървим.

Да, точно това трябва да направите.

— Хайде, де. Това е приключение. Всички ще ни завиждат, като им кажем, че сме били тук.

Робин ужасена видя как момчето изтича към къщата.

— Почакай – провикна се момичето, но не помръдна.

— Идваш ли?

И тогава се чу друг глас:

— Какво, по дяволите, става тук?

Мелани?

— Мамка му – изруга момчето и Робин видя как Мелани крачи към тях, с халат върху пижамата си и нещо дълго и заплашително в ръцете си.

Мили Боже, това пушка ли беше?

— Тя има оръжие – изпищя момичето. – Не! Моля ви, не стреляйте.

— Какво, по дяволите, правите тук?

— Искахме само да надзърнем…

— Това да не ви е някаква шибана туристическа атракция? Изчезвайте, преди да съм повикала шерифа.

Робин проследи двете хлапета, които се втурнаха към колата си и потеглиха със скърцане на гумите.

— Тъпи хлапета – изръмжа Мелани и наведе пушката надолу, като в същото време вдигна очи към прозореца на Ландън.

Робин тутакси се свлече на пода. Дали Мелани я видя?

Мамка му.

Чу входната врата да се затваря, после стъпките на Мелани нагоре по стълбите. В следващия момент Мелани вече стоеше пред стаята на Ландън и тихо почукваше.

— Ландън – повика го тихо. – Ландън, буден ли си?

Моля те, иди си. Моля те, иди си. Моля те, иди си.

Изминаха няколко дълги секунди, преди Робин да осъзнае, че Мелани вече не е пред вратата, и още повече време, преди да бъде в състояние да диша безболезнено и да се изправи. С треперещи крака отиде до прозореца и го затвори, като се чудеше дали да продължи своето издирване. Реши да не насилва късмета си. Стигаха й страховете за една нощ. Може и да не беше най-добрият терапевт на света, но като детектив бе още по-зле.

Какво, по дяволите, си мислех?

По-добре изобщо да не мисля, реши тя, когато се върна в стаята си и се срина на леглото. Поредица от безмълвни образи се явиха в главата й, щом затвори очи: Ландън, поклащащ се край пътя; мотоциклет, който спира в тъмното; гърчеща се топка с ластици; две рисунки с молив на ухилената физиономия на Касиди; любопитни тийнейджъри, промъкващи се към къщата на баща й; Мелани, крачеща към тях, с пушка в ръце.

Последното нещо, което се мярна в съзнанието на Робин, преди да заспи, бе миниатюрна балерина, затворена в пластмасов глобус, и снежинки, въртящи се около главата й.

15

На следващата сутрин тя се събуди в зловещо притихнала къща: никакви гласове, никакви стъпки, никакво натрапчиво поклащане.

Минаваше десет часът и вратите, както на Мелани, така и на Ландън, бяха отворени. Робин скришом хвърли поглед към стаята на Ландън и забеляза, че леглото му бе безупречно оправено, постелките опънати, сякаш никой не бе спал в тях.

— Мелани? – провикна се тя, забързана надолу по стълбите към кухнята, с ясното усещане, че сестра й я нямаше. – Мелани? – Имаше налудничавото чувство, че сестра й ще скочи към нея от някой ъгъл на стаята.

В кафе машината бе останало някакво кафе, Робин си наля една чаша и я притопли в микровълновата фурничка. Огледа се през прозореца над мивката към задния двор за Мелани, но там нямаше никого.

Къде бяха всички?

С чаша в ръка тя влезе в килера, провъзгласен някога от Алек за негово лично пространство. „Какво криеш, Алек?“ – запита се Робин. Походното легло, на което той някога спеше, бе сгънато и навряно в един ъгъл. Тясното помещение сега представляваше импровизиран склад за ботуши и най-различни неща, които хората никога не използваха, но и не бяха склонни да изхвърлят, за да ги имат „за всеки случай“. Непосредствено до задната врата, с лице към стената, стоеше празен шкаф със стъклена витрина, а срещу него бе сбутана една паянтова дървена пейка. Върху издрасканата й повърхност лежеше отворена ръждясала жълта кутия за инструменти. Голям чук за вадене на пирони стърчеше наполовина от мястото, определено за отвертката, а самата тя бе небрежно захвърлена върху едни клещи. На Робин й се прииска да постави всяко нещо на мястото му, но се отказа.

На пода в далечния ъгъл на стаята бяха поставени няколко големи кашона. Тя коленичи, пресегна се към първия и извади цял свитък рисунки, направени с молив. Повечето бяха просто драсканици, но няколко се оказаха изненадващо добри. Тя се отпусна на пети и се загледа изумена в една простичка скица на два коня и в друга, на мъж с шлем, седнал на мотоциклет. Най-добрите обаче изобразяваха младо момиче, което постепенно се превръщаше от дете в девойка: Касиди.

Ама че художник бил племенникът ми, помисли си Робин и върна рисунките в кашона, благодарна, че Мелани ги бе запазила. Може би трябваше да й предложи да изпрати Ландън в художествено училище, дори да й помогне финансово…

„Нямаме нужда от твоята помощ“, представи си моменталния отговор на Мелани, още преди да е довършила мисълта си.

Вторият кашон бе пълен със стари книги с меки корици: „Бебето на Розмари“[7], „Целуни момичетата“[8], „Сиянието“[9]. Явно някой си падаше по психотрилъри. Нищо лошо. Внезапно погледът й бе привлечен от друго заглавие и тя приклекна, за да извади книгата от купчината. Ловци на хора: възраждането на съвременния масов убиец[10].

Мамка му, каза си Робин, потръпна и захвърли книгата обратно в кашона. Какво, по дяволите, означава това?

— Нищо не означава – изрече на глас. В същия момент забеляза от дъното на купчината да се подават няколко по-големи книги и сърцето й се разтуптя, когато осъзна, че това са гимназиални годишници. Тя припряно измести настрани книгите с меки корици и измъкна пет-шест от подвързаните с кожа албуми.

Започна с най-близкия по време – годината, в която двете с Тара бяха завършили. Ако имаше някой на име Том, със сигурност щеше да го открие тук.

Ако имаше някой на име Том, със сигурност щеше да го помниш, сопна й се един глас в главата й.

Тя прелисти страниците, преглеждайки чернобелите снимки в класната стая. Ето я Санди Грант, с вечно отворената й клюка река малка уста, малката Арлийн Кеслър, с огромните й зелени очи, покрития с лунички нос и къдравата червена коса като на сирачето Ани. Кой да предположи, че един ден ще се превърне в уважаваната доктор Арла Симпсън?

Кой да предположи още толкова неща? – каза си Робин. После откри собствената си училищна снимка и взе да разглежда лицата на иначе намусените тийнейджъри, които сега се усмихваха неестествено пред обектива: Вики Питърс, с твърде късата си пола и твърде прилепналия пуловер, седнала на първия чин; зад нея Тейлър Причърд, чийто дълъг бретон почти скриваше полузатворените й очи; Рон Маклин, колкото висок, толкова и глупав; Крие Лорънс, със залепена за кръглото му лице самодоволна усмивка; и в центъра Тара, красива, както винаги, с ръка, преметната върху раменете на Робин.

И тогава, ето го и него, най-отзад висок, едър, с руса коса, сресана назад и разкриваща неособено красива физиономия: Том Ричардс, странно незначителен, въпреки ръста си. Мили Боже, напълно бе забравила за него.

Дори и сега, вторачена в празните му очи, на Робин й бе трудно да си спомни каквото и да било за него. Той се размиваше в декора. Сякаш е тапет, помисли си тя, припомняйки си хапливата някогашна забележка на Тара.

Възможно ли бе двамата с Тара да бяха установили нова връзка през последните пет години? И колкото и да бе невероятно, да бяха станали приятели? Дори любовници?

Робин напъха годишниците обратно в кашона, зарови ги под книгите с тънки обложки и се изправи на крака. Излезе от килера, без да е сигурна какво да прави с новото си откритие.

Озова се във всекидневната – за пръв път от пристигането си в Ред Блъф. Отпусна се на тревистозеления кадифен диван до стената срещу огромния прозорец и си представи как майка й лежеше на него, подпряна на възглавниците, загледана с усмивка на лицето в широкоекранния телевизор, със списание в ръцете и крака, поставени на правоъгълната масичка от дъбово дърво и стъкло. Майка й бе тази, която бе предложила да направят тухлената камина по средата на отсрещната стена, и пак тя бе подбрала фотьойлите в ръждив цвят отпред. Тя бе открила на някаква гаражна разпродажба двата акварела със селски пейзажи, окачени сега от двете страни на камината. „Можеш ли да си представиш?, бе възкликнала с неподправено удоволствие. Някой действително се канеше да изхвърли тези съкровища.“

Робин отпусна глава на възглавницата, вторачи се в картините и си представи как докосва със страната си кожата на майка си. „Винаги си била моята любимка“ чу майка си да шепне и сърцето й се изпълни с гордост.

Накрая майка й вече почти не можеше да я познае.

Робин се изправи и тръгна по коридора към трапезарията. Помнеше я от детството си, с нейните тапети в цвят на слонова кост, изпъстрени със златни точици. Постоя няколко минути в началото на дългата дъбова маса, заобиколена от оранжеви кожени столове с високи облегалки. Всичко си беше съвсем същото, както когато майка й бе още жива.

Дали Тара се бе опитала да промени нещата?

Робин предположи, че поне в началото приятелката й е проявила уважение към паметта на майка й. Но след година-две със сигурност й се е приискало да „сложи своя отпечатък“, както се бе изразила Мелани.

И все пак, никъде нямаше и следа от Тара.

Точно както нищо от нея не присъстваше и в онзи огромен мавзолей в съседство. Сякаш свободният дух, който Робин познаваше и бе обичала през всички тези години, бе напълно изчезнал, щом веднъж се бе омъжила за Грег Дейвис.

Дали загубата на собствената й идентичност не я е тласнала към афера? И дали това в крайна сметка не я е убило?

Робин извади телефона от джоба си и набра 4-1-1.

Информация. За кой град? – попита записаният глас.

— Сан Франциско.

— Домашен номер ли търсите?

— Да.

— На кое име?

— Том Ричардс.

Някакъв телефон почна да звъни.

На Робин й отне време да осъзнае, че звъни телефонът в кухнята, а не този в ръката й. Болницата, помисли си тя, обаждат се да кажат, че баща й е починал през нощта. Бързо затвори мобилния си телефон и се забърза към кухнята. Вдигна слушалката от плота и се обади:

— Ало?

— Ало? – женски глас с мек тон и въпросителна интонация. – Кой е?

— Вие коя сте? – натърти Робин.

— Разбира се. Извинете. Аз съм Шери Лофтъс.

— Коя?

— Шери Лофтъс? – повтори жената повече като въпрос. – От „Макмилън и Лофтъс дизайнс“ в Сан Франциско.

— „Макмилън и Лофтъс дизайнс“ – повтори Робин. Декораторите на новата къща на баща й.

В Сан Франциско.

Разбира се. Това обясняваше всичко. Касиди бе казала, че се натъкнали на Том Ричардс, когато ходили в Сан Франциско при декоратора. Явно той работи за Макмилън и Лофтъс.

— Дали случайно – започна тя обнадеждено – при вас не работи някой си Том Ричардс?

— Том Ричардс ли? Не. Тук нямаме човек с такова име.

— Сигурна ли сте?

— Напълно. Ние не сме голяма компания.

— Мамка му.

— Моля?

— Извинете. Трябва да вървя…

— Моля ви, не затваряйте – изрече жената тъкмо, когато Робин се канеше да затвори. – Важно е.

— Кое е важно?

— Това е ужасно странно – заяви Шери Лофтъс. – Просто… вие имате ли някаква връзка с господин Дейвис?

— Аз съм дъщеря му Робин. Какво мога да направя за вас, госпожице Лофтъс?

— Ами, вижте, както казах, това е ужасно странно, предвид обстоятелствата.

— Значи, навярно би могло да почака, докато настъпи по-малко странно време – подсказа й Робин.

— Не може, за съжаление – възрази Шери Лофтъс. – Става въпрос за билярдната маса, която господин Дейвис поръча.

О, Господи.

— Първо, позволете да ви поднеса искрените си съболезнования. Чухме за случилото се… Всички сме толкова потресени. Господин Дейвис ще се оправи ли?

— Не знаем.

— Каква трагедия. Кой би могъл да направи такова нещо?

— И това не знаем.

— А малкото момиченце?

— Изглежда, че тя ще се оправи.

— Е, слава Богу за това. Такова сладурче, абсолютно обожаваше баща си.

— Споменахте нещо за билярдна маса…

— Да. Да. Тя е тук.

— Къде тук?

— В Сан Франциско. Пристигна тази сутрин, три седмици по-рано от предвиденото, което не се случва почти никога. Но баща ви настоя да се ускорят нещата, и сигурна съм знаете колко той беше… е… много съжалявам… убедителен човек. И ние, ами, чудехме се кога можем да я доставим.

— Моля?

— Повярвайте, разбирам, че това едва ли е времето да водим този разговор…

— Значи правилно разбирате.

— … но се боя, че не разполагаме с други възможности.

— Просто върнете обратно проклетото нещо.

— Боя се, че не мога да направя това. Беше специална поръчка и беше финализирана. Баща ви бе наясно с това, когато я направи.

— Баща ми е в болницата с куршум в мозъка.

— Да, много съжалявам. Такъв прекрасен човек. Прекарахме много часове заедно, разгледахме всеки аспект от проекта на новата къща, избрахме мебелировката. Те толкова се вълнуваха. Той и малкото момиченце…

— Е, просто ще трябва да измислите нещо… Почакайте. Ами госпожа Дейвис?

— Какво за нея?

— Казахте, че сте прекарали часове с баща ми и Касиди и те били толкова развълнувани. А госпожа Дейвис? Тя не се ли вълнуваше?

— Всъщност, аз така и не видях кой знае колко госпожа Дейвис. Тя дойде само няколко пъти в началото. След това остави нещата в голяма степен на съпруга си. – Шери Лофтъс се покашля веднъж, после втори път. – Относно билярдната маса… Предполагам, че бихме могли да я сложим на склад за известно време. Но ще има наем, естествено.

— Чудесно. Направете го.

— И остава въпросът с плащането. Масата струва десет хиляди долара.

— Десет хиляди долара!

— А се дължат пари и за…

— Вижте – прекъсна я Робин, – наистина не мога да се занимавам с това сега. Ще се наложи сестра ми да се свърже с вас по-късно. – И затвори, преди Шери Лофтъс да успее да каже още нещо. Наля си още една чаша кафе и я погълна студена наведнъж, усещайки вътре в себе си надигащата се вълна на тревожност. – Добре. Дишай. Просто дишай, дяволите да го вземат.

— Какво става? – някъде иззад гърба й се разнесе гласът на сестра й.

При този звук Робин изпусна чашата, тя се блъсна в пода и се пръсна на десетки парчета.

— Мамка му. – Падна на колене и почна да събира керамичните отломки с голите си треперещи ръце. – О, Боже. Много съжалявам.

— Я стига. Това да не ти е семейното наследство.

— Ще ти купя друга.

Мелани остави на кухненската маса торбите с покупки, които държеше. Стъпките на Ландън, изкачващ се по стълбите, разтресоха къщата.

Много си напрегната тази сутрин – отбеляза сестра й и почна да разтоварва торбите. – С Ландън ни нямаше само час. Какво се случи?

Робин събра и последните парченца от счупената чаша, хвърли ги в кошчето под мивката и чак тогава й предаде разговора си с Шери Лофтъс.

— Шери! – възкликна Мелани. – Това е то. Знаех си, че името й е нещо такова.

— Мисля, че не схващаш същината.

— И каква е тя?

— Какво ще правим? – попита Робин.

— С билярдната маса ли? – Мелани сви рамене. – Не е мой проблем. Какво друго?

Как така какво друго?

— Не е нужна диплома по психология, за да се види, че нещо друго те безпокои.

Робин бавно и дълбоко си пое дъх. Имаше ли смисъл да споделя с Мелани, че бе на косъм да се свърже с Том Ричардс, когато Шери Лофтъс се бе обадила?

— Свързано е с нещо, което Шери Лофтъс спомена – каза тя вместо това и почака Мелани да попита какво е то. Тя не направи нищо такова. – Спомена, че Тара е отишла с татко в Сан Франциско само няколко пъти, после е загубила интерес.

— И това те безпокои, понеже…?

— Ти каза, че Тара често е ходила там…

Телефонът иззвъня.

— Напрегната сутрин – отбеляза Мелани и се пресегна да вдигне. – Ало? – Демонстративно превъртане на очи. – Е, здравейте, шерифе. Как сте в тази чудна утрин? – Тя закрепи слушалката между ухото и рамото си и се зае да прибира кутията с мляко и маслото в хладилника. – Не. Не съм разговаряла с брат си напоследък. Не, той не се е обаждал. – Тя погледна към Робин за потвърждение. – Не, нямам представа къде би могъл да отиде. Кое ви кара да мислите, че е отишъл някъде?

— Какво казва той? – попита Робин.

Мелани не й обърна внимание.

— Вие какво? И защо бихте направили това?

— Какво е направил?

Мелани отхвърли въпроса й с рязко движение на ръка.

Робин извади мобилния си телефон от джоба и набра номера на брат си. Иззвъня четири пъти и се включи гласова поща.

— Оставете съобщение – гласеше кратката заповед.

— Обади ми се – също толкова кратко заяви Робин. Тя затвори по едно и също време с Мелани. Двете жени се втренчиха една в друга от двете страни на масата. – Какво става? – попита първа Робин.

Мелани се отпусна на най-близкия стол.

— Изглежда, че малкото ни братче е изчезнало.

16

— Информация – съобщи записът. – За кой град?

— Сан Франциско.

— Личен номер ли търсите?

— Да.

— На кое име?

Робин сниши глас, хвърляйки поглед към затворената врата на стаята си. На Мелани нямаше да й хареса това, което правеше.

— Какво – сега на детектив ли ми се правиш? Не ставай смешна – представяше си как й се сопва сестра й.

— Том Ричардс – изговори ясно тя.

Може и да беше смешна. Обаче, очевидно бе, че шерифът смята Алек за заподозрян в стрелбата, а брат й никак не си помагаше, като изчезваше, без да каже и дума някому. Ако тя успееше да докаже, че Тара е имала връзка с някого от миналото си, това би могло да пренасочи подозренията встрани от Алек, и щом така или иначе Робин бе заклещена да стои в тази дяволска дупка още няколко дни, защо да не се опита да помогне?

— На кой адрес? – попита записът.

Мамка му.

— Нямам представа.

— Моля, изчакайте връзка с оператор.

След секунди записът бе заменен от човешки глас, който я информира, че в област Бей има трима Том Ричардс. Робин си записа номерата им, после позвъни и на тримата.

Първият Том Ричардс бе поне осемдесетгодишен и частично глух, така че разговорът им се състоеше предимно от думите „Извинете“ (тя), и „Какво?“ (той). Вторият Том Ричардс бе дългогодишен жител на Сан Франциско, който никога не бе посещавал Ред Блъф. Тъкмо се канеше да позвъни на третия, когато чу гласа на сестра си.

— Робин – викаше от коридора Мелани, – какво правиш там? Мислех, че искаш да ходиш в болницата.

— След две минути съм готова.

Почака, докато Мелани се отдалечи надолу по коридора, и довърши обаждането си. Отсреща вдигнаха след третото позвъняване, когато вече се канеше да затвори.

— Ало – изкрещя някаква жена, като че ли тъкмо бе влетяла в помещението.

— Ало – повтори Робин. – Много съжалявам, че ви безпокоя. Казвам се Робин Дейвис и се чудех дали…

— Само минута – каза жената. – Том, почакай малко. Трябва да говоря с теб, преди да излезеш.

— Всъщност, тъкмо с Том се надявах да говоря – бързо изрече Робин.

— Искате да говорите с Том? – В гласа на жената прозвуча изненада. – Мога ли да попитам за какво?

— Дълга история. Моля ви, не може ли просто да поговоря с него? Много е важно.

— Някаква жена иска да говори с теб – чу се отсреща. – Какво се канеше да правиш?

Робин дочу шумолене, докато телефонът се прехвърляше от една ръка в друга.

— Ало? – чу се детски глас след секунди.

— О, много съжалявам – побърза да се извини Робин. – Сигурно търся баща ти – той там ли е?

— Тя иска да говори с татко – обясни момчето на майка си.

— Всичко е наред, миличък – каза жената, и отново взе телефона. – Можеш да тръгваш. Кажи на майката на Джейсън, че ще й се обадя по-късно. Внимавай като пресичаш. Ало? – произнесе тя. – Коя, казахте, че сте?

— Робин Дейвис. От Ред Блъф. Опитвам се да се свържа с бивш съученик, на име Том Ричардс. Дали това не е случайно съпругът ви?

Настана дълга пауза. Робин чуваше ударите на сърцето си. Зачуди се, дали жената още е отсреща.

— Съпругът ми е мъртъв – произнесе тя. – Почина преди две години. От левкемия.

— О, Боже мой. Много съжалявам.

— От години не сме се връщали в Ред Блъф. За нещо специално ли искахте да говорите с него?

— Не. Не – заекна Робин. – Просто разглеждах старите ни годишници и си помислих, че… – Явно, сама нямаше идея за какво си е мислила. – Много съжалявам, че ви обезпокоих.

Жената затвори, без да се сбогува.

— Мамка му. – Бе открила следите на бившия си съученик, само за да узнае, че е мъртъв от две години. Което какво означаваше? Че някой бе взел назаем името му? Че този някой бе Алек? Че той и Тара…? Не можеше да си наложи да продължи мисълта си. – Мамка му.

— Какво толкова ругаеш там? – попита иззад вратата Мелани. – Какво има пък сега?

Робин пъхна мобилния си телефон в джоба на джинсите и отвори вратата.

— Нищо. Давай да вървим.

* * *

Когато пристигнаха, шерифът ги чакаше.

— Виж ти, виж ти – произнесе Мелани с глас, напрегнат като позата й. – Каква изненада.

— Дами – докосна шапката си той. – Надявах се да се срещнем.

— Случило ли се е нещо? – попита Робин.

— Има няколко неща, които бих желал да обсъдя с вас – отговори той. – Ландън тук ли е?

— Да го виждате случайно? – Гласът на Мелани бе по-студен от сутрешното кафе.

— Той е вкъщи – поясни Робин. Дали? Или пак се бе запилял нанякъде, на задната седалка на някой мотор, с развяна от вятъра дълга коса? Искаше й се да разпита Мелани за онова, което бе видяла предишната нощ, но не й се щеше да подкопава крехкия им мир. – Открихте ли Алек? – попита вместо това.

— Не още. Защо не седнем? Той направи знак към чакалнята, състояща се от няколко бежови кожени стола и дълъг кафяв диван.

— Ако не възразявате – поде Мелани, – дошли сме да видим баща си.

Разбира се – с лекота отговори Прескът. – Когато имате възможност. Аз ще ви чакам тук.

Мелани присви очи. Завъртя се на пети и се насочи към източното крило. Робин пое след нея. След минути двете сестри застанаха до леглото на баща си.

— Малко е посивял по краищата – отбеляза безстрастно Мелани, сякаш обсъждаше цвета на стените. – Май не му остава много.

— Здрасти, татко – прошепна Робин и очите й неочаквано пак се напълниха със сълзи.

— Не ми казвай, че отново ще се разревеш.

Робин поклати глава, също толкова сконфузена от сълзите си, колкото беше и сестра й.

— Добри новини, татко – обяви Мелани и потупа по дръжките на леглото. – Билярдната ти маса пристигна. Някакви предложения какво да правим с нея? – Почака няколко секунди и продължи: – Не? Така си и знаех. Винаги си бил по-добър в създаването на проблеми, отколкото в разрешаването им.

Робин сведе поглед към мъжа в кома, към баща им. Той беше блед, почти сив, което се забелязваше още повече, заради белите превръзки около главата му и чаршафите, втъкнати под брадичката му. Сякаш се беше смалил, откакто го бе видяла за последен път, но може и да си въобразяваше. Най-накрая някой ти даде да се разбереш, помисли си тя и се извърна. Мили Боже, моля те, нека този някой да не е Алек.

— Къде отиваш? – попита Мелани.

— Няма голям смисъл да стоим тук. По-добре да поговорим с шерифа и да приключим с това. Идваш ли?

— Не. Мисля да поостана и да правя компания на татко. – Мелани издърпа един стол и се пльосна на него. Протегна крака напред и скръсти ръце пред гърдите си, сякаш да подчертае своята решителност.

— Какво да кажа на Прескът?

— Каквото искаш.

Робин знаеше, че е безсмислено да спори.

— Довиждане, татко – прошепна на излизане тя.

Шериф Прескът се изправи на крака веднага, щом я видя да се приближава.

— Разбирам, че сестра ти е решила да не се присъединява към нас. – Той направи знак с ръка на Робин да седне, после се пресегна към един голям хартиен плик, оставен наблизо. Извади две снимки и ги протегна към нея.

— Какво е това? – Тя разгледа увеличените копия и разпозна и на двете червения шевролет малибу на Алек – на едната снимка колата бе на бензиностанция, а на другата на толпункт на магистралата.

— Разпознавате ли колата?

— Сигурна съм, че брат ми не е единственият човек на света, който притежава червен шевролет.

— Регистрационните табели са неговите – съобщи шерифът.

— Добре. Значи е неговата кола.

— Разпознавате ли бензиностанцията?

— Трябва ли?

— Разположена е на около километър и половина оттук. А този толпункт – посочи втората снимка той – е на около половината път оттук до Сан Франциско. Искате ли да знаете кога са направени тези снимки?

Всъщност не. Робин затаи дъх, докато Прескът прибираше снимките обратно в плика.

— Първата е направена във вечерта на стрелбата, а втората около два часа на следващата сутрин. В два и осемнайсет, за да сме по-точни. Което означава, че брат ви е бил тук, в Ред Блъф, когато е станала стрелбата.

— Твърдите, че Алек е бил стрелецът? – попита Робин и скочи на крака. – Това е лудост. Дали? – Няма начин Алек да е застрелял, когото и да било. Той обичаше Тара. Колко още пъти щеше да води този разговор?

— Тя го е предала по доста гаден начин.

— Това стана преди повече от пет години.

— Някои хора могат да таят мъст доста дълго време.

— Той още я обичаше – настоя Робин. Дори и след това, което тя направи. Дори и след всичкото това време.

— Може би. Но е мразел баща ви.

— Много хора мразеха баща ми. В това число и аз.

— Да. Но вие не сте били в Ред Блъф онази нощ, а се оказва, че брат ви е бил.

— Брат ми не е в състояние да нарани, когото и да било, особено едно дванайсетгодишно момиче. Защо изобщо би искал да застреля Касиди?

— Може да не е искал. Имало е поне още един стрелец. Забравихте ли?

— И вие си мислите, че това е бил Ландън – каза Робин, изненадана от яростта в гласа си. Нима самата тя не таеше подозрения към племенника си? – Мислите, че те двамата са действали съвместно – по-скоро заяви, отколкото попита тя.

— Не мога да пренебрегна тази възможност.

Брат ми няма нищо общо със случилото се – повтори Робин, но потрепването на гласа й подкопа увереността на думите й.

— Тогава какво е търсил тук и защо е побягнал?

— Кой казва, че е побягнал?

— Защо не седнете отново? – меко предложи Прескът и изчака Робин да заеме мястото си, преди да продължи. След като се сдобихме с тези снимки, аз се обадих в полицията на Сан Франциско обясни той. – Помолих ги да говорят с брат ви. Те отишли до апартамента му. Той не бил там. Не е отишъл на работа. Колата му я няма. Никой не го е виждал. – Прескът сведе глава надолу, но очите му се повдигнаха. – Вие не сте му споменавали случайно, че съм питал за колата му, нали?

Мамка му.

— Вижте – поде Прескът, – не казвам, че брат ви е виновен…

— Тогава какво казвате?

— Казвам само, че искам да говоря с него, това е всичко. Така че, ако се чуете с него…

— Ще му кажа, че искате да говорите с него – довърши мисълта му Робин. Главата й се завъртя от внезапна липса на кислород. – Сега е мой ред да ви задам няколко въпроса.

— Давайте.

Говорихте ли с Дилън Кембъл?

— Той бе първият човек, който влезе в управлението тази сутрин и се представи.

— Надуто копеле. И?

— Кълне се, че бил в Лас Вегас в нощта на стрелбата, показа ни касова бележка от хотела, в който бил отседнал, и твърди, че се представил доста добре на игралните маси. Чакаме потвърждение от видеокамерите. Трябва да ги получим до края на деня.

Мамка му.

— А Дони Уорън?

— Говорих и с него.

— И?

— Казва, че познавал бегло Тара и категорично отрича да са имали афера.

— Вярвате ли му?

— Не съм сигурен.

— Има ли алиби за онази нощ?

— Твърди, че си бил вкъщи, в леглото. Спял. Сам.

— Значи все пак няма алиби – уточни Робин.

— Нито пък мотив – добави Прескът.

— За който да знаем.

— За който да знаем – съгласи се шерифът.

Робин се поколеба дали да разкаже на шерифа събитията от изминалата нощ – как бе видяла Ландън да се измъква от къщата след полунощ, как се бе качил на някакъв мотоциклет и бе изчезнал в нощта. Всичко, което би отклонило подозренията от Алек.

— Добре ли сте? – попита шерифът. Лицето ви е някак…

Смачкано? Робин подръпна страните си с пръсти, сякаш да

изглади всякакви следи от емоции. По дяволите.

— Добре съм.

— Има ли нещо, което искате да ми кажете? – попита след няколко секунди той.

Робин отново се почуди дали да не му разкаже за предишната нощ. И още веднъж лоялността към семейството й надделя.

— Не – заяви накрая тя. – Нищо.

* * *

— Изглежда, че Касиди отбелязва голям напредък – съобщи Робин на сестра си, докато пътуваха към дома. Докторът каза, че ако кара с тази скорост, може да я изпишат до края на седмицата.

Което извиква въпроса… къде точно ще отиде? – попита Мелани. – Зная, че казах, че може да се прибере вкъщи с мен, но нямах предвид завинаги. Моето тегло си ми е достатъчно.

Робин се замисли за момент над въпроса. Мелани звучеше разумно. А и Касиди бе признала, че се бои от Ландън. Огромният й нов дом бе местопрестъпление, майка й беше мъртва, а пастрокът й в кома. Самата тя не искаше да има нищо общо с биологичния си баща, появил се неочаквано. Баба й и дядо й бяха Бог знае къде. И значи, оставаше само вариантът с приемно семейство.

Или пък аз, помисли си Робин. Дали наистина бе готова да вземе детето на Тара със себе си в Лос Анджелис, да живее с нея? Какво щеше да си помисли Блейк за това?

— Виж. Има нещо, за което трябва да говоря с теб. Отнася се за Ландън.

— Какво за него?

— Видях го. Снощи.

Раменете на Мелани се стегнаха. Тя рязко изви волана и спря колата отстрани на пътя, изключи двигателя и се обърна с лице към сестра си.

— Какво точно видя?

— Видях го да слиза по стълбите и да излиза от къщата. Последвах го. Не може ли да оставим климатика пуснат? Толкова е горещо…

— Последвала си го – повтори Мелани, без да обръща внимание на молбата й.

— Минаваше полунощ. Безпокоях се…

— Била си любопитна – поправи я Мелани. – Има разлика.

Робин разказа на сестра си как Ландън чакаше край пътя, за мотоциклета, на който се качи. Дланите на сестра й в скута се свиха в юмруци.

— Помогни ми оттук нататък, Мелани. Опитвам се да разбера.

— Опитите ти да разбереш ще пъхнат сина ми зад решетките. Сигурна съм, че на шерифа лиги са му потекли, като е чул това.

— Не съм му казала нищо.

— Наистина ли? – Мелани тутакси си отдъхна. – Е, така става, струва ми се. Благодаря ти. – Тя отново запали двигателя и потегли толкова рязко, че Робин едва не си удари главата в предното стъкло, въпреки предпазния колан. Никоя от сестрите не обели повече и дума до края на пътуването. – Кой, по дяволите, е този? – обади се първа Мелани, щом завиха по „Лари лейн“.

Робин погледна към белия лексус, последен модел, застанал на алеята на сестра й. Погледът й се плъзна към мъжа вътре, който тревожно се взираше към тях.

— О, Боже мой.

— Познаваш ли го? – попита Мелани.

— Не мога да повярвам – изрече Робин, едва разпознавайки собствения си глас. – Това е Блейк.

17

Не можеше да спре да го гледа.

Вървяха надолу по пътя, по същия маршрут, по който бяха поели предишния ден със сестра й. На всеки няколко секунди Робин го поглеждаше крадешком, само за да се увери, че наистина бе там, че не беше плод на развинтеното й въображение.

Бяха разменили едва няколко изречения, откакто бе слязла от колата. Искаше й се да се хвърли в прегръдките му и да покрие красивото му лице с целувки, ала нещо в твърдата му поза, в положението на челюстта му, в безизразния му поглед, я бе спряло и накарало да пази дистанция. „Слава Богу, че си тук“, щеше й се да извика.

— Какво правиш тук? – попита вместо това и го прегърна толкова непохватно, че устните на Блейк се разминаха с нейните и се плъзнаха отстрани по косата й.

— Наистина ли трябва да питаш?

— Доколкото разбирам, това е годеникът – отбеляза Мелани, без да чака да я представят, подмина ги и се отправи към вратата.

— Приятно ми е да се запознаем – подвикна след нея Блейк.

— Кога пристигна? – попита Робин.

Той си погледна часовника.

— Преди около половин час. Почуках, но никой не ми отвори. Поколебах се дали да не дойда в болницата, но реших, че нищо не пречи да почакам и тук.

Робин вдигна очи към стаята на Ландън и го видя да се взира в тях от прозореца на втория етаж.

— Сигурно си се опекъл на тази жега.

— Добре съм. Как е баща ти?

— Не е добре.

— Съжалявам.

— Обаче Касиди изглежда се възстановява, и това е нещо. – Робин погледна към къщата на баща си, оградена от жълтата полицейска лента. – Това е къщата…

— Така си и помислих.

— Извинявай. Предполагам, че е очевидно. – Толкова, колкото и дистанцията помежду ни, мина й през ума.

— Не е нужно да се извиняваш.

Откога бяха станали толкова сковани, толкова официални един с друг? Робин усети струйка пот да се стича по врата й, но Блейк изглежда беше наред. Както винаги, той изглеждаше страхотно с чистата си синя риза и панталони в цвят каки.

— Държиш ли се? – попита той.

— Аз ли? Добре съм.

— Изглеждаш изтощена.

Робин вдигна ръка към косата си, сякаш разчорлените й къдрици бяха източникът на умората й.

— Жаден ли си? Искаш ли да влезем вътре, да пийнеш нещо студено?

— Не, добре съм. Предпочитам да се поразходя, да се поразтъпча, ако не възразяваш.

— Разходка звучи чудесно.

Робин закрачи по дългата алея, Блейк я настигна и тръгна редом с нея. Тя жадуваше да хване ръката му, да го привлече към себе си, но се задоволи със случайното докосване на дланта му, докато вървяха. Приличаме на непознати, помисли си тя.

И може би бяха точно такива.

— Май си шокирана от присъствието ми – каза той след няколко минути напрегнато мълчание.

— Май да.

— Защо това те изненадва?

Въпросът я завари неподготвена. Може би, защото не сме разговаряли от дни. Може би, защото не отговори на нито едно от съобщенията ми.

— Не ми каза, че идваш – избра най-неангажиращия отговор тя.

— А ти не ми каза, че заминаваш – изтъкна той.

— Какво? – Защо той повдигаше тази тема сега? – Обадих се в офиса ти – напомни му тя.

— И си оставила съобщение на секретарката ми. Казала си й, че се налага да се прибереш у дома, поради спешен случай в семейството.

— Което бе самата истина.

— Но също така, доста меко казано, не мислиш ли?

— Да, добре. Но тогава всъщност не знаех какво точно се е случило и не исках да те тревожа…

— Искаш да кажеш, че си мислила и за мен?

— Ами, не, предполагам, че за нищо не съм мислила. – Какво става? Защо водим този разговор? Защо имам чувството, че трябва да се оправдавам? – Добре. Виж. Може би трябваше да настоявам да говоря с теб, преди да тръгна. Съжалявам, ако съм накърнила чувствата ти, но няколко пъти разговаряхме оттогава насам, и…

— Мислиш, че става въпрос за наранени чувства? – прекъсна я той.

— Честно казано, не зная за какво става въпрос. – Тя спря, понеже осъзна, че Блейк вече не е до нея. Обърна се и го видя на няколко крачки назад, застанал неподвижно. – Какво има? – върна се до него тя.

— Ти ми кажи.

Наистина ли?

— Ами, Тара е мъртва, а баща ми едва се крепи. Колата на брат ми е била заснета в Ред Блъф в нощта на стрелбата, а самият той изглежда е изчезнал от земята. Шерифът очевидно го смята за заподозрян, а изглежда същото се отнася и за племенника ми. Освен това, има един тип, на име Дони Уорън, който може да е имал, а може и да е нямал, любовна афера с Тара, и…

— Всичко това е много интересно, но не е онова, което имах предвид, и ти го знаеш.

— Не разбирам.

— Нито пък аз.

— Кажи ми ти какво не разбираш – с помирителен тон изрече Робин, представяйки си как се обляга назад в стола в своя кабинет, хванала молив над бележника си, окуражаваща стеснителен пациент с приятелска усмивка.

Блейк поклати глава. Явно си бе представил същата картина.

— Правиш го отново.

— Кое?

— Когато и да се опитам да проведа сериозен разговор с теб напоследък, се превъплъщаваш в терапевт.

— Аз съм терапевт.

— Но също така си и моя годеница. Предполага се, че сме на една и съща страна. Че си казваме всичко и се подкрепяме. Защо ме отрязваш?

— Не те отрязвам.

— Как ли пък не, по дяволите.

— Ти беше толкова зает в работата с разни срещи… – С новата си асистентка.

— Искаш да кажеш, че това е по моя вина?

— Не казвам, че е по чиято и да било вина. Дори не съм сигурна за какво говориш.

— Говоря за нас. Говоря за това, че нещо помежду ни се промени, а не зная какво е то, нито защо.

— Баща ми беше прострелян. Най-добрата ми приятелка е мъртва. – А ти чукаш асистентката си.

— Ти нямаш никакви приятелки – възрази той. – Не си говорила с „най-добрата си приятелка“ от шест години. В мига, в който някой се сближи твърде много с теб, ти се отдръпваш.

— Еха. Я чакай малко. Ти си този, който не отвръща на обажданията ми.

— Защото никога нищо не си казваме – каза Блейк. – „Здрасти. Как си? Добре съм. Ти как си?“ Какво става, по дяволите, Робин? Животът ти се преобръща наопаки и ти напълно ме изключваш? С какво съм заслужил това? Кога станах твой враг?

— Не си ми враг. Не те изключвам.

— Искаш ли да знаеш защо не ти казах, че идвам? Защото знаех, че ще ми кажеш да не си давам труда. Че си добре. И може би наистина ти си добре. Но ние не сме.

О, Господи. Наистина ли водеха този разговор? И то сега?

— Да не искаш да кажеш, че отменяш годежа ни?

Блейк изглеждаше потресен.

— Не. Разбира се, че не го отменям. Ти това ли искаш?

— Не, не го искам.

— А какво точно искаш?

— Искам теб.

— Е, аз съм тук. И шофирах цяла нощ, за да дойда. По дяволите, Робин. Стоя точно тук, пред теб.

От джоба на Блейк се разнесоха първите звуци на петата симфония на Бетовен.

— Мамка му. Извинявай – каза той, извади мобилния си телефон и се взря в името, изписано на дисплея. – От офиса е.

— Тогава по-добре вдигни.

Блейк се извърна настрани и снижи глас.

— Кели, какво става?

Робин отново пое надолу по пътя. Слънцето биеше в тила й, като нажежено течно злато. Тя силно се потеше. Обзалагам се, че Кели не се поти, помисли си. Обзалагам се, че идеално правата й коса никога не се накъдря безразборно от влажния въздух. Обзалагам се, че когато Блейк прокара длани по нея, тя е мека като коприна, а не прилича на тел за мръсни съдове.

— Извинявай – Блейк пъхна обратно телефона в джоба си и забърза да я настигне.

— Откога спиш с асистентката си? – попита Робин, преди да успее да спре думите.

— Какво!

— Моля, отговорете на въпроса, адвокат.

— Мислиш, че спя с Кели?

— Не спиш ли?

— Не. Не – повтори той. – Как можа изобщо да си го помислиш?

— Кели е красиво момиче.

— Е, и? Лос Анджелис е пълен с красиви момичета.

— И ти би могъл да имаш всяка от тях.

— Аз искам само едно момиче. Теб.

— Не сме се любили от седмици. Ти все работиш до късно.

— Беше ненормално натоварено напоследък, това е всичко, а когато се прибера, ти все спиш.

— Понеже никога не се прибираш преди полунощ.

— Зная, че работех до късно. Опитвам се да стана съдружник. – Блейк размаха ръце във въздуха. – Може би не съм бил достатъчно внимателен. Бях прекомерно зает и съжалявам за това. Но нямам афера с асистентката ми. Нямам афера с когото и да било. – Той се поколеба. – Аз не съм баща ти, Робин.

Мамка му.

— Трябва да престанеш да го проектираш върху мен.

— И кой сега се прави на терапевт?

— Казвам само…

— Зная какво казваш, но малко прекаляваш.

— Дали?

— Не съм ти някое момиченце с комплекси относно татко си.

— Никой не е казал, че си такова момиченце.

— Нима? А какво всъщност казваш?

— Казвам, че никога не бих ти изневерил.

— Всички мъже изневеряват – чу гласа на Тара тя.

— Трябва да ми вярваш.

— Добре.

— Добре? – повтори Блейк. – Какво значи това?

Робин заби поглед в земята. Думите му се завъртяха в главата й като рой побеснели пчели.

— Не зная.

Тя дочу някакъв тътен в далечината и за момент си помисли, че може да е гръмотевица. Което би било добре. Гръмотевицата означаваше дъжд. А малко дъжд би поохладил нещата, би им дал възможност да си поемат дъх. Чак когато тътенът се приближи, тя осъзна, че идва от мотоциклет.

Огромната машина намали, щом мина покрай тях. Същият, който взе Ландън снощи? Водачът беше без шлем и това позволи на Робин да зърне силно загорялото му лице и пясъчнорусата коса, падаща над дълбоко разположените тъмни очи. Ръцете му, протегнати напред към ръкохватките, се подаваха голи и мускулести изпод черния кожен елек без ръкави. В следващия миг той даде газ и моторът изчезна по пътя.

— Познаваш ли го? – попита Блейк.

Робин поклати глава.

— Трябва да се връщаме.

Тя се обърна и се забърза обратно. Блейк я последва.

Мъжът с мотора не се виждаше никакъв, когато наближиха алеята пред къщата им.

Постояха няколко секунди в мълчание. Робин съзнаваше, че Ландън ги наблюдава от прозореца си.

— Искаш ли да си тръгна? – попита Блейк.

— Искам да постъпиш така, както смяташ за редно.

— По дяволите, Робин. Питам ти какво искаш.

Робин се взря в лицето му и зърна отражението на баща си да пада като сянка над очите му. Трябваше да събере цялата си решителност, за да отпъди този образ, но така и не успя напълно да го прогони. Накрая все пак каза:

— Искам да останеш.

18

Тръгнаха за болницата малко преди десет на следващата сутрин.

— Някой изглежда щастлив – отбеляза Мелани, докато сядаше на задната седалка в колата на Блейк. – Приемам, че двамата сте спали добре.

— Така е – потвърди от предната седалка Робин, закопчавайки ухилена колана си.

— Леглото беше ли достатъчно голямо за двама ви?

— Справихме се – коментира Блейк.

— Да се надяваме, че сте се справили тихичко. Момчетата в пубертета са доста впечатлителни, както предполагам знаете.

— Мисля, че бяхме доста тихи – с лекота й отвърна Блейк. Какво ще кажеш, Робин?

Робин се усмихна. В интерес на истината, бяха заспали веднага. И двамата бяха напълно изтощени – Блейк от дългото си пътуване, Робин от събитията през деня, а и двамата от усилието да заобикалят уловките, заложени им от Мелани. Успяха да си разменят само няколко нежни целувки и ласки, преди да бъдат повалени от умората и безспирното поклащане в съседната стая. Робин бе легнала до него, обгърната от уютната му прегръдка и успокояващия ритъм на сърцето му в гърба си.

— Аз не съм баща ти бе й казал той. – Трябва да престанеш да го проектираш върху мен. Трябва да ми вярваш.

Беше прав, разбира се.

Но нямаше да е лесно. За да го направи, щеше да се наложи да изостави единственото, което я свързваше с баща й, да разхлаби здравата връзка с миналото си. Можеше ли да го стори?

Искаше ли?

Макар и разрушителни, познатите модели създаваха един вътрешен покой. Като терапевт, тя знаеше, че опитите за промяна, за освобождаване от утвърдените навици, обикновено биваха съпроводени от противоположните инстинкти за задържане, за бягство в сферата на познатото.

Миналото е винаги с нас.

Но трябваше ли да бъде така?

Беше се събудила от допира на устните на Блейк до рамото си, от ръцете му, обгърнали гърдите й. Сънуваше ли? Само след секунди той вече вдигаше нощницата й и нежно проникваше в нея, с лице, заровено в основата на врата й. Поклащаха се едновременно, несъзнателно следвайки клатенето, донасящо се от съседната стая. Ако това е сън, помисли си Робин, то той е най-добрият, който съм имала от доста време насам.

Само че, сега вече нямаше съмнение, че са будни. И вместо топлия дъх на Блейк върху врата си, чувстваше само нервните въздишки на Мелани от задната седалка.

— Всичко наред ли е там отзад? – попита Блейк, поглеждайки в огледалото.

— Всичко е тип-топ – отговори Мелани.

— Да разбирам ли, че Ландън няма да ни придружи?

— Ландън не си пада много по болниците.

— Не познавам хора, които да си падат – отбеляза Блейк и подкара надолу по алеята. – Казвайте накъде да карам – обади се той, когато стигнаха пътя.

— С удоволствие – отзова се Мелани.

Робин изпусна една въздишка.

— Може ли да оставим сарказма за няколко часа, моля?

Мелани се ухили.

— О, я стига. – Тя се приведе напред към Блейк. – Я кажи, Блейк. Сестра ми постоянно ли е лишена от чувство за хумор?

— А ти винаги ли си толкова сърдита? – не й остана длъжен той.

— Мислиш, че съм сърдита?

— Не си ли?

— Може и да съм – изненада тя Робин с отговора си. – Ти нямаше ли да си, ако сестра ти подозираше, че синът ти е убиец?

— Какво? – стресна се Робин. – Никога не съм казвала подобно нещо.

— Не и с толкова много думи. Но би предпочела убиецът да е по-скоро Ландън, отколкото скъпоценния ти Алек.

— Ако наистина мислех, че Ландън е убиец – възрази Робин, заобикаляйки същинския въпрос, – нямаше ли да ме е страх да спя под един покрив с него?

— Не непременно – заяви Мелани така спокойно, сякаш обсъждаха времето. Искам да кажа, дори и да е застрелял всички останали, няма причина да убива и теб. Освен ако причината не е, че си пълна досада – добави неочаквано. – Видя ли какво имам предвид, Блейк? – Даже не се усмихна от любезност.

Блейк стисна ръката на Робин, за да й внуши да не отговаря на заяждането на Мелани.

— Имаш ли представа колко време ще останеш в Ред Блъф, Блейк? – попита Мелани.

— Предполагам, че ще зависи от събитията.

— Тоест, зависи от това колко време ще му отнеме на баща ми да умре – уточни Мелани. – В службата нямат ли нищо против? – продължи, без да чака отговор на предишния си въпрос.

— Взел съм си компютъра, взел съм си и телефона – каза той. – Мога да работя откъдето си поискам.

— Бихме могли да се преместим в хотел, ако предпочиташ – предложи Робин.

— Да бе, няма да е лошо. – Мелани се облегна назад. – Пресата и без това май загуби интерес. Тук завий наляво. След две пресечки надясно.

Остатъкът от пътя изминаха в мълчание. За пръв път от дни насам Робин се почувства по-добре при мисълта да напусне къщата на сестра си. Петнайсет минути по-късно влязоха в паркинга на болницата. А след още пет минути отвориха вратата към стаята на баща й.

Една жена – тъмнокоса, елегантна, в средата на петдесетте – седеше на стола до леглото на Грег Дейвис, а протегнатата й дясна ръка бе положена върху чаршафа, покриващ тялото му. Щом чу вратата да се отваря, тя скочи на крака.

— Коя сте вие? – поиска да узнае Мелани, преди още Робин да успее да попита каквото и да било.

Жената бе висока около метър и седемдесет и слаба. Косата й бе прибрана в кок в основата на врата, а копчетата на сакото й бяха изпънати над пълния бюст. Очевидно беше плакала.

— Казвам се Джаки Инграм. Вие сигурно сте дъщерите на Грег. Тя отмести поглед от Мелани към Робин, устните й потрепериха от усилието да се усмихне.

— А каква е вашата връзка с нашия баща? – настоя отново Мелани.

— Аз съм неговата секретарка.

— О. Значи сте спали с него – заключи Мелани.

— Какво? Не…

— О, моля ви. Той спи с всичките си секретарки. За него въпросът бе принципен.

Джаки Инграм доби вид, сякаш не знаеше да се смее ли, или да плаче.

Сестра ми има този ефект върху хората, помисли си Робин и почувства искрена жалост към жената.

— Трябва да вървя.

— Да, най-добре – съгласи се Мелани.

Джаки Инграм изхвърча от стаята.

— Това беше ли необходимо наистина? – попита Робин, когато вратата се затвори зад нея.

— Навярно не – отговори Мелани. – Но пък беше забавно. Хайде де, признай, че изражението й беше смешно.

— Наистина ли мислиш, че е…

— Чукала скъпия ни стар татко? Без всяко съмнение. Според клюките, съпругът й разбрал за аферата преди няколко седмици и изсипал какви ли не заплахи. Питай шериф Прескът, ако не вярваш на мен.

— Значи съпругът й е сред заподозрените?

— Убедена съм, че в списъка има няколко съпрузи. Не е ли така, тате? – Мелани се доближи до леглото му. Много хора ти имаха зъб, нали? Не само членовете на семейството ти. – Тя хвърли поглед през рамо към Блейк. – И в случай че се чудиш кой е този човек, това е годеникът на Робии.

Блейк се доближи до леглото.

— Красавец, нали? – Мелани имаше предвид баща си. – На времето е бил голям пич.

От гърдите на Грег Дейвис се изтръгна дълбок стон, после още един.

— Татко? – доближи го предпазливо Робин. – Татко, чуваш ли ни?

— Дали да не извикаме сестрата? – обади се Блейк.

Сестрата потвърди, че през нощта е имало признаци, че баща им може би възвръща съзнанието си, но ги предупреди да не възлагат големи надежди. Той все още бе в критично състояние. Дори и да се събудеше, мозъкът му бе претърпял тежка травма и щяло да бъде истинско чудо, ако оживее, да не говорим, да стане отново предишния човек.

— Което може да се окаже и хубаво нещо, в зависимост от гледната точка – вметна Мелани с фалшива бодрост.

— Но би могъл да ни каже кой е направил това – изтъкна Блейк.

— Трябва да съобщим на Касиди – обади се Робин.

— Аз мисля да остана тук – заяви Мелани.

— Нали ще ни кажеш, ако нещо…

— Радостните ми възгласи ще огласят целия коридор.

* * *

Вратата към стаята на Касиди беше затворена, и когато Робин се приближи, тя чу гласове отвътре. Почука.

— Влезте – чу се гласът на Касиди, по-силен, отколкото беше преди. Седеше изправена в леглото си, косата й бе сресана назад и вързана с розова панделка. В основата на леглото седяха две тийнейджърки, с къси дънкови панталонки и блузи с голи гърбове. На отсрещната стена се бе облегнал Кени Стейпълтън и ги гледаше. – Робин! Влизай. Запознай се с приятелките ми. С Кени мисля, че вече се познавате.

Робин се приближи усмихната.

— Да. Здравей, Кени.

Той кимна и сведе поглед към пода.

— Това са Кара и Скайлър. От училището ми.

— Съученички ли сте? – На Робин й се стори, че момичетата са няколко години по-големи от Касиди.

— Ние сме от гимназията – каза Кара. Но искахме да дойдем на свиждане, да се уверим, че нашата Касиди е добре.

Искаш да кажеш, че сте били любопитни да узнаете какво се е случило, да почерпите вода от извора, помисли си Робин. Да се фукате после пред по-големите момчета.

— Това е Робин – представи я Касиди. – Двете с майка ми са били най-добри приятелки.

— Това, което се е случило с майката на Касиди, е ужасно произнесе с нисък глас Скайлър.

— Да, така е.

— Касиди тъкмо ни разказваше какво се е случило потръпна Кара. – Аз не бих била толкова смела.

— Кой си ти? – обърна се Касиди към Блейк.

— Това е годеникът ми Блейк.

— Приятно ми е да се запознаем, Касиди – каза той. – Изглеждаш забележително добре.

— Нали? – включи се с ентусиазъм Кара.

— Тази сутрин ми махнаха абоката – заяви Касиди.

— Аз съм Кара – обърна се момичето към Блейк.

Въобразявам ли си или тя току-що изпъчи гърди?

— А аз съм Скайлър.

Скайлър, с малкото заоблено дупе, подаващо се изпод твърде късите панталонки.

— Приятно ми е, момичета.

— Много е красив – прошепна Касиди на Робин.

Робин забеляза как гърбът на Кени Стейпълтън се стегна и той се втренчи в Блейк.

— Докторът каза, че може да ме изпишат до няколко дни.

— Това е чудесно, миличка.

— Е, май трябва да си тръгваме – обяви Кара, вторачена в Блейк, увивайки дълъг кичур от кестенявата си коса около пръста си.

Само така. Полита.

— Приятно ми беше, момичета – каза Робин.

— И на нас – обърна се Кара към Блейк, хвърляйки мимолетен поглед към Робин.

— Надявам се да се видим отново – вметна и Скайлър. – А ти, се оправяй бързо – подхвърли тя към Касиди на излизане, явно сетила се в последния момент защо са дошли.

— Много мило от тяхна страна да се отбият – каза Робин, след като бяха излезли.

— Да – съгласи се Касиди. – Изненадаха ме. Дори не подозирах, че ме познават. Ти кога пристигна, Блейк?

— Вчера – отговори той.

— В къщата ли си отседнал?

— Засега.

— Значи, ще си бъдем всички заедно – заключи Касиди.

Толкова по въпроса да се преместим в мотел, помисли си

Робин. Кой ли ще е късметлията, който ще го съобщи на Мелани?

— Имаме новини – обяви тя.

Момичето погледна предпазливо от Робин към Блейк и обратно.

— За тати ли?

— Докторите смятат, че може би идва в съзнание.

— Буден ли е? – попита Кени неочаквано.

Робин се извърна към него. Бе забравила за присъствието му.

— Не, не е буден – заяви на Касиди, която се бе опулила с огромни, бляскави очи. – Но издава звуци и сестрата каза, че имало признаци…

— Че ще се съвземе? – довърши изречението Касиди.

— Че е възможно.

— Значи, ще се оправи?

— Не се надявай прекалено.

— Но ти току-що каза…

— Казах, че може да дойде в съзнание. „Може“ е многозначителна дума.

— Но е наистина добра дума – възрази Касиди. – Мога ли да го видя?

— Трябва да питаме доктора.

— Докторът каза, че мога да го видя, щом ми махнат абоката.

— В такъв случай, предполагам, че няма проблем. Ако смяташ, че си достатъчно силна…

Касиди отметна завивките си и спусна крака от леглото. Кени тутакси се озова до нея.

— Не, всичко е наред – каза му тя. – Ще се справя. Ти си тук цяла сутрин. Прибирай се у дома. Блейк ще ми помогне. Нали, Блейк?

— Абсолютно. – Блейк се приближи и предложи ръката си за опора.

Кени отстъпи, когато Касиди пое ръката на Блейк и се облегна на него така, че да му позволи да обгърне кръста й с другата си ръка.

— Дали да не потърся количка? – предложи Робин.

— Не – каза Касиди. – Докторът каза да се упражнявам, колкото се може повече. Наистина ли смяташ, че има шанс тати да се оправи?

— Моля те, не се вълнувай прекалено – предупреди я Робин и обгърна раменете й, сплитайки пръсти с тези на Блейк, докато я извеждаха от стаята.

— До по-късно, Касиди – подвикна след тях Кени.

Само Робин му отвърна с помахване за довиждане.

19

— Уау! Я се виж! – възкликна Мелани, когато Робин и Блейк въведоха Касиди в стаята на Грег Дейвис. – Не трябва ли да си в леглото?

— Той буден ли е? – пренебрегна въпроса й Касиди и се приближи до леглото на пастрока си.

— Не. Няма промяна.

— Толкова е… тих – промълви Касиди с треперещ глас и очите й се напълниха със сълзи. – Никога не съм го виждала толкова тих.

Робин почувства как собствените й очи се насълзяват. „Тих“ бе последната дума, с която би описала мъжа, който, откакто го помнеше, бе в постоянно движение. Един тукашен журналист веднъж бе написал за него, че е човек, който „никога не ходи, когато може да тича, никога не шепне, когато може да вика, и чиято безусловна властност се излъчва и от най-незначителния му жест“. На Робин й хрумна, че никога преди стрелбата не бе виждала баща си нито да спи, нито дори да дреме.

— Чува ли ни? – попита Касиди.

— Не знаем отговори й Робин.

— Боли ли го? Боли ли те, тате?

— Нищо не го боли – увери я Мелани. – Ти как си?

— Аз съм добре – отвърна Касиди. – Всичко още ми е подуто и понякога ме боли, като си поемам дълбоко дъх. Но докторът каза, че до няколко дни мога да се прибера вкъщи.

— Толкова скоро? – изненада се Мелани. Дали е разумно?

— Докторът каза, че колкото по-скоро се върна към обичайния си живот, толкова по-добре.

— Разбира се, известно време ще трябва да го кара по-леко – разсъди Робин.

— Разбира се – повтори Мелани. Устните й се извиха в суха усмивка. – Можеш да вземеш старата си стая. Робин и Блейк се местят в хотел.

— О, не. Моля ви. Очите на Касиди се разшириха в паника. – Не можете да го направите.

— Става малко пренаселено – обясни Мелани. – Иначе те ще трябва да заемат моята бивша стая отсреща, която е по-тясна…

— Аз ще взема по-малката стая – бързо предложи Касиди. – Моля ви. Трябва да останете умоляваше тя Робин.

Робии погледна към Блейк и двамата едновременно кимнаха в съгласие.

— Значи е уредено. – Касиди се обърна от Робин към пастрока си. – А, когато и ти се оправиш, тате, също можеш да се прибереш у дома. Можеш да вземеш предишната си стая.

Робин видя как челюстта на Мелани се стегна. Не беше сигурна дали това се дължеше на многократната употреба на думата „тате“ от страна на Касиди или на мисълта, че ще трябва да се откаже от голямата спалня.

— Мисля, че малко изпреварваме събитията – намеси се Мелани. – Дори и татко да си възвърне съзнанието, докторите не са оптимистични…

— Не мога да разбера – прекъсна я Касиди. Ако си върне съзнанието, това не означава ли, че се оправя? – Тя отчаяно се огледа. – Не е ли така?

— Да се надяваме, че е така – каза й Блейк.

— Получил е доста тежки наранявания – напомни Мелани.

— Тежки… Какво означава това? – продължи да пита Касиди.

— Означава, че независимо дали ще дойде в съзнание, не бива да възлагаме големи надежди.

— Той трябва да се оправи. – Касиди отново се извърна към пастрока си. – Трябва да се оправиш, тате. Моля те. Само ти ми остана.

— О, миличка – проплака Робин и я взе в обятията си.

Касиди се срина върху нея, краката й се подгънаха и Робин буквално я задържа на ръце.

— Те убиха мама – проплака тя, заровила лице в къдриците на Робин. – Татко не може да умре. Не може да ме остави.

— Сигурна съм, че прави всичко по силите си, за да се оправи – увери я Робин.

— Оцелял е досега – обади се Блейк. – И от малкото, което зная за него, ако някой може да преживее това, ще е той и никой друг.

— Вярно е – потвърди Мелани. – Но все пак си мисля, че би било грешка да се осланяме на фалшиви надежди.

— Понякога надеждата е единственото, което ни остава – възрази Робии и целуна Касиди по челото. – Май трябва да те върнем в твоето легло.

— Не. Искам да остана тук. – Касиди бавно се отдръпна от ръцете на Робии и изпъна рамене, обхваната от нова решителност. – Тате? – Тя се пресегна през подпорките на леглото и взе ръката му. – Това съм аз, Касиди. Тук съм. И докторите казват, че ще се оправя. Но аз имам нужда от теб, тате. Имам нужда да се събудиш. – Тя извърна очи към Робии. – Той е студен. Трябват му още завивки.

Робин се озърна и видя едно памучно одеяло в шкафа. Зави краката на баща си с него, видя как Касиди го придърпа до брадичката му.

— Така е по-добре – заяви детето. – Нали, тате? Вече ти е по-топло. Обърна се към Мелани. – Къде е Ландън?

— Вкъщи.

— Трябваше да е тук. Тати трябва да е заобиколен от любимите си хора.

— Не съм убедена, че идеята е добра – възрази Мелани. – Знаеш, че поведението на Ландън понякога е доста… непредвидимо.

— Зная, че Ландън обича тати и тати обича Ландън.

На лицето на Мелани се изписа дълбоко съмнение.

— Може би, но…

— Той казваше, че Ландън е изминал дълъг път и ти си свършила невероятно добра работа с него.

— Той е казал това? – Очите на Мелани се напълниха със сълзи. Тя побърза да извърне глава и ги изтри с опакото на дланта си. – Какво друго е казал?

— Само, че те обича.

Бре, помисли си Робин.

— Бре – повтори на глас Мелани. А после додаде шепнешком: Само да беше го казал и на мен.

— Ще го направи – увери я Касиди. – Когато се събуди. – Тя стисна ръката на пастрока си. – Обичам те, тате. Всички те обичаме.

Робин затаи дъх, почти очаквайки баща й да събере и последните си останали сили, и да извика с бумтящия си глас: „И аз ви обичам“. Само че, той не го направи.

И никога не го беше правил.

Представи си брат си. Спомни си болката в очите му от предателството на баща им, почувства яростта му. Достатъчно голяма ли беше яростта му, че да тръгне да убива?

Къде си, Алек? Какво си правил в Ред Блъф в нощта на стрелбата?

— Май е по-добре да седнеш – обърна се към Касиди в опит да заглуши тези мисли.

— Не, добре съм. – Касиди срамежливо се усмихна на Блейк.

— Не ми каза, че си сгодена – каза тя на Робин.

— Ами, ние така и не говорихме много – отвърна Робин.

— Сигурен съм, че си е мислила за много по-важни неща – обади се Блейк.

Робин се запита дали великодушно прикрива наранените си чувства, или наистина си мислеше това, което каза. Хрумна й, че изобщо не познава чак толкова добре мъжа, за когото бе обещала да се омъжи.

— Е, кога ще се жените? Може ли да съм шаферка? – обсипа ги с въпроси Касиди.

— С абсолютна сигурност – любезно отговори Блейк.

— Това е много яко. А ти сигурно ще си главната шаферка – каза тя на Мелани.

Мелани се обърна към Робин, която заби поглед в земята.

— Всяко нещо по реда си – намеси се отново Блейк. – Първо ще трябва да насрочим дата.

— Какво ще кажеш да е веднага, щом тати излезе от болницата?

— Непременно ще го обмислим – каза Робин. Решила бе да остави детето да си фантазира, колкото и нереалистични да бяха фантазиите й.

Ще имаме предостатъчно време за реалистичните неща по-късно.

Касиди развълнувана изръкопляска.

— Чу ли това, тате? Ще има сватба. Така че, трябва да се оправиш, за да поведеш булката. – И погледна към Робин за потвърждение.

Робин кимна. Какво толкова, по дяволите? Какво можеше да навреди това?

— Познаваш ли годеника на Робин – Блейк? О, не ти зная фамилията.

— Ъптън – каза Блейк.

— Блейк Ъптън – повтори Касиди. – Много яко име, наистина.

— Благодаря – засмя се той. – Но нямам абсолютно никаква заслуга.

— Имаш ли някаква връзка с Кейт?

— Коя?

— Кейт Ъптън. Тя е известен модел.

— Напълно съм сигурен, че нямаме нищо общо.

— Много жалко. Така искам да се запозная с нея. И аз искам да стана модел един ден.

— Не мисля, че тати ще се зарадва особено на това – заяви Мелани.

Робин си спомни за ранните мечти на Мелани да стане модел. Баща й ги бе отхвърлил само с няколко изразителни думи: Доста ти е дебел шансът това да се случи.

— Според мен, ще станеш страхотен модел – каза Блейк.

— Наистина ли? И Кени така казва.

— Кени Стейпълтън ли? – Мелани присви очи и наклони глава на една страна.

— Той беше тук по-рано – обясни Робин.

— Наистина. – Това вече не беше въпрос.

— А също и Кара Ричардсън и Скайлър Маршъл от моето училище – добави Касиди. – Те са в гимназията. Дори не предполагах, че ме познават. Беше толкова яко да дойдат да ме видят. Не мислиш ли?

— Толкова яко – повтори усмихната Робин. В един миг Касиди изглеждаше зряла не за годините си, а в следващия отново се превръщаше в детето, което беше всъщност. На човек му се завиваше свят.

— Майка ми е можела да стане известен модел – обясни Касиди на Блейк. – Тя беше наистина красива.

— Да, беше – каза Робин, опитвайки се да прогони представата за красивото лице, разкъсано от куршуми.

— Но на нея не й пукаше за такива неща. Искаше само да бъде добра съпруга и майка. Все това повтаряше. Че аз и тати сме й били напълно достатъчни. Нали така, тате?

— Сигурен съм, че той знае – каза Блейк и Касиди се отпусна на гърдите му, хлипайки тихичко.

— Може би е време да тръгваме – каза след няколко минути Мелани. – Няма смисъл да висим тук и да чакаме нещо да се случи. Как казваха – „Ако стоиш над млякото, то не завира“?

— Какво означава това? – попита Касиди.

— Означава, че може да минат дни, седмици…

Баща им изстена.

— О, Боже мой – извика Касиди. – Той дали…?

— Просто издава звуци…

Стонът стана по-силен, по-настоятелен.

— Ще повикам сестрата – заяви Блейк и забързано излезе от стаята.

— Тате? – повика го Касиди.

— Татко? Чуваш ли ме? – приближи се Мелани.

Робин отстъпи назад, затаила дъх.

— Татко? – повтори Мелани. – Аз съм, Мелани.

Дълбоко от гърлото на баща им се изтръгна нисък вопъл и си проправи път към устните му. Няколко секунди по-късно вопълът се превърна в име.

— Касиди.

Мелани се люшна назад, сякаш бе понесла физически удар.

— Тате! – викна Касиди и сграбчи ръката му. – Тук съм, тате. Точно тук.

— Касиди – повтори той.

Касиди се опита да се хвърли над перилата на леглото, но те се врязаха в корема й и тя проплака.

— Тате! Тате!

— Касиди – произнесе отново той и отвори очи, макар гласът му да заглъхна.

— Тате! Той е буден! Той е буден!

Робин се приближи едва-едва.

— Татко?

Бавно, почти незабележимо, баща й отмести очи към нея.

— Робин?

Мелани се напъха пред Робин.

— Татко, това съм аз, Мелани. – Наведе се ниско и докосна страната му с устни. Татко?

— Мелани? Не… – Очите му се превъртяха навътре и той почна да се тресе.

— Какво става? – извика Касиди, когато прозвуча серия от силни писукания и стаята се напълни с медицински персонал.

— Добре, всички, от които няма нужда тук, напуснете незабавно – нареди мъжки глас. – Господин Дейвис… господин Дейвис… Аз съм доктор Барбър. Чувате ли ме? – Обърна се към останалите. – Припадна.

Какво му каза? – с паника в гласа Касиди попита Мелани.

— Изкарайте всички навън – нареди отново докторът.

— Аз няма да си тръгна – заяви Касиди.

— Само за малко – Блейк нежно обгърна раменете й. Робин тутакси се озова от другата й страна.

Двамата заедно изведоха хлипащото момиче от стаята.

20

— Е, това беше забавно – възкликна Мелани два часа по-късно, когато напуснаха болницата.

— Имаш странна представа за забавно – каза Блейк. Той вървеше пред Робин и сестра й през паркинга. Натисна дистанционното, за да отключи колата и да отвори прозорците.

Мелани сви рамене.

— Стига де. Трябва да признаеш, че за няколко минути там беше доста вълнуващо. Макар и резултатът да бе разочароващ.

— Баща ни не умря – напомни й Робин.

— Точно това исках да кажа. Цяла драма и накрая нищо. Пак сме там, откъдето тръгнахме.

— Не мога да повярвам, че все още е жив – отрони Робин.

— Майтапиш ли се? – попита сестра й. – Той за никъде не бърза. Не и докато аз и ти не умрем. Чак тогава може и той да умре щастлив.

— Как можа да кажеш такова ужасно нещо? – смая се Робин.

— О, моля те. Ти мразеше този човек. И сега, само защото внезапно си е спомнил, че съществуваш и е прошепнал името ти, си готова да изпаднеш в библейско настроение и да му простиш всички погрешения?

— Казва се прегрешения, не погрешения, и не прощавам каквото и да било. – Робин усети първите вълни на тревожност да се завихрят във вътрешностите й. Точно сега ли? Ще получа паник атака точно сега? След като всичко вече приключи?

Робин се добра до колата на Блейк. Несъмнено нишките на паниката вече се сплитаха около врата й и се впиваха в плътта й като бодлива тел. Тя сграбчи дръжката на вратата и не я пусна, макар стоманата да бе нажежена и да прогаряше дланта й, защото знаеше, че ако я пусне, ще се срине на земята.

— Какво му каза? – успя да изговори тя.

— Как така, какво му казах? – отговори с въпрос Мелани. – Кога?

— Ти му прошепна нещо.

— Не, не съм.

Робин си спомни как Мелани се наведе над баща им и раздвижи устни до ухото му.

— Така и не успях нищо да му кажа – настоя Мелани.

Робин отвори вратата и се настани на предната седалка, Блейк седна зад кормилото и запали двигателя. Струя въздух шумно се стрелна към главата й и разпиля нишките на паниката, оплетени около врата й, но не успя да размърда смазващата жега наоколо.

Мелани седна отзад и затръшна вратата.

— Какво – да не си мислиш, че съм го заплашила с нещо? Или по-хубаво, да съм си признала, че цялата работа е била моя идея? Това ли си мислиш? По дяволите, не може ли някакси да пуснем студения въздух? Задушавам се.

— Ще отнеме минута – каза Блейк.

— Ама и тебе си те бива, да ти кажа – заяви Мелани на Робин.

— Попитах те само какво му каза.

— Внушавайки, че аз съм предизвикала припадъка му.

— Не съм направила нищо подобно – отрече Робин.

— Дами… дами – прекъсна ги Блейк, докато потегляше. – Може ли да спрем с това сега?

Настана блажена тишина.

— Само, за да сме наясно… – поде отново Мелани.

— Мисля, че сме напълно наясно – заяви Блейк.

— А аз мисля, че ти трябва да стоиш настрани от това – довърши Мелани.

— Моля те, не му говори по този начин – възрази Робин.

— По какъв начин?

— Както говориш на всички.

— Мислех, че ще си доволна. Третирам го като член на семейството.

— О, я млъквай – сопна се Робин.

— Ти млъквай – не й остана длъжна сестра й.

— Добре тогава – капитулира Блейк.

— Нямам нищо общо със стрелбата – поясни Мелани. – Нито пък Ландън.

— Чудесно – каза Робин.

— Такава си гаднярка.

— Аз ли съм гаднярка?

— Вижте – обади се отново Блейк, – тази кавга не е от полза за никого. Касиди ще има нужда от цялата любов и подкрепа, които можем да й дадем, което означава, че най-малкото трябва да се понасяме.

Робин кимна. Беше се наложило лекарите да дадат на Касиди успокоително след припадъка на баща им. Когато си тръгнаха от болницата, тя още спеше.

— Като става дума за Касиди – започна Мелани, – какво, по дяволите правеше Кени Стейпълтън в стаята й сутринта?

— Предполагам, че е искал да види как е.

— Неговата загриженост не ти ли се струва малко… обезпокоителна?

— Трябва ли?

— Ти си терапевтът, ти ми кажи.

— Не зная за какво намекваш.

— Тогава да питам теб, Блейк – обърна се към него Мелани. – Като мъж, какво мислиш за момче на възрастта на Кени, което е толкова загрижено за момиче на дванайсет години? Зная, че и шерифът го намира за странно.

— Предвид обстоятелствата, не е чак толкова неестествено.

— Е, във всеки случай Тара не беше във възторг, задето той вечно се мотаеше наоколо – съобщи Мелани. – Това мога да ви кажа.

— Мислех, че е идвал да се вижда с Ландън – каза Робин.

— И аз така си мислех – съгласи се Мелани. – Но сега не съм толкова сигурна.

— Той заподозрян ли е? – попита Блейк.

— Не и според шерифа. Май нищо не печели от това. А и не отговаря на описанието, дадено от Касиди на мъжете в къщата от онази нощ. – Мелани сви рамене, сякаш й бе писнало от темата. – Гладна съм. На някой да му се яде китайско?

— Ти сериозно ли? – попита Блейк.

— Всъщност, да – изненада сама себе си Робин. – Точно китайска храна ми се яде.

На следващото кръстовище завий надясно – Мелани упъти Блейк. – Ще идем в „Златния дракон“ на „Мейн“ и „Юниън“. – Тя си погледна часовника. Минава два часът. Обедната тълпа ще се е разотишла. Мисля, че ще е спокойно.

— Да се обадим ли на Ландън? – попита Блейк. Може да иска да се присъедини към нас.

— Ландън мрази китайска храна. Завий тук.

— Какво точно прави той по цял ден? – попита Блейк.

— Зает е.

— С какво?

— Има ли значение?

— Обича да рисува – обади се Робин.

— Ти пък откъде знаеш? – изненада се Мелани.

— Намерих негови рисунки в един кашон в килера.

— И защо си тършувала в кашоните в килера?

Робин мълком помоли с очи Блейк за помощ.

— Сега накъде – отзова се той, докато пресичаха магистрала 647А.

— Карай направо, докато не стигнем „Юниън“ – заръча Мелани. – Не би трябвало да имаш проблеми с намирането на място за паркиране.

Блейк намери място на около половин пресечка от ресторанта. Излязоха от колата и поеха отривисто по улицата с трите платна.

Мелани се оказа права – обедната тълпа в голяма степен се бе изпарила, макар тук-там да се виждаха някои изостанали клиенти. Те надигнаха глави, когато входната врата се отвори. Робин забеляза как някаква жена тутакси си извади телефона.

Не ставай параноичка. Това, че си е взела телефона, не значи, че има нещо общо с теб.

Една усмихната сервитьорка с лъскава черна коса и сноп менюта в ръка ги посрещна и насочи към сепаре в дъното на заведението. Минаха покрай масата на жената, която шепнеше в телефона си. Когато наближиха, тя се извърна и закри уста с ръка. Компаньонът й бе зает старателно да подрежда приборите си и не вдигна глава.

Робин се отпусна на мястото до Блейк. Всичко в ресторанта си беше, както го помнеше – тъмночервени стени, сепарета от червена кожа, квадратни маси за двама, скупчени в средата на помещението, бар с огледален гръб срещу входа, ярки китайски фенери и зелени изкуствени лиани, покрити с бели пластмасови цветя, виещи се между картини без рамки, изобразяващи игриви панди.

— Декорът може и да е жалък, но храната си я бива – седна срещу тях Мелани. – Е, не е кой знае какво, предупреждавам ви. – Тя отказа с ръка предложените от сервитьорката менюта.

— За мен една супа уоптон и говежди нудъли. – Мелани кимна към Робин. – За нея пиле в сладко-кисел сос и допълнителен сос. Нали?

— Изненадана съм, че помниш.

— Трудно бих забравила. Ти само това си поръчваше.

— Сладко-киселото пиле не звучи лошо – обади се и Блейк. – Някой иска ли яйчено рулце?

И двете сестри вдигнаха ръка.

Телефонът на Блейк звънна. Той го извади от джоба си.

— Извинявайте. Веднага се връщам. – Стана и се отправи към вратата.

— Хубав мъж – отбеляза Мелани и то проследи с поглед. – Малко ми напомня на татко.

— Той няма нищо общо с татко – тросна се Робин. Паниката отново взе да стяга сърцето й.

— Сигурна ли си?

Робин се облегна назад и затвори очи. Не ги отвори, докато не усети, че Блейк се връща на мястото си.

— Добре ли си? – попита я той.

— Добре съм – отговори му тя. – А ти? Проблеми ли?

— Добри новини, за разнообразие. Изглежда, че сделката, по която работих, най-накрая ще се сключи.

— Какъв вид право практикуваш? – попита Мелани.

— Корпоративно и търговско.

— Звучи сложно. И под „сложно“ имам предвид скучно.

Той се засмя.

— Предполагам, че е и двете.

Защо и аз не мога така? – запита се Робин. Просто да свия рамене и да се изсмея на хапливите забележки на Мелани. Защо винаги реагирам остро?

— Ти разбираш ли нещо от това? – обърна се към нея Мелани.

— Не, честно казано – призна Робин, решена да се постарае повече и да не допусне сестра й да я засегне.

— Опитвам се да не нося работата вкъщи със себе си – обясни Блейк.

— Навярно е разумно. И баща ни споделяше подобна философия. Нали, Робин?

— Майната ти – изстреля тя. Дотук със свиването на рамене и изсмиването.

— Какво съм направила пък сега? – невинно попита Мелани. – Честно, Блейк, такава ли е и с теб?

Блейк се усмихна.

— Майната ти – повтори той.

Робин избухна в сълзи от благодарност, точно когато сервитьорката се появи с рулцата им.

— Всичко е наред. Просто е много гладна – каза Мелани на озадачената млада жена. Тя остави храната на масата и побърза да се отдалечи. – Е – усмихна се Мелани, потопи рулцето си в сливовия сос и го вдигна, – наздраве на всички.

Иззвъня телефон.

— Пак ли? – учуди се Мелани.

— Не е моят – каза Блейк, точно когато звънна за втори път.

— О, гледай ти. Моят е. – Мелани се засмя, извади телефона от чантата си и го вдигна към ухото си. – Ало? – Кратка пауза и превъртане на очи. – Да. Какво мога да направя за вас?

По-дълга пауза. Тя натисна копчето и прекъсна връзката.

— Е? – попита Робин.

Мелани отхапа голяма хапка от рулцето си.

— Беше многоуважаваният ни шериф. Изглежда, че полицията в Сан Франциско е открила Алек и в този момент го ескортират към Ред Блъф. Би трябвало да пристигнат след около час. Май трябва да побързаме с храната.

21

Офисът на шерифа на окръг Техама е разположен на булевард „Антилоуп“, близо до мястото, където се пресичат магистрали 99 и 36, далеч от центъра на града. Според уебсайта му, той е призван да пази живота и собствеността на повече от 63 000 местни жители на окръг Техама, включващ град Ред Блъф, както и на хилядите посетители, дошли тук да се наслаждават на лова, риболова и да прекарат ваканцията си в обширната дива природа. Офисът се обслужва от шерифа, заместник-шерифа, един капитан, трима лейтенанти, девет сержанти, седем следователи и двайсет и девет помощник-шерифи, като всички те гордо носят седемлъчевата звезда отпред на униформите си. Девизът на отдела, изписан ярко по цялата ширина на скучната ниска сграда от кафяви тухли, гласеше: „Служим на общността с Г.О.Р.Д.О.С.Т.“, като главните букви бяха абревиатура на Годност, Отдаденост, Респект, Достойнство, Отруденост, Скромност и Тържественост.

— Да бе, да – – измърмори Мелани и бутна тежката стъклена врата.

Шериф Прескът ги чакаше във фоайето, пред високия плот на рецепцията, зад който в двете посоки на широкия коридор се редяха остъклени кабинети.

— Къде е той? – каза Робин, вместо „здрасти“.

— Защо да не седнем за минута? – Шерифът посочи към редицата кафяви кожени столове. – Починете си, поемете дъх…

— Защо просто не пропуснете глупостите и не ни пуснете да видим брат си? – попита Мелани.

Помощникът зад тезгяха вдигна очи при думата „глупости“ и ръката му инстинктивно се насочи към кобура. Шерифът се засмя и се обърна към Блейк.

— Аз съм шериф Алан Прескът. А вие сте?

— Блейк Ъптън. – Блейк му стисна ръката, неговата собствена изчезна в огромната длан на шерифа.

— Моят годеник – поясни Робин. – Той пристигна вчера от Лос Анджелис.

— Радвам се да се запознаем, въпреки че ми се щеше това да е при по-други…

— Да, да – прекъсна го пренебрежително Мелани. – По-добри обстоятелства и така нататък. Не са ли това думите, които хората си разменят на погребения?

— И както винаги, за мен е удоволствие да те видя, Мелани.

— Шериф Прескът отново направи жест по посока на столовете. – Моля всички да седнат. Скоро ще имате възможност да се видите с брат си.

Робин нервно огледа коридора. Някога белите му стени сега бяха покрити с дипломи, цитати и снимки на мъже и жени, униформени и цивилни, както и с вездесъщия девиз Г.О.Р.Д.О.С.Т. Видя врати, всичките затворени, с табелки като „Граждански отдел“, „Оперативни дейности“ и „Затворническо отделение“, въпреки че самият затвор се помещаваше в отделна сграда. Поне не са закарали Алек там, помисли си тя, докато двамата с Блейк заемаха местата си.

— Брат ми арестуван ли е?

— Не още. За момента е само лице, към което има интерес. – Шерифът се настани на един стол срещу тях.

— Винаги съм харесвала този израз – каза Мелани, като упорито продължи да стои права и да се помайва около стола на шерифа. – Сякаш останалите сме вън от всякакъв интерес.

— Ако не е арестуван, тогава защо е тук? – попита Блейк. – И защо е под полицейска охрана?

— Той не ни остави голям избор – отговори Прескът. – Изглежда, че се е бил запътил към Канада, ако се съди по това, че е носил в себе си паспорта си, както и значителна сума в брой.

— И откога е престъпление да носиш пари и паспорт? – попита Робин.

— Какво ви каза той? – намеси се Мелани.

— Не ни каза нищо – отговори шерифът. – Боя се, че брат ви напълно отказа да сътрудничи.

— Което е негово право – напомни Блейк.

— Да, но ако е невинен, защо създава трудности?

— Може би вашето така наречено лице от интерес, няма интерес да ви върши работата – отбеляза Мелани.

— Вижте – започна шерифът.

От напрежението в гласа му Робин прецени, че едва се сдържа, сякаш самото усилие да говори спокойно му костваше свръхчовешко усилие. Да беше само ти, идеше й да му каже. Мелани постига този ефект върху повечето хора.

— Разбирам, той е ваш брат и вие инстинктивно искате да го защитите – продължи Прескът. – Но той не си прави услуга като отказва да говори с нас. Надявах се да можете да го убедите, че е в негов интерес…

— В интереса на човека от интереса – прекъсна го Мелани. – Интересно.

Шерифът погледна към Блейк с израз, казващ: „Ние двамата сме мъжете тук. Помогни ми.“

— Прочетохте ли му правата? – попита вместо това Блейк.

Шериф Прескът прокара длан по темето си.

— Да.

— Той поиска ли адвокат?

— Не.

— Е, все пак май си има такъв, – заяви Блейк и стана на крака. – Сега бих искал да се видя с клиента си, ако не възразявате.

Прескът стана от стола си и въздъхна победено.

— Не споменахте, че сте адвокат.

— Надявах се да не се наложи.

Шерифът се обърна към рецепцията.

— Майк, би ли разпоредил да доведат господин Дейвис, ако обичаш?

Помощникът предаде молбата по телефона.

— Какво следва сега? – попита Робин.

— От вас зависи – отговори й Прескът. – Както и от брат ви.

— Но той свободен ли е да си върви?

— Стига да не напуска града, да.

— Значи, няма да го арестувате?

— Не и сега. Не.

— Не разполагат с достатъчно доказателства, за да го арестуват – изсумтя Мелани. – Всичко, с което разполагат, е видеозапис, на който се вижда колата му.

— Имаме мотив – напомни им Прескът. – Както и възможност.

— Това с мотива е доста слабо – възрази Робин. – Минаха почти шест години, откакто той за последно се видя с Тара и баща ми. А останалите ви доказателства са все косвени.

— Заседателите са осъждали и за по-малко.

В този град има поне десетина души, в това число и аз, които са имали както мотив, така и възможност да ги застрелят – обяви Мелани. – Бих казала, че ще е повече от достатъчно да се породи основателно съмнение в главите на съдебните заседатели.

— А аз не съм изключил никого от списъка на заподозрените. В това число и вас – подчерта шерифът.

И тогава се появи Алек. Застана пред тях сякаш по магически начин, отляво на един униформен полицай, пред рецепцията. Мъчеше се да си придаде предизвикателен и невъзмутим вид, но всъщност изглеждаше потресен и изтощен. Тясното му лице имаше нужда от бръснене, меките му сиви очи бяха подпухнали и зачервени, сякаш бе плакал. Бе облечен в протрити провиснали джинси и измачкана бяла тениска, чиято предница бе зацапана с дъговидна следа от кафе.

— Алек! – проплака Робин и се хвърли в обятията му.

— Хей, ти – измърмори той, хвана ръцете й и отпусна глава на рамото й.

— Добре ли си?

— Бил съм и по-добре.

— Здрасти, братле – приближи се Мелани, но не направи опит да го прегърне, дори и след като Робин отстъпи няколко крачки назад. – Отдавна не съм те виждала.

— Мелани – погледна я за кратко и отклони поглед към Блейк.

— И Блейк. Уау, самият той. Не очаквах да те видя тук, в Ред Блъф.

— Бих казал същото и за теб. – Блейк го потупа по ръката.

— Да се махаме оттук – предложи Мелани.

Шериф Прескът ги спря, преди да направят и крачка.

— Само дума, ако позволите.

— Дадено, шерифе – каза Алек, макар стиснатите му устни да показваха, че няма да каже нищо повече.

— Разбирате, че нямате право да напускате града…

— Разбирам.

— … и че ако опитате, ще бъдете арестуван незабавно.

Алек потърка брадичката си.

— И това разбирам.

— Надявам се, че след като поговорите с адвоката си тук, ще бъдете по-склонен да сътрудничите.

— Адвокатът ми. – Устните на Алек се извиха в половинчата усмивка.

— Приключихме ли? – попита Блейк.

— Засега.

Отправиха се към паркинга. Робин стискаше здраво ръката на брат си, Мелани и Блейк ги съпровождаха от двете страни, а шериф Прескът вървеше най-отзад.

— Хубава кола – отбеляза Прескът, когато наближиха лексуса на Блейк, открояващ се сред полицейските коли.

— Седни отпред с Блейк – насочи брат си Мелани и се настани отзад. – Робин ще седне при мен. – Тя потупа мястото до себе си.

— Ще държим връзка – подвикна след тях шерифът, докато Блейк потегляше.

— Ще чакам с нетърпение – махна му с ръка Алек.

— Какво ви става на вас двамата? – сопна се Блейк, местейки поглед от Алек към Мелани и обратно. – Трябва ли да ти напомням, че си заподозрян в дело за убийство? Човекът, към когото се отнесе така високомерно, е шериф. Не влизай преднамерено в конфликт с човек, който има властта да хвърли задника ти в затвора.

— Те нямат достатъчно доказателства да го арестуват – каза отново Мелани.

— И кога това ги е спирало?

— А ти откога взе да се занимаваш с наказателно право? – попита искрено заинтригуван Алек.

— Не се занимавам. Но засега ще свърша работа. Ако, и когато дойде време… – Блейк огледа пустеещата околност, мяркащите се в далечината планини. – Къде съм, по дяволите?

— На следващото кръстовище завий наляво – инструктира го Мелани.

За миг настана тишина, после всички заговориха едновременно.

— Благодаря ти, че правиш това – каза Алек.

— Сигурно си изтощен – предположи Робин.

— Какво стана с колата ти? – попита Блейк.

— Е, ти ли го направи? – поинтересува се Мелани.

— Уау – възкликна Алек, и почна да отговаря на въпросите им един по един. – Да, изтощен съм. Полицията на Сан Франциско прибра колата ми. И не, не съм го направил. Благодаря ти, че попита.

— Но си бил тук, в Ред Блъф, в нощта на стрелбата – настоя Мелани.

— Не мисля, че съм длъжен да отговарям на това, нали така, господин адвокат?

— Какво си правил тук? – не се отказа Мелани.

— Как е Ландън? – пренебрегна въпроса й Алек.

Робии усети как тялото на Мелани до нея се стегна.

— Недей така, Алек – намеси се Робин, ядосана не по-малко от сестра си. – Баща ни е в кома, Тара е мъртва, а едно дванайсетгодишно момиче остана без майка. Полицията има доказателство, че ти си бил тук в нощта на стрелбата. Не е време нито за увъртания, нито за казуистики.

— Уау, „увъртания и казуистики“. Впечатляващи думички.

— Какво ще кажеш за „простотии“? Тази дума повече ли ти харесва? – заяде се Мелани.

Алек се завъртя на мястото си и извърна поглед към задната седалка.

— Вижте. Разбирам, че сте загрижени и съм ви благодарен.

— Не се нуждаем нито от разбирането, нито от благодарностите ти – отсече Мелани.

— Аз пък нямам нужда от кръстосан разпит – Алек се обърна отново с лице към предното стъкло.

— За Бога, Алек! – възкликна Робин. Защо създаваше толкова трудности? Възможно ли бе да е виновен? – Ние сме едно семейство. Искаме само да ти помогнем.

— Не можете. Повярвайте, колкото по-малко знаете, толкова по-добре.

— Какво означава това? – попитаха в един глас Робин и Мелани.

— Мисля, че сме гледали достатъчно серии на „Закон и ред“, за да знаем, че всичко, което ви кажа, може да бъде използвано срещу мен в съда. Ако ме арестуват и това действително стигне до съда, вие ще бъдете призовани и задължени да свидетелствате срещу мен. Прав ли съм? – обърна се той към Блейк.

— Прав си. От друга страна – продължи Блейк, – аз съм твой адвокат. Поне за момента. И всичко, което кажеш на мен, е строго поверително.

Алек въздъхна звучно, облегна се назад, масажирайки нервно челюстта си и затвори очи.

— В такъв случай, ще говорим по-късно – заяви той.

22

— Добре, кой иска питие? – попита Мелани веднага, щом влязоха в къщата.

— За мен бира. – Алек се отправи право към кухнята, сякаш не бяха минали почти шест години, откакто за последно бе тук, и това все още бе неговият дом.

— И за мен – присъедини се Блейк и пусна ключа на колата си върху масичката в антрето.

— Аз съм добре и така – каза Робии.

Само дето не беше добре. Бе обзета от мощна паник атака. С всяка стъпка тревожността забиваше остриетата си в гърдите й, разкъсваше сънната й артерия. Ако не внимаваше, щеше да почне да кърви пред всички.

— Извинете, отивам до банята.

— Добре ли си? – попита Блейк.

— Добре съм. Китайската храна… – Тя се втурна нагоре по стълбите. Чу люшкането на Ландън зад затворената врата на стаята му, докато бързаше към банята.

— По дяволите – измърмори и заключи вратата след себе си. По дяволите, по дяволите, по дяволите. – Добре. Успокой се. Дишай дълбоко. Ще се оправиш.

Обаче всеки път, когато се опиташе да диша, острите ками отново се забиваха в плътта й.

— Успокой се. Успокой се.

Но как можеше да се успокои, след като Алек отказваше да отговори на въпроса какво е правил в Ред Блъф в нощта, когато Тара е била убита, а баща им и Касиди – простреляни, което показваше най-малкото, че крие нещо? Как можеше да се успокои, когато единственият Том Ричардс от Ред Блъф, който се бе преместил в Сан Франциско, бе мъртъв от две години, а това на свой ред означаваше, че най-вероятно брат й и Том бяха едно и също лице? Как можеше да се успокои, когато по всяка вероятност Алек е бил един от стрелците?

Възможно ли бе?

Не, не беше възможно.

Мамка му. Мамка му. Мамка му

Наплиска лицето си със студена вода и се взря в отражението си в огледалото над мивката.

— Тъпа смачкана физиономия – промърмори и притисна длани към лицето си, мъчейки се да изглади издайническите следи на паниката си. – Алек не е направил това – заяви на отражението си тя. Не го е направил.

Сигурно имаше някакво разумно обяснение за отказа му да обясни своите действия.

— Какво? Какво обяснение би могло да има изобщо?

Мамка му Мамка му Мамка му.

— Мамка му! По дяволите!

На вратата на банята се почука.

Робин замръзна.

Още едно почукване, този път по-силно.

— Лельо Робин?

— Ландън? – Ландън? Отключи вратата и я отвори. Шокът да види племенника си, застанал от другата страна, временно прекрати паниката й.

Беше облечен в яркооранжева тениска с логото на Харли-Дейвидсън. Дългата му до раменете коса бе несресана и падаше над очите, които той заби в пода в мига, в който тя отвори вратата.

— Чух викане – измънка той, вторачен в босите си крака, подаващи се изпод протритите подгъви на твърде дългите му джинси.

— О, извинявай – каза тя като проследи погледа му. – Не исках да те стряскам. Аз… ударих си крака.

— Ох – произнесе Ландън, без да вдига очи. – Това боли.

— Да.

Той се обърна да си върви.

— Харесва ми тениската ти – бързо изрече тя.

Ландън се засмя и потупа логото.

— Харесваш мотори, а?

Никакъв отговор.

— Мога ли да те попитам нещо?

Той сви рамене и извърна поглед към стълбите.

— Онази нощ те видях да се возиш на мотор.

Ландън рязко вдигна глава, заби очи в нейните за половин секунда, после отново ги сведе към пода. Започна да се клати от крак на крак.

— Кой от познатите ти кара мотор?

Тишина.

— Аз познавам ли го?

— Казва се Дони.

— Дони Уорън?

— Той ми е приятел – изговори в брадичката си Ландън.

— Твой приятел – повтори Робин.

— Води ме на разходки с мотора му.

След полунощ?

— Мама казва, че всичко е наред.

— Звучи забавно. И къде ходите?

— В ранчото му. Той има коне. Аз обичам коне.

Робин кимна. Това бе най-дългият разговор, който бе провеждала някога с племенника си.

— Мога ли да те питам още нещо?

Ландън отново изви очи към стълбите.

— Забелязах, че прекарваш много време да гледаш през прозореца си.

Той пак взе да се клати напред-назад на пети.

— И се чудех… дали случайно не си гледал оттам… и през онази нощ… със стрелбата…

— Ландън? – провикна се от основата на стълбището Мелани. – Ти ли си там горе? Какво правиш? Слизай долу. Чичо ти Алек е тук.

— Ландън, видя ли нещо през онази нощ? – бързо го попита Робин.

Ала той вече й бе обърнал гръб и се спускаше по стълбите.

Робин постоя на прага на банята още няколко секунди, после отиде в стаята си и затвори вратата след себе си. Легна на леглото и се втренчи във вентилатора на тавана. В главата й като мухи се въртяха всякакви въпроси. Алек ли беше убил Тара? Той ли се бе опитал да убие баща им и Касиди? Дали пък не е бил Ландън? А може да са били Алек и Ландън заедно. Или пък Ландън и Дони Уорън. Може Мелани да е планирала цялата работа.

— Мамка му.

Какво семейство само.

Каква каша.

Защо самата тя не бе по-добре подготвена да се справя с такива каши? Нима не се сблъскваше почти всеки ден със семейни неразбории? Нали собствената й семейна история бе една от причините да стане терапевт?

Опита се да си представи какъв съвет би дала, ако на нейно място беше някой от пациентите й.

—Действайте стъпка по стъпка – би му казала тя. – Справяйте се с проблемите един по един.

А проблеми определено не липсваха: нейният гняв, разочарованието й, оправдателната й позиция при почти постоянните нападки на Мелани. Но може би всички тези проблеми бяха резултат от друг, по-голям – нейната вина.

За това, че не бе казала на майка си за изневерите на баща си.

За това, че бе изоставила майка си по време на болестта й.

За това, че бе изоставила най-добрата си приятелка.

За това, че бе допуснала, че Мелани е способна на убийство.

За това, че бе допуснала, че Ландън е способен на убийство.

За това, че бе допуснала, че Алек е способен на убийство.

— Вина, колкото цяла торба с лайна – изрече на глас Робин.

Поклати глава. Винаги бе казвала на пациентите си, че вината е ненужна емоция, чието единствено предназначение е да те държи залепен за миналото и да не ти позволява да се придвижиш напред. Повтаряла им бе, че е по-лесно и по-малко страшно да се чувстваш виновен, отколкото да направиш положителни промени в живота си. Беше ги уверявала, че вината е изход за страхливци.

— Наистина ли съм такава шибана страхливка? – запита се отново на глас.

Чу се леко почукване по вратата.

— Робин? – повика я тихичко Блейк.

Ами Блейк? – замисли се тя и се надигна в леглото. Дали той наистина бе човекът, за когото се представяше, или беше само една по-млада и по-лъскава версия на баща й? Можеше ли наистина да му се вярва?

— Робин? – повика я отново той, открехна вратата и влезе. – Извинявай. Спеше ли?

— Не.

Блейк се приближи и седна на леглото до нея. Матракът леко провисна под теглото му.

— Как е стомахът ти?

— По-добре. Какво става долу?

— Нищо особено. Брат ти реши, че ще спи в килера.

— В килера? Но там е бъркотия.

— Каза, че така му харесвало.

Робин погледна към прозореца срещу леглото и зърна отражението им в стъклото. Помисли си, че двамата си подхождаха.

— Мислиш ли, че вината е изход за страхливци? – попита тя.

Той изглеждаше озадачен от въпроса.

— Не съм сигурен дали изобщо разбирам какво означава това.

Тя се усмихна. Баща й никога не би си признал, че не разбира нещо.

— Нищо му няма на стомаха ми – призна си тя. – Получих паник атака.

— Досетих се, че може да е нещо такова. – Той стисна дланта й.

— Съжалявам.

— За какво?

— За това, че не ти казах истината, на първо място.

— Аз съм този, който ти дължи извинение.

— Мой ред е да питам за какво.

— Задето си мислех, че преувеличаваш, когато говореше за сестра си.

Робин се разсмя.

— Благодаря ти, че й каза „майната ти“.

— Удоволствието беше мое.

— В нейна защита, трябва да кажа, че не й беше лесно…

— Тя не се нуждае от твоята защита – сви рамене той. – Предполагам, че всеки си има своята история.

— Сигурно. – Робин помълча. – А каква е твоята?

Очакваше той да се засмее и да каже, че тя вече я знае, че общо взето се е радвал на сравнително лесен живот и редки привилегии. Беше умен и хубав. Семейството му беше богато и с връзки. Родителите му бяха разведени, наистина, но разводът бе културен и сега и двамата бяха женени отново и удобно установени на източния бряг, майка му в Ню Йорк, а баща му в Кънектикът. Знаеше, че има по-голям брат, който бе в чужбина, преподаваше английски в Китай, както и по-малък, но той починал от пристъп на астма на двайсет и няколко години. Бяха разговаряли за всичко това в началото на връзката си. Тя си мислеше, че понеже той рядко говори за семейството си, няма какво повече да каже.

Но не е трябвало да прибързва с този извод.

— Брат ми не почина от астма – заяви сега Блейк.

— Какво?

— Умря от свръхдоза кокаин в комбинация с хероин. Всъщност, следователят каза, че в кръвта му имало толкова много наркотици, че било същинско чудо, дето е оцелял дотогава.

— О, Господи. Много съжалявам. Защо не ми каза по-рано?

Той прокара длан през косата си.

— Не зная. Може би си мислех, че си имаш достатъчно грижи. Или, че ще се уплашиш от още едно прецакано семейство и ще избягаш. А може просто да не съм искал да се изправя лице в лице с това.

— Не си ми вярвал – тихичко разсъди Робин.

— Не, аз…

— Няма нищо. И аз не ти вярвах.

Той се усмихна тъжно.

— И какво ще правим сега?

Робин въздъхна дълбоко.

— Ще вземем решение да си вярваме. Иначе какъв е смисълът?

— Мислиш ли, че е толкова просто?

— Мисля, че трябва да бъде.

Той кимна.

— Разкажи ми за брат си – помоли тя.

— Отиде си толкова нелепо. – Думите изскочиха с такава лекота, сякаш от години бяха стояли на върха на езика му и само бяха чакали подтик. – Беше страшно чаровен, харизматичен пич. Което, предполагам, беше и част от проблема. Всичко винаги му се получаваше лесно. Никога не му се налагаше да полага усилия. Училище, работа, жени. Трябваше само да се усмихне. Един следобед някакъв филмов продуцент го забелязал на улицата и му предложил малка роля във филм. Главната актриса отива на парти, хваща си случаен мъж и почва да се натиска с него. Естествено, тя избира брат ми. Той ми разказа, че прекарали целия ден да се натискат на снимачната площадка, а цялата нощ – да се чукат в имението й с изглед към океана. – Блейк поклати глава при спомена. – Тоя тъп филм все още го въртят по телевизията от време на време. Не ме питай как се казва. Домашно парти? Парти край басейна? Колежанско парти? Нещо такова.

— Ти гледал ли си го някога?

— Да, веднъж. Но беше прекалено болезнено. Ясно личи, че е жестоко надрусан. Проклети наркотици.

Затова никога не взимаш дори аспирин и толкова се притесняваш, че пия валиум.

— Беше само на двайсет и четири, когато умря. Като малък имаше астма, затова родителите ми решиха да казват на всички, че е получил фатален пристъп. И аз почнах да използвам тази версия. Така беше по-лесно. – Блейк сплете длани, сякаш да покаже, че краят на историята наближава. – Както и да е, недълго след това родителите ми се разведоха, по-големият ми брат замина за Китай, а аз се посветих на кариерата си. – Той погледна Робин право в очите. – А после, една нощ с неохота се съгласих да придружа свой колега на някакво парти, и на кого мислиш, че се натъкнах? На любовта на живота ми.

Робин захлупи ръката му с дланта си.

На вратата се почука. Тя се обърна и видя Мелани на прага.

— Съжалявам, че ви прекъсвам, но… – Мелани си пое дълбоко дъх.

Робин бавно се изправи на крака.

— Какво има?

Алек го няма.

— Какво искаш да кажеш с това, че го няма?

— Искам да кажа, че е откраднал колата на годеника ти и е изчезнал.

— Моля те, кажи ми, че това е някой от тъпите ти майтапи.

— Съжалявам, сестричке – сериозно произнесе Мелани. – Но този път изглежда, че майтапът е на наш гръб.

23

Чакаха Алек почти до полунощ, после вдигнаха ръце от него и си легнаха.

— Защо ще направи такова глупаво нещо? – Робин не знаеше колко пъти вече бе задала този въпрос. – Какво, по дяволите, си е мислел?

Явно, не е мислил. Мелани стана от масата в кухнята, около която тримата стояха, дори и след като приключиха с вечерята. Никой нямаше особен апетит, с изключение на Ландън, който погълна три хот-дога и три порции боб, преди да се оттегли в стаята си и да възобнови клатенето със стола. – Но поне шерифът не се е обаждал да каже, че са го хванали, което означава, че вероятно не знаят, че го няма. Така че, да се надяваме, че ще му дойде умът в главата и ще се прибере, преди да е станало твърде късно.

Без съмнение шериф Прескът щеше да провери какво става у тях още сутринта. Нямаше да му отнеме много време да разбере, че Алек не е налице. Щеше да му е нужно още по-малко време за издаването на заповед за арест на брат им.

— Освен, разбира се, ако не е виновен – додаде Мелани.

— Не е – натърти Робин.

— Остава и дребният проблем с колата на годеника ти.

— Изглежда, че брат ви ще има нужда от добър адвокат по наказателно право по-скоро, отколкото си мислехме заяви Блейк.

— Познаваш ли някого? – попита го Робин.

— Оттук никого.

— Чувала съм, че Джеф Макалистър е доста добър каза Мелани. – Ще му се обадя утре сутринта. Както и да е, аз мисля да приключвам за тази вечер и ви съветвам и вие да направите същото. Утрешният ден се очертава да е пълен със събития.

Робин почака сестра си да се качи по стълбите.

— Мислиш ли, че може да е права? – попита тя Блейк. Не й се искаше да приеме възможността Мелани да е права за каквото и да било.

— Не зная – призна откровено той. – Но ако не се върне до сутринта, ще бъда принуден да обявя колата си за открадната, понеже иначе рискувам да ми повдигнат обвинение за съучастничество,

— Зная.

— Наистина много съжалявам.

— Няма за какво да съжаляваш. Вината е на Алек. Не твоя.

Качиха се горе и легнаха на леглото, без да си дават труда да се преобличат, нито да се пъхат под завивките. Блейк обгърна с ръка кръста на Робин и зарови глава в основата на врата й. Тя усети ритмичното му, успокоително дишане. Слава Богу, че си тук, помисли си. Къде, по дяволите, е брат ми? Защо не си вдига телефона? Дали в същата тази минута не се носи по някоя далечна магистрала, на път към канадската граница?

Ти ли го направи, Алек? Ти ли простреля баща ни и Касиди? Ти ли уби Тара?

Опита се да си представи брат си с оръжие в ръка и маска за ски, покриваща финото му лице и плътни устни, скриваща всичко, освен красивите му сиви очи.

Ти ли го направи, Алек? Толкова ли много горчивина си таял, дори след всичкото това време, че си убил един човек и си опитал да убиеш още двама, собствения си баща в това число? Толкова ли много си ги мразил?

Отношенията между баща й и Алек винаги са били обтегнати, дори преди Грег да се ожени за Тара. Алек така и не успя да задоволи бащините си изисквания за това, какъв трябва да бъде един мъж, още по-малко пък, какъв трябва да бъде собственият му син.

— Нужно ли е да си толкова твърд с него? – нееднократно бе питала майка й през цялото време, докато Алек бе дете.

— А нужно ли е ти да си толкова мекушава? – автоматично бе отговарял баща й. – Трябва да престанеш да се държиш с него като с бебе. Той трябва да възмъжее. Да не искаш всички деца в училище да му се качат на главата?

Но на кого му трябват други хора, ако следите от стъпките на собствения ти баща са навсякъде по главата ти?

Няколкото пъти, когато Алек се бе опитал да му се опълчи, бе станало още по-зле.

Робин си припомни негодуванието на баща си, когато Алек бе пренебрегнал съвета му относно един училищен проект. На първокласниците бе възложено да проектират парк и Алек се бе прибрал вкъщи изпълнен с ентусиазъм. Тогава беше… на колко… на шест, може би на седем години? Неговият парк щеше да се състои от люлки и пясъчник, направени от гланцово блокче, бе съобщил той. Щяло да има и момченце, конструирано от лего, качено на катерушка от сламки. Щеше да има и две дървета от картон.

— Две дървета? – бе измучал баща им. – Що за парк е това, само с две дървета? Трябват ти повече дървета, по дяволите.

Алек се бе вторачил в него.

— Чий проект е това? – бе възразил той. – Твой или мой?

Майка им бе засияла от безмълвна гордост, но Грег Дейвис бе излетял ядосан от стаята. Логичният въпрос на сина му му се бе сторил заплаха за неговия авторитет и той се зарече никога повече да не му помага. Яростта му отново избуя седмица по-късно, когато Алек се прибра, сияещ от щастие, че е получил пет плюс.

— Обзалагам се, че всички останали деца имат шестици – каза презрително баща му. – Заради проклетите дървета. Казах ти. Що за тъп парк е този, дето има само две дървета?

След това Робин видя проекта на Алек в кошчето за боклук под мивката в кухнята, с разрушена катерушка, а картонените дървета бяха разкъсани до неузнаваемост.

Тийнейджърските години на Алек не бяха по-добри. Ако на някой тест той отговореше правилно на девет от десет въпроса, баща му се захващаше за единствения грешен отговор. Ако се класираше втори на атлетическите състезания, биваше мъмрен, затова че не е първи. На постиженията му постоянно се гледаше през призмата на провала, и независимо колко се стараеше, все нещо не му достигаше. Той бе вечното разочарование.

В крайна сметка Алек спря да се старае. Какъв бе смисълът, щом никога нямаше да бъде достатъчно добър? Оценките му спаднаха. Наложи се да повтори последната година. Дори не си даде труда да кандидатства за колеж.

— И какво ще правиш сега? – властно бе попитал баща им. – Собствен бизнес ли ще започнеш? – И продължи, без да чака отговор. – Аз ще ти кажа от какво имаш нужда, за да започнеш собствен бизнес – от капитал и топки. Когато аз започвах, нямах и стотинка, но имах огромни топки. А ти не притежаваш нито едното. Май ще трябва да работиш за мен на пълен работен ден. И не очаквай никакви привилегии, задето си ми син.

Всъщност, Алек надали беше очаквал от баща си нещо друго, освен унижение. А дори и да бе таил надежда, че Грег Дейвис щеше по някакво чудо да се превърне в негов ментор, бързо се бе отърсил от тази илюзия. Човекът не прояви ни най-малка склонност да сподели със сина си каквото и да било от нещата, които бе научил през годините. Ролята на Алек бързо бе сведена до тази на момче за всичко, което изпълнява заповедите на баща си и търпи ежедневните му тиради.

Робин си спомни как един ден се бе отбила в офиса, за да подпише баща й някакъв формуляр за кандидатстването й. Тогава тя чу как на висок глас Грег Дейвис се кара на сина си, без да го е грижа, че в чакалнята пред кабинета чакаха двама клиенти, мъж и жена.

— Някои мъже не бива да имат синове – дочу как жената прошепва на мъжа.

Той кимна.

— Чувал съм, че този тук изяжда малките си.

Баща ми, канибалът, помисли си Робин сега и усети как Блейк приплъзва ръката си от кръста й, докато се обръща по гръб и се отдава на съня.

Единственият светъл миг в живота на Алек бе Тара.

Те се познаваха от години, в резултат на приятелството на Тара и Робин. Въпреки че Тара бе няколко години по-голяма от Алек, тя никога не се бе отнасяла към него снизходително. Изглеждаше, че цени мнението му и редовно търсеше съвета му, както по отношение на момчетата, с които се срещаше, така и за дрехите, които носеше.

— Защо изобщо го питаш? – се бе троснал веднъж на минаване баща им. – Той от нищо не разбира.

— Нищо подобно – бе отговорила тя. – Много даже разбира. Вие сте тиранин, господин Д.

Робин бе затаила дъх в очакване баща й да избухне и да изгони Тара. Вместо това, той се бе разсмял.

— Това момиче е същински фойерверк – бе казал на вечеря.

Робин бе разбрала, че брат й е влюбен в Тара, дори преди самия него. Няколкото момичета, с които се бе срещал, напомняха за нея. Всичките със сини очи, дълга, права кестенява коса, слаби, атлетични тела. Но тези авантюри никога не продължаваха дълго.

— Какво не беше наред с тази? – попита го Тара след поредното скъсване.

Алек бе свил рамене.

— Не зная. Просто не беше… Не зная.

Не беше ти, бе отговорила наум Робин, вторачена в брат си. Дори и да знаеше, че Алек си пада по нея, Тара нищо не бе споменала на Робин. Но как може да не е знаела?

— Е, Алек, какво мислиш за Дилън Кембъл? – попита го Тара, когато двамата с Дилън бяха почнали да се срещат.

— Не го харесвам особено – бързо отговори Алек. – Малко е груб.

— Зная – разсмя се Тара. – Точно това харесвам в него.

Тара се омъжи за Дилън и Алек не пророни и дума повече против него, докато един ден тя не се появи в къщата им, цялата в синини и с бебето си в ръце.

— Трябва да го напуснеш – бе казал простичко той. – Иначе ще те убие.

А сега Тара бе мъртва.

Но не Дилън Кембъл я бе убил.

Дали не беше Алек?

— Може ли да поговоря с теб за минута? – Алек бе попитал Робин една нощ. Беше се прибрала вкъщи от Бъркли за пролетната ваканция. Седяха в задния двор и се взираха в хилядите звезди, окръжаващи пълната луна, като лунички. – Става въпрос за Тара.

— Какво за нея?

— Мислиш ли, че тя би…?

— Дали мисля, че тя би какво? – попита Робин, но всъщност нямаше нужда да чува останалата част от въпроса, за да разбере за какво става дума.

— Мислиш ли, че… искам да кажа, сега, когато Дилън е извън картинката, слава Богу… ако аз…

— … я поканиш на среща?

— Мислиш ли, че ще дойде?

Робин се бе засмяла.

— Мисля, че би била глупачка да откаже.

Тара не беше глупачка.

— Не разбирам – изсумтя тогава Грег Дейвис. – Такова момиче. Какво, по дяволите, вижда в никаквец като Алек?

— Алек не е никаквец – бе възразила майката на Робин. – Той е мил и чувствителен…

— Той е проклет слабак. А това момиче има нужда от мъж.

Сега Робин се запита дали още тогава баща й не бе хвърлил око на Тара, дали нарочно не бе саботирал собствения си син.

Някои мъже не бива да имат синове.

Чувал съм, че този тук изяжда малките си.

Тя се надигна в леглото, като внимаваше да не събуди Блейк. Взря се в красивото му лице, с полуотворена в съня уста, в страните и челюстта, които вече бяха почнали да брадясват. Той бе толкова мил във всичко, толкова търпелив и разбиращ. Дори и да бе обезпокоен, че Алек бе избягал с колата му – а как би могъл да не е? – той не си го изкара на нея. За разлика от баща й, който винаги намираше начин да обвини всеки друг, когато нещо не ставаше на неговата, Блейк бе споделил част от отговорността за стореното от Алек.

— Не биваше да оставям ключовете си, така че да може лесно да ги вземе – бе казал великодушно той.

— Нямаше как да знаеш, че ще направи нещо подобно.

— Трябваше поне да допусна възможността. Беше небрежно от моя страна.

Тя се пресегна и нежно отмахна няколко разпилени кичура от очите му. Той беше прав – нямаше нищо общо с баща й. Изобщо не си приличаха.

И все пак, не можеше да обвинява баща си за всичко, колкото и да се изкушаваше. И тя вече не беше дете. В един момент човек трябва да порасне и да почне сам да поема отговорност за постъпките си. Не може вечно да обвинява родителите си.

Нима не повтаряше редовно това на клиентите си?

Излиза, че в крайна сметка, не бе чак толкова лош терапевт.

Опитай се да не забравиш тази мисъл на сутринта, каза си Робин и тъкмо се канеше да си легне отново, когато й се счу стържене на гуми по чакъл. Стана от леглото и отвори прозореца, мъчейки се да долови нещо повече.

Дали бе чула нещо изобщо?

След няколко секунди се разнесе звук от затваряне на врата на кола.

В следващия миг Робин се спусна надолу по стълбите и отвори външната врата. Излезе и се взря в тъмнината.

Насреща й бавно се появи някаква фигура.

Брат й.

Слава Богу.

Завладяха я куп противоречиви емоции – гняв, благодарност, страх. Но над всичко – облекчение. Тя избухна в сълзи.

— Алек, какво, по дяволите…

Той спря на няколко крачки от нея и въздъхна тежко.

— Ела с мен каза той.

24

— Къде отиваме? – рязко попита тя. – И къде, за Бога, беше?

Алек вече бе поел по алеята към пътя. Робин трябваше да подтичва, за да го настигне.

— Къде беше? – попита отново, когато се изравни с него. – Поболяхме се от притеснения. Защо не си вдигаше телефона?

— Нямам телефон. – Той пъхна ръце дълбоко в джобовете на джинсите си, без да я поглежда.

— Как така нямаш?

— Хвърлих го в една кофа, преди да напусна Сан Франциско.

— Хвърлил си го на боклука?

— Да. Всичко, което кажа ли смяташ да повтаряш?

— Защо ще си изхвърляш телефона? – попита Робин, като се стараеше въпросът й да не прозвучи като повторение.

— Не исках полицията да го проследи – обясни той така, сякаш това бе очевидно.

— Не си искал полицията… – Защо? Какво се боеше, че ще открият?

Алек сви рамене и допря пръст до устните си, оглеждайки се в тъмнината.

— Ш-т – произнесе той само.

— Как така „ш-т“? Не ми шъткай.

— Навсякъде има уши.

— Вече е почти един часът сутринта. Кой мислиш, че ще дебне тук навън?

— О, ще се изненадаш, кой ли не.

— Къде, по дяволите, беше? И къде, по дяволите, отиваш? – попита Робин, когато той свърна наляво по пътя.

— Никъде конкретно.

— Дали случайно не се носим към новата къща на татко?

— Не е чак толкова впечатляваща в тъмното, не мислиш ли? – попита Алек.

Бе неин ред да спре на място.

— Ти я нарече най-голямата шибана къща в Ред Блъф.

— Точно така.

— Как би могъл да знаеш, освен, ако не си я виждал?

— Добро предположение.

— Алек…

— Стига де – сопна й се той. – Стига с тези въпроси. Не може ли просто да си направим една приятна вечерна разходка?

— Вечерта бе преди шест часа. Ще ми кажеш ли къде си бил оттогава досега? Как можа просто така да потеглиш с колата на Блейк? – продължи без прекъсване Робин. – Знаеш ли колко…?

— … глупаво беше това? – довърши въпроса й Алек.

Робин почувства пристъп на вина. „Глупаво“ бе любимата обида на баща им към сина му.

— Беше безразсъдно, Алек – каза тя. – Ами ако шериф Прескът те беше видял…

— О, той ме видя.

— Видял те е?

— Пак го правиш.

— Мамка му, Алек! Какво искаш да кажеш с това, че те е видял?

— Добре, добре. Успокой се. Погледни тук. – Той посочи към пътя.

— Какво да гледам? Не виждам нищо.

— По-долу. Под голямото дърво.

Робин се напрегна да види нещо в тъмното.

— Все още нищо не виждам… Това кола ли е?

— Патрулка, ако не греша.

— Шериф Прескът?

— Или някой от заместниците му. Той беше по петите ми, откакто напуснах къщата следобед.

— Знаел си, че те наблюдава, когато си взел колата на Блейк?

— Не, отначало не. Но тук сме по средата на нищото. Не е трудно да забележиш, че те следят.

Робин се пльосна на тревата отстрани на пътя.

— Няма да направя и крачка, докато не ми кажеш какво става.

Алек се отпусна до нея, кръстоса крака и взе да къса тревичките около себе си.

— Съжалявам. Нямах намерение да взимам колата на годеника ти, честна дума.

— Тогава защо го направи?

— Не зная. Бях изтощен, объркан. Да съм пак в тази къща, да видя стария килер, Мелани, да чувам отново как Ландън се клати. Предполагам, че се паникьосах.

Робин кимна. Тя много добре разбираше паниката.

— Видях ключовете на Блейк на масичката пред вратата и в следващия миг бях вече зад волана – страхотна кола, между другото, – и отпраших към магистралата. Докато не видях патрулната кола в огледалото и не реших, че идеята не е чак толкова добра в крайна сметка.

— Но не се прибра у дома.

— Това не е моят дом.

Робин въздъхна раздразнено.

— Знаеш какво имам предвид.

— Да, зная. И съжалявам, че взех колата на Блейк, както и, че не се свързах с вас. Не беше разумно, най-малкото.

— Да, много те бива да казваш само най-малкото. Това ли е всичко? Просто си се поразходил с колата?

Той въздъхна.

— Отидох в Уолмарт[11].

— Отишъл си в Уолмарт? – повтори тя, преди да успее да спре въпроса си.

Имах нужда от дрехи, бельо, четка за зъби. Такива неща. Прецених, че е по-добре да си ги купя, щом ще поостана известно време тук. А ако трябва да съм честен, надявах се да се измъкна от този полицай или поне да го отегча до смърт. Прекарах часове в шибания магазин. Обзалагам се, че мога да кажа наизуст цените на всички стоки по тъпите им рафтове.

— Уолмарт не е отворен цяла нощ. Къде отиде, след като затвориха? Да видиш татко ли?

— Майтапиш ли се? – Алек доби искрено шокиран вид. Взе да се чеше по брадата. – Това е последното шибано място, на което бих отишъл.

— Къде отиде тогава?

— Ами, в тоя момент бях доста гладен и тъкмо се чудех, дали да не се върна вкъщи. Обаче се сетих, че Мелани спомена нещо за ход-дог и боб, което никак не ми бе по вкуса, така че се отправих към новия суши ресторант на улица „Алоха“. Била ли си там?

Бил си в суши ресторант? – повтори мълком Робин и прехапа долната си устна, за да не го изкаже на глас.

— Добър е. Останах изненадан. – Той подхвърли цяла шепа тревички във въздуха. Те изчезнаха в тъмнината. – Както и да е, патрулката се оказа паркирана малко по-надолу по улицата, когато излязох, и макар да бях изоставил вече плановете си за бягство, все още не бях готов да се прибера. Затова отидох на кино. Гледах тоя, новия, с Мелиса Маккарти. Тя е страхотна. Останах и го изгледах два пъти. Всъщност излязох и си купих втори билет. Не исках шерифът да ме арестува, задето съм влязъл гратис.

— Да разбирам ли, че те все още са те чакали, когато си излязъл от киното?

— Те навярно са се надявали за някакво преследване по магистрала 5. Нещо, за което да могат един ден да разказват на внуците си. Но аз нямах сърце за това, така че просто пообиколих насам-натам, докато не си легнаха всички, и се върнах. Добре ли е така? Доволна ли си? – Той се изправи на крака и изтръска задника си от тревата. – Напомни ми да си взема покупките от колата, когато се приберем.

Робин се изправи, препъвайки се.

— Към Канада ли се беше отправил, когато полицията те засече? – попита тя, щом се отправиха към къщата.

— Британска Колумбия[12] е едно от любимите ми места – отвърна Алек. – Двамата с Тара си мислехме един ден да се преместим там.

При споменаването на името на Тара, Робин затаи дъх и почака той да продължи.

— С Мелани спогаждате ли се? – попита той вместо това.

— Да, предполагам – отвърна тя. – Не се е променила много.

— Хората не се променят, Робин. Ти си терапевт. Би трябвало да го знаеш.

— Честно казано…

— О, моля те. Не бъди честна. Сестра ни е путка и ти го знаеш.

Робин преглътна възклицанието си при тази дума. Тя бе любимото определение на Тара, що се отнасяше до Мелани.

— Тара казваше, че Мелани е татко в рокля – каза Алек. – Знаеш от какво има нужда, нали?

— Моля те, не ми казвай, че има нужда от чукане.

Алек се засмя, неволно подритна едно камъче и се наведе да го хване, после го хвърли надалеч в тъмното.

— От колко време не го е правила, според теб, все пак?

— Не бих казала, че съм се замисляла някога по този въпрос.

— Но нали не мислиш, че не го е правила, откакто забременя с Ландън? Искам да кажа, всеки би се смахнал, ако не е правил секс почти две десетилетия, нали така?

— Не мога да си представя…

— Какво? Че го е правила? Или, че не е?

— И двете – отвърна Робин и зави по алеята. – Освен това, тя си беше същата и преди да забременее.

— Каква същата?

— Знаеш каква.

— Искам да чуя ти да го кажеш.

— Не.

— Защо не?

— Защото не е хубаво да наречеш сестра си…

— … путка? Хайде де, можеш да го направиш.

— Няма.

— Предизвиквам те. Двойно те предизвиквам.

Сега вече Робин се разсмя.

— Ти не си добре.

Входната врата се отвори. На прага се появи Мелани, обрамчена от светлината зад нея. Носеше синя памучна пижама и имаше изтощено изражение.

— Какво, по дяволите, става тук?

— Алек се върна – каза Робин, сподавяйки смеха си.

— Това го виждам. Много мило от твоя страна, че се прибра, Алек. Имаш намерение да оповестиш това на целия квартал ли?

— Извинявай – каза Алек. И добави: – Не ти ли казах, че е путка?

— Престани.

Двамата се разкискаха неудържимо.

— Какво ви става? – възнегодува Мелани. – Да не сте пак на десет години?

— Извинявай – съумя да изрече Робин, но Мелани се врътна на пети и изчезна във вътрешността на къщата.

— Ама, че си и ти, Робин – смъмри я Алек. – Сега вече я подлуди.

Робин махна по посока на колата на Блейк.

— Да не си забравиш нещата.

Алек отвори задната врата на лексуса. Тя изскърца протестиращо. Той взе пет-шест големи торби от задната седалка и подаде половината на Робин, като същевременно вдигна очи към стаята на Ландън.

— Май го събудихме.

Робин поклати глава.

— Не. Той постоянно си стои там.

Алек помаха на племенника си. Ландън тутакси изчезна.

— Мислиш ли, че е бил там и в нощта на стрелбата? Че е видял нещо?

Просто любопитство ли бе това, или Алек се страхуваше? – мина й през ума.

— Не зная. Веднъж пробвах да говоря с него, но нямах късмет.

-— Може аз да опитам.

— Алек… – Искаше й се да го попита дали пътищата им с Тара не са се пресекли в Сан Франциско, дали като я е видял отново, не са се отворили стари рани. Ти ли го направи? – питаха очите й. Виновен ли си?

— Какво?

Тя поклати глава.

— Нищо.

Беше късно. Чувстваше се изморена. А ако трябваше да бъде напълно честна със себе си, боеше се от отговора на Алек.

25

Юридическата кантора на Макалистър и съдружници се намираше на втория етаж в една червена тухлена сграда на ъгъла на „Мейн“ и „Критъндън“, на половин пресечка от яркосинята двуетажна бетонна сграда, в която се помещаваше „Дейвис дивелъпърс“. Мелани паркира по средата между двете. Двете сестри и брат им слязоха от колата почти едновременно.

Робин погледна към офиса на баща си.

— Какво мислите, че ще стане с бизнеса на татко, ако…? – Въпросът й увисна недовършен.

— … той умре? – довърши вместо нея Алек. – Струва ми се, че трябва да кажеш, когато, а не ако.

— Нека се тревожим за това, ако и когато ни дойде до главата – каза Мелани и отвори входната врата на тухлената сграда.

— Мисля, че помня Джеф Макалистър – обади се Алек, когато поеха по стръмното стълбище към кантората. – Един нисичък, нали?

— Миниатюрен. Татко казваше, че топките му били по-големи от Макалистър.

— Човекът е поет – отбеляза Алек.

Мелани бутна вратата и отвори, без да чука.

— Дошли сме да се видим с Джеф Макалистър – съобщи тя на младата жена зад старомодното дървено бюро. – Аз съм Мелани Дейвис. Това е брат ми, Алек, и сестра ми, Робин.

Младата жена се засмя, разкривайки две големи трапчинки и изпъкнал горен венец.

— Ще уведомя господин Макалистър, че сте тук. Ако желаете да поседнете… – Тя посочи четирите бели пластмасови стола, разположени два по два до млечнобелите стени, покрити с афоризми в рамки: „Най-тъмно е преди зазоряване“, гласеше един, „Всеки има право на поне един добър ден“, започваше друг, „но този не е твоят“.

Не може да се каже, че вдъхват увереност, помисли си Робин.

— Ще постоим прави – заяви Мелани, навярно мислейки същото като сестра си.

— Сигурна ли си, че е истински адвокат?

— Тук не ти е Лос Анджелис – напомни й Мелани.

Робин жадуваше да седне. През остатъка от нощта се бе въртяла и мятала, тревожеше се за Алек, за баща им, за Касиди, за всичко, което се беше случило и което можеше да се случи, и не бе в състояние да заспи. Колкото и да нямаше търпение да напусне Ред Блъф, как можеше да си тръгне, преди да разберат какво бе станало? Най-малкото, трябваше да знае до каква степен брат й бе въвлечен.

Първата работа на Мелани сутринта бе да се обади на Джеф Макалистър и той се бе съгласил да ги приеме в един часа следобед. Блейк имаше назначен конферентен разговор за два часа, така че нямаше да ги придружи.

— Ще се справиш – каза той на Робин, когато тръгваха. – Само не забравяй да дишаш.

Не е толкова лесно, помисли си тя сега, докато разглеждаше шестте черно-бели снимки, представящи сцени с родео, окачени на отсрещната стена. Пое си дълбоко дъх четири пъти, бързо едно след друго.

— Пак ли ще припадаш? – попита Мелани.

— Не. Съжалявам. – Съжалявам, че дишам.

— Те са тук – прошепна в телефона рецепционистката, без да си дава труда да спомене имената им.

Само след секунди Джеф Макалистър застана пред тях с протегната за поздрав ръка. Имаше стоманен захват, сякаш за компенсация на ниския си ръст, но на Робин лицето му й се видя приятно. Беше кръгло и насърчително. Тя прецени, че е към средата на шейсетте. Все още притежаваше всичката си коса.

— Много се радвам да се запознаем – каза той. – Всички бяхме потресени, когато научихме за стрелбата. Как е баща ви?

— Не много добре – отговори Мелани. – Изглежда, че брат ми има нужда от адвокат.

Рецепционистката се усмихна срамежливо на Алек.

Мелани метна на младата жена поглед, който казваше: Ти сериозно ли?

Рецепционистката моментално взе да мести някакви книжа по бюрото си, сякаш току-що се бе сетила за нещо важно.

— Оттук, моля. – Макалистър ги поведе към вътрешните кабинети. Неговият беше третият и заемаше ъгъла.

— Вие сте дотук – заяви на сестрите си Алек, когато стигнаха до вратата.

— Ти сериозно ли? – произнесе този път на глас Мелани. Няколко минути по-късно тя не спираше да се ежи, докато двете с Робин се въртяха на неудобните пластмасови столове до рецепцията.

— Да идем за кафе – предложи Робин.

— Не съм жадна.

— Но това може да продължи дълго.

— Ти върви, ако искаш.

— Не. Аз…

Мобилният телефон на Мелани звънна. Тя го извади от чантата си и го вдигна до ухото си.

— Ало? – Лицето й моментално омекна, тя се извърна настрани и наведе брадичка. – Здрасти. Да, добре съм. Не беше лесно. – Тя стана и направи няколко крачки настрани от Робин. – А-ха. Да. Би било чудесно. Добре. Разбира се. Наистина оценявам това. Добре. Ще се видим по-късно. – Върна се на мястото си, пусна телефона обратно в чантата и облегна глава на стената.

— Кой беше това? – попита Робин.

— Никой.

— Явно беше някой.

— Просто приятел.

— Какъв приятел? – Доколкото Робин знаеше, сестра й нямаше никакви приятели. Това бе едно от малкото общи неща между тях двете.

— Един познат. Защо е толкова важно?

— Не е важно. Просто съм любопитна.

— Няма нищо любопитно.

— Мъж ли беше? – настоя Робин, сещайки се за разговора си с Алек от предишната нощ. – Срещаш ли се с някого?

— Сериозно? – попита Мелани. – За това ли си се загрижила? Толкова неща се случват, а ти ме питаш, дали се срещам с някого?

— Срещаш ли се? – попита отново Робин.

Мелани превъртя очи към етажирания таван.

— Не, разбира се, че не. Не ставай смешна.

— Защо да е смешно? Ти все още си млада и привлекателна.

— А синът ми все още е аутист.

— Което не означава, че ти не можеш да имаш социален живот. Я стига. Със сигурност е имало някакви мъже през годините.

— Какво ме питаш? Дали съм имала любовници ли?

— А имала ли си?

Мелани се свлече на стола си и протегна напред дългите си крака, при което дънковата й пола се качи на бедрата.

Татко в рокля, спомни си думите на брат си Робин.

— Имаше няколко – успя да я изненада с отговора си Мелани.

— Наистина ли? Кой?

— Сериозно? – каза отново Мелани.

— Някой, когото познавам?

Настана толкова дълга пауза, че според Робин, Мелани или не я беше чула, или нарочно пренебрегваше въпроса й.

— Помниш ли Стийв Кларк? – попита тя, когато Робин вече не очакваше отговор и отново се колебаеше дали да не иде за кафе.

— Стийв Кларк ли? – Робин превъртя името през езика си. – Имаш предвид онова дебело хлапе с лоша кожа, което все се мъкнеше подир теб в гимназията?

— Той отслабна и кожата му се изчисти. Всъщност сега изглежда доста добре.

— Спиш ли с него?

— Не, вече не. Това беше преди години. Той се ожени за Намела Хагар. Помниш ли я?

Робин поклати глава.

— И тя беше дебела. Всъщност, все отще е. Имат три деца, момче и две близначки, всичките под петгодишни.

— Кой друг? – попита Робин. – Каза, че това било преди години.

— О, Господи. Чакай да видим – въздъхна Мелани, макар че явно темата бе почнала да й харесва. – Марк Бест… Него сигурно го помниш?

Робин присви очи. В мозъка й взе да се оформя образ.

— Висок, с тъмна коса и зелени очи? Играеше баскетбол?

— Точно той.

— Той ли беше? Най-добрият, искам да кажа?

Мелани се изкиска.

— За жалост, не. – Тя поклати глава. – Не. Тази чест се пада на Рони Саймън. – Кимна в съгласие със собствената си преценка. – Да-а. Той беше нещо друго.

— Не мисля, че го познавам.

— Не, няма как. Теб отдавна вече те нямаше, когато те се преместиха тук.

— Те?

— Той, жена му и децата.

— Бил е женен?

— Все още е.

— Ти знаеше ли?

Разбира се.

— Сега по телефона той ли беше?

— Не. Това беше преди месеци.

— Какво стана?

— Каквото обикновено става. Свърши. И да не си посмяла да се правиш на съдник. Сякаш ти никога не си имала афера с женен мъж?

Робин поклати глава. Тя не можеше да забрави какви щети бяха причинили многобройните авантюри на баща и на семейството им и се бе зарекла никога да не спи с женен мъж съзнателно.

— Мога ли да ви предложа нещо, дами? Нещо за пиене може би? – попита рецепционистката.

— Не, благодаря – казаха едновременно те.

— Беше ли влюбена в него? – осмели се да попита след няколко секунди Робин.

— В кого? В Рони Саймън? Ти луда ли си?

Нова пауза.

— А влюбвала ли си се някога? – попита Робин.

— Сякаш имам време за такива глупости.

— Любовта не е глупост.

— Нима?

— Ами бащата на Ландън?

— Този идиот? Най-голямата грешка в живота ми.

— Чувате ли се понякога?

— Никога. Свършихме ли вече с този разпит?

— Не мислех, че е разпит.

— А как би го нарекла? – попита Мелани.

— Разговор? – изрече като въпрос Робин. На нея наистина й бе приятно през последните няколко минути.

— Разговорите обикновено се водят в двете посоки – забеляза Мелани. Как би се почувствала, ако аз те засипя с въпроси за твоя сексуален живот?

— Давай – подкани я Робин и гърбът й се стегна, сякаш физически се подготвяше за онова, което щеше да последва. – Питай, каквото искаш.

Мелани сви рамене.

— Нямам какво да те питам.

— Изобщо ли не си любопитна какъв е животът ми?

— Не особено. Струва ми се, че зная почти всичко, което ми е нужно да зная.

— И какво е то?

Мелани се размърда на стола си, кръстоса крак върху крак и се вторачи право в Робин.

— Честно казано, не мисля, че би ти се искало да задълбаеш в това сега.

— Защо пък не? – Вълните на тревожността взеха да пъплят по вените й. – Нямам какво друго да правя.

Дишай, чу думите на Блейк.

— Чудесно. Според мен, ти си разглезена лигла, която си мисли, че светът се върти около нея.

Дъхът заседна в дробовете на Робин.

— Но аз не мисля…

— Извинявай. Мислех, че те интересува какво аз мисля – прекъсна я Мелани.

— Така е, но… – Невидимите длани я стиснаха за гърлото.

— Според мен, ти се имаш за по-важна и по-главна. Ти и Алек, двамата. Винаги се съюзявахте срещу мен, присмивахте ми се зад гърба. Или пък право в лицето ми, съдейки по снощи.

— Не сме… – Невидимите пръсти се впиха в гърлото й.

— Мислиш си, че си по-добра от мен. Мислиш си, че знаеш отговорите на всичко, защото имаш диплома от колеж, и смяташ, че това ти дава право да съдиш живота ми, качествата ми на родител, връзките ми…

— Опитвах се само да те опозная.

Дишай. Просто дишай.

— Защо? Какъв е смисълът? Да не би да възнамеряваш да продължиш да се мотаеш наоколо, когато всичко тук приключи?

Робин не каза нищо.

Мелани изсумтя.

— Да де, така си и мислех.

— Това не означава, че ние…

— Какво? Не можем да бъдем приятелки? Ние никога не сме били приятелки.

— Защото ти никога не ми даде шанс – изстреля думите право от дробовете си Робин. – Ти ме мразиш от деня, в който се родих.

Мелани вдигна очи към тавана, сякаш наистина обмисляше казаното от Робин.

— Знаеш ли, в крайна сметка може и да си права за едно нещо. — Тя сви рамене. – Както и да е, ти беше любимката на мама, така че какво значение има? Как беше онази тъпа поговорка

— Нещата са такива, каквито са? Когато всичко тук свърши, когато баща ни умре, а Алек е или в затвора, или обратно в Сан Франциско, ти ще се върнеш в Лос Анджелис и ще се ожениш за Кен от мечтите си. Това може да проработи, а може би не, но едно е сигурно: аз ще си остана закотвена тук, в Ред Блъф.

— Не е нужно да си закотвена – възрази Робин.

Мелани повдигна вежди.

— Ще имаш пари – каза Робин. – Ще можеш да си позволиш професионална помощ за Ландън. Можеш да го запишеш в специализирано училище…

— Искаш да кажеш, в институция.

— Не – възрази Робин. – Всъщност си мислех за художествено училище. – А после, не зная.

— Наистина ли? Има ли нещо, което и ти да не знаеш?

Робин се отпусна назад на стола си. Тревожността се вихреше в главата й, енергията й се бе изчерпала.

— Добре. Ти печелиш. Предавам се.

— А Касиди? И от нея ли ще се откажеш?

— Няма да изоставя Касиди.

— Не? Колко благородно. И какво ще рече това в практически план?

Рецепционистката неочаквано се озова пред тях.

— Сигурни ли сте, че не искате да ви донеса нещо?

Робин се изправи на крака.

— Всъщност, мисля да се поразходя. – Отиде до вратата и я отвори. – Малко чист въздух ще ми дойде добре.

— Не бързай да се връщаш – дочу гласа на Мелани, докато вратата се затваряше зад нея.

26

Дишай. Просто дишай.

Робин стоеше на тротоара пред сградата на Джеф Макалистър и гълташе околния въздух като вода.

— По дяволите – прошепна тя. Точно, когато си бе помислила, че двете със сестра й отбелязват напредък, че са на прага на истински пробив в отношенията си, че едва ли не, ще установят по-тясна връзка, реалността трябваше да надигне гадната си глава като гърмяща змия, настъпена от невнимателен турист край пътя.

Колко пъти още трябваше да блъска главата си във все същата каменна стена?

— Край – произнесе на глас. – Аз бях дотук.

— Извинете – обади се някой. – На мен ли говорите?

Робин вдигна очи и видя насреща си жена, около десетина години по-възрастна от нея, с изпитателно изражение на широкото си лице.

— О, не. Съжалявам. Боя се, че си говорех сама.

Жената се засмя.

— Аз го правя през цялото време. Нямайте грижа.

За съжаление, на мен са ми останали само грижи, помисли си Робин, а жената си продължи по пътя.

Робин се огледа нагоре-надолу по дългата главна улица и застана до яркосинята сграда, в която се помещаваше „Дейвис дивелъпърс“. От години не бе стъпвала в хубавата двуетажна постройка; баща й се мръщеше, ако тя се отбиеше неочаквано. Мястото бе останало в паметта й като разбунен кошер – служители търчаха напред-назад из офисите, телефони звъняха непрекъснато, проектанти се мъчеха да измислят нещо ново и прогресивно, в последната минута чертожници нанасяха промени в планове, рекламните агенти с мъка осъществяваха нови кампании, търговците се опитваха да привлекат нови клиенти. Освен творческия състав, значителен брой административен персонал също градеше бизнеса на компанията – главният финансов директор, двама счетоводители, офис мениджър, и поне десетина секретарки и асистенти.

И все пак, само един човек имаше истинско значение, човекът, когото всички те обслужваха и заради когото бяха тук.

Баща й.

„Дейвис дивелъпърс“ бе неговият бизнес, неговото бебче, неговата любовница. Този бизнес, според Робин, бе единственото друго нещо, освен самия него, което той бе обичал истински през целия си живот. Нищо друго дори не се доближаваше до това чувство. Нито жена му. Нито другите жени. Със сигурност не и децата му.

„Касиди“ припомни си шепота на баща си, когато погледът му търсеше в болничната стая детето, което не бе негово, но някак си бе успяло да се изкатери по скалата на себелюбието му, подвиг, недостижим за никое от биологичните му деца. Няма да те изоставя, помисли си тя сега, припомняйки си скептичния поглед на Мелани. Зачуди се как ли щеше да реагира Блейк на идеята Касиди да се върне с тях двамата в Лос Анджелис. Отчаяно се надяваше да не бъде принудена да избира между тях двамата.

Така че, не ми казвай, че нямам грижи, подвикна мълком на жената, която бе изчезнала надолу по улицата. Отново си пое дълбоко дъх, отвори орнаментираната със сложна дърворезба врата на сградата на баща си и влезе в тясното фоайе. В лицето й сякаш се забиха две крошета – тишина и студен въздух.

— Замръзвам тук – каза повече на себе си, отколкото на красивата блондинка с розови страни зад стъклено-мраморното бюро на рецепцията. Табелката с името й върху черната мраморна повърхност я идентифицираше като Шанън Лийкок. Върху жълтата си лятна рокля бе нахлузила дебел бял пуловер.

— Зная. Държат много студено тук – съчувствено произнесе Шанън. – Мога ли да ви помогна с нещо?

— Толкова е тихо – отбеляза Робин, без да е съвсем сигурна какво правеше на това място. – Не очаквах да е толкова тихо.

— Ами, в момента работи само основният състав. Докато не разберем… Извинете. Имате ли назначена среща?

— Не – побърза да отговори Робин. – Аз съм… Аз съм Робин Дейвис.

— Робин Дейвис? Робин Дейвис? – повтори Шанън. – Роднина ли сте на господин Дейвис?

— Аз съм негова дъщеря.

Шанън скочи на крака, като едва не прекатури черния си кожен стол.

— Много съжалявам. Баща ви… случило ли се е нещо? Той…?

— Още се държи.

— О, слава Богу. Само минутка, ще повикам Джаки. Тя е нашият офис мениджър. – Шанън грабна телефона си и набра номера на Джаки Инграм, преди Робин да успее да я спре.

Джаки Инграм бе последният човек, с когото искаше да говори точно сега.

— Не е нуж…

— О, не се притеснявайте – прекъсна я Шанън.

Мили Боже.

— Веднага идва – каза Шанън и затвори телефона. – Как е момиченцето? Касиди, нали?

— Да, Касиди – потвърди Робин. – Май ще се оправи.

— Е, слава Богу за това. О, ето я и Джаки.

Робин се обърна, точно когато Джаки Инграм се подаде иззад ъгъла. Лицето на жената тутакси бе залято от вълна на облекчение. Тя явно бе очаквала Мелани. Нямай грижи, усмихна се вътрешно Робин. Сестра ми има този ефект върху всички нас.

— Дали… нещо… с баща ви…? – започна Джаки, но не бе в състояние да продължи.

— Нищо ново.

Джаки кимна и леко потупа с длан в областта на сърцето си.

Бе облечена в тъмносин костюм, косата й бе прибрана в същия хлабав кок, както и първия път, когато се срещнаха в болничната стая на Грег Дейвис. Не беше толкова хубава, колкото Робин си я спомняше – чертите й бяха малко по-пухкави, носът малко по-дълъг. Под очите й имаше тъмни кръгове и всяка частица от петдесет и няколкото й години ясно си личаха. Трудно бе да си представи, че баща й я бе избрал за своя любовница. Особено, ако вкъщи го чакаше Тара.

Освен, разбира се, ако Тара не го чакаше нито вкъщи, нито където и да било другаде.

Каквото повикало…

Джаки Инграм я загледа с очакване.

— Мога ли да направя нещо за вас?

— Не зная – започна Робин. Защо бе дошла тук? – Не зная. Сълзи напълниха очите й и потекоха по страните.

— Да идем в кабинета ми? – Джаки обгърна с ръце Робин и я поведе по коридора, без да дочака отговор.

— Извинявайте. Много ми е неудобно – каза Робин, щом влязоха в първия кабинет вляво и Джаки я настани в един от двата бежови велурени фотьойла срещу бюрото си. В ръката й се появи кърпичка, извадена сякаш с магически трик от ръкава й, тя я подаде на Робин и седна на стола до нея.

— Няма от какво да ви е неудобно.

Робин си издуха носа, попи си очите, но това не помогна. Сълзите й не спряха.

— Извинете – повтори тя. – Май не мога да се спра.

— Няма нищо – утеши я Джаки. – Сигурно не ви е лесно.

— Много сте любезна. – Широкият прозорец зад бюрото на Джаки разкриваше гледка между високите сгради наоколо към планините в далечината. Вътре в претрупания кабинет се виждаха купчини списания „Аркитекчъръл дайджест“, както и разнообразни други архитектурни и дизайнерски издания, разпръснати върху бежовия килим и катерещи се по бледосините стени като лиани.

— Това внуците ви ли са? – попита Робин и посочи трите снимки в рамки на дясната стена. На едната имаше две момченца, ухилени с беззъби усмивки, на другата – три момиченца в дантелени роклички, а на последната – усмихнато бебе, спящо в ръцете на майка си.

Баща ми наистина ли е спял с баба?

— Не са ли красиви? Три момичета и три момчета. Но вие не сте дошли тук да говорим за внуците ми.

— Честно казано, представа нямам защо съм тук.

— Искате да знаете за баща си и за мен – невъзмутимо произнесе Джаки Инграм.

— Сестра ми не беше на себе си онзи ден – каза Робин. – Съжалявам.

— Сестра ви не беше на себе си – съгласи се Джаки. – Но бе права.

— Вие сте спали с баща ми?

— Имахме афера, да – внесе мъничка промяна Джаки.

— Кога? Колко дълго? Ако не възразявате, че питам.

— Не възразявам – каза Джаки. – Ами, да видим. Постъпих на работа тук преди две години, след като Лиза Холт напусна, и това започна около шест месеца по-късно. Познавахте ли Лиза?

Робин поклати глава.

— И с нея ли е имал афера баща ми?

— Не мога да кажа със сигурност. Но не бих се изненадала. Съжалявам. Не исках да ви разстройвам.

— Не ме разстройвате. От години бях наясно с извънредните дейности на баща ми. Просто си мислех, че се е променил, след като се ожени за Тара.

— Имате предвид, понеже тя бе толкова по-млада от него ли?

— Да – призна Робин. – Май съм си мислела, че ще му е предостатъчна.

— Всъщност, според мен това бе част от проблема.

— Не разбирам.

— Мога ли да съм пределно откровена?

Робин едва не се разсмя. Тара беше мъртва, баща й бе смъртно ранен, а тя седеше в някакъв офис и бе утешавана от последната му любовница. Една баба, ни повече, ни по-малко.

— Обезателно – вдигна примирено ръце. – Бъдете откровена.

— Според мен, баща ви не си е давал напълно сметка в какво се въвлича, като се е оженил за Тара. Тя не само беше много по-млада, но и имаше малко дете. Той бе забравил какво е в краката ти да се мотае дете по цял ден, всеки ден. Не, че не обичаше Касиди. Обичаше я. Но колкото тя порастваше… е, знаете какви са момичетата на възрастта на Касиди. Не са от най-лесните. Двете с майка й се караха много. Баща ви ненавиждаше това. Тара пък мразеше да дели една къща със сестра ви и горкото й момче. Постоянно натякваше на Грег, че трябва да се преместят на свое място. Явиха се и други проблеми… в спалнята.

— Проблеми?

— За нещастие, вместо да накара баща ви да се почувства млад отново, Тара го накара да се почувства доста стар и то, доста бързо. Вината не беше нейна, наистина. Но тя притежаваше голяма енергия. На баща ви му беше трудно да се придържа към този ритъм, ако ме разбирате правилно.

Робин кимна. Помъчи се да изтрие образа на баща си и Тара в леглото, който бе почнал да се формира в главата й.

— Веднъж ми каза, че бил забравил какви сте в леглото вие, трийсетгодишните. – Джаки се засмя при спомена. – Притесняваше се за сърцето си, казваше, че се бои, че тя ще го убие. Не нарочно, разбира се. – Тя си пое дълбоко дъх. – Искате ли нещо за пиене? Вода? Изглеждате малко…

Робин положи съзнателно усилие да отпусне мускулите на лицето си.

— Не, нищо. Благодаря ви, добре съм. Казвахте, че…

— Сигурна ли сте, че искате да чуете това?

— Напълно. – Всъщност, съвсем не.

— Работата беше там, че баща ви се имаше за голям любовник. Не ме разбирайте погрешно – той си беше. За мъж на неговата възраст и за жена на моята. Но момичетата на вашата очакват повече… потентност. А в днешно време искат – не, изискват – и оргазми. Жените на моята възраст – е, ние сме щастливи, ако изобщо има някакъв мъж. Нито очакваме, нито искаме, по дяволите, някой да остава по цяла нощ. Хем е болезнено, хем, честно казано, е малко отегчително. Взели сме си своето от любовната игра през годините. Знаем кое върши работа и кое не. Искаме просто да стигнем до същината. Шокирах ли ви?

— Не. – Да.

— Във всеки случай, опитвам се да стигна дотам, че според мен, на баща ви му харесваше, че с мен нямаше нужда да се старае толкова. Той имаше нужда да се възхищават от него. А аз му се възхищавах. Толкова е просто.

— А съпругът ви? – попита Робин. – Неговите нужди?

— О, съпругът ми изгуби интерес към секса още преди години. Поне към секса с мен.

— И той ли се е срещал с други жени?

— С други мъже, както се оказа. – Джаки сви рамене. – Удивително е, че може да живееш с някого години наред, и така и да не узнаеш какъв е всъщност.

— А не беше ли ядосан, когато разбра за аферата ви, не ви ли заплаши?

— Само заради шоуто. Неговият начин да продължи да се преструва. Малко хора знаят за другите му… интереси.

— Значи не мислите, че…

— Че той е застрелял баща ви? Няма начин. Защо да го прави? В действителност, мисля, че той изпита по-скоро облекчение, когато разбра за мен и Грег. Това означаваше, че няма защо да се чувства толкова виновен вече. А не забравяйте, че баща ви бе не само мой любовник, но и много щедър работодател. А сега, само един Бог знае, какво ще стане. Дали ще имам работа все още… – тя изхлипа. Както и да е. Това не е ваша грижа.

— Сещате ли се за някой друг, който би могъл да направи това? – попита Робин, доволна, че вече не говорят за сексуалния живот на баща й. – Някой пренебрегнат служител или недоволен клиент…?

Джаки Инграм поклати глава толкова енергично, че кокът на тила й се разхлаби и кичури тъмна коса се посипаха по раменете й.

— Баща ви беше властен и инатлив, дори груб понякога, и наистина, не всички го харесваха, но не мога да си представя нито някой от служителите ни, нито от клиентите, да е бил толкова ядосан, че да направи нещо такова да убива хора, да застреля дете, не. – Тя млъкна за малко. – Баща ви няма да се оправи, нали?

— Не изглежда добре. – Робин стана. – Трябва да вървя.

Джаки Инграм тутакси също се изправи.

— Ще му кажете ли, че всички се молим за него, че на нас… на мен ми липсва?

— Ще му кажа.

— Благодаря.

— Аз ви благодаря. – Робин позволи на жената да я прегърне и я притисна до себе си. – Не ме изпращайте.

— Грижете се за себе си – подвикна след нея Джаки.

Когато се показа на яркото слънце, сестра й и брат й я чакаха

до колата.

— Казах ли ти, че е там? – обърна се Мелани към Алек.

— Съжалявам – каза Робин. Върху главата й сякаш се стовари огнено одеяло. – Отдавна ли ме чакате?

— Достатъчно дълго. – Мелани отключи колата и седна зад волана. – Качвайте се.

— Къде отиваме? – попита Робин, щом се настани до нея. Мелани потегли, преди още Робин да си закопчае колана.

— Да си видим с един мой приятел.

27

— Ще ми кажеш ли кой е този приятел? – попита Робин, след като Мелани не добави нищо повече.

— Надали – отвърна сестра й.

— Същият ли е, с когото говори по-рано?

— Може би.

— На „Двайсет въпроса“[13] ли си играем?

— Само, ако настояваш да ги задаваш.

Робин се размърда на седалката си и се обърна към брат си.

— Какво стана с Макалистър?

— Поверително е – отговори той.

— Сериозно? – сопна се тя. – Никой нищо ли няма да ми каже? – Робин зае предишната си поза и се втренчи в пейзажа зад прозореца, който бързо премина от градски в селски, тротоарите и офис-сградите бяха заменени от пусти поля. Единственото неизменно нещо си остана жегата, която сякаш се издигаше на вълни от паважа. – И никой не е любопитен за посещението ми в службата на татко? – попита след няколко секунди тя.

— Не особено – отвърна Алек.

— Съвсем не – отсече Мелани.

Брат й и сестра й явно не бяха в настроение нито за разговор, нито за размишления, така че нямаше смисъл да се опитва. В продължение на пет минути се возиха, без да обелят и дума. Единствените звуци идваха от радиото – кънтри музика. Нещо, свързано със загуба и разбито сърце. Добре дошли в клуба.

Телефонът й звънна.

Слава Богу. Поне някой иска да говори с мен. Робин извади телефона от чантата си и го вдигна до ухото си, щом видя, че е Блейк.

— Как върви?

— Бавно. Сега си направихме петнайсетминутна почивка – съобщи той. – Май ще съм вързан тук цял следобед.

— Няма проблем. Ние ще отсъстваме още известно време.

— Алек още ли е при адвоката?

— Не. Приключиха.

— Имаш ли нещо да докладваш?

— Не, струва ми се.

— Добре. Чуй. Има нещо, което трябва да знаеш.

— Какво?

— Ландън. Малко, след като вие тръгнахте, и той излезе. Още не се е прибрал.

Робин стрелна очи към сестра си.

— Какво? – попита я Мелани, без да я поглежда.

— Добре, благодаря ти – каза Робин на Блейк. – До после. – Върна телефона обратно в чантата си, чудейки се дали да каже на Мелани за Ландън, но си представи насоката, която щеше да вземе разговорът.

„Блейк казва, че Ландън не е вкъщи.“

„Е, и? Той има право да излиза. Не е затворник.“

„Казвам само, че…“

„Не го казвай.“

Усети как колата набира скорост, забавя, после пак забързва.

— Какво става?

— Мисля, че някой ни следи – съобщи Мелани.

Робин и брат й тутакси се обърнаха назад да видят.

— Дали е шерифът? – попита Робин.

— Не ми прилича на полицейска кола – обади се Алек.

— Можеш ли да видиш шофьора?

— Не.

— Може пък да не ни следят – допусна Робин.

— Карат след нас, откакто напуснахме главната улица. Ще спра.

— Не ми се вижда добра идея – каза Робин.

— Имаш ли по-добра?

— Мама все казваше да не си търсим белята – напомни на сестра си Робин, но Мелани отклони колата и спря.

— Да, и виж докъде я докара тази философия. Ако беше си потърсила белята малко по-рано, можеше и още да е жива. – Колата зад тях ги подмина. – Да. Добре. Изглежда, че съм сгрешила.

— Не – каза Алек. – Виж. И те спират.

— Мамка му – възкликна Робин, когато тъмносиният буик спря на около петдесет метра надолу по пътя.

— Кой е този, по дяволите? – ядоса се Мелани, когато шофьорът слезе и се насочи към тях.

Макар слънцето да светеше в очите й, Робин безпогрешно разпозна Дилън Кембъл. Нямаше как да обърка нито наперената му походка, нито предизвикателната му поза.

— Мамка му – повтори тя.

— Този ли е, за когото си мисля? – попита Мелани.

— Това трябва да е някакъв майтап – обади се Алек и отвори вратата на колата.

— Алек, недей… – поде Робин, но Алек вече бе излязъл. – По дяволите. – Тя отвори своята врата едновременно с Мелани. Горещият въздух заби юмрук в челюстта й и едва не я повали на сухата земя.

— Е, приветствия, приветствия – каза Дилън. – Май цялата банда е тук.

— Защо ни следиш? – попита Робин.

Физиономията на Дилън се разля в широка усмивка. Въпреки жегата, той бе облечен целият в черно, но изглежда не му се отразяваше.

— Бива си те. Не губиш време в прелюдии. Здравей, Мелани. Добре изглеждаш. И Алек. Как си, приятелче? Не съм те виждал от цяла вечност.

— Вечността не е достатъчна, лайно такова.

— Лайното поне не е било в Ред Блъф в нощта, когато някой е отнесъл лицето на любимата му бивша жена. А разбирам, че ти не би могъл да кажеш същото за себе си.

— Добре – каза Робин. – Достатъчно.

— Ти ли я застреля, Алек? – не й обърна внимание Дилън, задавайки въпроса, от който тя се боеше. – Ти ли уби Тара? Ти ли остави момиченцето ми без майка?

— Нямаше да се перча толкова на твое място – заяви Робин с повече апломб, отколкото възнамеряваше. – Алибито ти не е чак толкова желязно. Може и да си наел някого.

— Би трябвало да ме познаваш по-добре, Робин. Аз съм човек, който разчита само на собствените си ръце. Никога не бих наел някого да нарани Тара. Ако съм искал тази курва да умре, лично щях да се заема. Нямаше да оставя цялата веселба на някой друг. – Той поклати глава. – А и със сигурност нямаше да оставя свидетели, по дяволите. – Той отметна косата си от челото, но тя веднага падна обратно. Дилън се засмя. – Освен това, вече съм друг човек. Това прави затворът с теб. Мислех, че вие, повече от всички останали, вярвате във втория шанс. Трябва да кажа, че съм леко разочарован.

— Трябва да кажа, че пет пари не давам.

— Какво искаш, Дилън? – попита Мелани.

— Какво искам ли? – повтори той. – Ами, чакай да видим. Като начало, няма да е зле да получа достъп до дъщеря ми.

— Тя не желае да те вижда – каза Робин.

— Сигурен съм, че ти можеш да я убедиш, да я накараш да проумее.

— Да проумее какво?

— Че аз съм нейният татко. Истинският й татко. И бих искал да се погрижа за нея, да се реванширам за всичкото изгубено време.

— Няма да стане.

— Ще говорим с нея – намеси се Мелани. – Ще видим какво може да се направи.

— Какво? – ахна Робин. – Нищо такова няма да направим.

— Човекът има право да види дъщеря си – възрази Мелани.

— Най-сетне. Гласът на разума. – Дилън размаха невидима шапка към Мелани.

— Няма начин да те допусна близо до това дете – не отстъпи Робин.

— Ще говорим с Касиди – каза отново Мелани, точно когато друга кола спря до тях.

Робин видя как вратата на автомобила се отваря и отвътре се подават чифт кафяви кожени каубойски ботуши, които стъпиха на чакъла.

— Има ли някакъв проблем тук? – попита шериф Прескът, когато и останалата част от него се измъкна иззад волана.

— О, здравейте, шерифе – поздрави Дилън. – Какво съвпадение! Всички ние тук, заедно.

— Проблеми? – попита отново шерифът.

— Нищо, с което да не можем да се справим – отговори Мелани.

— Дилън тъкмо си тръгваше – поясни Робин.

Дилън кимна към Алек.

— Кога ще арестувате този човек, шерифе?

— Когато ми скимне, по дяволите, Дилън.

Дилън се изкиска.

— Добре. Изглежда, че днес всички сме малко чувствителни. Сигурно е от жегата. Мисля да си тръгвам. Оставям ви, момчета. Отседнал съм в мотел „Червения петел“, ако ви потрябвам. Ще поговориш ли с Касиди? – попита той Мелани.

— Ще видя какво мога да направя.

— Е, не очаквай помощ от мен – заяви Робин.

— Кога изобщо съм получавал помощ от теб?

Робин трябваше да прехапе език, за да не му се сопне. Дилън се качи в колата си и потегли.

— Той е биологичен баща на Касиди – започна Мелани. – Що се отнася до мен, ако иска да ме отърве от нея, то аз на драго сърце ще му позволя.

— Няма начин да допусна да сложи мръсните си лапи върху детето – отсече Робин.

— Може и да не си в състояние да го спреш. Той има права, независимо дали ти харесва, или не. И дали на Касиди й харесва, или не. Тя е малолетна. Той й е баща. Какво ще кажете, шерифе?

— Бих казал, че би трябвало да поговорите с адвокат по този въпрос – отговори Прескът. – Например, с Джеф Макалистър. Чух, че вече сте го посетили. Склонен ли си да споделиш, Алек?

Алек се засмя.

— Боя се, че не съм в споделящо настроение.

— Какво правите тук, шерифе? – попита Робин. – Сигурно си имате по-важни задачи, отколкото да се мъкнете след нас цял ден.

— Просто си върша работата. Грижа се за добросъвестните граждани на Ред Блъф. Гледам да не загазят. Нали знаете, че краят на града минава само на няколко километра след пътя? Не ми се ще брат ви да се озове зад решетките, само защото не е запознат с границите на града. Или вие, за несъзнателно съучастничество и подпомагане.

— Брат ми няма намерение да напуска Ред Блъф.

— Радвам се да го чуя.

— Така че, защо не престанете да ни тормозите и не се съсредоточите върху откриването на убиеца на семейството ни? – каза Робин, когато шерифът вече се беше обърнал да си върви.

— Точно това се опитвам да направя, Робин. Ще поддържаме връзка. – Той се качи в колата си и потегли.

— Уау – възкликна Алек. – Откога си станала толкова борбена?

Робин се извъртя към него.

— Млъквай, мамка му.

— Уау. Какво?

— Ти ли го направи, Алек?

— Какво? – повтори той и погледна безпомощно към Мелани.

Тя сви рамене. Жестът й казваше: Не гледай мен.

— Понеже трябва да ти кажа – продължи Робин и струйка пот се стече по врата й, – че почва адски да ми писва от цялата тази глупост.

— Каква глупост?

— Искам веднага да престанеш с извиненията, увъртанията и многознайството и да ми кажеш истината.

— Вече ти казах истината.

— Не си застрелял никого – подсказа му Робин.

— Не съм застрелял никого – потвърди Алек.

— Тогава какво, по дяволите, си правил в Ред Блъф през онази нощ? Искам да зная, и искам да го узная сега. Чуваш ли ме?

— Не мога да ти кажа. Ако те призоват да свидетелстваш в съда…

— Тогава ще се позова на петата поправка, или ще излъжа, или – Боже, опази – ще кажа истината. Господ е свидетел, че все някой трябва да почне да го прави.

— Мамка му – изруга Алек.

— Сега, Алек. Или, кълна се, връщам се в Лос Анджелис, и те оставям да се оправяш сам с тази помия. Това ли искаш наистина?

Настана дълга пауза. Алек отмахна коса от челото си, като имитира, без да иска Дилън Кембъл. Огледа сухия, пуст селски път, сякаш се надяваше оттам да се зададе някой и да го отърве.

— Дойдох да видя Тара – отрони накрая с толкова тих глас, че Робин едва го чу.

Трябваха й няколко секунди, за да осъзнае казаното.

— Какво искаш да кажеш с това, че си дошъл да видиш Тара? – повиши глас Мелани. – Бил ли си в къщата им в онази нощ?

— Не – побърза да отрече Алек. – Никога не съм влизал вътре. Двамата с Тара трябваше да се срещнем в „Ривърбанк ин“. Но тя се обади към девет, каза, че възникнали проблеми и нямало да може да се измъкне.

— Чакай малко, върни се – намеси се Мелани. – Как така, е трябвало да се срещнете?

Робин се отпусна назад и се облегна на колата на сестра си. Нажежената ламарина прогори гърба й през дрехите. Значи, подозренията й за Алек и Тара се оказваха верни.

— Те са имали афера.

— Беше повече от афера – остро възрази Алек. – Ние бяхме влюбени. Винаги сме били. Тя знаеше, че прави огромна грешка, като се ожени за татко. Възнамеряваше да го напусне.

— Мамка му – отрони Мелани.

Робин се взря в брат си и очите й се напълниха със сълзи.

— Мисля, че е най-добре да почнеш отначало.

28

— Може ли поне да се качим в колата, че да включа климатика? – помоли се Мелани.

Тримата се напъхаха в старата импала – Мелани отпред, Робин и Алек отзад, Робин здраво стиснала дланта на брат си. Мелани запали двигателя и слаб полъх на хладен въздух достигна до задната седалка.

— Това започна преди около година – започна Алек, без подкана. – Тара ми прати имейл, пишеше, че била нещастна, татко се бил върнал към старите си номера, нямала с кого да си говори, липсвал съм й, такива неща. Не исках да й отговарям, но никога не съм имал желязна воля, що се отнася до Тара, и не след дълго вече си разменяхме имейли кажи-речи всекидневно.

— Предполагам, че татко е надушил, че става нещо, че Тара не е щастлива, и навярно почва да се озърта – продължи Алек, защото внезапно се съгласи, че им трябва собствен дом. Тара все го натискаше за това, откакто се бяха оженили, но нали знаете колко инатлив може да бъде той, така че нищо не правеше по въпроса. И изведнъж, ей така от нищото, скача и решава, че тя е права и те имат нужда от свое местенце. Щял да й построи дома на мечтите й, бля-бля-бля. Естествено, тъй като това е татко, той ще построи дома не на нейните, а на своите мечти. Сам взима всички решения – къде ще строят, как ще декорират. Той знае всичко.

— Само че не знае, че престижната декораторска фирма, която наема, „Макмилън и Лофтъс“, се намира само на десет пресечки от моя апартамент в Сан Франциско, което прави твърде лесни срещите ни с Тара. Нищо не стана отначало. Срещнахме се на по кафе. Поговорихме. Дори първият път тя доведе и Касиди със себе си. Преструвахме се на стари приятели, които случайно са се срещнали на улицата. Тара ме представи на Касиди като Том Ричардс, стар съученик. За щастие, Касиди не ме запомни, а и аз навярно нямаше да я позная, толкова е пораснала. Отидохме в моя апартамент, направих на детето топъл шоколад, двамата с Тара се преструвахме, че си припомняме старите години. Както и да е, след този път, Тара вече идваше сама. Не отне много време нещата да се разгорещят. И не след дълго аз почнах редовно да шофирам по три часа до Ред Блъф. Срещахме се в различни мотели около града.

— И татко нищо не заподозря? – попита Мелани.

— Дори и да е подозирал, че Тара има афера, в което, честно казано, дълбоко се съмнявам, предвид егото му, със сигурност и за миг не е допуснал, че е с мен.

— Добре – каза Робин, потяща се силно, въпреки хладния въздух. – Значи двамата с Тара сте имали афера…

— Ние се обичахме – поправи я за втори път Алек.

— Обичали сте се – повтори Робин. – Тя възнамеряваше ли да каже на татко?

— Канеше се да го направи, но тогава се наложи да се местят в новата къща, после пък дойде партито за освещаването. Не искаше да излага татко и да разстройва Касиди, която, по някаква необяснима причина, изглежда искрено обича баща ни. Така никога не настъпи точното време. Плюс това, Тара се притесняваше как ще реагира татко, когато му каже, че го напуска. Предложих да съм там с нея, но тя не мислеше, че това е добра идея. Трябваше да го измислим в онази нощ, да направим конкретни планове, но после тя се обади, каза, че възникнали проблеми, и няма да успее да се измъкне, затова щяла да ми се обади по-късно.

Алек се обърна към прозореца, сякаш виждаше цялата сцена да се разиграва в отражението на стъклото.

— Когато мина полунощ, и тя още не се бе обадила, аз се разтревожих и й звъннах, но тя не вдигна. Затова отидох с колата до къщата. Още щом стигнах там, видях полицейските коли и линейката. Реших, че тя е казала на татко, че го напуска и той е получил инфаркт, или пък че той е направил нещо смахнато, заплашил я е, и тя е повикала ченгетата. Честно казано, не зная какво си мислех. Така че се повъртях с колата наоколо, мъчех се да измисля какво да направя, и в крайна сметка поех обратно за Сан Франциско. Следващото нещо, което си спомням, е как вие двете пращате истерични съобщения на гласовата ми поща.

— Но защо просто не ни каза истината?

— Честно казано, отначало бях прекалено шокиран. Когато ти ми каза, че татко е бил прострелян, първата ми мисъл беше, че Тара го е застреляла. После ми съобщи, че и Тара е била простреляна, и втората ми мисъл беше, че татко го е направил, след което е обърнал оръжието към себе си. Но тогава ти каза невъобразимото нещо, че някой е стрелял и по Касиди, и че изглеждало като нахлуване в дома им.

Както седеше, той се смъкна напред и зарови глава в дланите си.

— Не можех да повярвам. Не знаех какво да правя. Не виждах каква полза би имало, ако кажех на когото и да било за мен и Тара. Предполагах, че това само ще усложни нещата, а те вече си бяха достатъчно сложни. А след няколко дни ти почна да задаваш въпроси за колата ми и аз схванах, че шерифът е разбрал, че съм бил в Ред Блъф, знаех как ще изглежда това и че никой няма да ми повярва. Щеше да бъде само моята дума, че Тара се канеше да напусне татко. Шерифът сигурно щеше да си помисли, че аз съм убил Тара и съм прострелял татко и Касиди, понеже Тара е решила да не го напуска. Щеше да каже, че съм побеснял, задето за втори път са ме направили на глупак и не съм искал да оставя Тара отново да се измъкне по този начин.

— И щеше ли да бъде прав? – попита от мястото си зад волана Мелани.

— Мамка му – изруга Алек и погледна многозначително Робин. – Виждаш ли?

— Само питам – оправда се Мелани.

Алек отново се обърна към Робин.

— Виж. По отношение на мотивите, би било малко пресилено да се мисли, че съм могъл да тая злоба след повече от пет години, особено ако през цялото това време не съм се виждал е Тара. Ако си призная обаче, че сме имали афера, нещата стават съвсем различни. Като прибавиш и това, че в онази нощ съм бил тук, в Ред Блъф, и ето ти абсолютно разрешен случай.

— Какво каза Макалистър?

— Съгласен е. Казва, че има предостатъчно време за истината, ако и когато извършат арест. Междувременно не се налага да върша работата вместо тях.

Робин се отпусна назад в седалката си.

— Мамка му – каза тя. Какво друго оставаше да се каже?

— Съжалявам – заключи Алек. – Прецаках се.

— Меко казано. – Мелани включи на скорост и потегли.

— Не съм ги застрелял, кълна се.

— Аз ти вярвам – заяви Робин и погледна към задното огледало, където зърна присвитите очи на Мелани.

— Благодаря ти.

— Къде отиваме? – отново попита сестра си Робин.

— На същото място, където отивахме преди този малък епизод от „Откровени изповеди“[14]. Всички да затегнат коланите – изкомандва тя с тона на Бет Дейвис от „Всичко за Ева“[15]. – По всичко личи, че ни чака голямо друсане.

След по-малко от десет минути стигнаха до едно усамотено късче земя в предградията на Ред Блъф. Мелани слезе, за да отвори дървената порта, после вкара колата от другата страна на телената ограда, по широкия кален път, обикалящ имота, в който не се виждаха никакви дървета. Беше пълна противоположност на тучните ферми покрай река Сакраменто. Като нищо можем да сме и на луната, помисли си Робин, макар да разбираше, че на туристите тук можеше да им се стори фантастично. Това място придава нов смисъл на фразата „широко отворено пространство“.

Вдясно от пътя имаше яркооранжев обор, вляво – малка дървена хижа, а навсякъде, докъдето поглед стигаше, бе покрито със суха пожълтяла трева. От едната страна на хижичката бе паркиран стар ръждясал шевролет, а от другата, лъскав Харли-Дейвидсън, така че у Робин не остана никакво съмнение чия бе тази собственост.

— Всички да слизат. – Мелани изключи двигателя и отвори своята врата.

В ноздрите на Робин моментално нахлу мирис на коне и я накара да кихне три пъти в бърза последователност.

— Оттук. – Мелани решително закрачи към обора.

— Ще ни кажеш ли защо сме тук? – попита Алек, когато двамата с Робин се помъкнаха след нея.

В отговор Мелани посочи към полето зад обора.

Робин закри с длани очите си от слънцето. Въпреки тъмните очила, светлината беше почти ослепителна, наоколо нямаше нищо, което да хвърля сянка и поне мъничко да предпазва от изгарящото слънце. В далечината тя забеляза двама мъже на коне. Движеха се равномерно и в абсолютен синхрон.

— Това Ландън ли е? – попита тя, мъчейки се да разпознае лицата на мъжете.

— Той е – отговори Мелани е неочаквана, ясно доловима нотка на гордост в гласа.

— А мъжът с него е Дони Уорън?

— Да. – Горделивата нотка още присъстваше.

— Какво става? – обади се Алек. – Кой е Дони Уорън?

Ездачите поеха към тях, единият им помаха.

— Приятел на Ландън – обясни Мелани. – Той го учи да язди.

Робин бе чела изследвания, според които животните – кучета и особено коне – можеха да са ефективно средство в лечението на аутизма.

— Обади се, докато ти беше при Макалистър, каза, че Ландън е при него и да не се притеснявам.

— Много интересно – отбеляза Алек.

В тона на брат си Робин долови нещо, което я притесни.

— Поправете ме, ако греша – продължи той, потвърждавайки най-лошите й опасения, – но не каза ли Касиди на шерифа, че в татковата къща онази нощ е имало двама мъже, високи и мускулести?

— Алек… – предупредително изрече Робин, макар въпросът да не бе съвсем неоснователен.

— Само питам – засмя се лукаво той.

Ездачите наближиха, лицата им вече се виждаха по-ясно. Под широкополата си шапка Ландън се бе ухилил до уши.

Робин си помисли, че за първи път вижда племенника си да се усмихва.

Мелани също се усмихваше. Това също бе рядка гледка.

— Я чакай – присви очи Алек. – Ти чукаш ли се с този приятел?

Мелани рязко извърна глава към брат си.

— Така е – заключи той. – Чукаш го.

— Млъквай – сопна му се Мелани.

— Мелани си има гадже, Мелани си има гадже – взе да припява Алек.

— Предупреждавам те…

— Не ме разбирай погрешно. Мисля, че това е страхотно – избъбра Алек точно, когато Дони Уорън скочи от кафявия си кон, свали шапка и тръгна към тях. – Само хипотетично, разбира се, ако някой мрази достатъчно баща си и Тара, може да използва помощта на любовника и сина си…

— Млъквай, мамка му.

Робин кихна.

— Наздраве – каза Дони Уорън, извади салфетка от джоба на джинсите си и я подаде на Робин.

— Благодаря.

— Аз съм Дони. Ти сигурно си Робин. Струва ми се, че онзи ден те видях до пътя.

Робин кимна.

— Приятно ми е да се запознаем.

— А аз съм братът на Мелани, Алек – представи се Алек, протегна ръка и примигна, когато Дони я разтърси. – Еха, каубой. Ама че хватка имаш.

— Извинявай – Дони отстъпи крачка назад и Робин забеляза, че в профил лицето му не изглеждаше толкова плашещо, колкото в анфас. В черните му като въглени очи имаше мекота, дори пламъче. И въпреки силната жега, той като че ли се чувстваше удобно в кожата си, потъмняла от слънцето, по карираната му риза нямаше и следа от пот. Един мъж, в мир със себе си и окръжаващата го среда, помисли си тя. Не можеше да си го представи да убива някого.

Но тогава се сети, че бе служил два пъти в Афганистан.

— Тъкмо обяснявах, че учиш Ландън да язди – каза Мелани, загледана как Ландън слиза от сивия си петнист кон.

— Да. Той се учи бързо. Днес се справи великолепно. Нали така, Ландън?

Ландън гледаше в земята под краката си и продължаваше здраво да стиска юздите.

— Много мило от твоя страна – обади се Алек, – да прекарваш толкова време е Ландън.

— Ами, хлапето ми харесва. А и двамата харесваме коне и мотори – отвърна Дони. – Плюс това, съм отраснал с брат, който беше бавноразвиващ се, така че за мен наистина не е кой знае какво. Искате ли да влезете за по едно питие?

— Мисля, че е по-добре да се връщаме – каза Мелани.

— Разбира се – съгласи се Дони. – Тогава друг път. – Той погледна към Ландън. – Аз ще го поема, партньоре – каза и хвана юздите.

— Хайде, Ландън – подкани го Мелани.

— Приятно ми беше да се запознаем – каза Дони на Робин и Алек и те се обърнаха да си вървят. – Утре по същото време, Ландън? Ела и ти – обърна се той към Алек, – ако ти се язди.

— Може и да приема – ухили се Алек към Мелани.

— Ако някой не те застреля преди това – сопна му се тя.

29

Обаждането дойде на следващата сутрин.

— Робин? – Тънкото гласче трепереше от вълнение.

— Касиди? – отговори Робин.

— Познай какво? Докторът каза, че съм готова да ме изпишат.

Робин погледна към Блейк, който седеше до кухненската маса и си проверяваше пощата на лаптопа.

Какво? – попита я с очи.

— Докторът казва, че Касиди може да се прибере у дома – прошепна тя. – Това е фантастично, миличка. Казаха ли кога точно?

— Каза, че можете да дойдете и да ме вземете по всяко време. Дори веднага. Искам да кажа, ако не ви създавам прекалено много затруднения.

Какво да правя?, – запита се Робин. Това вече не бе нейният дом и на Мелани нямаше да й се понрави тя да взима подобни решения сама. Ала Мелани я нямаше, а тя не можеше да каже на детето, че трябва да си помисли и че ще й се обади по-късно.

— Никакви затруднения, разбира се – каза тя. – Идваме по най-бърз начин.

— Робин…

— Да?

— Можеш ли да ми донесеш някакви дрехи? Бях по пижама, когато… знаеш. А и тя вече не става…

Робин си представи горнището на детската пижама, разкъсано от куршуми и подгизнало от кръв.

— Естествено. Ще идем до къщата и ще вземем нещо. – Полицейската лента, ограждаща имението на баща й, вече бе махната, но от мисълта да се върне там, да види кръвта, заляла леглото на Касиди като одеяло, й се повдигаше. – Знаеш ли какво? Това е първата добра новина от доста време, затова заслужаваш нещо по-специално. Ще идем в някой магазин и ще ти купим нови дрешки.

— Наистина ли? На главната улица има един страхотен магазин, казва се „Трендсетърс“. Обожавам нещата им.

— Нещо конкретно?

— Не. Ти избери.

— Добре. Ще се постарая. Ще се видим скоро. – Робин затвори телефона едновременно с Блейк, който затвори лаптопа.

— Мелани няма да остане доволна.

— Била ли е някога?

— Тя мрази изненади.

— Тя всичко мрази. Ще й се обадиш ли?

— Не – каза Робин. – Денят едва започва. Защо да го разваляме толкова рано?

— Почваш да се учиш – засмя се Блейк.

Мелани се бе събудила в лошо настроение, което става още по-лошо с напредването на сутринта. То достигна своя пик, когато Алек реши да се присламчи към нея и Ландън за ранчото на Дони Уорън.

— Какво? – бе казал той. – Аз харесвам конете. Пък и любовникът ти ме покани.

Отговорът на Мелани бе стоманено мълчание. Бяха тръгнали преди около час и Робин не знаеше кога ще се върнат.

Мелани отказа да обсъжда повече връзката си с Дони. Сподели само, че той бил казал на Ландън, че може да му се обажда винаги, когато нещо го безпокои и му се язди или му се иска да се повози на задната седалка на мотоциклета. Явно, вследствие на прекараното време в Афганистан, Дони страдаше от безсъние, затова бе заявил на Ландън, че може да му звъни по всяко време на деня и нощта.

— Откъде знаеш, че страда от безсъние, освен ако не си прекарвала нощта при него? – бе попитал Алек. Остриетата, изскачащи от очите на Мелани придадоха ново съдържание на фразата „ако погледите можеха да убиват“.

— Няма нужда да идваш в болницата с мен – обърна се Робин към Блейк сега.

— Не искаш ли да идвам?

— Не казвам това.

— А какво казваш?

Робин си пое дълбоко въздух.

— Искам да дойдеш.

„Трендсетърс“ бе малък, скъп бутик, разположен между една старомодна железария и моден фризьорски салон, точно срещу часовниковата кула със златното кубе. Магазинът бе сравнително нов, открит навярно през последните пет години.

— Не съм сигурна каза Робин, докато разглеждаше блузките с голи рамене и късите полички на манекените по витрината. – Струва ми се, че тези дрехи не са съвсем за възрастта на Касиди.

— Хайде да погледнем. – Блейк задържа вратата отворена за нея.

Още преди да се е затворила зад гърбовете им, към тях се приближи млада жена. Беше на двайсет и няколко, висока и слаба, с дълга до кръста кестенява коса и грим, прекалено оранжев за тена й. По миглите й бе напластена толкова спирала, че Робин недоумяваше как изобщо успява да държи очите си отворени.

— Здравейте. Аз съм Миранда – поздрави ги тя. – Как мога да ви помогна?

Робин набързо огледа ярко осветения магазин. Бе красиво подреден, от двете страни на просторното помещение висяха дрехи, а в центъра имаше три маси със сгънати отгоре най-различни неща. В дъното една от продавачките разговаряше шеговито с клиентка, чиято тупирана руса коса, прихваната с панделка, й придаваше вид на Алиса в страната на чудесата.

— Не съм сигурна отвърна Робин. – Търсим нещо за младо момиче. Вашите неща ми изглеждат малко, как да кажа, прекалено зрели. – Забеляза, че Миранда е облечена в развлечена зелена блузка и жълто-зелени шорти, които бяха изложени за продажба на първата маса.

— О, не – възкликна Миранда. – Тук идват доста тийнейджъри.

— Тя е на дванайсет.

На Миранда това изглежда не й направи впечатление.

— Кой размер носи?

— Не зная точно.

— Висока ли е, слаба, пълничка…?

— По-ниска е от мен, около метър и шейсет, шейсет и два, предполагам. Малко е слабичка, към четирийсет и два-три килограма с мокри дрехи. На дванайсет е – повтори Робин, сякаш това казваше всичко.

— Звучи ми като нула номер. Какъв стил харесва?

— Нямам представа. Каза само, че харесвала вашите неща.

— Наистина ли? Коя е? Ако си пазарува оттук, навярно я познавам.

Робин се поколеба.

— Казва се Касиди.

Очите на Миранда се разшириха, въпреки тоновете спирала.

— Да не говорите за Касиди Дейвис?

За миг Робин се замисли дали да не излъже. Но колко момичета на име Касиди можеше да има в град е размерите на Ред Блъф?

— Да.

— Разбира се, че познавам Касиди. Тя често се отбива тук. Обожава нашите дрехи. Как е сега?

— Много по-добре. Всъщност, изписват я…

— Това е страхотно – не я дочака да довърши изречението си Миранда и се завъртя към дъното на магазина. – Тифани, чу ли това? Касиди Дейвис излиза от болницата.

— Сериозно? – изпищя в отговор Тифани.

— Момиченцето, което беше простреляно ли? – включи се и клиентката, обърна се и Робин видя лицето й.

Не беше Алиса в страната на чудесата.

Мамка му.

— Тери Главър – произнесе тя с примряло сърце, докато жената се приближаваше. Тери Главър беше най-прочутата клюкарка в Ред Блъф. – Радвам се да те видя отново. Мина толкова време.

— Да, така е. Впрочем, преди две години изтъргувах Главър за Норис, така че сега съм Тери Норис. Ти как си?

— Добре.

— Е, предвид обстоятелствата – каза Тери. – Не мога да повярвам какво се случи. Целият град е в шок. – Тери бръкна в чантата си, извади мобилен телефон и още докато говореше, взе да набира някакъв номер. – Обаче новините за Касиди са фантастични. Сигурно изпитваш огромно облекчение.

— Така е. Почакай – какво правиш?

— Само ще кажа на Грант, съпруга ми. Той е репортер за отдела „Техама днес“ на „Рединг рекърд сърчлайт“. Излиза като приложение на неделното издание на вестника. Трябва да го прочетеш. Да, ало – заговори в телефона си тя. – Мога ли да говоря с Грант Норис? Важно е.

— Не. Моля те, не прави това.

— Махнете този телефон – намеси се Блейк.

— Кой сте вие? – Тери отстъпи няколко крачки назад, притиснала телефона към гърдите си.

— Това е Блейк Ъптън, моят годеник.

— Е, приятно ми е да се запознаем, Блейк. Но това е свободна страна.

— Моля те, Тери – поде отново Робин. – Сигурна съм, че разбираш колко труден за нас е този период…

— А аз съм сигурна, че ти разбираш, че това е най-голямото нещо, което се е случвало в Ред Блъф от години. Хората имат право да знаят.

— Виж, Тери – каза Робин, мъчейки се да запази спокойствие, когато единственото, което й се искаше, бе да забие юмрук в тъпото лице на Алиса в страната на чудесата. – Ще го приема за огромна услуга, ако запазиш това в тайна, поне за няколко часа, докато не отведем Касиди у дома. Последното нещо, от което се нуждае точно сега, е куп репортери да й налетят като глутница.

Тери погледна от Робин към Блейк, после обратно. Тя върна телефона до ухото си.

— Грант – произнесе. – Ще ти се обадя по-късно.

— Благодаря ти. Наистина го оценявам.

— Предполагам, че няколко часа не са от кой знае какво значение. Така или иначе „Техама днес“ няма да излезе до неделя.

— Благодаря ти – повтори Робин. Вече нямаше търпение да се махне от магазина.

Обърна се към Миранда, чиито очи бяха така ококорени, че миглите й изглеждаха залепнали за веждите.

— Мислите ли, че на Касиди биха й харесали дрехите, които вие носите?

— Майтапите ли се? Касиди ще се влюби в тях. И съм напълно сигурна, че имаме и нула номер. Ъхъ – каза, щом откри на масата блузата и шортите. – Ето ги.

— Хубаво.

Блейк настоя той да плати, после двамата забързано напуснаха магазина. Робин се обърна за кратко и видя, че Тери вече говореше по телефона.

Пристигнаха в болницата половин час по-късно, след като се бяха отбили само в супермаркета за бельо и чифт сандали.

— Толкова са готини – възкликна от леглото си Касиди, притискайки зелената блуза и цветните шорти към гърдите си. Косата й бе сресана назад от бледото лице и прихваната зад ушите с шноли във формата на пеперудки, които й придаваха вид на още по-малка от нейните дванайсет години. – Обожавам ги всичките.

— Радваме се – каза Робин. – Боях се, че може би са малко прекалено… не зная.

— О, не. Идеални са. Ти ли ги избра, Блейк?

— Не, изборът направи Робин.

— Продавачката беше облечена с тях – обясни Робин. – Миранда.

— О, Миранда. Обичам я. Вие не я ли обикнахте?

— Тя много ни помогна. – Робин протегна към Касиди пакета от супермаркета. – Бельо и чифт сандали. Надявам се да ти станат.

Касиди извади гащичките от торбата и се разсмя, докато ги преобръщаше в ръце.

— Малко са широчки.

— Широки?

— Мама обикновено ми купуваше прашки.

Разбира се, че е правила така, помисли си Робин.

— О. Може да се отбием и да ти купим такива.

— Няма нищо. Вкъщи си имам цял куп. Ще си ги взема по-късно.

Робин и Блейк си размениха угрижени погледи.

— Не, няма проблем – каза Касиди. – Шериф Прескът беше тук по-рано. Каза, че ще ме придружи там, когато се почувствам готова.

— Има много време за това – каза Робин. – Няма нужда да бързаме.

— Не, важно е – настоя Касиди. – Шериф Прескът каза, че колкото по-скоро, толкова по-добре. Според него, ако се върна в къщата, може да си спомня нещо. Нещо важно. – Тя се усмихна, сякаш искаше да ги окуражи. – А докато съм там, мога да си взема дрехите.

— Е, за това ще говорим по-късно – заяви Блейк. – Какво ще кажеш първо да те закараме вкъщи?

— Добре. – Касиди отметна завивките си, бавно се размърда и спусна босите си крака отстрани на леглото. Спря за секунда да си поеме дълбоко дъх и се обърна към Блейк. – Би ли ми помогнал?

— Дадено. – Той незабавно се озова до нея и я прихвана за кръста, докато краката й докоснаха пода.

— Имаш ли нужда от помощ да облечеш тези неща? – попита Робин.

— Може.

— Ще почакам в коридора – каза Блейк.

Робин развърза връзките на гърба на болничната нощница на Касиди. Показа се голямата превръзка около горната част на тялото й. Мили Боже.

— В плика има един сутиен. Нищо особено – каза тя, долавяйки гласа на Мелани в думите си. – Не бях сигурна кой размер носиш.

— Обикновено не нося сутиен – отвърна Касиди. – Дори нямах цици, докато не ми дойде цикълът. Така че, сутиенът може и да хлътне навътре.

— О, колко съм глупава.

— Не си глупава, възрази Касиди. – Ти си най-добрата. – Тя се извърна и зарови глава в гърдите на Робин, обгърнала плътно кръста й с ръце.

Очите на Робин се напълниха със сълзи.

— Да се прибираме вкъщи.

30

Трима репортери и един фотограф чакаха на паркинга, когато Робин и Блейк, бутащи количката на Касиди, придружени от двама помощник-шерифи, застанаха пред изхода на болницата.

— По дяволите тази Тери Главър – измърмори Робин.

— Норис – поправи я Блейк. – Изтъргувала е Главър, забрави ли?

— Какво ще правим?

— Ще докарам колата – каза Блейк. – Ще спра пред вратата.

— Какво искат? – попита Касиди.

— Някакво изявление, предполагам. Снимки.

— На мен?

— Не е нужно да разговаряш с никого – каза й Блейк. – Само се дръж. Веднага се връщам.

— Кой сте вие? – провикна се един репортер, когато Блейк отвори вратата.

— Касиди! – извика друг. – Касиди, погледни насам.

— Как се чувстваш, Касиди? – ревна третият. – Можеш ли да ни кажеш какво се случи?

— Кой те простреля?

— О, Боже – промълви Касиди, когато вратата се затвори.

— Всичко е наред, миличка. – Робин погледна от единия помощник-шериф към другия. – Не можете ли да направите нещо?

— Предупредени са да стоят на разстояние – отговори единият от тях. – Шерифът пътува насам.

— Страх ме е – обади се Касиди.

— Няма от какво – каза Робин и добави: – По дяволите. И мен ме е страх.

— Наистина ли? И ти ли се страхуваш?

Почти всеки ден от живота ми, помисли си Робин.

— Всичко ще се оправи – каза вместо това.

— Ами тати? – попита Касиди. – Той ще се оправи ли?

— Не зная, миличка.

Касиди бе настояла да види баща им, преди да напуснат болницата. Робин я бе закарала с количката в стаята му и детето поседя до леглото му цели десет минути, държа ръката му и тихичко плака.

— Моля те, тате, събуди се – не спираше да повтаря тя. – Моля те, събуди се.

Грег Дейвис обаче не се събуди и с всеки следващ час надеждата да го стори намаляваше. Предишната нощ бе получил нов удар. Следващият сигурно щеше да го убие, призна пред тях докторът. И все пак, ако изобщо някой можеше да докаже, че грешат, това според Робин бе само баща й.

— Касиди? – Една жена се приближи зад тях.

Първата мисъл на Робин бе, че някой от репортерите бе успял да се промъкне покрай охраната, но когато се обърна видя, че е една от сестрите, които се грижеха за Касиди. Младата жена държеше букет от бели лалета.

— Искахме да ти поднесем това – каза и кимна по посока на двете по-възрастни сестри зад нея, после подаде цветята на Касиди.

— Много ви благодаря – каза момичето. – Толкова са красиви.

— Ти си нашето чудодейно момиченце – каза сестрата.

— Грижи се за себе си – добави другата.

— Ела да ни видиш някой път.

— Беше много мило от тяхна страна – каза Касиди, когато си отидоха.

— Да, наистина.

— Мога ли да ти призная нещо ужасно?

— Ужасно?

Касиди направи знак на Робин да се наведе.

— Не харесвам лалета – прошепна тя.

— Така ли? – засмя се Робин. – Мислех, че всички ги харесват.

— Мама все казваше, че не миришат, повяхват и после умират.

Робин реши, че това бе доста честна преценка.

— Повече ми харесват розите.

— Ще го запомня – каза Робин и в този миг Блейк паркира колата отпред.

— Готови ли сте? – попита единият от помощник-шерифите.

Робин кимна и той отвори вратата. Незабавно ги връхлетя порой от гласове.

— Знаеш ли кой те простреля, Касиди?

— Разпозна ли човека, който уби майка ти?

— Някой познат ли беше?

— Касиди, погледни насам.

— Дай усмивка.

И още гласове, безплътни, безмилостни, стоварващи се отгоре им като гневни юмруци. Робин вдигна ръце пред лицето си, опитвайки да се скрие от любопитния взор на камерата.

— Робин, вярно ли е, че не си говорила с баща си от пет години?

— Брат ти заподозрян ли е?

— Кой мислиш, че е престъпникът?

Точно, когато Блейк помагаше на Касиди да се прехвърли от количката на задната седалка на колата, шерифът спря на паркинга.

— Добре, момчета, назад. Веднага – заповяда той. – Направихте си снимките. Никой няма да отговаря на въпроси днес. Детето е ужасено. Махайте се оттук, по дяволите.

По някакво чудо репортерите се подчиниха и се пръснаха толкова бързо, сякаш шерифът бе хвърлил димна бомба сред тях. Операторът обаче остана и продължи да снима. Робин се настани до Касиди, Блейк седна зад волана и тъкмо се канеше да потегли, когато шерифът почука на страничното стъкло.

— Ще ви предоставя полицейски ескорт до дома – каза той.

— Оценявам го.

— Не обещавам, че лешоядите няма да ни последват. – Прескът надзърна към задната седалка. – Как си, хлапе?

— Добре съм. Получих цветя – Касиди протегна букета напред.

Робин обгърна детето с ръце и го притисна, внимавайки да не го нарани. После му прошепна:

— Искам да съм точно като теб, когато порасна.

Пристигнаха вкъщи петнайсет минути по-късно. Шерифът паркира в началото на алеята, за да може Блейк да навлезе в нея и да спре възможно най-близо до входа.

Колата на Мелани не се виждаше никъде. Което е добре, прецени Робин. Сестра й нямаше да е никак възхитена да види Касиди, и още по-малко – шерифа.

— Май няма никой вкъщи – отбеляза Прескът, докато помагаше да пренесат Касиди. – Сигурно още са в ранчото на Дони.

— Това, предполагам означава, че продължавате да ни следите – настръхна Робин.

— Просто внимавам на някого да не му хрумнат лоши идеи.

— Какво имате предвид? – попита Касиди. – Какви лоши идеи?

— Нищо, за което ти да се притесняваш, миличка – отвърна шерифът. – Сега, мислиш ли, че си достатъчно силна да стигнеш сама до вратата?

— Искаш ли да те нося? – попита Блейк, преди Касиди да отговори.

В кафявите като на кошута очи на момичето премина вълна на облекчение.

— Благодаря. – Той я вдигна на ръце, тя облегна глава на рамото му и двамата влязоха в къщата.

Робин погледна към пътя, където вече имаше три коли, от които слизаха фотографи с апарати с дълги обективи. Докато ги наблюдаваше, се зададе малък камион на „Фокс нюз“, спря и от него изскочи мъж, крепящ на раменете си камера.

— Мамка му – изруга Робин. Мелани ще получи пристъп, щом види този медиен цирк. Дори в градче с размера на Ред Блъф нямаше спокойствие. – Нищо ли не можете да направите по този въпрос? – попита тя шерифа.

— Докато стоят на обществена територия, ръцете ми са вързани. Мога да сложа един от служителите си в началото на алеята да пази някой да не влезе. Но може би е по-добре да се консултирате със сестра си по този въпрос.

Това би било доста забавно, помисли си Робин и отиде да отключи входната врата. После почака Блейк да пренесе Касиди през коридора до всекидневната. Той внимателно я постави на дивана и седна до нея, а детето продължи да се обляга на него.

— Е, шерифе, благодаря ви – каза Робин, когато с изненада установи, че той още се навърта там, – задето се погрижихте да се приберем безопасно. Оттук нататък ще се оправим сами.

— Дали не ви се намира някакво студено питие? – попита той.

— Аз ще донеса – предложи Блейк. – И на мен ще ми дойде добре едно питие.

— Не – обади се Касиди и здраво стисна ръката му. – Не ме оставяй.

— Какво ще кажете да сложа тези цветя във ваза – Робин взе букета от Касиди – и да донеса една кана с вода тук? – Шерифе, имате ли нещо против да ми помогнете?

Прескът я погледна умислено.

— С удоволствие. – Той я последва по коридора. – Струва ми се, че искате да ми кажете нещо – каза веднага, щом влязоха в кухнята.

— Какво, но дяволите, се опитвате да направите на това дете? – избухна Робин и остави цветята на плота.

— Не съм сигурен, че разб…

— Как ли пък не! Защо сте предложил на Касиди да се върне в къщата на баща ми?

— Идеята не е лишена от смисъл.

— Тя е само на дванайсет! Майка й беше убита. Преживя ужасна травма. И вие искате да я преживее отново?

Шериф Прескът сниши гласа си, може би се надяваше и Робин да направи същото.

— Аз водя разследване за убийство, Робин. Касиди е единственият ни свидетел.

— Но тя е също така и жертва. А вече ви каза, че не може да идентифицира мъжете, които са били в къщата онази нощ.

— Тя си мисли, че не може, но като се върне в къщата може и…

— Не, аз няма да позволя това.

— Не мисля, че това решение ще го вземете вие. Касиди изглежда готова…

— Касиди е малолетна – напомни му Робин. – И ако се налага да наема адвокат и да издействам съдебна заповед, за да ви спра, точно това и ще направя.

— Нещо друго?

— Всъщност, да, има и друго.

Шерифът наклони глава на една страна като любопитен булдог.

— Престанете да тормозите брат ми. Не можете да го накарате да стои в Ред Блъф безкрайно, с надеждата да се сдобиете с достатъчно доказателства, за да го арестувате. Той си има живот в Сан Франциско и вие нямате право да го задържате тук. Както аз виждам нещата, можете да избирате между две възможности: или го арестувайте, или го оставете на мира. Пикай, или излизай от клозета, както би казал баща ми. – Самата Робин остана поразена от избухването си. Още повече се потресе от това, че цитира баща си.

— Наред ли е всичко тук? – провикна се от другата стая Блейк.

— Наред е – викна в отговор Робин. Намери една стъклена ваза в шкафа над мивката, наля вътре вода, подреди лалетата и видя как те почти моментално посърнаха. – Ето – обърна се към шерифа, след като взе някаква кана от същия шкаф, и едва ли не я навря в коравия му корем. – Можете да я напълните с лед. – После потърси чаши.

Входната врата се отвори, после се затръшна и въздухът потрепери от въпросите на Мелани:

— Робин, какво става? Какви са всички тези репортери? Какво прави колата на шерифа тук?

Робин остави чашите на плота и излезе в коридора, шерифът зад нея. Мелани, Алек и Ландън стояха до вратата. Робин кихна два пъти от острата миризма на коне, която я връхлетя.

— Наздраве – каза шерифът.

— Благодаря – отговори Робин. После видя объркването на Мелани и каза: – Защо да не влезем във всекидневната…?

— Защо просто не ми кажеш какво става?

— Мелани – настоя Робин, – влез във всекидневната.

— Чудесно. – Тя решително влезе. Алек и Ландън я последваха, а Робин и шерифът завършиха процесията.

— Здравей, Мелани – поздрави Касиди, поглеждайки към двамата мъже зад нея. – Здравей, Ландън. – Кратка пауза, после:

— Том? Това ти ли си? Какво правиш тук?

Алек пребледня и зина с уста от шока.

Силно вълнение заля Робин и отекна в цялото й тяло.

— О, Боже – промълви тя, давайки си сметка, че на шерифа няма да му отнеме много време да събере две и две. Мотив и възможност. Всичко, от което той се нуждаеше, за да извърши арест.

— Кой е Том? – попита той.

— Том – повтори Касиди. – Приятелят на мама от Сан Франциско.

— Бъркаш нещо – обади се Мелани. – Това е моят брат, Алек.

— Алек? Не. Това е Том. Том Ричардс. Ние го посещавахме.

Шерифът пристъпи напред с ръка на кобура си. Пълният смисъл на току-що чутото се бе подредило в ума му.

— Добре, всички да запазят спокойствие. Алек, предлагам да излезем навън.

— Шерифе… – започна Робин.

— Нека да не го правим още по-неприятно, отколкото се налага – прекъсна я Прескът. Хвана Алек за ръката и го изведе от стаята.

— Не разбирам. Какво става? – попита Касиди.

Робин изтича навън след тях.

— Какво правите? – попита, виждайки шерифа да закопчава с белезници ръцете на Алек зад гърба му.

— Струва ми се, че преди малко ми казахте или да пикая, или да излизам от клозета – отговори Прескът. – Алек Дейвис – започна той и го поведе по чакълестата алея към патрулната кола.

Репортерите и фотографите се лашнаха назад като едно цяло.

— Напомням ви, че имате право да мълчите…

31

Върховният съд на Техама е разположен на улица „Пайн“, номер 445, на една пресечка от окръжния затвор на Техама. За разлика от непретенциозната ниска затворническа постройка от кафяви тухли, съдът представлява внушителна двуетажна бяла сграда от бетон и мрамор, чийто главен вход е украсен с високи декоративни колони и пълзящи вечнозелени растения.

Интериорът е също толкова впечатляващ – широко, открито мраморно фоайе в бяло и бежово, още декоративни колони, прозорци на тавана, вито стълбище, водещо към балкон, който обикаля и гледа към фоайето долу. Мисията на съда е „да дава своевременни и бързи присъди по всички дела и да допринася за повишаване на общественото доверие в съдебната система чрез достъпност, комуникация и образование“. Има общо пет съдебни зали, председателствани от магистратите на окръг Техама.

Робин и Блейк стояха пред зала номер едно и чакаха съдебният пристав да отключи вратите. Беше почти девет и половина. Изслушването на Алек бе насрочено за десет часа.

— Какво мислиш, че ще стане? – попита тя.

— Не зная.

— Мислиш ли, че ще пуснат Алек под гаранция?

— Не зная.

— Мислиш ли, че той е добре? Моля те, не казвай, че не знаеш.

— Мисля, че е добре – отговори чинно Блейк, но очите му отново казваха „Не зная“.

— Горкият Алек. – Робин попипа колана на синята си пола, да се увери, че бялата й блуза е втъкната добре. – Мислиш ли, че изобщо е успял да поспи снощи?

— Навярно повече, отколкото ти.

— Съжалявам. Пречих ли ти да спиш?

— Не се притеснявай за мен.

— Съжалявам – повтори тя. – Просто се чувствам толкова безпомощна. Какво мислиш, че ще стане?

— Макалистър ще пристигне скоро. Би трябвало да може да ни каже нещо.

Робин огледа широкия коридор за някакъв знак от адвоката на брат си, но макар в сградата да прииждаха хора, Джеф Макалистър не бе сред тях.

Тя му се обади веднага след ареста на Алек и му разказа какво се бе случило. Адвокатът я изслуша и каза, че ще поддържат връзка. Когато обаче не се обади в продължение на час, двамата с Блейк сами отидоха до офиса на шерифа, само за да научат, че Алек е бил прехвърлен в затвора на окръг Техама.

— Той е в затвора – съобщи Робин на Мелани, която бе останала вкъщи с Ландън и Касиди. Затворът бе на повече от четирийсет години, с капацитет да поеме двеста двайсет и седем обитатели, както осъдени, така и чакащи присъдите си. Сега Алек бе един от вторите. – Не ни пуснаха да го видим. А изслушването за пускането му под гаранция няма да е преди утре сутрин. Което означава, че ще трябва да прекара нощта на това ужасно място.

— Което може и да е за добро – коментира Мелани. – Той определено не може да се върне тук. Касиди и така е достатъчно разстроена. Не спира да ме пита, дали мисля, че Алек е убил майка й.

— Надявам се да си й казала, че не е.

— Кое те кара да си толкова сигурна?

Робин тутакси й затвори телефона.

Касиди спеше, когато Робин и Блейк излязоха сутринта. Което може и да беше за добро, повтори си фразата на Мелани Робин. Достатъчно трудно бе да се обясни връзката на Алек с Тара.

— Искаш да кажеш, че са имали афера ли? – бе ококорила невярващо очи Касиди. – Тя е мамила тати?

— Тя не беше щастлива, миличка.

— Не, не си права – упорстваше Касиди. – Тя обичаше тати. Те бяха истински щастливи заедно.

Сега Робин заби поглед в бежовите мраморни плочки в краката си и се запита дали Алек е бил напълно откровен с нея. Не се съмняваше, че двамата са имали афера, но какво, ако Тара просто си бе поиграла с него? Ако не е имала никакво намерение да напусне съпруга си, казала е това на Алек онази нощ и той е превъртял?

Не, не беше възможно. Познаваше брат си. Колкото самата тя бе способна да убие някого, толкова и той. Но ако не ги е застрелял Алек, кой тогава?

Някаква млада жена със силно изпъкнали устни и дълга руса коса се приближи към тях. Беше облечена в прилепнали бели джинси и още по-прилепнала кървавочервена блузка. Очевидно не е окръжният прокурор, помисли си Робин.

Жената спря право пред Блейк.

— Здрасти – каза му тя така, сякаш Робин не съществуваше.

— Можем ли да ви помогнем? – попита Робин.

Младата жена дори не погледна към нея.

— Чудех се къде мога да си платя пътната глоба? – В края на изречението гласът й се накъдри флиртуващо.

— Съжалявам – отговори Блейк, – нямам представа.

— Мисля, че този кабинет е ето там – посочи вдясно по коридора Робин.

— Май съм минала точно покрай него. – Жената се помота, усмихвайки се някак очаквателно към Блейк, сякаш бе негов ред да каже нещо. – Добре де. Ами, благодаря – каза тя и се врътна, когато той така и не каза нищо.

— Често ли ти се случва това? – Робин попита Блейк, почти благодарна на блондинката, задето я разсея.

— Кое?

Обичам те, помисли си тя.

Двама души се втурнаха по коридора, единият носеше камера.

— Наведи глава и не поглеждай нагоре – предупредително изрече Блейк, хвана я за ръка, отведе я до близката скамейка и седна до нея. – Прави се, че не ги виждаш.

Седяха в мълчание, Блейк си преглеждаше съобщенията в телефона, Робин бе забила поглед в краката си. Чак след няколко минути вдигна очи и видя Джеф Макалистър да се приближава.

— Това е той. – Тя скочи на крака, щом адвокатът дойде до тях, а репортерът и неговият фотограф го следваха по петите.

— Извинете, господин Макалистър – провикна се репортерът, докато фотографът трескаво снимаше.

— Трябва да ви помоля да се отдръпнете – заяви адвокатът. – По-късно ще направя изявление.

— Мислите ли, че има някакъв шанс вашият клиент да бъде пуснат под гаранция? – пренебрегна желанието му репортерът.

— Както казах, ще направя изявление по-късно. А сега, ако нямате нищо против…

Репортерът и операторът се оттеглиха неохотно. Пред зала номер едно вече бе почнала да се събира малка тълпа.

— Ще пуснат брат ми под гаранция, нали? – попита Робин, перифразирайки въпроса на репортера.

— Много се съмнявам – отговори Макалистър. – Но ще направя всичко по силите си. – Той погледна към Блейк. – А вие сте?

Робин представи двамата адвокати, Блейк се извисяваше като кула над по-ниския мъж. Въпреки жегата навън, Макалистър бе облечен в тъмносин костюм в три части, бяла риза с копчета за ръкавели и вратовръзка на сложни шарки.

— Как е Алек? – попита Робин. – Видяхте ли се с него?

— Не и тази сутрин, не. Но скоро ще го докарат от затвора.

Робин почувства мъничките балончета на паниката да се надигат в гърдите й като шампанско.

— Що за затвор е този с двеста двайсет и седем обитатели? – попита, с надежда звукът на самия й глас да задържи паниката под контрол. – Искам да кажа, кой е измислил точно това число? Защо не двеста двайсет и пет или двеста и трийсет? Що за гений го е измислил това двеста двайсет и седем?

— Робин? – спря я Блейк. – Добре ли си?

— Просто ми изглежда глупаво, това е всичко.

— Може би е по-добре да почакате тук, отвън – предложи Макалистър, когато приставът отключи вратите.

— Не – възпротиви се Робин. – За Алек е важно да знае, че сме тук и вярваме, че е невинен. Брат ми е невинен – обяви тя пред репортерите, които вече се тълпяха пред вратата.

— Знаехте ли за брат ви и Тара? – попита един от тях, докато си проправяха път в залата.

— Вярно ли е, че са имали афера? – подвикна друг.

— Касиди разпозна ли брат ви като човека, който я е прострелял?

— Брат ми е невинен – повтори Робин. Гласът й сега бе с цяла октава по-висок и с много децибели по-силен отпреди малко.

— Добре, достатъчно – предупреди Макалистър, но Робин не бе сигурна дали говори на нея, или на репортерите.

Блейк поведе Робин към една скамейка в предната част на отделението за посетители. Тя огледа подиума на съдията, мястото за свидетелите, бюрото на стенографа, отделението на съдебните заседатели, дългите маси на обвинението и защитата и петте реда скамейки за зрителите. Също като по телевизията, помисли си тя. Може би малко по-светло, понеже точно срещу журито цялата стена бе в прозорци. Имаше изобилие от впечатляващи дърворезби, но липсваше цвят, с изключение на големия американски флаг, поставен на видно място в предната част на залата. И стените, и подът бяха бежови. Нямаше килим. Останалата част от помещението бе мътна, като леко разфокусирана снимка.

— Сигурна ли си, че си добре? – попита Блейк.

— За нищо не съм сигурна.

Блейк хвана ръката й и я държа, докато приставът обявяваше, че съдът започва заседание и нареди на всички да станат за пристигането на съдията. Той се казваше Робърт Уест, имаше достолепна бяла коса и изискан вид. Ниско на носа му се крепяха очила с телени рамки, допълващи образа на народен човек и добронамерен дядо.

— Изглежда мил – изрече с надежда Робин.

Съдията нареди на пристава да доведе първия подсъдим, някакъв мъж, обвинен в кражба от местния супермаркет. Той претендираше, че е невинен и беше пуснат под гаранция до процеса.

— Това е добре – каза Робин, докато водеха втория затворник пред съдията. Обвинението бе просто нападение, и той също бе пуснат да чака процеса си под гаранция. – Добре – повтори Робин. Двама от двама.

Следващият беше брат й. И той, подобно на предишните двама обвиняеми, беше в оранжев гащеризон. След всичките пари, които пръсна по моловете, помисли си Робин. Раменете му се бяха смъкнали пораженчески, също като на Мелани. Робин леко се изправи на мястото си, вдигна дясната си ръка и разпери пръсти, в опит да привлече вниманието му. Само натискът откъм ръката на Блейк я накара да седне отново.

Дори и да беше я забелязал, Алек не го показа. Той беше с гръб към нея, вторачен право напред в съдията, с Джеф Макалистър до себе си. Прочетоха обвиненията и Алек бе попитан какво твърди.

— Невинен, ваша светлост – отговори той.

Също като по телевизията, помисли си отново Робин и се зачуди внезапно, дали пък това не бе още един от необикновените сънища, които й се явяваха, откакто бе пристигнала в Ред Блъф. Моля те, нека се събудя. Нека този ужасен кошмар да свърши.

Но разбира се, не сънуваше и тя го знаеше. Този кошмар беше истински и нямаше да свърши, докато Алек не бъдеше оправдан, а убийците на Тара, които бяха простреляли и баща й и Касиди, не бъдеха хванати и изправени пред правосъдието.

— Обвинението иска задържане – заяви прокурорът. Тя беше около четирийсетгодишна жена, с къса кестенява коса, подчертаваща дълбоките торбички под очите й. Беше облечена в черна разкроена пола и бледожълта блуза, която Робин бе мяркала на корицата на каталога на „Брукс брадърс“. Нямаше друг грим, освен бледорозовото червило. Гласът й потреперваше от справедливо възмущение. – На обвиняемия са повдигнати обвинения в убийство и опит за убийство, както и за нахлуване, кражба и вандализъм. Той хладнокръвно е убил бившата си любовница и жестоко е ранил съпруга й, който бе стълб на тази общност, и който и сега е в болница в критично състояние, без надежда да оцелее. Застрелял е също така едно беззащитно дете. Ако бъде освободен под гаранция, няма съмнение, че ще се опита да избяга от страната, като се има предвид, че вече е пробвал да го направи.

— Ваша чест – започна Макалистър, – няма основания да се смята, че подсъдимият ще избяга. Той има дълбоки връзки с тази общност и е живял тук през по-голямата част от живота си. Понастоящем е отседнал у сестра си, а колата и паспортът му вече са иззети.

— Колата и паспортът му са иззети по време на неуспешния му опит да избяга в Канада – прекъсна го обвинителката. – А е напуснал Ред Блъф преди повече от пет години, след като баща му, за чието прострелване е обвинен, се е оженил за дотогавашната му годеница, за чието убийство също така е обвинен. Той отказва да сътрудничи по какъвто и да било начин…

— Молбата за освобождаване под гаранция се отхвърля – провъзгласи съдията, преди още прокурорката да се е доизказала. До процеса обвиняемият остава с мярка задържане под стража. – Удари с чукчето си и Алек бе отведен от залата.

— О, не – проплака Робин. – Горкият Алек.

— Нямаше вероятност да го пуснат под гаранция – напомни й Макалистър. Репортерите в дъното се разшумяха, в очакване на изявлението, което Макалистър им бе обещал по-рано.

— Какво следва сега? – Блейк попита Макалистър.

— Ще се срещнем следващата седмица, ще определим дата за процеса, ще се запознаем с доказателствата им. Доколкото разбирам дотук, процесът срещу брат ви не е особено силен и е основан изцяло на косвени доказателства. Нищо не го свързва физически с местопрестъплението, няма ДНК, няма очевидци, освен едно травмирано дванайсетгодишно момиче, което дори не е сигурно колко точно мъже е имало в къщата. Враговете на баща ви не са били малко. Според мен, ще се получи добър процес на база основателно съмнение.

В общи линии той повтори същото и пред пресата, като омаловажи мотива и възможността и акцентира върху липсата на твърди доказателства от страна на обвинението. И добави, че след като на Алек е отказано освобождаване под гаранция, ще настоява на правото на клиента му на бърз процес.

— Какво точно означава това? – Робин попита Блейк. – За седмици ли говорим? Или за месеци?

— Бих предположил, че нищо няма да се случи до есента.

— Есента?

— Поне.

— О, Боже. Не можем да допуснем това да се случи. Той ще умре там вътре. Трябва да открием кой е направил това.

Блейк я хвана за ръка и я поведе към изхода на залата.

Шерифът ги чакаше отвън.

— Робин… Блейк – Той докосна с пръсти периферията на шапката си. – Надявах се днес следобед да се отбия при вас…

Робин не забави крачка, нито погледна към него.

— Върви по дяволите – изръмжа тя.

32

Точно в два часа следобед шерифът цъфна на вратата им.

— Не искаме да купуваме нищо – заяви Мелани, готова да затръшне вратата под носа му.

— Тук съм, за да се видя с Касиди.

— Тя не иска да се вижда с вас – заяви Робин, застанала зад гърба на сестра си, така че телата на двете барикадираха входа.

— Имам право да разпитам момичето.

— Тя няма какво да ви каже.

— Това шериф Прескът ли е? – чу се гласът на Касиди от вътрешността на къщата.

— Всичко е наред, миличка – провикна се обратно Робин. – Не си длъжна да говориш с него.

— Не, няма проблем. Искам да го видя.

— Мисля, че това е моят шанс. – Шерифът изчака Робин и сестра й да отстъпят встрани, свали си шапката и влезе в къщата.

— Тук съм – провикна се отново Касиди.

Мелани и Робин последваха шерифа във всекидневната, където Касиди и Блейк, седнали на дивана, гледаха някаква следобедна сапунена опера по телевизията. Тя носеше дрехите, които Робин и Блейк й бяха купили от „Трендсетърс“ предишния ден. Краката й бяха боси.

— Извинявай, че те безпокоя – поде шерифът. – Надявам се, че не прекъсвам нещо важно. – Той посочи към екрана, където една актриса с огромна коса и гърди се давеше в сълзи, а по страните й на черни ленти се стичаше гримът й.

— Любимото ми шоу. „Кървящи сърца“ – осведоми го Касиди. – Това е Пени. Тя току-що каза на близначката си, Емили, че баща им я е насилвал от години, и сега горката Емили не знае на кого да вярва.

Зная как точно се чувства, помисли си Робин, седна до Касиди и взе ръката й в своите.

— Как се чувстваш днес? – попита я шерифът, пристъпвайки неловко от крак на крак.

— Доста добре. – Касиди натисна дистанционното в скута си и екранът потъмня.

— Донесох ти телефона. – Шерифът го извади от джоба си и й го подаде.

Касиди го притисна до гърдите си като плюшена играчка.

— Много ви благодаря. Чудех се какво ли е станало с него.

— Стискала си го в ръка, когато са те намерили парамедиците. Ние го почистихме… – Той не довърши изречението си. – Добре ли се държат с теб тук?

— Не – обади се от прага на стаята Мелани, – тормозим я. Всъщност, само секунди, преди да дойдете, я бяхме провесили с главата надолу от тавана.

— Може би аз и Касиди трябва да поговорим насаме – каза шерифът.

— Няма начин. – Робин погледна към Блейк за подкрепа.

— Боя се, че сте залепен за нас, шерифе. Момичето е малолетно.

— Да, така е – съгласи се Прескът. – Но предполагам, че бих могъл да призова социалните. Надявах се да не ги въвличам, обаче…

— Какво искате да кажете с това, „социалните“? – попита Касиди и се огледа из стаята с нарастваща паника в очите. Защо ще викате социалните?

— Ако ми се пречи да си гледам работата, ако върху теб се оказва някакъв натиск, за да не говориш с мен…

— Никой не ми оказва натиск – възрази Касиди. – Ще ви кажа всичко, което искате да знаете. Моля ви, не ги викайте. Не искам да ме вземат.

— Тук чувстваш ли се в безопасност?

— Защо да не се чувствам?

— Ами, Алек беше арестуван.

— Той не го е направил.

— Някой накара ли те да кажеш това? – Шерифът погледна към Робин, после към Мелани и накрая пак към Касиди.

— Не. Не.

— Какво ти казаха те за ареста на Алек?

Касиди се позамисли.

— Казаха, че вие си мислите, че мама и Алек са имали авантюра и че Алек я е убил и е прострелял мен и тати. Но това не е вярно.

— Как можеш да бъдеш сигурна? Той отговаря на описанието, което ни даде за мъжете – висок, мускулест…

— Да, но…

— Но?

— Просто зная, че не беше той. Той е брат на Робин – каза тя така, сякаш това доказваше всичко.

Той е брат и на Мелани, помисли си Робин, съзнавайки, че шерифът си мисли същото.

— А дори и да е бил Алек – добави Касиди и Робин усети как сърцето й се свива, – значи тук съм в безопасност, понеже той е в затвора. Но не беше той – добави бързо тя, видяла изражението върху лицето на Робин. После вдигна очи към тавана, откъдето се долавяше слабо потропване. – Ландън също отговаря на описанието. И той е висок и мускулест. Но не беше и той – отново побърза да добави.

— Защо говорим за Ландън? – възнегодува Мелани с напрегнат глас.

— Само казах, че отговаря на описанието – оправда се Касиди. – Също като Алек.

— Също като много други хора – заключи Робин с чувството, че независимо от добрите си намерения Касиди само бе влошила нещата. В онази нощ в къщата е имало поне двама мъже – двама мъже, подобни на брат й и племенника й. – Още някакви въпроси, шерифе?

Той се усмихна на Касиди.

— Чудех се, дали вече се чувстваш достатъчно силна да ме придружиш в къщата…

— Вече обсъдихме това – прекъсна го Робин. – Тя няма да доближава тази къща.

— Не, искам да отида – възрази Касиди. – Всичките ми неща, дрехите ми…

— Ще ти купим нови дрехи.

— Но нали може да си спомня нещо – настоя момичето. – Нещо, което да помогне на Алек.

Или да му навреди, помисли си Робин.

— Просто, това не ми се струва добра идея.

Касиди си пое дълбоко дъх и шумно издиша.

— Ами мама?

— Какво за нея? – попита Мелани.

— Къде е тя? – Касиди се обърна към шерифа. – Мога ли да я видя?

— Ще освободим тялото й, за да бъде погребано, след ден-два – отговори Прескът.

— В такъв случай, ще имам нужда да облека нещо. – Касиди кимна няколко пъти, за да подчертае, че е взела решение. – Трябва да идем там скоро.

— Какво ще кажеш за утре сутрин? – попита шерифът.

— Утре сутрин става.

— Сигурна ли си, че искаш да го направиш? – попита Робин.

— Сигурна съм.

* * *

Шерифът пристигна точно в девет часа на следващата сутрин. Касиди чакаше готова във фоайето, с Робин и Блейк, застанали от двете й страни.

— Как си днес, Касиди? – попита Прескът. – Готова ли си да го направиш?

Момичето кимна и хвана ръцете на Робин и Блейк за подкрепа.

— Доколкото разбирам, вие ще ни придружите. – Тонът му показваше, че вече се е примирил с присъствието им.

— Точно така – потвърди Робин.

— В такъв случай трябва да ви предупредя да не се намесвате по никакъв начин.

— Не сме си и помислили.

— А Мелани?

— Оставам си тук – провикна се тя от кухнята.

— Късметлийският ми ден – измърмори Прескът, не съвсем тихо. – Ще тръгваме ли? – Отвори вратата и всички излязоха на топлия утринен въздух. – Може да вървим пеша, а може и да вземем колата ми – посочи към края на алеята той, където бе паркирана патрулната му кола.

— Докторите казаха да се движа, колкото се може повече – отговори Касиди.

— Чудесно. Ако смяташ, че имаш достатъчно сили.

— Имам.

Робин се усмихна гордо. Касиди бе една от най-силните личности, които бе срещала. Недоумяваше откъде се бе взела тази твърдост. Навярно от Тара. Господ е свидетел, че аз никога не съм я притежавала, помисли си тя и стисна ръката на детето, докато вървяха бавно по алеята.

— Готови ли сте? – попита шерифът, когато спряха пред входната врата, където стоеше един полицай. Касиди кимна, полицаят отключи и всички пристъпиха в обширното кръгло фоайе. Робин проследи погледа на Блейк от високия таван и огромния кристален полилей до двете стълбища, отстрани на централния коридор. Устните му оформиха едно неизречено „Уау“.

— Как се справяш дотук? – шерифът попита Касиди.

— Добре – заяви Касиди, но лекото потрепване на гласа й показваше друго. Тя заби нокти в опакото на дланта на Робин.

— Мислех си да започнем, като още веднъж опишем събитията от онази нощ. – Прескът помълча, за да им даде възможност да осмислят думите му. – Събудила си се от силни гласове и си слязла по стълбите да видиш какво става…

Очите на Касиди се изцъклиха, сякаш сцената се разиграваше пред нея. Тя пусна ръцете на Робин и Блейк и запристъпва като сомнамбул към стълбището вляво. Останалите я последваха.

— Чуваше се като караница – каза тя и спря в основата на стълбите, – затова станах от леглото и слязох на пръсти по стълбището да видя какво става. Гласовете станаха по-силни. – Тя почна малко по малко да отстъпва към всекидневната. – Този, единият, крещеше. Беше наистина бесен.

— Можеш ли да си спомниш думите му сега? – попита шерифът. – Разпознаваш ли гласа му?

Касиди наклони глава, сякаш се вслушваше в нещо.

— Не. – Тя спря и ахна, когато съзря кръвта, покриваща килима във всекидневната и по-голямата част от мебелите. – О, Боже.

— Не влизай там – обади се Робин и тутакси забеляза в погледа на шерифа предупреждението да не се меси.

— Видях двама мъже – продължи Касиди. – Единият размахваше пистолет и крещеше: „Спри да се ебаваш с мен, лайно такова, или кълна се, че ще застрелям кучката. Ще гръмна тази кучка на мига.“

Робин затвори очи. Излизащи от устата на детето, тези думи бяха толкова шокиращи, колкото първия път, когато ги бе чула.

— А другият? Той какво каза? – попита шерифът.

— Той така и не каза нищо.

Робин се опита да отгатне какво ли си мислеше шерифът. Двама мъже, и двамата високи и мускулести, единият крещи заповеди с глас, който Касиди не може да разпознае, другият мълчи.

Алек и Ландън?

Очите на Касиди се разшириха при вида на нещо, което се появи в ума й.

— Тати се хвърли напред и онзи мъж го цапардоса с пистолета отстрани по главата. Тати падна и мама почна да пищи.

— Кой от двамата цапна баща ти? – попита Прескът. – Тоя, дето крещеше или мълчаливият?

— Тоя, дето крещеше.

— А ти къде точно беше застанала?

Касиди стоеше на входа на всекидневната.

— Тук.

— И никой ли не те видя?

— Не. Не още.

— Какво стана после?

— Онзи застреля мама.

— Кой? – не спираше с въпросите шерифът. – Крещящият или другият?

— Другият.

— Мълчаливият?

— Да.

Робин се постави на мястото на шерифа и се опита да си представи как мозъкът му смила тази информация. Ако Алек и Ландън бяха наистина двамата мъже в къщата през онази нощ, то сигурно Алек бе крещящият, понеже Касиди несъмнено би разпознала гласа на Ландън.

И все пак, дори и да имаше някакъв извратен смисъл в това, Алек да е мразил баща им дотолкова, че да го простреля, то нямаше абсолютно никакъв смисъл Ландън да убива Тара. Ако истинският мотив е бил отмъщението, не трябваше ли Алек да застреля Тара лично? Припомни си смразяващите думи на Дилън Кембъл: „Ако съм искал тази курва да умре, лично щях да се заема. Нямаше да оставя цялата веселба на някой друг.“

Освен, разбира се, ако Ландън не се бе папикьосал и не бе почнал просто да стреля.

Само че стрелецът бе улучил Тара в лицето. Това бе нещо лично. Не беше паника.

Глождеше я и друг въпрос: ако Алек бе дошъл в Ред Блъф, очаквайки да се срещне с Тара, както сам твърдеше, а Тара му бе казала, че се е отказала и го е вбесила до степен да я убие, както си въобразяваше шерифът, кога е имал време да се свърже с Ландън?

Освен ако Тара вече не е била скъсала с него – тогава брат й би имал достатъчно време да се озлоби и да планира отмъщението си, както и да се свърже с Ландън и да го включи в плана си…

Освен, освен, освен…

— Сигурна ли си, че мълчаливият е застрелял майка ти? – попита Робин. Свят й се виеше от тези „освен ако“.

— Робин, моля те – предупреди я шерифът.

— Да, сигурна съм – потвърди Касиди, местейки очи от Робин към Блейк. После добави: – Не. Чакайте. Не зная. Може да е бил и другият. Възможно е да е бил и другият. – Очите й се напълниха със сълзи. – Не зная.

Прескът си прегледа бележките.

— В болницата ти ни каза, че е бил вторият, мълчаливецът, че той е застрелял майка ти. Беше много ясна по този въпрос, съвсем сигурна.

— Да – отрони Касиди, – но сега не съм. Може да е бил и другият. Всичко стана толкова бързо и аз бях толкова уплашена.

— Всичко е наред, миличка – каза Робин.

— Всъщност, няма голямо значение кой кого е застрелял – заяви Прескът. Неочаквано грубият му тон издаде раздразнение.

— И двамата са били там. Пред закона и двамата са еднакво виновни.

Робин обаче разбираше, че макар и двамата мъже да бяха еднакво виновни, независимо кой бе дръпнал спусъка, в случай като този всяка подробност бе от значение. Ако Касиди не бе сигурна кой е застрелял майка й, ако не беше сигурна дори дали онази нощ в къщата е имало двама или трима мъже, за какво още би могла да греши?

— Какво стана после? – продължи шерифът.

— Аз се разпищях – отговори Касиди – и тогава те ме видяха и се втурнаха към мен.

И двамата ли?

— Не. Само единият.

Кой?

— Не зная. Носеха маски за ски. Изглеждаха еднакво. – Сега вече Касиди плачеше, думите излизаха от устата й на пристъпи. – Изтичах нагоре по стълбите към стаята си и грабнах телефона да позвъня на 911. Точно тогава мъжът нахлу в стаята. Насочи пистолета си към гърдите ми. О, Боже.

— Достатъчно – заяви Робин. – Тя ви разказа всичко. Махаме се оттук.

— Добре – съгласи се неохотно шерифът, – да приключваме за днес.

— Но аз все пак си искам дрехите – прошепна Касиди.

— Аз ще ги взема – заяви Робин.

— В моя гардероб има един куфар – каза й Касиди. – Можеш да напъхаш нещата ми в него. Има и чанта за обувките… някъде…

— Ще я намеря.

— Аз ще ти помогна – заяви Блейк.

— Не – проплака Касиди и го сграбчи за ръката. – Остани с мен.

— Всичко е наред – каза Робин. – Ще се справя.

Шериф Прескът направи знак на полицая да придружи Робин нагоре по стълбите. Той остана до вратата, а Робин се упъти право към гардероба в стаята на Касиди, полагайки усилия да не поглежда към кръвта по леглото й. Откри синия платнен куфар на пода, дръпна ципа и започна да сваля дрехите от закачалките и да ги пъха вътре, после отиде до един шкаф с чекмеджета и ги опразни всичките. За късмет, гардеробът на Касиди се състоеше предимно от джинси и тениски. И прашки, даде си сметка Робин, като отброи по един чифт за всеки ден от седмицата. Имаше няколко неща е етикети от „Трендсетърс“, включително една хубава бяла рокля, която можеше да облече на погребението на майка си.

Мили Боже. Погребението на Тара. Щеше ли да свърши някога този кошмар?

Тя затвори куфара и метна пет-шест чифта сандали и маратонки в кафявата кожена чанта, която откри в дъното на гардероба, после позволи на полицая да вземе от ръцете й багажа и да го отнесе надолу по стълбите.

— Добре – каза тя, когато слезе долу. – Да се махаме оттук, по дяволите.

33

Гробището „Оук хил“ е разположено на „Семитри лейн“, близо до улица „Уолнът“, недалеч от „Лари лейн“. То съществува повече от век и половина, започнато през 1859 и завършено през 1861 година. Няколко десетилетия по-късно бе добавена изящна арка от ковано желязо на входа, върху която бяха изписани думите „Гробище Оук хил“. Навсякъде по плавните завои и меките очертания на пейзажа имаше високи дървета.

— Бях забравила колко е красиво тук – каза Робин, докато колата на Блейк следваше катафалката с тялото на Тара по извития живописен път към гробището. Касиди седеше отзад, до Робин, здраво стиснала ръката й. Мелани бе отпред, до Блейк. Тя бе решила, че за всички ще е по-добре, ако Ландън си остане вкъщи. След като новината за ареста на Алек бе станала публично достояние, необуздано се носеше мълвата, че Ландън е бил негов съучастник.

— Красиво е, да – съгласи се Мелани. Тя отправи многозначителен поглед през рамо към Робин, която си спомни за една шега, която сестра й повтаряше в детството им: „Толкова е красиво, че хората си умират да попаднат там“. Слава Богу, Мелани се въздържа да го изрече на глас.

Робин се извъртя на седалката, за да погледне през задния прозорец. Сред неголямата процесия, която ги следваше, се виждаха колите на шерифа и няколко от помощниците му. Въпреки огромните усилия, положени от семейството, да не раздухват нещата, и призива им към медиите за избягване на публичността, информацията за погребението на Тара бе изтекла. Никой не знаеше колко ли любопитни зрители щяха да се появят. Робин се питаше дали убийците на Тара щяха да са между тях.

Бяха изминали два дни от посещението им в къщата – още два дни, през които Алек гниеше в затвора. Полицията изглеждаше убедена, че е заловила правилния човек. Сега единствената им грижа бе да идентифицират съучастника му.

— И твоята майка ли е погребана тук? – попита внезапно Касиди.

— Да – отговори Робин.

Касиди втренчи очи през страничния прозорец в редиците гробове, всеки бе отбелязан с малък правоъгълник от бял камък, вкопан в земята. Върху сухата почва бяха пръснати букети от изкуствени цветя.

— Къде е тя?

— Не съм съвсем сигурна. – Робин имаше само обща представа в коя част на гробището почиваше майка й, но не можеше да посочи точното място. Не бе посещавала „Оук хил“ от деня на погребението й.

— Ей там. – Мелани махна в посока, обратна на тази, в която се движеха. „Не е редно да сложим двете съпруги на баща ни да лежат прекалено близо една до друга цяла вечност бе разсъдила тя, когато избираха мястото. И макар Робин да не би се изразила точно така, не можеше да не се съгласи.

Катафалката спря под една впечатляваща група плачещи върби, Блейк закова зад нея, а патрулните коли се подредиха след тях.

Робин нежно стисна ръката на Касиди.

— Готова ли си?

Касиди кимна, втъкна прясно измитата си коса зад ушите, приглади гънките на бялата си рокля без ръкави и излезе от колата. Към нея тутакси се втурна мъж с камера в ръце.

— Назад – извика шерифът и заби юмрук във въздуха. – Веднага се махай.

— Обществена собственост, шерифе – викна в отговор операторът.

— А това е частно погребение. Ако се приближиш на повече от петнайсет метра от нас, ще напъхам задника ти в затвора.

— Не можете да го направите.

— Мога, и още как. Съди ме после.

Операторът отстъпи, мърморейки, но не свали камерата и я задържа в готовност.

— Той ме заплаши – съобщи на репортера до него. – Чу ли го?

— Извинявайте за това – каза Прескът, не на някого конкретно, и застана със солидния си ръст между Касиди и посетителите. Робин и Блейк, и двамата в черно, бързо заформиха закрилнически полукръг около детето. Мелани остана настрани, сякаш се чувстваше неудобно в дънковата си пола и синя памучна блуза, докато чакаше да изнесат ковчега на Тара от катафалката.

— О, горката мама – прошепна Касиди, когато видя елегантния семпъл ковчег от светло орехово дърво, който Робин бе избрала.

Малката групичка се събра около гроба и ковчегът с Тара бе положен в прясно изкопания трап. Очите на Робин се напълниха със сълзи при мисълта, че най-жизнерадостният човек, когото бе познавала някога, сега лежеше безжизнен вътре. Въпреки противоречивите чувства към бившата си приятелка, тя не можеше да не признае, че Тара бе природна стихия.

— Не трябва ли да кажем нещо? – попита Касиди. Бяха се отказали както от гражданска, така и от религиозна служба, понеже Тара бе категорично против всяка религия, откакто майка й бе избягала, за да се присъедини към някаква секта.

— Какво например? – попита Мелани.

— Не зная. Нещо. – Касиди се обърна към Робин. – Може би ти би могла…

На Робин й бяха нужни няколко секунди да събере мислите си.

— Аз обичах майка ти – каза накрая тя, предизвиквайки с поглед Мелани да й се противопостави. – Тя ми спаси живота, когато бяхме в началното училище, и аз не познавах никого, нямах приятели, нито пък знаех как да си ги създам. А тя просто ме хвана за ръката и каза, че ще бъде моя най-добра приятелка завинаги. – Млъкна за малко. – Не стана точно така, но въпреки всичко, което се случи, дълбоко в себе си, аз все още я обичах. И ми липсваше. Липсваха ми нейният кураж и дух. Тя беше същински малък фойерверк. – Робин преглътна смеха си, удавен в сълзи. – Така я наричаше баща ми. И макар той ужасно да грешеше за много неща, точно за това бе прав. Тара беше безстрашна, някой би я нарекъл дори безразсъдна. Би се втурнала там, където не само ангелите, ами и дяволът не би пристъпил. И макар да зная, че понякога съжаляваше за прибързаните си решения, единственото, за което никога не съжали, бе това, че стана майка. – Тя се обърна с лице към Касиди. – Все още я виждам как те люшка на ръце като малко бебе. Виждам любовта в очите й и чувствам гордостта й, когато ти направи първите си стъпки и изговори първите си думи. Спомням си колко се притесняваше, когато за пръв път те прати на училище. „Моля те, нека си намери приятелка като Робии, приятелка завинаги“, казваше тя. – От гърлото на Робин се отрони неволен стон и Касиди я хвана за ръката. – Обичах майка ти. Липсва ми. И завинаги ще ми липсва „приятелката ми завинаги“.

Настана миг на абсолютна тишина. Робин тихо си отдъхна, когато Мелани не подметна някоя от нейните обичайни хапливи забележки.

— Благодаря ти – промълви Касиди.

— Майка ти те обичаше повече от всичко на света – увери я отново Робин. – Надявам се, каквото и да стане, никога да не забравяш това.

— Няма.

Двете се прегърнаха.

— О, мамка му – изтърси Мелани, хвана Робин за ръката и я накара да се обърне.

— Мамка му – повтори Робин, клатейки глава изумено при вида на Дилън Кембъл, който се отдели от кръга на посетителите, все още навъртащи се там. Носеше бяла тениска, черни джинси и синя бейзболна шапка е логото на „Янкис“.

— Ще се отърва от него – заяви шерифът, преди още Робин да го бе помолила.

— Кой е този? – попита Касиди, разширявайки очи с всяка стъпка, с която Дилън се приближаваше към тях.

— Това е твоят баща – отговори Мелани.

— Баща ми е в болницата – поправи я укорително Касиди. – Този човек не го познавам.

Робин се помъчи да чуе какво си говорят Дилън и шерифът, но успя да долови само откъслечни фрази.

— Какво си мислиш, че…

— Имам точно толкова право, колкото…

— Ще ти кажа същото, като на онзи репортер…

— … просто искам да видя детето си.

— Блейк – каза Робин, – можеш ли да отведеш Касиди в колата? Аз ще се оправя с това.

— Не – твърдо произнесе Касиди. – Искам да говоря с него.

— Миличка, не смятам, че…

— Всичко е наред, Робин. – Касиди не откъсна очи от Дилън, докато той заобикаляше шерифа и вървеше към нея. – Добре съм.

— Това е то, моето момиче. – Дилън свали бейзболната си шапка и протегна ръце, сякаш се канеше да я прегърне.

— Не съм твоето момиче – сопна се Касиди и го накара да се закове на място.

Той се засмя, при което на страните му се появиха дълбоки трапчинки.

— Ти си моята плът и кръв.

— Да не си направил и крачка повече – предупреди го Робин, когато забеляза, че се кани да го направи.

— Какво искаш? – попита Касиди.

— Искам да те видя.

— Видя ме преди дванайсет години. Тогава това ти се стори повече от достатъчно.

— Времената се променят.

— Но не и хората.

Дилън посочи с палец Робин.

— Тя ли ти каза това?

— Не се налагаше да го прави. Само един поглед към теб ми казва всичко, което искам да знам.

Той се засмя.

— Звучиш толкова зряло.

— Какво искаш, Дилън? – попита на свой ред Робин.

— Виж – не й обърна внимание той, – мога само да си представя какво ти е наговорила майка ти за мен, но…

— Каза, че не струваш.

— Ах…

— Каза, че си я биел.

— Ами, добре, ама и тя умееше да нанася доста подли удари.

— Каза, че си боклук – продължи Касиди, разгорещявайки се все повече.

— Боклук е малко силно…

— Каза, че си нищожество, лъжец и крадец.

Дилън се намръщи.

— Майка ти си я биваше в приказките.

— Каза, че никога не си й пращал издръжката, която съдът е определил.

— Защото не ми даваше да те видя.

— А опита ли се някога?

— Знаех, че няма смисъл.

— И сега няма смисъл.

— О, я стига, Каси. Аз съм ти татко. Единственото истинско семейство, което ти е останало.

Касиди сграбчи ръката на Робин.

— Не е вярно. Имам си тати, и Робин, и Мелани, и Блейк.

— А аз имам права. – Дилън пристъпи от крак на крак. – Хайде де, Каси. Не бъди такава. – Той погледна към шериф Прескът. – Можеш ли да налееш малко ум на това момиче, шерифе?

— На мен ми изглежда достатъчно умна – отвърна Прескът.

— Виж, ще ти кажа какво – заяви Дилън, погледна обратно към Касиди и си сложи шапката на главата. – Май сбърках, като дойдох тук днес. Исках да покажа уважението си – към теб, към майка ги, към тези мили хора тук, които се грижат за теб. Но сега виждам, че не беше нито мястото, нито времето да се опознаем и да си простим. Ти си опечалена и не мислиш трезво. Затова ще се оттегля, ще ти дам няколко дни да премислиш нещата и ще пробвам отново. Това как ти звучи?

— Колко искаш, Дилън? – попита Касиди.

— Какво искаш да кажеш?

— Колко пари трябват, за да те накарат да се махнеш?

— О, скъпа. Разбрала си ме съвсем погрешно. Тук не става дума за пари.

— Нима? Ами, в такъв случай предполагам, че няма за какво да си говорим.

— Е, да де – добави бързо Дилън. – Това не е причината да дойда, но ако дъщеря ми иска да ми помогне мъничко във финансово отношение, ами, не бих й отказал.

— Колко? – повтори Касиди.

— Сто хиляди? – Той метна бърз поглед към шерифа. – Това не е изнудване или нещо такова. Чухте я. Сама го предложи.

— Сто хиляди – повтори Касиди. – И какво ще правиш с всичките тези пари?

— Мислех си евентуално да започна някакъв бизнес.

— Яко. Какъв бизнес?

— Е, не съм мислил толкова напред. – Дилън се помъчи да изобрази най-очарователната си усмивка, но успя само да изкриви лице.

Настана дълга пауза.

— Не съм съгласна – заяви Касиди накрая. После се обърна към Робин. – Вече можем да си вървим.

— Добре де. Чакай – не се отказваше Дилън, – това може би беше малко прекалено. Петдесет хиляди сигурно ще ми свършат работа.

— Не – каза Касиди и се улови за ръцете на Робин и Блейк. – Мама беше права. Ти си боклук.

— Малка кучка такава – възкликна Дилън с някаква смесица от ярост и възхищение. – Само си играеше с мен, нали?

— Шерифе – обърна се към него Касиди, – моля ви, погрижете се този човек да не ни безпокои повече.

— Време е да се омиташ, Дилън – заяви му шерифът.

— Ще си наема адвокат – изсъска той.

Касиди се засмя.

— Дай всичко от себе си.

34

— Трябва да ти призная, хлапе – каза Мелани, докато Блейк изкарваше колата от гробището. – За дванайсетгодишна, това бе адски потресаващо. Даже и аз нямаше да се справя по-добре.

— Мога ли да си призная нещо? – попита Касиди с гузно изражение.

— Разбира се – каза Робин.

— Нещата, дето ги казах… Малко ги заимствах от „Кървящи сърца“.

— „Кървящи сърца“?

— Телевизионното предаване, дето го гледахме онзи ден ли? – попита Блейк.

Касиди кимна.

— Беше преди няколко месеца. Джейсън изнудваше Пени. Той е нейният трети – не, четвърти съпруг. Появи се точно, когато тя се канеше да се омъжи за Рийд, твърдеше, че се бил променил, и я умоляваше да му даде още един шанс. А тя му заяви, че един поглед към него й давал всичко, което й трябвало да знае, и го попита колко ще й струва да го накара да се махне завинаги. А после му каза да даде всичко от себе си.

— Уау възкликна Мелани. – И ти си запомнила всичко това?

— Мислиш ли, че той наистина ще наеме адвокат? – попита Касиди.

— С Дилън Кембъл всичко е възможно – каза Робин.

В очите на Касиди се появи паника.

— Но няма да му дадат попечителство, нали? Искам да кажа, ако отиде в съда, нали няма шанс да…

— Не – успокои я Робин. – Ние никога няма да допуснем това да се случи.

— Как ще го спрете?

— Ще го спрем – обади се от предната седалка Блейк.

— Обещаваш ли?

— Обещавам – отговори той.

Касиди въздъхна облекчено и се отпусна в обятията на Робин, а през това време Блейк насочи колата към изхода.

— Почакай – неочаквано се приведе напред Робин.

— Нещо не е наред ли?

— Не. Просто си помислих…

— О, Боже – въздъхна Мелани, – тя пак мисли.

— Може ли да се отбием до гроба на мама? – Робин се обърна към Касиди. – Не съм виждала надгробната плоча и… Няма да се бавя, обещавам. Само си помислих… като така и така сме тук…

— Разбира се – каза Касиди. – Оттук надолу, нали? – Тя посочи натам, където Мелани им бе показала по-рано.

— Защо не? – каза Мелани. – Спри тук – обади се след минута. – На втората редица отзад напред е. Третият от края насам.

— Тя посочи наляво и Блейк спря.

— Искаш ли да дойда с теб? – попита той, щом Робин отвори задната врата.

— Не, ще го намеря.

— Чакай. Аз ще дойда – подвикна Мелани, слезе от колата и забързано настигна сестра си.

— Всичко е наред. Не се налага и ти да…

— Зная, че не се налага. Но може да искам. Това проблем ли е?

— Не, разбира се, че не.

— Добре. Ето го – ей там. – Тя посочи към една каменна плоча от розов гранит на няколко метра от тях.

Робин пристъпи бавно и прочете простичкия надпис върху него: Сара Дейвис. Съпруга. Майка. Баба. Ще живееш в сърцата ни завинаги.

— Зная, че е клише, но какво можех да направя? – промълви Мелани.

— Прекрасно е.

— Така ли? Е, сигурна съм, че ти щеше да измислиш нещо много по-дълбоко, но тогава…

— … аз не бях тук – призна Робин. Тя въздъхна дълбоко. – Виж. Много съжалявам, че те изоставих и не бях тук по-дълго време. Зная, че не ти беше лесно – да се грижиш за мама и…

Мелани отхвърли угризенията на Робин със свиване на рамене.

— Така е, не беше лесно. Но, стига толкова, каквото било, било. И аз не бях кой знае колко гостоприемна към теб.

— Никога не си ме харесвала особено – каза Робин.

— Е, не е лесно да харесваш сестра си, когато тя явно е любимката на майка ти.

— Не бях нейната… – опита се да възрази Робин.

— Разбира се, че беше. Разбрах го в мига, когато те донесе от болницата, а то беше години, преди да я чуя да ти го казва.

— Чула си я…?

— Да ти казва, че си нейната любимка? О, да. Споменът е жигосан в паметта ми. Ти беше там, такава добричка и миличка, свита на кълбо в скута й на дивана, а аз отвън, криеща се в сенките. – Тя сви рамене отново, сякаш да покаже, че това няма значение. Очите й обаче говореха друго.

— Много съжалявам – промълви Робин.

— По онова време хич даже не съжаляваше. Беше толкова доволна, колкото изобщо може да бъде едно малко момиченце.

Робин призна истината с кимване на глава и дълбока въздишка. Проговори едва след няколко секунди.

— Знаех, че си там.

— Мелани направи физиономия, нещо средно между усмивка и гримаса.

— Така си и помислих тогава. Предполагам, че от това моментът ти се е сторил още по-сладък.

— Така беше – призна Робин. Тя зарея поглед към редиците от гробове. – Тогава бях, на колко, на десет? Целият си живот бях прекарала в усилия да спечеля одобрението на по-голямата си сестра. Получих само студенина и счупен нос.

Мелани се изсмя.

— Но дори и това проработи в твоя полза. Придаде на физиономията ти дълбочина, която преди й липсваше.

Двете сестри се загледаха в далечината.

— Ти каза ли някога на мама за това? – попита Робин.

— Мислех да го направя веднъж – отговори Мелани, – когато тя пак започна с редовните оправдания защо ти няма да си дойдеш вкъщи. Но тогава вече беше много болна, и как можех да й го кажа, без да прозвуча като ревнива лигла, каквато си бях?

Робин заби поглед в гроба на майка им.

— Можеш да й го кажеш сега.

Очите на Мелани се присвиха, устните й се разтегнаха в крива усмивка.

— На какво се правиш сега, на мой терапевт ли?

— Аз съм твоя сестра – каза Робин. – Хайде. Кажи й.

— Да не мислиш, че ни чува? – подигравателно изрече Мелани.

— Мисля, че това няма значение.

Настана дълга пауза.

— Добре де. Защо не? Включвам се. Нищо няма да ми стане. – Тя си пое дълбоко дъх. – Не съм сигурна какво трябва да кажа, но… – Нова пауза. Този път бе толкова дълга, че Робин си помисли, че сестра й се е отказала. – Добре. Ето какво, мамо. Не трябваше да си избираш любимци. Не беше честно. Зная, че не бях лесно дете за една майка. Но бях твое дете. И те обичах. А ти нарани чувствата ми. Да, каква изненада! И аз имам чувства. – Обърна се към Робин. Страните й бяха поруменели от неудобство. – Е, това е. Сега доволна ли си?

Робин пристъпи напред, но обувките й затънаха в калта около гроба и тя спря.

— Мислиш ли, че тя знаеше за авантюрите на татко? – Сама се изненада от въпроса си.

— Ти майтапиш ли се? Разбира се, че знаеше – отговори Мелани. – Да не си въобразяваш, че целият град е знаел и само тя не?

— През всичките тези години си мислех, че я предпазвам – каза Робин. – През всичките години изпитвах вина, задето пазя тайната му. А тя е знаела през цялото време.

— Какво е знаела? – попита тъничко гласче зад тях.

Двете сестри се обърнаха и видяха Касиди и Блейк да стоят на около метър зад тях.

— Извинявайте – каза Блейк. – Не искахме да ви следим, но се притеснихме.

— Няма нищо. – Мелани тръгна към тях. – И без това приключихме тук.

След няколко минути завиха по „Лари лейн“. На алеята до колата на Мелани, Робин забеляза паркирана една черна хонда сивик.

— Чия е тази кола?

Касиди се протегна напред.

— Прилича ми на колата на Кени.

— Кой е Кени? – попита Блейк.

— Момчето, което посещаваше Касиди в болницата – припомни му Робин.

— Приятел на Ландън – уточни Касиди.

Блейк си паркира колата така, че да остави достатъчно място на Кени да обърне, после изтича, за да помогне на Касиди да слезе от задната седалка. Тя се отпусна върху него.

— Олеле – изненада се Блейк. – Добре ли си?

— Малко ми се зави свят – каза Касиди.

Блейк я вдигна на ръце.

— Нека те отнеса вътре.

— Не, мога да вървя.

— Без възражения – каза Робин и тръгна покрай тях, а Мелани избърза напред да отключи вратата.

— Ландън – провикна се тя, щом влязоха, – прибрахме се.

Не последва никакъв отговор.

— Ще видя какво имаме за обяд. – Мелани се отправи към кухнята, а Блейк понесе Касиди към всекидневната и я сложи на дивана.

Телефонът му звънна, той бръкна в джоба си и погледна екрана.

— Извинявай. От офиса е. Трябва да се обадя. – Блейк излезе в коридора.

Внезапно очите на Касиди се напълниха със сълзи.

— Какво ще стане с мен, ако тати не се оправи? – попита тя Робин.

— Моля те, престани да се притесняваш за това. Все ще измислим нещо.

— Какво?

— Не зная. Нали чу Блейк? Той няма да позволи да ти се случи нищо лошо.

— Мислиш ли, че всичко се случва по някаква причина? – попита Касиди.

За миг Робин се замисли.

— Не – отвърна тя, решила, че в крайна сметка детето заслужава истината, а не банални фрази. – Зная, че на много хора им е по-удобно да си мислят така, но на мен тия не ми минават. Нещата се случват, защото се случват. Според мен, по-утешително е да приемем, че нещата стават случайно, отколкото да вярваме, че има някакъв божествен план, който отрежда някое дете да умира от рак, или хора да умират от гладна смърт. – Или най-добри приятелки да бъдат хладнокръвно застреляни. – Но даже и да не стават по някаква причина – опита се да смекчи думите си тя, – мисля, че все пак има начин да се оправят.

— Това не е ли същото?

— Има малка разлика.

— Малка разлика между какво и какво? – попита Блейк, след като се върна в стаята.

— Мислиш ли, че всичко се случва по някаква причина? – попита и него Касиди.

— Мисля, че когато нещо стане, то си има причина – отговори Блейк. – Но дали вярвам в някакъв по-голям план? Не. По-скоро се присъединявам към теорията на Албер Камю за „безразличието на Вселената“.

— Това пък какво значи? – попита Касиди.

— Значи, че съм гладен – засмя се Блейк. – Винаги, когато съм гладен, цитирам Камю.

На Робин й се искаше да скочи и да го прегърне.

— Какво искаха от офиса?

Блейк се отпусна до Касиди.

— За жалост, сделката, която мислехме, че ни е в кърпа вързана, е почнала да се разшива по шевовете. В понеделник е насрочено събрание за решаване на проблемите, така че май в неделя ще трябва да летя за Лос Анджелис.

— Не! – извика Касиди. – Това е само след няколко дни.

— Всичко е наред, миличка, – каза Робин. – Аз ще бъда тук. – Как би могла да си тръгне, когато нещата все още висяха във въздуха? Не можеше отново просто да струпа всичко на Мелани.

— За колко време? – не спираше Касиди. – Ти няма да останеш тук завинаги, ако Блейк си тръгне. Какво ще стане с мен тогава? Какво ще стане с мен, ако тати умре?

Робин погледна към Блейк.

— Ще измислим нещо – каза той.

— Какво? – настоя Касиди. – Може ли да дойда с вас в Лос Анджелис?

Чу се някакво шумолене, те се обърнаха и видяха Кени на прага, Ландън зад него.

— Някой ще ходи в Лос Анджелис ли? – попита Кени. Той отмахна косата от челото си, после зарови ръце в джобовете на тесните си джинси.

— Само си говорехме – отговори Касиди.

— За това, ти да ходиш в Лос Анджелис?

— Нищо не е решено – заяви му тя.

— Според мен, не трябва да ходиш.

— Е, ще видим. Знаеш, че винаги съм искала да живея там.

— Баща ти може и да се оправи.

— Тогава, разбира се, ще остана.

— Но ако не се оправи, ще заминеш ли?

В гласа на Кени прозвуча остра нотка, от която Робин се почувства недобре.

— Днес никой никъде няма да ходи – заяви тя, опитвайки се да разсее напрежението, натрупало се изведнъж в стаята. – Мелани – провикна се после, – да дойда ли да ти помогна?

— Малко е късничко за това – отговори Мелани и се появи зад Ландън с поднос сандвичи в ръце.

— Какви сандвичи си направила? – попита Касиди.

— Само с риба тон. Не са кой знае какво. – Мелани сложи подноса на масичката за кафе и отстъпи назад. – Хайде, лапайте.

Кени незабавно грабна един сандвич от върха на купчината и го захапа.

— Хубави са – каза той, без да се обръща към някого конкретно.

Блейк демонстративно взе подноса и го предложи на Касиди.

— Благодаря. – Тя му се усмихна и вдигна един сандвич към устата си.

Робин също си взе и забеляза как Кени се намръщи, когато Блейк предложи и на Ландън.

Ландън поклати глава.

— Трябва да се храниш, голямо момче – каза Кени, взе друг сандвич и го навря в гърдите на Ландън.

— Ти кога дойде тук, Кени? – попита Мелани.

— Преди около час. Ландън каза, че съм ви изпуснал за малко. Щях да дойда на погребението, ако някой ми беше казал кога е.

— Искахме да е във възможно най-тесен кръг – обясни Робин.

Кени си дояде сандвича и взе друг.

— Заради ареста на брат ви ли?

— Донякъде и заради това.

— Мислите ли, че той го е направил? – попита Кени.

— Не, аз не смятам така.

— Тогава, кой?

— Не и братът на Робин – размърда се нервно Касиди. – Какъв ти е проблемът, Кени? Държиш се странно.

— Не, не е вярно.

— Точно така е.

Кени се обърна към Мелани.

— Вие знаете ли, че Касиди се кани да се мести в Лос Анджелис?

— Така ли? – Мелани изглеждаше изненадана, но не и недоволна. – Това е ново за мен.

— Да, де. И за мен – продължи Кени – Ами ти, Ландън? На теб да е споменавала, че иска да живее в Лос Анджелис?

Отговорът на Ландън бе да се обърне и да избяга от стаята.

— Виж сега какво направи – каза Касиди, докато стъпките на Ландън отекваха нагоре по стълбите. – Разстрои го.

— Нищо му няма.

— Не е така. Знаеш колко е чувствителен.

— Той не иска ти да ходиш в Лос Анджелис.

— На мен това не ми се вижда толкова лоша идея. – Мелани също си взе сандвич. – След всичко случило се, един нов старт може да се окаже точно това, което предписа докторът. И ако Робин и Блейк сами го предлагат…

— Струва ми се, че малко прибързваме – обади се Блейк. – За момента аз съм единственият, който ще ходи някъде.

— Напускаш ли ни? – попита Мелани.

— В неделя.

Вратата на стаята на Ландън се затръшна.

— Струва ми се, че трябва да се качиш горе – каза Касиди на Кени. – И да видиш дали той е добре.

— Само ако и ти дойдеш – отговори Кени. – Той е разстроен, заради теб.

Касиди въздъхна. Опита се да се надигне от дивана, но рухна обратно от усилието.

— Чакай – каза Блейк, – дай да ти помогна.

— Аз ще го направя – прекъсна го Кени и се втурна да я хване за ръката.

— Махай се – сопна му се Касиди. – Държиш се странно. – Тя позволи на Блейк да й помогне да се изправи на крака, да я съпроводи извън стаята и нагоре по стълбите, а Кени вървеше по петите им.

Робин стана.

— Е, това беше…

— Странно? – Изражението на Мелани казваше: „Не ти ли казах?“. – Ако наистина имаш намерение да вземеш това момиче с теб в Лос Анджелис, това е лудост, нали знаеш?

— Нали самата ти току-що каза, че било добра идея?

— О, не ме разбирай погрешно. На мен ще ми дойде много добре. Просто си мислех, че не си дотам глупава.

— За какво говориш?

— Говоря за това, че Касиди очевидно си пада по годеника ти, което за момента може и да не ти се струва голяма заплаха, но тя няма вечно да е на дванайсет. И ако на осемнайсет прилича на майка си…

— Сега вече ставаш подла.

— А ти – тъпа.

Блейк се върна в стаята и намери двете жени да седят в двата края на дивана и да се взират една в друга.

— Какво стана пък сега?

Телефонът иззвъня. Мелани се упъти към кухнята, без да обели дума. Върна се само след секунди.

— Това беше шерифът. Оказва се, че полицията в Сан Франциско се е сдобила със заповед за обиск на апартамента на Алек и познайте какво са намерили?

Робин взе да премята през ума си възможните злепоствящи обстоятелства: оръжието на убийството, съдържанието на сейфа на баща им…

— Бижутата на мама? – попита накрая.

— Близко, но не точно.

— Ще ни кажеш ли, или да продължавам да гадая?

— Маска за ски. Точно като онези, които Касиди описа.

— Мамка му.

— Все още ли си убедена, че е невинен?

Робин се отпусна на дивана и хвана главата си с ръце.

— Трябва да има някакво обяснение.

— Има – каза Мелани. – Той е виновен.

35

Окръжният затвор на Техама е затворническо общежитие е лек режим, чиято основна цел е да изолира за сравнително кратки периоди от време, докато арестантите очакват своя процес. Сградата, лишена от въображение и грозна, е била построена през 1974 година, и притежава пристройки, добавени двайсет години по-късно. Тя е оборудвана с подсилена ограда и електронна охранителна система, които имат за цел да гарантират, че обитателите ще останат зад отблъскващите стени от кафяви тухли, докато не бъдат освободени.

— О, Боже – ахна Робин.

Блейк паркира колата и изключи двигателя. Беше сутринта след погребението, на четвъртия ден от затварянето на Алек и първият път, когато им бе разрешено свиждане.

— Не си длъжна да правиш това – обърна се към нея Блейк.

— Напротив. Виновен или не, той си ми е брат. – Тя затвори очи и си пое дъх дълбоко и дълго.

— Паник атака ли получаваш?

Робин се съсредоточи върху тялото си, в търсене на познатите следи от тревожност. Изненадващо, такива липсваха. Никакво пърхане на криле в гърдите й, никакви ками, раздиращи плътта й, никакво непреодолимо желание да избяга.

— Не – каза тя и отвори очи. – Добре съм.

— Иска ми се да можех да дойда с теб.

— И на мен ми се иска да можеше.

Джеф Макалистър вече ги бе осведомил за затворническите правила: на роднините се разрешаваше трийсетминутно посещение два пъти седмично; на срещите не се допускаше физически контакт, посетителят можеше да е само един; трябваше да е над осемнайсетгодишен и да представи личен документ със снимка; всички посетители се претърсваха.

— Само не забравяй, че не бива да очакваш да се видите насаме и че най-вероятно разговорът ви ще се записва.

Робин кимна, отново вдиша дълбоко, приглади си косата и взе да попипва най-горното копче на моравата си лятна рокля без ръкави.

— Как изглеждам?

— Изглеждаш страхотно.

— Лицето ми не е ли навъсено?

— Лицето ти е красиво.

Робин се засмя и отвори вратата на колата.

— Почакай – каза Блейк.

Тя се обърна.

— Обичам те – каза той.

Робин се пресегна през предната седалка и нежно го целуна по устните.

— И аз те обичам.

Тя пое нагоре по бетонната алея към входа на затвора, но преди да влезе, спря да си поеме дъх за последно. На лицето на полицая в стъклената будка нямаше усмивка. Той поиска личната й карта, след което Робин продължи нататък, придружена от жена полицай. Прекараха чантата й през метален детектор. Заведоха я в една чакалня със сиви пластмасови столове. Казаха й да чака, докато не чуе името си.

Там вече имаше трима души – мъж на средна възраст и две жени. Те й хвърлиха по един поглед, когато влезе, по-младата жена едва забележимо кимна. Робин седна в единия ъгъл на помещението. Дългите тръби на прекалено яркото флуоресцентно осветление очертаваха различните нива на тавана и се отразяваха надолу по скучните бели стени. Множество табели предупреждаваха посетителите да не внасят в затвора предмети като оръжия, експлозиви, както и дъвки.

— За първи път ли си тук? – попита един глас зад гърба й и Робин подскочи. – Съжалявам. Не исках да те стряскам. Може ли да седна тук?

Робин се обърна и видя жената, която я бе поздравила на влизане. Беше на двайсет и няколко, с кестенява коса, носеше сини джинси и червена тениска е V-образно деколте, от която пищната й плът отдолу изглеждаше още по-нагъната. Тя се усмихна и седна, преди Робин да успее да възрази.

— За първи път, ясно – заяви, обръщайки въпроса си в констатация.

— Толкова ли е очевидно?

— Роклята те издава. И аз първия път бях с рокля. Но после разбираш, че няма нужда. Срещали ли сме се? Изглеждаш ми някак позната.

— Не, не мисля.

— Аз съм Бренда. Посещавам гаджето си. Уволниха го, не го прие добре, на следващия ден се върна и гръмна онова място. Не нарани никого, но това си беше чиста случайност. Оказва се, че не е толкова лесно да улучиш целта, както изглежда по телевизията. Глупак. Дадоха му шест години. – Тя повдигна рамене.

— Твоят човек за какво са го вкарали?

Робин се поколеба, чудеше се дали тази жена не беше подставена, дали разговорът им не се записваше.

— Това е грешка…

Бренда се засмя.

— Това той ли ти го каза?

— Не му се наложи.

— Е, ами, желая ти късмет. Как каза, че ти е името?

За миг Робин се поколеба дали да не си измисли някакво име, но се отказа.

— Робин.

— Сигурна ли си? Май се поколеба.

— Сигурна съм.

— Робин – повтори жената. – Като онази птичка[16]. – Тя присви очи и малките й светлокафяви очи едва не се изгубиха сред дебелите страни. – Със сигурност ми изглеждаш позната.

Вратата в другия край на помещението се отвори и се появи един полицай.

— Робин Дейвис – каза той.

— Дейвис? – повтори Бренда, докато Робин ставаше. – Робин Дейвис? Стига бе. Да не си роднина на онези, дето ги застреляха? Видях снимката ти във вестника. По дяволите, знаех си, че ми се виждаш позната.

— Оттук – упъти я полицаят и Робин забърза след него към едно тясно съседно помещение. – Изпразнете си чантата, моля.

— Той посочи към очуканата метална масичка, единствената мебел в стаята.

— Вече я прегледаха на скенера.

— Изпразнете си чантата, моля – повтори полицаят.

Робин изсипа съдържанието на бежовата си платнена чанта върху масичката: зелено кожено портмоне, малка оранжева кесийка за монети, мобилен телефон, чекова книжка със скъсана черна подвързия, три химикалки, тефтерче, слънчеви очила в кутийка от изкуствена щраусова кожа и купчина смачкани салфетки.

— Няма дъвки – отбеляза тя, надявайки се да изтръгне усмивка от полицая, но срещна само намръщена физиономия. Робин реши, че горкият човек навярно е чувал тази баналност стотици пъти. – Извинете.

Намръщената физиономия се вкамени.

— За какво?

— За лошата шега – измърмори тя и реши да не казва нищо повече по своя инициатива, а само когато я питат. Ако не внимаваше, като нищо и нея щяха да я хвърлят в затвора.

— Добре – каза полицаят, след като отново се увери, че чантата е празна. Подаде й я обратно, даде й знак, че може да си прибере нещата, после я насочи към вратата отсреща. – Брат ви ще пристигне скоро. Имате трийсет минути.

— Благодаря. – Робин пристъпи в дълго тясно помещение, разделено по средата от отделни стъклени панели. Десет кръгли дървени столчета бяха отделени от разделителната стена чрез метални прегради. Бетонният под имаше неприятен карамелен цвят. Една възрастна жена, седнала на столче в другия край на помещението, плачеше на телефона, закрепен на стената до нея, докато разговаряше със затворника от другата страна. Робин се свлече на най-близкото столче и се втренчи в празното пространство пред себе си. Тъжното й изражение се отразяваше в стъклото. Как ли се чувства човек от другата страна?

Минута по-късно брат й бе въведен в неговата половина от стаята. Сложиха го да седне на стола срещу нея. Беше облечен в същия оранжев гащеризон, който носеше и в съда. Косата му бе сресана назад, изглеждаше измъчен и състарен поне с десет години, откакто го бе видяла за последно. Седна и вдигна телефона в същия момент, когато и Робин вдигна своя.

— Здравей – каза тя.

— Здрасти.

— Как е положението?

— Не е зле.

— Не е добре – поправи го Робин.

— Бил съм и по-добре.

— Храниш ли се?

— Малко. Храната не е съвсем изискана. А ти?

— Добре съм.

— Другите?

— Те също.

— Касиди?

— Справя се, предвид обстоятелствата.

— Сигурно се е шокирала, като ме е видяла, – каза Алек. – Като е разбрала, че не съм този, за когото ме е мислела.

— Да, това бе шокиращо за всички нас.

Алек погледна смутено.

— Съжалявам за това.

Робин се почуди какво си е представял, че ще стане, когато отново се срещне с Касиди, но реши да не пита, в случай, че ги подслушваха.

— Мислех си, че докато я изпишат от болницата, аз отдавна щях да съм си тръгнал, и изобщо нямаше да се наложи да се срещаме – обясни той, сякаш прочел мислите й.

Тя въздъхна. Помъчи се да реши кои теми за разговор биха били най-безопасни.

— Не го направих аз, Робин – промълви той.

Толкова по въпроса за безопасните теми.

— Зная.

— Всичко, което ти казах онзи ден, бе истина.

— Зная. Вярвам ти – каза тя. С мозъка на костите си чувстваше, че независимо колко зле изглеждаха нещата, и колко силни бяха доказателствата срещу него, Алек не бе способен да нарани, когото и да било. Разбра също, че всичко опираше до нея: тя трябваше да положи всички усилия да докаже невинността на брат си, така както шерифската служба работеше, за да докаже вината му.

— Аз обичах Тара – заяви Алек. – И тя ме обичаше. Щяхме да създадем свой живот.

— Толкова съжалявам.

— Моля те, кажи на Касиди, че съм невинен, че никога не бих наранил майка й.

— Ще го направя. Вече го направих.

— Тя повярва ли ти?

— Не зная.

Вратата се отвори и влезе Бренда. Тя многозначително погледна към Алек, докато минаваше покрай Робин, после седна на стола до нея.

— Брат ти е секси – изрече полугласно, докато гаджето й сядаше до Алек и вдигаше телефона.

— Не поглеждай настрани – чу я Робин да казва на приятеля си, – но седиш до истинска знаменитост. Оня, дето застрелял баща си и убил бившата си годеница. О, дето застрелял и детето й. Не, не се майтапя.

— Робин? – повика я Алек. – Какво има?

— Нищо. Просто мразя да те виждам на това ужасно място.

— И аз мразя. – Той потърка брадата си. – Говорила ли си с Прескът?

— Да.

— Значи знаеш за маската за ски, която ченгетата са намерили в апартамента ми.

— Може би не бива да говорим за това – изрече Робин.

— Защо не? Това е само една черна маска, по дяволите. Не някой рядък артефакт. Сигурно има милиони такива.

— Но защо ти ще имаш такава?

— Защо аз ще имам такава ли? – повтори той и вдигна раздразнено очи към тавана. – Аз карам ски, за Бога. Полицаите са намерили и ски обувки, също така. Шерифът каза ли ти това?

Робин изпита внезапен прилив на надежда.

— Откога караш ски?

— Откакто напуснах Ред Блъф. Чувствах се потиснат. По дяволите, едва не се самоубих. Реших, че карането на ски ще ме убие не по зле от всичко останало. Бях шокиран да разбера, че всъщност доста ме бива. И че много ми харесва. Доста е терапевтично. И ти трябва да опиташ.

Тя се усмихна.

— Може ти да ме научиш, щом излезеш оттук.

— Може и да не се случи поне още трийсет години.

Усмивката на Робин замръзна на устните й.

— Моля те, не говори така.

— Извинявай. Малко затворнически хумор.

— Не е особено смешно.

— Има още нещо, което би трябвало да знаеш.

Робин затаи дъх. Да не би при претърсването на апартамента му да са изскочили още улики?

— Какво?

— Макалистър смята, че може да ми предложат сделка.

— Каква сделка?

— Според него, щатът може да се съгласи на обвинение в убийство втора степен, ако издам съучастника си.

— Но ти не си го направил. И нямаш съучастник.

Алек се усмихна.

— Да, и това е пречката[17].

Няколко секунди седяха в мълчание.

— Е, какво ще правим? – попита Робин накрая.

— Тук няма „ние“, Робин. Само аз съм. Ти трябва да си събереш багажа, да си вземеш годеника и да си омиташ задника от този град.

— Няма начин. Не си тръгвам, докато не излезеш оттук.

— Напротив – възрази той, – тръгваш си. – Изправи се и махна на пазача до вратата, при което шнура на телефона се изопна в права линия.

— Какво правиш? Остава ни още много време.

— Не се връщай повече, Робин. Махай се оттук, докато все още можеш да дишаш.

— Алек… – повика го Робин, докато пазачът го извеждаше от стаята. Но той не спря. Не се обърна дори. Тя постави телефона на мястото му, сведе брадичка към гърдите си и се разрида.

— После става по-леко – наведе се към нея Бренда. – Ще видиш. Още няколко седмици и това място ще ти се струва като у дома.

36

На вратата се позвъни точно след шест часа същата вечер.

— Пицата пристигна – провикна се от кухнята Мелани. – Може ли някой да отвори, моля?

— Аз ще ида. – Робин, която тъкмо бе привършила с подреждането на масата за вечеря, излезе в коридора. Касиди и Блейк гледаха телевизия във всекидневната, Робин им помаха, когато мина край тях. Тя чу вратата на стаята на Ландън да се отваря, както и стъпките му по стълбите, после отвори, неподготвена за онова, което щеше да види.

О, Боже мой.

— Робин – каза жената от другата страна на прага. – Дълго време мина. Изглеждаш добре. Може ли да вляза?

Робин отстъпи назад, за да я пропусне вътре. Хвърли един поглед през рамо към Ландън, който ги наблюдаваше.

— Какво става с тази пица? – провикна се Мелани. Тя се показа от кухнята и тутакси се закова на място. – Мама му стара.

Раменете на жената се стегнаха от ругатнята.

— Мелани – поздрави я тя. – Мили Боже. Вие, момичета, не сте се променили ни най-малко.

— Ти обаче си – отвърна Мелани. – Какво ти е на косата?

Робин стрелна неодобрителен поглед към сестра си, макар самата тя да си мислеше същото. Косата на жената, някога черна и разкошна, сега бе посивяла и проскубана, и висеше на несресани кичури до средата на гърба й. Роклята й приличаше на безформена бежова торба, краката й бяха боси, само по чехли. Изглеждаше като типичното застаряващо хипи, отживелица от едно време.

— Какво правиш тук? – попита Мелани.

— Къде другаде да бъда?

— Където си била през последното десетилетие, предполагам.

— Пицата пристигна ли? – Блейк също се показа в антрето. – О, извинете. – Той огледа белокосата жена. – Коя е тя?

— Блейк – отговори му Робин, – това е Холи Бишъп. – Тя бавно и дълбоко си пое дъх. – Майката на Тара.

— О, мили Боже – избухна в сълзи жената. – Горкото ми бебче. – Тя се хвърли в ръцете на Робин и взе да ридае на рамото й. – Как можа да се случи това?

Робин неохотно обгърна наедрелия кръст на жената.

— Много съжалявам, госпожо Бишъп.

— Доста време ти е отнело да дойдеш тук – отбеляза студено Мелани. – Минаха почти две седмици от смъртта на Тара.

— Аз сега научих. – Холи Бишъп се отдръпна от Робин. – Тръгнах от Орегон веднага, щом чух.

Робин не можа да не забележи, че очите на жената си оставаха сухи, въпреки хлиповете, разтърсвали тялото й само преди секунди.

— Живея в доста усамотено място. Нямаме нито телевизори, нито компютри.

— Тогава как изобщо разбра?

— Преподобният Сампсън, нашият водач. Той ми каза.

— Водачът ви има компютър? – попита Робин.

— Да, разбира се. Доста старомоден. Все някой трябва да знае какво става по света. Той ни препредава информацията, която ни засяга.

— На стадото си – отбеляза Мелани.

— На последователите си, да – поправи я Холи. – Той чул за стрелбата и дойде при мен. Спомнил си, че преди съм живяла в Ред Блъф, че все още имам роднини тук.

— И си е направил сметката, че внучката ти ще наследи много пари, които биха му позволили да обнови оборудването си – каза Мелани. – Дар божи, така да се каже.

— Не съм тук заради това.

— А защо си тук? – попита Робин.

— Дойдох да видя Касиди. Горкото дете. – Гласът на Холи потрепера, но сълзи отново нямаше.

— Какво става?

Робин се обърна и видя Касиди до вратата на всекидневната.

— Здравейте – поздрави Касиди жената.

— О, Боже – възкликна Холи. – Това ли е скъпото ми бебче?

— Коя сте вие?

Холи кръстоса длани на гърдите си.

— Аз съм твоята баба, миличка.

— Моята баба?

— Майката на майка ти – поясни Холи и започна бавно да се приближава към нея.

— Онази, която се отрече от нея, след като тя се омъжи за Дилън – уточни Мелани.

Холи се закова на място. Тя отвори уста, но минаха няколко секунди, докато произнесе някакви звуци.

— Е, не одобрявах брака й, вярно е – изломоти тя – но всъщност никога не съм се отричала от нея.

— Не говореше с нея. Не й помагаше – припомни й Робин.

— Тя не желаеше помощта ми.

— Ти избяга в някаква секта…

— Това не е секта, скъпа. Това е религиозен орден.

— Нима? И към коя църква е този орден?

— Ами, тя не е действителна църква, но…

— Но ти все пак се присъедини към нея. Избяга и заряза Тара да се оправя сама.

— Тя така искаше.

— Ти така искаше – натърти Мелани.

— Бог така искаше – заяви Холи, сякаш нямаше какво повече да се каже.

— Пак ли Бог искаше Тара да бъде убита? – попита Робин. – На такъв ли бог отиде да служиш?

— Работата на Бог е тайнство – започна Холи. – Не можем и да се надяваме да разберем…

— Мислите ли, че нещата се случват по някаква причина? – прекъсна я Касиди и погледна към Робин.

Робин се усмихна, възхитена от самообладанието на детето.

— Да.

— Значи смятате, че съществува добра причина за това, че някакъв идиот отнесе лицето на мама? Че татко Грег е в кома? Че аз едва не умрях? Мислите, че Бог е планирал всичко това да се случи?

— Длъжна съм да си мисля, че има причина ние, смъртните, да не разбираме, да.

— Защо?

— Защо? – повтори Холи. – Защото…

— Защото си твърде глупава, за да мислиш сама ли? – предизвикателно изрече Касиди. – Точно това винаги казваше мама за теб, знаеш ли? Че си била твърде глупава, за да мислиш сама и затова си влязла в секта, за да може някой друг да го прави вместо теб.

Холи видимо се стегна.

— Тя ми е разказвала колко подла си била към нея – продължи Касиди. – Как постоянно си я хокала и си й натяквала, че нищо няма да стане от нея. Казвала ми е, че дядо ми толкова жадувал за топлота, че избягал с първата жена, която била мила към него.

— О, да. Тя винаги вземаше неговата страна. Дори и след като ни заряза, заради онази курва, тя обвиняваше мен и му намираше оправдания. И къде е сега горкичкият, лишен от любов човечец? – попита Холи. – Дойде ли да те утеши? Тук ли е?

— Още не – отговори Мелани. – Но съм сигурна, че всеки миг ще се появи и той.

— Изведнъж Касиди стана много популярна – присъедини се Робин. – Чудя се, защо така?

— За другите не зная – започна Холи. Без да обръща внимание на сестрите, тя се обърна право към Касиди. – Но аз съм тук, защото въпреки всичко, и независимо какво си мислиш, аз обичах майка ти. Обичам и теб. Ти си едничкото, което ми остана от нея. Моето бебче е мъртво…

— А мен не си ме виждала, откакто аз бях бебе. Нямаше да зная коя си, дори да се бях блъснала в тебе на улицата. А сега изведнъж се появяваш и искаш да ми бъдеш бабинка? Я стига. Тук си по същата причина като Дилън Кембъл.

— Дилън е тук?

— Отседнал е в „Червения петел“ – каза Мелани.

— Може да искаш да се свържеш с него – подметна Робин.

— Дилън Кембъл може да е тук, защото му е замирисало на пари, но не и аз. – Холи Бишъп сведе поглед към простата си бежова рокля. – Материалните неща никога не са значели нищо за мен. Тук съм, защото…

— Защото си обичала мама, защото обичаш и мен, аз съм едничкото, което ти е останало, твоето бебче е мъртво и това е божият план. Пропуснах ли нещо? – попита Касиди. – Уморена съм. Не искам да говоря с теб повече. – Тя отиде при Ландън.

— Хайде, Ландън. Да се качваме горе. – Хвана го за ръката и двамата поеха по стълбите.

— Касиди, почакай – викна след тях Холи.

— Повикайте ме, когато пристигне пицата – заяви Касиди, без да се обръща назад.

Робин ги проследи с очи, докато не се скриха горе зад ъгъла.

— Уау – възкликна Мелани. – Не зная за вас, но аз с всеки следващ ден все повече почвам да харесвам това момиче.

— Да, тя е същинска дъщеря на майка си – заключи Холи. – Бог да ни е на помощ.

— Какво точно си мислеше, че ще стане? – гневно попита Робин. – Наистина ли си очаквала, че след всичкото това време, след всичко случило се, Касиди просто ще те приеме с отворени обятия в живота си?

— Не зная какво съм си мислела – призна Холи. – Може би, че тя ще поиска да дойде с мен в Орегон. – Една самотна сълза се търкулна по страната й и изчезна в ъгълчето на устата. – Пожелателно мислене, предполагам. А сега, трябва да си вървя. – Тя бръкна в джоба на роклята си и извади малка бяла визитка. – Това е личният телефон на преподобния Сампсън – подаде тя картичката на Робин. – В случай, че Касиди промени намерението си.

— Карай внимателно – каза й Робин, след като отвори вратата. Холи седна зад волана на взетия под наем форд и потегли.

— Не мисля, че това ще ни потрябва – каза тя и смачка визитката в дланта си.

— Почакай – Мелани я взе от нея и я приглади.

— Какво правиш?

— Нищо не се знае.

— Знае се, че Касиди съвсем ясно даде да се разбере какво чувства към баба си.

— Касиди е дете. Чувствата на децата се сменят всяка минута.

— Ха – възкликна Робин, – мислех, че сме на едно мнение.

— Виж. Не харесвам Холи, но тя наистина е баба на Касиди. А в крайна сметка ще трябва да се вземе решение кой ще се грижи за нея в дългосрочен план. Защото е дяволски сигурно, че това няма да съм аз. Не и, когато тя си има баща и баба, и те двамата нямат търпение да си я вземат.

— Знаеш толкова добре, колкото и аз, че и двамата се интересуват само от наследството й – възрази Робин.

— Което не е мой проблем. Касиди не е мой проблем. И ако имаш достатъчно ум, няма да позволиш чувството за вина и криворазбраната лоялност да я направи твой проблем.

— И какво предлагаш? Просто да я изоставим?

— Не предлагам нищо. Само заявявам, че нямам намерение да ставам майка на това дете. Що се отнася до майчинството, моята работа в това направление приключи. А и повярвай ми, то съвсем не е нещо, по което да се прехласваш. Изглежда, че тя или: а/ отива да живее с баща си или с баба си; б/ попада под опеката на съда; или в/ ти я вземаш с теб в Лос Анджелис. Това са възможностите. – Мелани погледна предизвикателно към Блейк. – Ти какво ще кажеш, Блейк? Готов ли си да станеш баща на тийнейджърка, която почти не познаваш?

— Има доста неща, по които да се помисли – призна той след няколко секунди.

— Да, и за жалост, нямаме много време. Дори баща ни да преживее уикенда, най-вероятно ще вегетира до края на дните си, а аз, колкото и да ми е приятно да сме заедно, не мога да остана гостоприемна домакиня завинаги. Трябва да се върна на работа. В „Тили“ няма да ми пазят мястото безкрайно. А и нищо няма да постигнете, ако се мотаете тук неопределено време.

— Брат ни…

— … е в затвора. Нищо не можеш да направиш по този въпрос, освен може би да го посещаваш за по половин час-два пъти седмично до процеса, който пък може да е чак след шест месеца. И то, при положение, че той се съгласи да го посещаваш. Наистина ли си готова да преустановиш живота си за толкова дълго? Не мисля. Не. Купонът свърши. Годеникът ти се връща в Лос Анджелис в неделя и силно ти препоръчвам да идеш с него. Какво ще правите с Касиди, зависи от вас. Но бъди честна, Робин. Ти не я искаш повече от мен.

Робин сведе глава. Думите на сестра й паднаха тежко на раменете й. Колкото й да ги ненавиждаше, не можеше да ги отхвърли с лека ръка. Наистина ли искаше да поеме отговорността да вземе Касиди в Лос Анджелис да живее с нея и Блейк? Готова ли бе да стане майка на тийнейджърка, да отгледа детето на Тара като свое?

— Ще обмислим нещата – каза Блейк, обви раменете й с ръка и я обърна към всекидневната.

И тогава я видяха.

Касиди стоеше най-горе на стълбите, с отворена уста и насълзени очи.

— Касиди… – протегна се към нея Робин. От колко време стоеше там? Каква част от разговора им беше чула?

В отговор момичето се обърна и хукна обратно. След секунди вратата на стаята й се захлопна.

— Честно, не знаех, че е там – побърза да каже Мелани.

— Ще говоря с нея – каза Робин.

— И какво ще й кажеш?

Робин поклати глава.

— Нямам представа.

37

— Е, какво ще правим? – попита Робин. Тя лежеше до Блейк и сърцето й прескачаше от тревога.

— Ти какво искаш да направим? В крайна сметка, решението е твое.

— Не. То засяга теб толкова, колкото и мен. Трябва да го решим заедно.

— А ако кажа, че не съм готов?

— Това ли казваш?

— Не зная.

Наближаваше полунощ. От вечеря не бяха престанали да се лутат, преглеждаха отново възможностите си, изреждаха всички „за“ и „против“. Никой, освен Мелани, не беше гладен, и по-голямата част от огромната пица, която бяха поръчали, си остана в кутията. По някое време Ландън бе слязъл и бе хапнал няколко парчета, но Касиди си остана заключена в стаята, въпреки непрестанните опити на Робин и Блейк да я накарат да говори.

— Добре – каза Блейк, – дай да вземем компромисно решение. Да предложим Касиди да остава с нас за част от времето.

Робин се надигна и седна до него, размишлявайки над думите му.

— Няма да стане, дори Мелани да се съгласи, което тя няма да направи. На Касиди й е нужна стабилност. Трябва й любов. – Затвори очи и си пое дълбоко дъх. – Нужни сме й ние.

Настана дълго мълчание.

— В такъв случай, нещата са уредени – заяви Блейк. – Решението е взето.

— Правилното ли е?

— Времето ще покаже.

— Ами ние? – попита тя.

— Какво за нас?

— Не искам да те загубя.

Нова дълга пауза.

— Няма да ме загубиш – каза Блейк. – Не си ли го разбрала вече?

Робин се извърна към него.

— Толкова те обичам.

— И аз те обичам.

Отпуснаха се на възглавниците, прегърнати.

— Да ида ли да събудя Касиди и да й кажа? – попита тя.

— Разбира се. Защо не?

Робин стана от леглото, наметна един халат над нощницата си и излезе от стаята. Мина на пръсти по коридора, ослуша се до вратата на Касиди и се накани да почука.

В този момент чу звук от отваряща се врата. Обърна се в очакване да види Блейк, но вместо него видя Ландън, само по долнище на пижама и гол от кръста нагоре. Бе още по-едър, отколкото си го бе представяла, с дебел врат, плочки на корема и мускулест.

— Ландън – каза тя, – извинявай. Аз ли те събудих?

— Остави Касиди на мира.

— Аз само…

— Остави я на мира. – Дланите до тялото му се свиха в юмруци.

— Нося й добри новини, Ландън. Мисля, че би се радвала да чуе…

— Остави я на мира. – Гласът му бе близък до шепот, но притежаваше силата на крясък.

На прага на стаята им се появи Блейк. Местеше поглед от Робин към Ландън и обратно.

— Някакъв проблем ли има?

— Ландън не мисли, че трябва да будя Касиди.

Тийнейджърът пристъпи заплашително напред.

— Добре – реши Блейк. – Може би Ландън е прав. Стана късно. Касиди има нужда от почивка. Можем да говорим с нея и сутринта.

— Защо не се опитаме всички да поспим? – съгласи се Робин и се върна в тяхната стая. – Ти също, Ландън – добави, като видя, че не помръдва. – Обещавам, че няма повече да се опитвам да говоря с Касиди тази нощ.

Ландън се поколеба, но накрая влезе в своята стая и затвори вратата след себе си.

— Това беше зловещо – каза Робин, докато си лягаше.

Блейк се намести до нея.

— Сестра ти е права – прегърна я той. – Време е да се махаме оттук.

* * *

— Вие сте откачили – заяви Мелани на закуска, когато Робин я осведоми за решението им.

— Мислех, че ще си въодушевена. – Робин допи кафето си и се усмихна на Блейк през масата. – При положение, че състоянието на татко остане непроменено и Касиди се съгласи, всички ще ти се махнем от главата още в неделя сутринта.

— И какво ще кажеш на шерифа?

— Истината. Че вземаме Касиди с нас в Лос Анджелис, и ако иска да разговаря с нея, знае къде да ни намери.

— А Алек?

— Ще се връщам, колкото мога по-често, и ще правя каквото мога да му помогна.

— Какво например?

Де да знаех, помисли си Робин.

— Стана малко късничко – погледна си часовника тя. – Мислиш ли, че всичко с Касиди е наред?

— Това дете преживя куршум – отбеляза Мелани. – Няколко по-остри думи няма да го убият.

Робин стана от масата.

— Ще ида да проверя.

— Както искаш.

Робин тръгна по стълбите, най-горе спря и се ослуша за потропването на Ландън. Но нямаше нищо. Това означава, че сигурно стои до прозореца, реши тя и отиде на пръсти до стаята на Касиди. Не й се искаше повторение на снощната сцена.

— Касиди – повика я, като почука леко на вратата. – Касиди, аз съм, Робин. Имам да ти съобщя нещо. Касиди? – Почука по-силно. – Събуди се, миличка. Трябва да ти кажа нещо.

Завъртя топката на бравата. Вратата се отвори.

Още преди да пристъпи вътре, Робин знаеше, че стаята е празна. Отиде до прозореца, дръпна завесите и стаята се обля в светлина. Лъчите очертаха кръг около празното, неоправено легло. О, Боже. Къде си?

Робин се втурна обратно по стълбите в кухнята.

— Няма я.

— Как така я няма? – попита Мелани.

— Така. Няма я.

— Излязла е, значи. Сигурна съм, че няма за какво да се безпокоим.

— Снощи Касиди беше много разстроена. Тя си мисли, че никой не я иска.

— Може Ландън да знае къде е – предположи Мелани.

Робин се втурна обратно по стълбите, Блейк по петите й.

— Ландън! – Тя яростно заблъска по вратата му. – Ландън, трябва да говоря с теб. – После бутна вратата и тя се отвори.

Той не беше вътре.

— Мамка му.

— Спокойно – каза Мелани, когато се върнаха в кухнята. – Явно са заедно, а щом Ландън е с нея, няма страшно.

Робин си помисли за сблъсъка им предишната нощ.

— Може би трябва да се обадим на шерифа.

— Малко е раничко да призоваваме силите, не мислиш ли?

На входната врата се позвъни, последваха силни удари.

— Ето. Видя ли? – каза Мелани. – Блудната дъщеря се завърна.

Робин се втурна към вратата и я отвори.

Отсреща й стоеше шерифът.

— О, Боже. Касиди…

Шериф Прескът доби объркан вид, веждите му се съединиха над носа.

— Някакъв проблем ли има?

— Какво правите тук?

— Сестра ви вкъщи ли е?

— Сестра ми ли? – Робин погледна през рамо към кухнята. – Мелани – викна тя. – Шериф Прескът е тук. – Обърна се към него отново и едва сега забеляза, че не беше сам. На алеята имаше още две коли, паркирани до неговата.

— Случило ли се е нещо? – приближи се до нея Блейк.

— Имам заповед за обиск. – Шерифът протегна ръка с лист в нея.

— Заповед за обиск ли? – повтори Робин. – Какво искате да кажете?

— Това е заповед, която ни дава право да претърсим къщата.

— Той направи знак на придружаващите го полицаи.

— Може ли да я видя? – Блейк протегна ръка.

Тогава се появи и Мелани, намръщена, е ръце на хълбоците.

— Какво става?

— Имат заповед да претърсят къщата – обясни Робин.

— Дай да видя. – Мелани грабна заповедта от ръцете на Блейк.

— Изглежда редовна – каза Блейк.

— Не ме интересува колко е редовна – сопна се Мелани. – Кракът ви няма да стъпи в тази къща.

— Стига, Мелани – каза Прескът. – Дай да не правим нещата още по-неприятни, отколкото са. Не ми се иска да те арестувам.

— Не разбирам – каза Робин. – Защо искате да претърсвате къщата? Какво търсите?

— Търсят доказателства, очевидно – обясни Мелани. – Мислят, че Ландън е бил съучастникът на Алек.

— Но Алек не е направил нищо.

— Нито пък Ландън.

— Ландън вкъщи ли си е? – попита Прескът.

— Не – отговори Робин.

— А Касиди?

— Не е тук – каза Робин, решавайки, че това навярно не бе най-подходящият момент да се обяснява.

— Добре. Тогава ни пуснете вътре да си свършим работата – заяви Прескът. – Да се надяваме, че ще сме си тръгнали, докато се върнат. Ще се постараем да не създаваме голяма бъркотия. – И той даде знак на полицаите да влизат.

— Лайно такова – просъска Мелани, докато влизаха вътре. – Няма да намерите нищо.

— Започваме от втория етаж – обяви шерифът, като спря на горната площадка. – Ще бъдете ли така любезни да ми посочите стаята на Ландън?

— Ти си тоя, със заповедта за претърсване – отсече Мелани. – Сам си я намери.

38

Единият от полицаите остана долу, докато шерифът, заедно с останалите трима се отправиха към спалните на горния етаж. Прескът посочи на единия полицай стаята на Мелани, на другия, тази на Робин и Блейк, на третия, стаята на Касиди, а спалнята на Ландън остави за себе си.

— Ще се постараем да бъдем колкото е възможно по-бързи и внимателни – каза Прескът на Робин и Блейк, докато надяваше чифт латексови ръкавици, после дръпна завесите в стаята на Ландън и светна лампата.

— Ако счупите нещо, ще го плащате – предупреди ги Мелани.

— Ще ви помоля да се отдръпнете – каза Прескът. – Може да гледате, ако искате, но не бива да се месите по никакъв начин.

— Жалко копеле – процеди Мелани.

— Мелани… – предупредително изрече Робин.

— Какво? Да не би да искаш да ми кажеш, че той просто си гледа работата? Че това не е нищо лично?

— Защо пък да е лично? – Робин стрелна очи от сестра си към шерифа, и причината за тяхната враждебност внезапно й се изясни. – О! – ахна тя. – Сериозно? Ти и шерифът?

— Май съм забравила да го спомена – призна Мелани. – Май не си струваше да го помня.

— Може ли да не се захващаме с това сега? – попита шерифът.

— Да, същите думи използва и когато ме осведоми, че си решил да оправиш нещата с жена ти.

— И много съжалявам, че те нараних. Никога не съм искал…

— Не си ме наранил – прекъсна го Мелани. – Мамка му. Не се ласкай. Просто не ми казвай, че това не е лично.

— Съжалявам – извини се отново той и погледна глуповато към Робин. – Но нищо от това няма общо с разследването, нито с причината да съм тук. Повярвай ми, бих предпочел да съм, където и да било другаде.

Вярвам ти, помисли си Робин.

— Е, достатъчно време загубихме.

— Не само сега – вметна Мелани.

Шерифът въздъхна уморено и отвори най-горното чекмедже на шкафа, прокара ръката си с ръкавицата по бельото на Ландън, после се прехвърли на по-долното, в което се намираха тениските и чорапите му. Третото беше претъпкано с анцузи. Прескът вадеше един по един всичките, изтръскваше ги и ги мяташе на леглото.

— Дотук с обещанието, че нямало да създавате бъркотия – каза Мелани.

— Стига, Мелани – каза Робин, която още не можеше да се опомни от новината за аферата между сестра й и Прескът. – Само влошаваш нещата.

Най-долното чекмедже съдържаше пуловери и един смачкан черен дъждобран. Шерифът бръкна в джобовете му, пъхна го обратно и се смъкна на колене пред леглото.

— Внимавай, шерифе – предупреди го Мелани. – Ако правилно си спомням, не те бива много в кръста.

Челюстта на Прескът видимо се стегна, когато залегна на пода и освети с фенерчето си пространството под леглото.

— Изправи се бавно – посъветва го Мелани. – Да не получиш херния.

— Добре – каза Прескът, останал без дъх, и се отпусна на леглото. Дали се дължеше на изтощение или на изчерпване на търпението му, не можеше да се каже. – Писна ми от сарказма ти. Или престани да се правиш на умница, или ще дочакаш края на обиска в колата ми. Ти избираш.

Мелани подигравателно вдигна ръце и прокара пръсти през устата си, все едно затваряше цип.

— Благодаря. – Прескът се пресегна да отвори най-горното чекмедже на нощното шкафче.

Няма да намериш нищо там, освен хартия и моливи, помисли си Робин, припомняйки си как самата тя бе претърсила вещите на Ландън.

Шерифът извади голямата топка ластици, повъртя я в ръцете си и пак я върна в чекмеджето. Прехвърли се на долното чекмедже и прелисти купчина комикси.

— Ама че колекция си има – отбеляза и се прехвърли на нощното шкафче от другата страна на леглото. Още хартия, още моливи, химикалки, както и отделни листчета, включително скиците на Касиди.

Само дето лицето на Касиди вече не беше разпознаваемо: то беше изцяло задраскано с яростни черни линии.

— Някой не е останал особено доволен от работата си – забеляза шерифът и върна рисунките в чекмеджето. Робин едва потисна възклицанието си.

Какво означаваше това? Защо Ландън бе зачеркнал лицето на Касиди от скиците си?

— Я чакай – спря се внезапно Прескът. – Какво е това?

Робин се наведе напред. Очакваше да види стъклен глобус с изкуствен сняг и миниатюрна пластмасова балерина, въртяща се в центъра му. Вместо това видя нещо черно и издуто, вълнено.

Шерифът го разви подчертано внимателно и го показа.

Беше маска за ски.

Робин прехапа устни, до нея Мелани се стегна, лицето й пребледня. Как съм могла да я пропусна?

— Брайън! – провикна се шерифът. – Питър! Веднага тук!

Двама от полицаите моментално се втурнаха вътре, покрай

Робин, Мелани и Блейк.

— Приберете това – нареди Прескът.

— Вие сте го подхвърлили – с треперещ глас произнесе Мелани.

— Глупости, и ти го знаеш. – Шерифът пусна маската в плика, подаден му от единия полицай. – Вие, момчета, намерихте ли нещо?

— Не още.

— Занесете това в колата и продължете.

Полицаите излязоха.

— Да не ми кажеш, че Ландън е вземал уроци по ски? – Прескът попита Мелани.

Като никога, Мелани замълча.

В гардероба шерифът откачи всяка дреха от закачалката й, провери джобовете на всеки чифт джинси и на всяка риза, преди да ги хвърли на леглото.

Аз проверих тези джобове, помисли си Робин. Там нямаше нищо. Трябваше обаче да признае, че нейното претърсване бе доста повърхностно. Отдъхна с облекчение, когато нищо не излезе от претърсването и на Прескът.

Той клекна и коленете му силно изскърцаха от усилието.

Този път не последваха заядливи забележки от Мелани. Робин се пресегна да я потупа по ръката, ала тя се отдръпна като попарена.

Робин затаи дъх, когато шерифът освети с фенерчето си всички ъгли на дългия, тесен гардероб, а после навря пръст във всяка обувка и маратонка. Моля те, нека не открие още нещо, каза си тя, осъзнала внезапно, че Прескът е спрял на място.

— Какво има?

Шерифът въздъхна и с мъка се изправи на крака. Усилието се бе изписало на лицето му, което бе поруменяло заплашително. Протегна ръка напред и бавно разтвори дясната си длан, в която имаше смачкана салфетка. Разтвори я и отвътре се показа малка брошка във формата на пеперуда от смарагди и рубини. До нея лежеше диамантен годежен пръстен и прилежащата му халка.

— О, Боже! – Робин се свлече в ръцете на Блейк.

— Мисля, че тези неща принадлежаха на Тара – обяви Прескът и отново повика полицаите да приберат доказателствата.

Мелани се свлече по стената на пода. Тялото й бе омекнало като на парцалена кукла.

Робин коленичи до сестра си.

— Може ли някой да донесе чаша вода, моля?

След секунди се появи единият полицай с пластмасова чаша с вода и Робин я доближи до устните на сестра си. Мелани гневно я отмахна с ръка. Тя прелетя през стаята, удари се в краката на шерифа и остави след себе си змиевидна мокра следа.

— Къде е Ландън сега? – попита Прескът.

Мелани не каза нищо.

Шерифът погледна към Робин.

— Къде е той?

Робин поклати глава.

— Не зная.

— Нали съзнавате, че не правите на момчето никаква услуга, като не ни сътрудничите? Така или иначе ще го намерим, и съм сигурен, че в интерес на всички е, никой да не пострада.

— Не знаем къде е – повтори Робин. – Някъде навън е цялата сутрин.

— С Касиди ли?

— Бяха излезли, когато се събудихме. Предполагаме, че са заедно.

Прескът въздъхна дълбоко.

— Което означава, че Касиди може би е в опасност.

— О, Боже – проплака Робин, сещайки се за зачеркнатото лице на Касиди по рисунките. Точно, като на майка й. – О, Боже – изхлипа за трети път.

— Не ме интересува какво сте намерили – обади се Мелани с толкова равен глас, сякаш бе изгладен е парна ютия. – Ландън никога не би наранил Касиди. Той винаги я е закрилял.

— Струва ми се, че е време да почнеш да ни казваш истината, не мислиш ли? – попита шерифът.

— За какво говорите? – почуди се Робин.

— Мелани – подхвана Прескът и в гласа му се долови неочаквано нежна нотка. – Не си сигурна къде е бил Ландън в нощта на стрелбата, нали така?

Мелани не каза нищо. Не се налагаше. Лицето й говореше вместо нея.

— Един човек е мъртъв – продължи той, – а баща ти и едно дванайсетгодишно момиче бяха тежко ранени. Виж, разбирам желанието ти да защитиш сина си, но като продължаваш да ни лъжеш, не само не го защитаваш, а го подлагаш на опасност да бъде убит.

Мелани отправи празен поглед напред в нищото. Минаха няколко секунди, преди да проговори.

— Той имаше тежък ден – подхвана с чужд глас. – Клатеше се и крачеше. Не искаше да говори с мен. Не искаше нито да рисува, нито да разглежда комикси. Не можех да го успокоя. Обадих се на Дони…

— Дони Уорън ли? – попита объркан шерифът.

— Дони винаги е бил много добър с него. Извежда го на разходка с мотоциклета си, яздят заедно. Той знае как да го предразположи, когато аз не успявам. Затова му се обадих и му казах, че съм разтревожена. Той веднага дойде тук и взе Ландън в ранчото си.

— Искаш да кажеш, че Ландън е бил с Дони Уорън през онази нощ?

— Да.

— Цяла нощ ли?

— Не зная. Бях изтощена, затова взех приспивателно и си легнах.

— Значи нямаш представа по кое време се е върнал Ландън?

Мелани поклати глава.

Робин се мъчеше да разбере какво става. Бижутата на Тара бяха намерени в стаята на Ландън, уличавайки го в убийството й. Сестра й току-що бе признала, че Ландън е бил е Дони Уорън поне през една част от нощта, което уличаваше и Дони. Какво означаваше това?

— Ами Алек? – попита тя. Ако Ландън е бил с Дони през онази нощ, това не оневиняваше ли брат й?

— Всички те може да са действали заедно – заяви шерифът, смазвайки надеждата й като буболечка. – Касиди така и не каза със сигурност колко мъже е имало в къщата онази нощ. И не забравяйте маската за ски, която полицията на Сан Франциско намери в апартамента на брат ви.

— Което би могло и да е съвпадение.

— Никога не обръщам внимание на съвпаденията в разследването на убийства – каза шерифът и се отправи към вратата.

— Но Дони дори не познаваше Алек – възрази Мелани. – В това няма никакъв смисъл. Какъв мотив би могъл да има? Какъв мотив би имал Ландън?

Шерифът не отговори, но Робин предположи, че според него, мотивът на Алек е бил личен, а на Дони финансов. А що се отнася до Ландън, вероятно комбинация от двете. А може Ландън да е бил просто удобна пешка, използвали са го само, за да влязат в къщата, без да събудят подозрения.

— Какво ще стане сега? – попита Блейк.

— Ще посетим Дони. Той не знае какво се е случило тук, нито, че сме намерили нещо. Да се надяваме, че ще открием Ландън и Касиди. Стискайте палци, никой да не направи нещо глупаво и момичето да е добре.

О, Боже. Касиди…

— Идвам с вас – каза Мелани и започна да се изправя, залитайки.

— Не.

— Вие ще изплашите Ландън. Той лесно изпада в паника… Не искам да пострада. Моля ви. Може да помогна.

Робин си помисли, че за пръв път в живота си чува сестра си да се моли за нещо.

— Ние също идваме – заяви тя, и Блейк кимна в съгласие.

Прескът въздъхна.

— Добре. Но ще стоите настрана и ще правите, каквото ви кажа. Давате ли дума?

Робин и Блейк кимнаха тутакси, Мелани след малко.

Шерифът нареди на един от полицаите да остане в къщата, в случай, че Ландън и Касиди се върнат. Прати друг в съда да вземе заповед за обиск на къщата и имота на Дони, после се качи, заедно с останалите в колата. Блейк седна зад волана на своя лексъс, а Робин и сестра й се настаниха на задната седалка.

По страните на Мелани се стичаха сълзи и Робин инстинктивно се пресегна и я хвана за ръката.

За нейна безкрайна изненада, Мелани не се отдръпна.

39

Харлито на Дони Уорън бе паркирано на обичайното си място отстрани на хижата, когато малката процесия зави по алеята му. Старият му шевролет бе оставен по-надолу по пътя, по-близо до обора.

— Май си е вкъщи – каза Мелани, докато Блейк паркираше зад колата на шерифа.

Миризмата на коне удари Робин веднага, щом отвори вратата. Тя кихна няколко пъти.

— Наздраве – каза Мелани и всички слязоха.

— Вие останете тук – нареди шерифът.

— Ами Ландън?

— Ако ми потрябвате, ще ви извикам.

— Моля ви, не го наранявайте – проплака Мелани.

Робин видя как шерифът и полицаите обградиха малката дървена колиба и приближиха до вратата е ръце на кобурите си. Тя зарея поглед наоколо, но не видя нищо, освен декари суха, пожълтяла трева. В далечината не се виждаха никакви ездачи, галопиращи радостно сред празното пространство. Ако Ландън и Касиди бяха тук, те се намираха или в къщата, или в обора.

Шерифът почука на вратата и тя се отвори почти моментално. Появи се Дони, по джинси и бяла тениска, подчертаваща бицепсите му. Косата му бе несресана и падаше небрежно на челото.

— Шерифе – поздрави той и вдигна ръка, която спря по средата на движението си. – Какво мога да направя за вас?

— Ландън тук ли е?

— Ландън? Не. Защо? Случило ли се е нещо?

— Само се опитваме да намерим момчето. Помислихме, че може да е тук.

— Не е тук.

— Сигурен ли си?

— Разбира се, че съм сигурен.

— Има ли шанс да е в обора?

— Поне аз не зная за такова нещо. Можете да проверите лично, ако желаете.

Шерифът направи знак на единия от полицаите да го стори.

— Какво става? – попита Дони и измести очи към Мелани.

— Кога за последен път видя Ландън?

— Преди няколко дни. Защо?

— Ами Касиди?

— Касиди ли? Какво за нея?

— Виждал ли си я?

— Не. Не съм виждал Касиди отпреди…

— … да я прострелят?

— Точно така – отговори Дони.

— И ти нямаш нищо общо с това, нали? – почти небрежно попита Прескът, сякаш му бе хрумнало случайно.

Лицето на Дони първо замръзна, после се разля в широка усмивка.

— Това някаква шега ли е? Да не е скрита камера?

— Не е шега, Дони.

— Я, почакай. Да не си мислиш, че имам нещо общо със стрелбата? – Той се втренчи в Мелани. – Да не мислиш, че съм застрелял баща ти?

Мелани пристъпи напред.

— Не, не мисля. Честно.

— Стой настрани – предупреди я шерифът.

Робин се пресегна да хване сестра си за ръката, но Мелани я отблъсна и продължи напред.

— Нито за миг не съм си помислила, че имаш нещо общо със случилото се – заяви Мелани на Дони. – Нито, че Ландън има нещо общо.

Вторият полицай й препречи пътя.

— Ландън? – Дони отново насочи вниманието си към шерифа. – Ти мислиш, че Ландън има нещо общо?

— Те смятат, че сте го направили заедно – обясни Мелани. – И с Алек също.

— Брат ти ли? Това е абсурдно. Аз току-що се запознах с човека.

— Опитах се да им кажа…

— Каза повече от достатъчно – предупредително изрече шерифът към Мелани. – Връщай се в колата, преди да съм те арестувал за възпрепятстване на полицейско разследване.

— В момента вадят заповед за претърсване на къщата и имота ти – продължи Мелани, заобикаляйки полицая.

— Нямат нужда от заповед – каза Дони. Той направи плавно движение с ръка към хижата си. – Заповядайте.

— Може би трябва да се посъветваш с адвокат – подсказа Блейк.

— Не ми трябва адвокат. Нямам какво да крия.

— Ще го направим като по учебник – обяви Прескът, когато първият полицай се върна от обора и с поклащане на глава показа, че не е открил нищо. – И ще изчакаме заповедта. Междувременно ще обявим Ландън за издирване, а вие се пръждосвайте оттук и се прибирайте вкъщи, докато не ви повикам. Ясно ли е?

Робин кимна.

— Хайде, Мелани.

Мелани пристъпи от крак на крак, сякаш се чудеше, дали да не се втурне покрай полицая. После спря и се обърна към Робин, позволи й да я хване за ръка и да я поведе към колата.

— Сега какво? – попита тя, щом отново се настаниха на задната седалка. – Ще се приберем вкъщи и ще чакаме добрият шериф да застреля сина ми ли?

— Не точно – отговори Робин. – Имам друга идея.

— Кое те кара да си мислиш, че са тук? – попита Мелани, докато наближаваха западналия паркинг за каравани „Лома виста“.

— Не се сещам къде другаде може да са – призна Робин. – Щеше ли да ми кажеш изобщо за теб и шерифа?

— Сигурно не. Защо?

— Нямаше да е лошо да зная. Това е.

— Защо? – повтори Мелани. – За да имаш още една причина да ми се присмиваш ли?

— Не ти се присмивам.

— Нима? Виж се само. Цялата ти физиономия се…

— … сгърчва?

— Това някакъв термин ли е?

— Просто това става с лицето ми, когато се тревожа.

Мелани изобрази своята версия на сгърчено лице.

— Ами, виж, не е нужно да се тревожиш за мен. Тук завий наляво. Има паркинг. Неговата каравана е надолу по този път.

— Обичаше ли го? – попита Робин, докато Блейк паркираше в тясното пространство между една сравнително нова тойота и стар, ръждясал додж.

— За шерифа ли говорим все още? – попита Мелани.

— Колко време вие двамата бяхте… заедно?

— Четири месеца, плюс-минус две седмици. Един следобед той ме спря за превишена скорост. Подехме разговор. Попита ме как върви къщата на татко, как е Ландън. Каза ми, че двамата с жена му се били разделили. Едното доведе до друго. Четири месеца по-късно се върна при жена си. Край на историята.

— А Дони?

— Навярно и на тази история й дойде краят, благодарение на току-що случилото се. – Мелани отвори вратата на колата и стъпи върху пясъчната настилка на тесния паркинг. Пред тях се виждаха пет-шест редици разнебитени каравани. – Ако не ме лъже паметта, неговата каравана е натам.

Робин хвана Блейк за ръка и двамата последваха Мелани, която зави надясно след първата редица, после пак надясно.

— Мамка му. – Мелани спря внезапно. – Не съм сигурна. Може да е насам. Чакайте. Това е. „Магнолия лейн“. Оттук. Номер 24. Ето тук. – Тя се упъти към втората от четири грохнали каравани, отчаяно нуждаещи се от ремонт, и почука на вратата.

Никой не отговори.

— Кени? – Мелани почука отново. – Кени? Има ли някой вкъщи? – Тя отстъпи крачка назад, почака за миг, после се изправи на пръсти и погледна през високия прозорец. – Тъмно е. Май няма никой.

— По дяволите – изруга Робин. – Наистина си помислих, че има шанс Касиди да е дошла тук.

— Добра мисъл – призна Мелани. – О, Господи. – Тя се свлече на стъпалото пред вратата. – Ами ако Прескът е прав? Ако Ландън е участвал? Ако е бил един от стрелците? Ако Касиди наистина е в опасност? – Дълбок стон се отрони от устните й. – Ако вече е твърде късно?

Вратата на караваната внезапно се отвори и удари Мелани по гърба. Тя отскочи. Кени стоеше на прага, гол до кръста, с полупразна бутилка бира в ръка. Мирисът на марихуана обгръщаше главата му като ореол.

— Госпожо Дейвис? – изненада се той. – Какво правите тук?

— Ландън при теб ли е? – попита Мелани.

— Не. – Той се озърна, сякаш да провери.

— Ами Касиди?

— Не.

— По дяволите. Добре. Извинявай, че те притеснихме.

— Те си тръгнаха преди малко – добави той, точно когато тримата се бяха обърнали да си ходят.

Мелани се завъртя обратно.

— Били са тук?

— Преди колко време? – попита Робин.

— Няколко часа, може би.

— Как са дошли дотук? – попита Блейк. – Не може да са вървели пеша.

— Касиди се обади рано сутринта. Беше много разстроена и каза да ида да я взема.

— А Ландън?

— Той е като нейна сянка, човече. Не я пуска никъде, без него. Знаеш какъв става…

— Какво правиха те тук?

Кени сви рамене. Ребрата му ясно се очертаха под тънката кожа.

— Сещаш се.

— Не се сещаме – озъби се Мелани. – Точно затова те питаме.

— Поотпуснахме се, пушихме малко трева.

— Дал си на сина ми марихуана?

Да не говорим, че я е дал и на дванайсетгодишно момиче, помисли си Робин.

— Не е като да е за първи път – оправда се Кени.

— Не мога да повярвам – каза Мелани. – Това е последното, което му трябва на шерифа.

Тялото на Кени се стегна.

— Кой говори нещо за шерифа?

— Знаеш ли къде са Ландън и Касиди сега? – попита Робин. Кени сви рамене.

— Вкъщи, предполагам. Качиха се на колата на един мой съсед.

— Кога тръгнаха?

Кени гледаше объркано.

— Колко е часът?

Робин си погледна часовника.

— Наближава дванайсет.

— На обяд?

— Не, полунощ – вбеси се Мелани. – Разбира се, че на обяд, идиот такъв.

— Хей – каза Кени, като изглеждаше едновременно обиден и на ръба на безсъзнанието.

— Да вървим – каза Блейк.

— Чакайте – намеси се Кени. – Ще дойда с вас.

— Не – възрази Робин. – Ти оставаш тук. Ако Ландън или Касиди се върнат или се свържат с теб, ще ни се обадиш незабавно. Става ли? Разбираш ли ме?

Кени вдигна ръка, отдавайки подигравателно чест, но пръстите му се разминаха с челото с няколко сантиметра.

— Йес, капитане.

Мелани бе вече наполовината път надолу.

— Да вървим, хора – провикна се тя. – Нямаме цял ден на разположение.

40

Мелани изскочи от колата, преди още Блейк да е спрял напълно на алеята пред дома й. Полицаят, когото Прескът бе оставил в къщата, не се виждаше никакъв, нито пък колата му.

— Ландън? – провикна се Мелани, щом отвори входната врата. Робин я следваше по петите. – Касиди?

Никакъв отговор.

— Ландън? – викна отново тя и се втурна нагоре по стълбите.

Робин провери набързо стаите на долния етаж.

— Касиди? – извика и тя. Но от нея нямаше и следа.

— Тук горе – изкрещя Мелани на ръба на паниката.

— О, Боже – изпъшка Робин и сграбчи ръката на Блейк, който бе дотърчал до нея.

Мелани ги чакаше горе на стълбите, с треперещи ръце и посивяло от напрежението лице. Вратата към стаята на Ландън бе отворена. Стаята беше празна.

— Какво? – попита Робин.

Мелани посочи на другата страна, към отворената врата на стаята на Касиди.

— Какво има? – попита отново Робин. – Тя там ли е? Тя…?

— На леглото е. Не мърда.

Робин се откъсна от Блейк, втурна се в стаята на Касиди и се приближи към дребната фигурка, просната с лицето надолу върху леглото.

— Касиди – повика я тя и протегна треперещата си ръка към рамото на момичето. Очите й обходиха леглото за следи от кръв. – О. Боже. – Да не би Ландън да я бе удушил с голи ръце?

— Робин?

Робин ахна, когато Касиди се извърна и я погледна.

— Какво има? Добре ли си?

— О, Боже. О, Боже – проплака Робин, сграбчи детето в прегръдките си и направи знак на другите да влязат. – Тя е добре. Тя е добре!

— Мамка му – изруга Мелани. Изплаши ни до смърт, по дяволите!

— Не разбирам – каза Касиди.

Робин долови слабата миризма на марихуана в косата й.

— Къде е Ландън? – попита Мелани.

— Не зная. Той тръгна с онзи полицай.

— За какво говориш?

Касиди разтри сънливите си очи.

— Когато се прибрахме вкъщи, онзи полицай чакаше отпред. Той каза на Ландън да се качи в патрулната кола и потеглиха. На мен не ми беше добре и се качих да си легна. Май съм заспала.

— Кога се случи това?

Тя погледна към часовника на Робин.

— Може би, преди около час.

— Трябва да вървя – заяви Мелани.

— Почакай – спря я Робин. – Къде отиваш?

— В управлението. Да се надяваме, че не са арестували Ландън все още.

— Защо ще арестуват Ландън? – попита Касиди.

— Обади се на Макалистър – разпореди се Мелани. – Кажи му да дойде там.

— Аз ще те закарам – предложи Блейк. – Не си в състояние да шофираш.

Поне веднъж Мелани не започна да спори.

— Аз ще остана с Касиди. Обадете ми се веднага, щом узнаете нещо – провикна се след тях Робин. После бръкна в джоба на джинсите си, извади мобилния телефон, звънна в офиса на адвоката и предаде на асистентката му инструкциите на Мелани.

— Нищо не разбирам. Защо ще арестуват Ландън? – попита отново Касиди.

Робин й разказа за обиска и какво бяха намерили.

— Намерили са бижутата на мама в стаята на Ландън?

— Да.

— И ски маска?

— Да.

Касиди поклати глава.

— Не. Не го вярвам.

— Зная. Невъобразимо е.

— Значи, мислят че Ландън и брат ти…

— И Дони Уорън, може би – добави Робин, потресена от думите, които сама бе произнесла.

— Те са убили мама? Простреляли са мен и тати?

Робин не каза нищо. Колкото и да бе невъобразимо, доказателствата срещу тримата мъже се умножаваха с всеки изминал ден: Алек бе имал както мотив, така и възможност да осъществи атаката; Ландън имаше очевидни поведенчески проблеми, а някои от откраднатите бижута на Тара бяха открити в стаята му; Ландън е бил с Дони в нощта на стрелбата; еднакви ски маски бяха открити, както в стаята на Ландън, така и в апартамента на Алек. Един бог знае какво щяха да открият при претърсването на хижата на Дони.

— Много съжалявам – отрони тя, като не знаеше какво друго да каже.

— Струва ми се, че ще повърна. – Касиди изхвърча от леглото и се втурна вън от стаята.

Робин остана на място, неспособна да помръдне. Събитията от деня натежаха като котва, която я прикова. Взираше се напред с празен поглед, умът й се рееше, главата й се въртеше.

Постепенно стаята се върна на фокус: тесният прозорец, гледащ към задния двор, голите кремави стени, бавно въртящият се вентилатор на тавана, двойното легло с бежова кувертюра, огледалното нощно шкафче до леглото, купчинката модни списания отгоре му, познатият снежен глобус до тях.

Робин се пресегна и взе глобуса. Обърна го и се загледа в снежинките, които затанцуваха около миниатюрната балерина в центъра.

Усети тънка нишка на тревожност.

— Ужасно беше – обяви Касиди, когато се върна.

— Добре ли си?

Момичето се пльосна на леглото.

— Да. Мразя да повръщам. А ти?

— Не мисля, че на някого му харесва.

— Спомням си веднъж, когато бях много малка – каза Касиди, – изядох всичките тези боклуци – шоколади, желета и цял пакет червени дъвчащи бонбони – и мама ме предупреди, че ще ме заболи коремът, обаче въпреки това аз ги изядох всичките, и после цяла нощ повръщах. Това беше най-лошото. Оттогава не съм поглеждала дъвчащи бонбони.

Робин се удиви на способността на детето да разделя нещата. В един момент осъждаше убийството на майка си, в следващия говореше за дъвчащи бонбони. Искаше й се и тя да можеше така.

— После, всяка вечер, щом си легнех – продължи Касиди, – си стисках зъбите, щото мислех, че така няма да повърна. Правех това дълго време, докато зъболекарят не каза на мама, че си разрушавам зъбите и трябва да престана. – Тя посочи към купчината модни списания. – Някои от тези манекенки имат хранителни разстройства. Те нарочно повръщат. Умишлено. – Тя изглеждаше ужасена от мисълта. – Това е наистина брутално. Не мислиш ли?

— Брутално – съгласи се Робин и отново преобърна снежния глобус. Снежинките пак се завъртяха около главата на балерината. – Може би ти стана лошо и повърна от марихуаната.

Касиди замръзна.

— Каква марихуана?

Робин положи глобуса в скута си.

— Подушвам я в косата ти.

Касиди проговори едва след дълга пауза.

— Това стана, понеже много се разтревожих, че си тръгваш, а Кени каза, че ще се почувствам по-добре – призна наивно тя. – Дръпнах си само няколко пъти. Кълна се. Не ми хареса и обещавам, че няма да се повтори.

— Хубаво. Това е добре. Прекалено малка си за тези неща. – Робин отново вдигна глобуса. – Откъде взе това?

— Имам цял куп. Преди ги колекционирах. Но този винаги ми е бил любим.

— Виждала съм го и преди – каза Робин.

— Сигурно има стотици като него.

— Видях го в стаята на Ландън.

— Така ли? – попита Касиди. – Беше си тук, на нощното шкафче, когато се прибрах от болницата. Може той да го е сложил. За да го имам.

— Може – съгласи се Робин.

— Което означава, че никога не би ме прострелял – заключи Касиди. – Нали разбираш? Дълбоко в себе си Ландън е мил и чувствителен, и ме обича. Никога не би ме наранил. Не ме интересува какво са намерили в стаята му.

— Дано си права.

— Права съм. Поне така си мисля, де. – Касиди скочи на крака.

— О, Боже. Вече не зная какво да си мисля. Толкова съм объркана.

— Аз също, миличка – каза Робин и прегърна момичето. – Ще ми се да можех да кажа нещо, което да те утеши. – Да утеши и двете ни.

— Не зная на кого да вярвам.

— Можеш да вярваш на мен.

— Но ти си тръгваш – възрази Касиди.

— Не и докато не разберем какво става – заяви Робин. – Не и без теб.

— Какво искаш да кажеш?

— Двамата е Блейк си поговорихме по този въпрос. Решихме, че ако баща ми не се възстанови, ти ще дойдеш да живееш с нас в Лос Анджелис. Исках да ти го кажа още снощи, но…

— О, Боже мой! О, Боже мой! – Касиди затанцува из стаята развълнувано. – Не мога да повярвам! Това е толкова прекрасно! Обещаваш ли?

— Обещавам.

— Може ли да тръгнем веднага? Моля те. Можем да преместим тати в болница в Лос Анджелис.

— Не мисля, че това е възможно.

— Не искам да стоя тук повече. Искам да се махна веднага.

— Ще тръгнем скоро, обещавам, но…

На външната врата се позвъни.

Робин и Касиди се вкамениха.

— Кой ли е? – попита Касиди.

Робин я остави и отиде в голямата спалня в предната част на къщата. Погледна към алеята долу, долавяйки присъствието на Касиди зад себе си. Момичето положи брадичка на рамото й.

— Кени е – каза Касиди. – Това е неговата кола. – И още преди Робин да се обърне, момичето бе изчезнало от стаята на Мелани.

— Касиди, почакай! – провикна се Робин, но чу само стъпките й надолу по стълбите.

В главата на Робин се заблъскаха множество мисли, като рояк скакалци. Настойчивото им жужене ставаше все по-високо и по-силно. Според Мелани, Тара се е притеснявала от интереса на Кени към дъщеря й. Дали Тара бе казала на младежа да престане да се мотае наоколо? Дали той не се е ядосал? Достатъчно, че да я убие?

За него би било толкова лесно да обвини за всичко Ландън, ако възникнат съмнения. Кени бе идвал в къщата многократно от стрелбата насам. Бе имал безброй възможности да скрие както бижутата, така и маската, сред нещата на Ландън.

Аз претърсих онази стая, помисли си Робин и мислено повтори стъпките си от онази нощ. Проверих всеки джоб и всяка обувка. Претърсих всичко и не намерих нищо. Никаква ски маска в дъното на чекмеджето, никакви бижута в маратонките. И макар да е възможно да съм пропуснала едното или другото, няма начин да съм пропуснала и двете. Сигурна съм.

— Касиди – викна отново тя. – Почакай. Не отваряй.

Но беше твърде късно. Касиди вече отваряше външната врата. Кени влезе в къщата.

41

Когато приближи стълбите, Робин ги чу да се движат из кухнята. Извади мобилния си телефон от джоба и набра номера на Блейк. Директно се включи гласовата му поща.

— Върни се вкъщи по най-бързия начин – прошепна тя. – Доведи и шерифа със себе си.

После слезе бавно по стълбите и мина на пръсти по коридора. Чуваше Касиди и Кени да се карат в кухнята.

— Мама му стара, Касиди, какво става?

— Защо си такъв идиот? Винаги можеш да ме посещаваш.

— Да бе, да. И той да е там.

— Той? Имаш предвид Блейк ли?

— Да, имам предвид Блейк. Всичко се нареждаше чудесно, докато той не се появи.

— Чудесно? Ти майтапиш ли се? Току-що излязох от болницата. Едва не умрях!

— Тази сутрин ми каза, че няма за какво да се тревожа, че със сигурност няма да ходиш в Лос Анджелис.

— Така си мислех, но после Робин каза…

— Дреме ми на гъза какво е казала Робин! Няма да ходиш.

— Ще ходя. Винаги съм искала да живея в Лос Анджелис. Знаеш го. Това е големият ми шанс. Ще стана известен модел, като Кейт Ъптън.

— Да бе, да.

— Така е, и ти не можеш да ме спреш.

След това се чу шум от стол, стоварен върху пода.

— Искаш ли да се обзаложим?

— Седни. Ти си пиян.

— Какво става тук? – попита Робин, пое си дълбоко дъх, стегна се и влезе в стаята.

— Нищо – отговори Касиди с отвращение. – Кени се държи странно.

Кени стоеше до кухненската маса, в краката му имаше преобърнат стол, а в ръката му – току-що отворена бутилка бира. Той бързо изправи стола и седна срещу Касиди. На Робин й се стори, че Кени изглежда още по-зле, отколкото по-рано. Комбинацията от наркотици и алкохол явно не му позволяваше да се фокусира, погледът му се мяташе във всички посоки. Касиди, от друга страна, изглеждаше хладна и невъзмутима.

Какво не е наред в тази картина? – запита се Робин.

— Касиди твърди, че работата е свършена – каза Кени. – Че заминава за Лос Анджелис с вас. – Той подсмръкна и си потърка носа. – И кога точно се каните да тръгвате?

— Зависи – каза Робии, чудейки се какви ли още наркотици е взел през последния един час.

— От какво?

— От това, какво ще стане с тати и Ландън – отговори му Касиди и го осведоми за разкритията в стаята на Ландън и неговия арест.

Звукът, който Кени издаде, бе нещо средно между хилене и подигравка.

— Майтап. Ландън е бил един от стрелците? – Той отпи дълга глътка от бирата си. – Честно казано, не съм чак толкова изненадан.

Робин го почака да обясни.

— Какво искаш да кажеш, че не си изненадан? – попита тя, когато той не продължи. – Мислех, че двамата сте приятели.

— Така е. Обаче, виж, настроенията му си ги бива. А и трябва да признаеш, че не е съвсем с всичкия си.

— Това, че е аутист, не означава, че е глупав – каза Робин и чу думите на сестра си да отекват в своите.

Кени сви рамене и отново отпи.

Какво пропускам?

— Не е ли малко рано да пиеш?

Кени се изсмя.

— Не и там, откъдето идвам. Баща ми почваше да пие, преди дори да е станал от леглото. Майка ми и тя не му отстъпваше. – Той отпи нова дълга глътка, като че ли да подчертае мисълта си.

— Къде са те сега?

— Родителите ми ли? – Кени погледна към килера, сякаш те се криеха там. – Някъде наоколо, предполагам. Разведоха се, когато бях на девет. От тогава и двамата се жениха по няколко пъти. Баща ми има апартамент някъде в града. Загубих дирите на майка ми и пастрока ми, след като ме изритаха от къщи. Грижа се сам за себе си, откакто станах на шестнайсет.

— Не ти е било лесно – каза Робин, поглеждайки крадешком часовника си.

— Справям се.

— Как?

— Какво? – попита Кени.

— Как се справяш? Не изглежда да работиш нещо…

Той се ухили.

— Да кажем, че съм в бизнеса с търсенето и доставянето.

— Какво означава това?

— Просто е, ако има търсене, аз доставям.

— Ти си дилър – констатира Робин.

Той се ухили по-широко.

— Правим това, което се налага. – Кени вдигна бирата си в подигравателен тост.

— Не приказвай такива неща – смъмри го Касиди. – Той е пиян и просто е оглупял – каза тя на Робин. – Нямаше предвид това.

— Да бе – каза Кени. – Нямам предвид това. – Отпи отново.

— Нещо друго искаш ли да знаеш? Дали имам братя и сестри, нещо такова?

— Имаш ли? – Робин не знаеше, дали наистина я интересува, или просто печели време, докато Блейк и шерифът пристигнат.

— Имах сестра. Умря, когато бях на седем. Менин… менин… нещо си.

— Менингит?

— Да, точно. И защо изведнъж толкова се заинтересува?

— Робин е терапевт – каза му Касиди.

— Психиатърка, значи?

— Нещо такова – каза Робин.

— Мъчиш се да ми влезеш в главата, а? Да разкриеш дълбоките ми тъмни тайни?

— А ти имаш ли такива?

— О, всички си имаме по малко – заяви Кени с нотка на гордост в гласа.

— Може би просто се опитвам да те опозная.

— И какъв е смисълът? Скоро си тръгвате.

Робин не каза нищо. Къде си, Блейк? Моля те, виж съобщението ми.

— Ами ти? – обади се Кени.

— Аз ли?

— Какви са твоите дълбоки, тъмни тайни?

Робин сви рамене.

— Аз, в голяма степен, съм отворена книга.

Кени изсумтя.

— Ти си една торба е лайна.

— Кени! – ахна Касиди. – Не можеш да говориш на Робин по този начин.

— И защо не? Мислиш, че щом е терапевт, само тя има право да задава въпроси?

— Искаш да ме питаш нещо ли? – Робин отново хвърли таен поглед към часовника си. – Давай.

Кени млъкна за момент, сякаш обмисляше възможностите си.

— Защо искаш да вземеш Касиди с вас в Лос Анджелис? Какво печелиш от това?

— Нищо не печеля. Просто мисля, че така е най-добре.

— И откъде знаеш кое е най-добре за Касиди? Ти едва я познаваш.

— Познавах майка й. Мисля, че тя би искала да стане така.

— Майка й беше една шибана кучка. Кого го е грижа какво би искала тя?

— Кени! – извика Касиди.

— Добре – каза Робин, чувствайки, че ситуацията се изплъзва от контрол. – Струва ми се, че това е повече от достатъчно.

— О, струва ти се, че това е повече от достатъчно?

— Престани, Кени – извика Касиди. Защо си толкова подъл?

— Аз ли съм подъл?

— Не трябва да говориш така за майка ми.

— Как? Ти мразеше кучката.

— Не е вярно.

— Колко пъти си ми повтаряла, че ти съсипвала живота?

— Може би, когато съм й била ядосана. Но не съм го мислила!

— Не си го мислила, майната ти!

— Добре. Стига толкова, става ли? – попита Робин.

— Става ли? – повтори Кени.

— Ти явно си много ядосан. – Трябваше да укроти нещата, преди напълно да са й се изплъзнали.

— Права си, да го еба, ядосан съм – каза Кени. – На Касиди мястото й е тук. Това е нейният дом.

— Беше мой дом – поправи го Касиди.

— И все още е.

— Мелани не ме иска тук.

— Тогава ще дойдеш да живееш с мен. Аз ще се грижа за теб.

— Това не е възможно – отсече Робин.

— Защо? Защото мислиш, че съм дилър на наркотици ли?

— Не. Е, да, и това също, но… – Разговорът ставаше сюрреалистичен.

— А какво е другото?

— Ти на колко си, Кени… на осемнайсет?

— Деветнайсет – поправи я той.

— Касиди е на дванайсет. – Робин отново си погледна часовника. Молеше се Блейк и шерифът вече да идват насам.

— Е, и? През юли ще стане на тринайсет – каза Кени. – Шест години не са чак толкова голяма разлика.

— Толкова голяма е, когато си на тринайсет.

— Баща ми все разправяше за една кънтри певица, дето се оженила за братовчед му, когато била на тринайсет.

Робин усети как коленете й се подгъват и се опря на стената.

— Да не би да казваш, че искаш да се ожениш за Касиди?

— Е, не сега, разбира се – отвърна той. – Но може би след няколко години, когато щатът каже, че вече е законно.

— Това няма да стане, Кени.

— Няма, ако я вземете в Лос Анджелис, няма да стане. – Той погледна към Касиди и отново заговори възбудено. – Заради него е, нали? Затова изведнъж и толкова отчаяно искаш да идеш в Лос Анджелис.

— Пак говориш като луд, Кени – каза Касиди.

— Никъде няма да ходиш без мен, Касиди. Ние си имахме планове.

— Планове ли? – попита Робин. Какви планове?

— Плановете се променят.

— Всичко е толкова преебано – поклати глава Кени. – Ти каза, че ме обичаш. Каза, че искаш да бъдем заедно. „О, Кени, толкова ми е хубаво. Обожавам като ме докосваш така“ – имитира момичешкия й глас той. – „Искам да сме заедно завинаги“.

— Той лъже. Никога не съм казвала това.

— Каза ми, че има само елин начин това да се случи някога.

Касиди стана бавно от стола си, с разширени от ужас очи.

— Какво искаш да кажеш? Че ти си застрелял татко Грег? Че ти си убил мама?

Очите на Кени се замятаха из стаята като късчета стъкло в детски калейдоскоп. Той тръсна глава, сякаш отчаяно се опитваше да събере късчетата в едно цяло, така че да придобият смисъл.

— Почакай каза той. – Какво става? Какво правиш?

— Как можа?

— Ти да не ме хвърляш на кучетата? – Взе да мести поглед от Касиди към Робин, после обратно. – Не. Няма начин. Ако аз затъна и ти потъваш.

— Ти си луд – каза Касиди. – Той е луд – обърна се към Робин тя.

— Аз ли съм луд? – изкрещя Кени, скочи и удари бирата си в масата с такава сила, че тя се счупи в ръката му. От отворената му длан потекоха бира и кръв. – Не съм аз този, който отнесе лицето на майка й!

— О, Боже! – извика Робин.

— Той лъже – провикна се Касиди. – Ти си проклет лъжец, Кени Стейпълтън!

— Цялата работа беше нейна идея.

— Не!

— Искаш ли да знаеш как стана? – обърна се Кени към Робин. – Ще ти кажа как точно се случи.

— Не го слушай, Робин. Той е пиян и надрусан с кокаин.

— На майка й не й харесваше да се мотая постоянно наоколо – продължи Кени, без да й обръща внимание. – Взе да подозира, че нещо става. И беше права. Ние се чукахме като зайци. От месеци.

— Той си измисля всичко – разплака се Касиди. – Кълна се…

— Майка й казала, че не може да се вижда повече с мен и на Касиди й писна, заяви, че майка й нямала право да й казва нищо, че й съсипвала живота. Каза, че майка й кръшка на баща й и се кани да избяга с някакво старо гадже, което щяло да значи, че нямало вече да има голяма къща, пари за нови дрешки, нищо. Каза, че майка й щяла да провали всичко и че ние трябвало да я спрем.

— Казах му, че мама изневерява на тати, и че се боя, той да не разбере и да не се разведе с нея, и че това ще съсипе всичко, да, това е вярно – обясни Касиди, преглъщайки сълзите си. – Бях разстроена и имах нужда да споделя с някого. Мислех, че Кени ми е приятел. Мислех, че мога да му имам доверие.

— Онази нощ Касиди чула майка си да говори по телефона с брат ти – продължи Кени, без да й обръща внимание. – Двете се скарали жестоко и тя ми се обади. Каза, че не можем да чакаме повече, че през седмицата щели да инсталират охранителните камери, затова трябвало да се погрижим за нещата веднага, и затова да си донеса пистолета. Аз отидох в къщата. Касиди ме пусна вътре. Майка й ме видя и веднага се разкрещя. Баща й ми заповяда да напусна. Аз си извадих пистолета и им казах да си затварят устите. Касиди вече беше взела пистолета, дето баща ти го криеше в спалнята си. Мамка му, трябваше да я видиш. Проклетото нещо беше по-голямо от нея. Държеше го, насочено към майка си, докато не принудих баща ти да отвори сейфа. Касиди знаеше, че баща ти държи голяма сума в брой там, а на нас щяха да ни трябват, за да започнем живота си заедно, щом нещата се укротят. Майка й плачеше и й се молеше да помисли какви ги върши, казваше й, че я обича и тем подобни. Точно тогава Касиди я застреля. – Той се ухили. – Застреля я право в шибаното лице. А после просто продължи да гърми по нея. Нямах голям избор, освен да довърша господин Дейвис. После поразбъркахме мястото, за да изглежда като нахлуване и кражба.

Касиди хлипаше.

— Не се случи така. Моля те, Робин. Може ли да ти кажа какво стана в действителност?

Робин кимна, неспособна да произнесе и звук.

— Вярно е, че бях ядосана на мама. Знаех за нея и Алек. Познах го на мига, в който го видях в Сан Франциско, макар да се представи като Том Ричардс. Знаех, че не са се срещнали случайно. Разбрах, че имат връзка и че тя се кани да напусне тати. И да ме вземе със себе си. Да ме откъсне от единствения баща, който съм имала. А аз го обичам, Робин. Обичам го толкова много. Той беше толкова добър е мен.

— Онази нощ чух мама да говори е Алек по телефона, правеха планове да се срещнат. Много се разстроих, скарахме се жестоко и аз се обадих на Кени да дойде. Просто исках някой, е когото да си поговоря. Но когато мама го видя, побесня. Тати каза на Кени да се маха и тогава той си извади пистолета. Дори не знаех, че има пистолет. Страх ме е от оръжия. Умолявах го да го махне и да си тръгне, преди да се е случило нещо лошо. Но Кени не ме слушаше. Накара тати да отвори сейфа, мама почна да пищи и… и… тогава той я застреля. А после простреля и тати. Аз се опитах да избягам, да се обадя на 911, но той хукна след мен. Виках му да престане, но той само се ухили и дръпна спусъка. Едва не умрях, Робин. И това ли съм планирала?

Главата на Робин се въртеше, цялото й тяло бе изтръпнало.

— Но защо не каза на никого?

— Не можех. Отначало бях в шок. Не помнех нищо. Беше като онова по телевизията. Как се казваше? Ам… ам…

— Амнезия?

— Да. Точно така. От травмата и така нататък. А после, когато нещата почнаха да ми се връщат, Кени бе постоянно там. И ме предупреди, че ако кажа на някого какво се случи, той щял да каже на полицията, че всичко е било моя идея. Точно, както направи сега. Затова не казах нищо и те умолявах да ме вземеш със себе си в Лос Анджелис. Моля те, Робин, Това е светата истина. Трябва да ми повярваш. Никога не бих застреляла мама. Никога не бих наранила тати Грег. Моля те, моля те, повярвай ми.

Робин затвори очи. Версията на Кени бе невъзможна. Касиди беше на дванайсет години. Тя беше дете, за Бога.

— Е, вярвай на каквото си искаш, по дяволите – заяви Кени и размаха парчето счупено стъкло в ръката си, но аз се махам оттук и Касиди идва с мен.

— Не – възрази Касиди. – Никъде не тръгвам с теб.

— Никъде, друг път, по дяволите. – Той я сграбчи за ръката.

Робин инстинктивно се хвърли пред Касиди. Назъбеното парче кафяво стъкло в ръката на Кени разсече въздуха и детето изпищя. Внезапна остра болка проряза корема на Робин, тънка линия кръв бавно се просмука през бялата памучна тъкан на блузата й, която подгизна като гъба.

Откъм входната врата се разнесе силно думкане. Кени изчезна през килера секунди, преди Блейк и шериф Прескът да се втурнат тичешком в кухнята.

— Робин, Боже Господи!

Робин се срина в ръцете му. Последното, което чу, преди да припадне, бе името си, което Касиди крещеше.

42

В съня си Робин лежеше на тясно легло в една изцяло бяла стая. Към нея се приближи лекарка с червена коса и чип нос, покрит с яркооранжеви лунички. Стетоскопът й бе насочен към гърдите на Робин като пистолет.

— Как си?

Какво не е наред в тази картина?

— Изглеждаш доста добре за жена, която едва не се е оставила да я убият – продължи докторката и се превърна в Бренда, която Робин бе срещнала в чакалнята на затвора на Техама. – Добре, че онова момче няма добър прицел. Май не е толкова лесно да улучиш целта, както изглежда по телевизията.

Какво пропускам?

В следващата секунда вече беше във фоайето на хотел „Тримонт“, свита до Тара зад една голяма саксия.

— Ето го баща ти – каза Тара. – Това лайно ми изневерява с офис мениджърката си.

Робин се изправи, за да го пресрещне.

— Касиди – каза той, когато Робин се приближи.

— Не, татко. Това съм аз, Робин.

— Касиди – настоя баща й, а в това време на сцената нахлу Кени Стейпълтън със счупена бутилка от бира в ръка. От свития му юмрук капеше кръв.

Робин простена.

— Мисля, че се събужда – някъде над главата й произнесе Блейк.

— Робин? – чу се гласът на Касиди. – Робин, чуваш ли ни?

Робин отвори очи и видя сестра си, шерифа, Блейк и Касиди, събрани около леглото й, да се взират очаквателно в нея.

— Ти си в спешното отделение – информира я Блейк, преди тя да успее да каже нещо.

— Какво стана?

— Беше наръгана. Но ще се оправиш. За късмет, раната е по-скоро хоризонтална, отколкото вертикална. Не са засегнати жизненоважни органи. Лекарите те зашиха. Двайсет и шест шева. Дадоха ти доста силни болкоуспокояващи, така че може да си малко замаяна за известно време.

— През последния половин час ту идваше в съзнание, ту го губеше отново – каза Мелани.

Събитията от следобеда почнаха да просветват в съзнанието й като отблясъци на дискотечна лампа, създавайки серия от замръзнали, ярки образи. Тя ахна, когато Кени изскочи от един такъв образ и се хвърли към друг.

— Какво има? – попита Блейк.

— Кени Стейпълтън – произнесе Робин. – Той избяга ли?

— Целият наличен полицейски състав е навън да го търси – отговори шериф Прескът. – Докато не бъде хванат, полицаи ще охраняват къщата ви.

— Всичко това е по моя вина – проплака Касиди. – Трябваше да ви кажа за Кени.

— Да, трябваше – потвърди Мелани. – Ландън и Алек са в затвора, заради теб. Едва и Дони Уорън не го прибраха заедно с тях. Ти докара много мъка на толкова хора.

— Съжалявам. Просто бях много уплашена.

— Важното е, че сега вече знаем всичко – заяви шерифът.

— Всичко ли? – попита Робин и в ушите й отекнаха някои от най-странните обвинения на Кени.

— Предадох на шерифа всички ужасни неща, които Кени каза – обясни Касиди.

— Точно, когато си решил, че си чул всичко. – Прескът поклати глава. – Ще се отбия у вас по-късно да снема формалните показания от двете ви.

— Ами брат ми и племенника ми? – попита Робин.

— Щом взема показанията ви, ще можем да се заемем с освобождаването им.

— Слава Богу.

— Слава на Касиди – добави шерифът.

Само че, тъкмо показанията на Касиди бяха натопили Алек и Ландън на първо място, помисли си Робин. Нейните думи бяха свързали двамата мъже. Тя умишлено бе отклонила подозренията от Кени, описвайки стрелците като едри и мускулести. Дали го бе направила от страх, както твърдеше, или имаше нещо по-зловещо в цялата работа?

Какво пропускам?

Робин отхвърли тревожните си въпроси. Касиди беше на дванайсет години, за Бога. Дете.

Дете, което бе в състояние да обсъжда убийството на майка си, а в следващото изречение – отвращението си от червените дъвчащи бонбони. Дете, което не само устоя, но и се наложи над завършен престъпник, като Дилън Кембъл; дете, което с удоволствие пренебрегна жестоко злочестата си баба; дете, което бе имало повече възможности от Кени Стейпълтън да подхвърли уличаващи доказателства в стаята на Ландън.

Затова ли Ландън бе унищожил лицето й на скиците си? Дали бе разбрал какво се беше случило през онази нощ?

Робин си представи снежния глобус с въртящата се малка балерина. Касиди може да е намерила глобуса, когато е подхвърлила маската. Може тя да го е взела в стаята си. Тя е била и в апартамента на Алек в Сан Франциско. Може да е забелязала ски маската в гардероба му и да я е използвала, когато е съставяла плана за убийството на майка си и пастрока си.

Само че, тя също беше простреляна, напомни си Робин. Същинско чудо бе, че и тя не умря.

Що за чудовище би застреляло дванайсетгодишно момиче?

Но тогава дойде още по-тревожният въпрос: ами ако чудовището е дванайсетгодишно момиче?

— Кога мога да си ида вкъщи? – попита Робин и отново изостави догадките си. Болкоуспокояващите оказваха влияние на преценката й, караха я да бълнува.

— Веднага, щом докторът даде разрешение.

— Мислиш ли, че си достатъчно силна да напуснеш болницата? – попита Блейк.

— Така мисля.

Сякаш по даден знак доктор Арла Симпсън влезе в стаята със стетоскоп на врата си.

— Виж ти, виж ти. Я кой е дошъл в съзнание.

— Здравей, Арлийн. – Робин заби нокти в дланите си, да провери дали е будна, или все още се намираше в един от странните си сънища.

— Сега съм Арла – усмихна се докторката. – Ти доста ни уплаши. Имаш късмет, че раната изглеждаше по-зле, отколкото бе в действителност. Всъщност нараняването е повърхностно, макар да съм сигурна, че адски боли. И така ще е навярно още известно време. Поне ще си имаш интересен белег, за който да разказваш на внуците си.

— Всъщност е доста секси – заяви Блейк.

Арла погледна от Робин към Блейк, после обратно.

— Той е закрилник – прошепна тя, намести стетоскопа си и го постави на гърдите на Робин. – Хубав силен сърдечен ритъм. – Пресегна се към апарата за кръвното на стената до главата на Робин и уви ръкава му около ръката й.

Робин усети как налягането се повишава, докато ръкавът затягаше хватката си, сякаш гладна боа се бе залепила за ръката й и се увиваше към врата й, канейки се да я погълне цялата.

— Кръвното налягане е малко високо, но това се очаква, при тези обстоятелства. – Арла махна апарата. Ще ти напиша рецепта за антибиотици и няколко болкоуспокояващи за после, когато действието на сегашните отмине. Утре ще дойдеш пак, за да сменим превръзките и да те прегледаме отново. Засега, ако се чувстваш готова, можеш да си вървиш. Арла я потупа по коляното и излезе от стаята.

— Благодаря. Блузата ми…

— Доказателство – отсече шерифът.

— Донесох някои дрехи от къщи – обади се Мелани.

— Благодаря ти.

— Може ли да видим тати, преди да си тръгнем? – попита Касиди.

Робин кимна.

Касиди се засмя и Робин сякаш видя Тара.

Някой е застрелял Тара в лицето, помисли си тя. Някой е разрязал голия й портрет на две, което предполага, че нападението е било лично и разпалено от ярост. Касиди бе признала, че е била ядосана на майка си.

Достатъчно ядосана, че да я застреля ли?

— Робин? – повика я Касиди. – Нещо не е наред ли?

— Какво?

— Ти сякаш се вцепени.

— Искаш ли да извикам отново лекарката? – попита Блейк.

— Не, добре съм.

— Ще ви оставя малко насаме – каза шерифът и се от прави към вратата. Ще се отбия след няколко часа да взема онези показания, ако не възразявате.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре – заяви Мелани. – Никога не ми е минавало през ум, че ще кажа тези думи – добави тя, след като той бе излязъл.

Робии позволи на Блейк да й помогне да стане от леглото, да махне болничната нощница и да облече свободната лятна рокля, която Мелани й бе донесла от къщи.

— Ще докарам инвалидна количка – предложи Касиди.

— Сладурана – отбеляза Блейк.

Дали?, неволно си помисли Робин. Възможно ли бе всичко, което Кени бе казал, да е истина?

— Сигурна ли си, че си готова за това? – попита Блейк, когато Касиди се върна с количката. – Лицето ти е малко…

— Смръщено ли? – — попита примирено Робин.

Блейк се разсмя.

— Но пак симпатично, въпреки това.

Робин се отпусна на черната кожена седалка на количката и Блейк я избута през вратата, вън от спешното отделение и надолу по коридора към другото крило. Касиди и Мелани вървяха до тях.

— Я, това пък ако не е нашето чудодейно момиченце – възкликна една сестра и се отправи към Касиди с отворени обятия. Как си, ангелчето ми?

— Добре – отвърна на прегръдката й Касиди.

Нашето чудодейно момиченце, повтори си наум Робин. Какво пропускам?

Касиди бе простреляна и едва не умря. Бе истинско чудо, че оживя, че куршумът бе пропуснал и сърцето, и белите дробове.

Няма как някой да планира подобно нещо. Никой не бе чак толкова добър стрелец.

Освен, ако Кени изобщо не бе добър стрелец.

„Май не е толкова лесно да улучиш целта, както изглежда по телевизията.“

„Добре, че онова момче няма добър прицел.“

— О, Боже.

— Какво има? – попита Мелани.

— Робин – обади се и Блейк, – добре ли си?

— Предполагам, че сте дошли да видите баща си – каза сестрата и прекъсна догадките й.

— Как е той?

— Доста е отпаднал отговори сестрата. – Не му остава много.

Касиди сграбчи ръката на Робин.

— Не се налага да влизаш – каза й Робин.

— Не, ще вляза. Трябва да го видя. Да се сбогувам.

— Тогава хайде да почваме с това шоу. – Мелани решително влезе в стаята на баща им.

Блейк избута количката на Робин през вратата. Тя моментално отбеляза, че лицето на баща й, което някога имаше твърдо изражение, сега бе станало пепелявосиво. Устните му бяха полуотворени, страните хлътнали, сякаш смучеше лимон.

— Май ще е дотук – каза Мелани.

Касиди се доближи до леглото. Страничните подпорки бяха спуснати и тя можа да положи глава на гърдите му.

— О, горкият тати.

Какво не е наред в тази картина?

Робин гледаше лицето на баща си и почти очакваше той да отвори очи и да изрече името на Касиди, както последния път, когато бяха тук заедно.

— Касиди – бе проплакал той.

Толкова се радваше да я види. Толкова облекчен, че е жива и е добре.

Освен, ако изобщо не е бил радостен, помисли си Робин. В този момент Касиди се протегна и го целуна по страната. Освен, ако не е изпитвал никакво облекчение, а точно обратното.

Дали, вместо да изпитва облекчение и радост, че вижда доведената си дъщеря, той не се е опитвал да покаже, че тя е човекът, който го е прострелял?

— Трябва да вървим – каза Мелани.

Те излязоха от стаята.

— Мислите ли, че ще иде на по-добро място? – попита Касиди.

— По-добро от Ред Блъф? – зачуди се Мелани. – Трудно е да си го представи човек.

Пътуваха към къщи в мълчание. Робин се изгуби в сложния лабиринт от противоположни мисли. Когато Блейк най-сетне паркира на алеята пред дома на Мелани, Робин почти бе убедила сама себе си, че подозренията й са смешни и неоснователни. Щом минеше въздействието на лекарствата, тя щеше отново да мисли ясно.

Блейк изключи двигателя и заобиколи колата да отвори вратата на Робин, а Мелани и Касиди слязоха от задната седалка.

Касиди моментално се озова между Робин и Блейк и ги прегърна през кръста.

— Може ли да поръчаме пица за вечеря? – попита тя.

43

Шерифът пристигна с един полицай точно когато привършваха с пицата.

— Това е полицай Райнхард – Прескът представи по-младия мъж и двамата се присъединиха към Робин, Блейк, Мелани и Касиди на масата в трапезарията. Шерифът свали шапката си и я сложи на стола до себе си, после измъкна малко записващо устройство от джоба си, а полицай Райнхард извади тефтер и химикалка. – Преди да започнем, имам някои добри новини – обяви шерифът. – Преди един час арестувахме Кени Стейпълтън.

— Какво облекчение. – Блейк се пресегна и стисна ръката на Робин.

— Къде го открихте? – попита Касиди.

— У баща му. Всъщност точно баща му го издаде. Интересуваше се, дали не му се полага парична награда.

— Семейства – измърмори Мелани, докато разчистваше чиниите от вечерята и ги отнасяше в кухнята.

— Как се чувстваш? – Прескът попита Робин.

— Уморена, боли ме.

— Ще се постараем всичко да мине възможно най-безболезнено.

— Кени каза ли нещо за… сещате се? – попита Касиди.

— Нека не се тревожим за Кени точно сега. В момента много по-интересно ми е ти какво имаш да ни кажеш. И този път, млада госпожице, искам истината.

— Истината, и само истината – произнесе Касиди със срамежлива усмивка.

Тази усмивка прати неприятна тръпка по гръбнака на Робин. Касиди бе разказала толкова много истории за онази нощ. Щяха ли някога да узнаят цялата истина за случилото се?

— Добре – заяви Прескът. – Ритай топката тогава, Касиди. – Той погледна през масата към Робин. – Бих желал ти да почакаш в друга стая, ако не възразяваш. За да гарантираме, че нейните показания няма да повлияят на твоите.

— Разбирам. – Робин се оттласна от масата и Блейк й помогна да се изправи на крака.

— Не може ли Блейк да остане? – попита Касиди. – Моля? За подкрепа. Ще се чувствам много по-добре.

Блейк погледна към Робин.

— Стига шерифът да не възразява. – Тръпката в гръбнака на Робин си проправи път в гръдния й кош и почна да се увива като змия в клетка.

— Ако не прекъсвате и не се намесвате по никакъв начин – каза Прескът на Блейк, – няма проблем да останете.

— Ще останеш ли?

— Ти ще се справиш ли? – попита Блейк Робин.

— Ще съм добре. – Тя бавно тръгна към кухнята. Само за миг погледна назад и видя Касиди да се протяга към ръката на Блейк.

— Какво става там? – попита сестра й, когато Робин влезе в кухнята.

— Шерифът взема показанията на Касиди.

— Чудя се какви ли ще са този път. – Мелани сложи последната чиния в съдомиялната и я пусна.

— Мислиш ли… – започна Робин, но спря. – Не, прекалено е налудничаво.

— Налудничаво е относително понятие тук. Какво дали мисля?

Робин погледна гузно към трапезарията.

— Мислиш ли, че има някаква вероятност Кени да казва истината за Касиди?

Двете сестри се взираха една в друга няколко дълги секунди. Очите им измерваха бездната от недоверие помежду им.

— А ти? – попита Мелани.

Стаята се изпълни със звука на връхлитаща вода в съдомиялната.

— Имам нужда да направиш нещо за мен – каза Робин на сестра си. – И не бива да задаваш въпроси. – Тя затаи дъх, очаквайки Мелани да възрази.

— Какво ти трябва? – попита просто Мелани.

— Ето те и теб – каза Блейк, когато влезе във всекидневната около четирийсет минути по-късно. Касиди вървеше по петите му. – Как се чувстваш?

Робин седеше на дивана, по телевизора вървеше някакво тъпо риалити шоу, а сърцето й биеше толкова силно, че тя се боеше шевовете на корема й да не се скъсат. Дали можеха да забележат колко е нервна?

— Добре съм – отговори тя.

— Изглеждаш много уморена – забеляза Касиди.

— Беше дълъг ден. Как мина там?

— Добре.

— Тя се справи чудесно – похвали я Блейк и Касиди засия. – Къде е Мелани?

Горе. Каза, че й стигали драмите и отива да си легне.

— Това е то, нашето момиче. – Блейк седна до Робин и взе ръката й в своите.

— Шерифът поръча сега ти да идеш – каза Касиди и се сгуши до Блейк.

В съседната стая звънна телефон. Робин чу шерифът да говори тихо. След няколко секунди той застана на прага на всекидневната с някак изумено изражение.

— Какво има? – попита Робин.

— Обадиха се от болницата – отвърна Прескът. – Баща ви…

— Тати е мъртъв? – изпищя Касиди.

— Не. – Шерифът вдигна ръце във въздуха. Жестът отразяваше изумлението в очите му. – Там е работата. Събудил се е.

Робин смъкна краката си от дивана. Главата й бе така замаяна, че се боеше да не припадне.

— Не разбирам. Как може да се е събудил? Току-що го видяхме. Докторите бяха сигурни, че няма да изкара нощта.

— Докторите не могат да си го обяснят. В един момент човекът е бил на прага на смъртта, в следващия вече е буден и говори.

— Той говори? – попита Касиди.

— Изглежда, че не могат да го накарат да млъкне. Явно трябва да отида там веднага.

— И ние ще дойдем с вас. – Робин се пресегна към ръката на Блейк за подкрепа, докато се изправяше. – Мелани – провикна се тя, когато наближиха стълбището. – Мелани, слез долу. Татко! Събудил се е!

Последваха шерифа до външната врата.

Само Касиди остана на място.

— Чакайте! – изпищя тя, когато Прескът хвана топката на бравата. – Не можете да отидете.

Всички спряха.

— Не можете да отидете – повтори и взе да мести очи от шерифа към Блейк, към Робин, после към върха на стълбите, където бе застанала Мелани, и накрая обратно към Робин.

— Не разбирам – произнесе Робин.

— Моля ви – каза Касиди. – Не можете да идете.

— Защо не?

— Защото трябва да ви кажа нещо.

Шерифът затвори вратата.

— Слушаме те – подкани я Робин.

— Аз излъгах. – Касиди заби очи в пода.

— Излъгала си. – Повтори Прескът.

Мили Боже.

— Да. Преди. И в показанията си. Излъгах.

— За кое? – попита Прескът.

— За случилото се онази нощ.

— Добре, Касиди – каза шерифът. – Преди да кажеш още нещо, трябва да ти прочета правата.

— Зная си правата. Отказвам се от тях. Нямам нужда от адвокат. Трябва да ви кажа истината, преди да говорите с тати.

— Добре – заяви шерифът.

— Това, което Кени каза, е истина – започна Касиди.

Робин се облегна на Блейк. Мелани слезе по стълбите.

— Да не би да ни казваш, че ти си убила майка си?

— Не е, каквото си мислите.

— Не си ли я застреляла?

— Да, направих го. Застрелях я. – Тя погледна право в очите на Робин. – Но имаше причина.

— И причината е, че тя е щяла да разруши охолния ти животец като избяга с брат ми ли? – намеси се Мелани.

— Не. Не го направих затова.

— Защо тогава? – попита Робин.

— Защото…

— Защото какво?

Погледът на Касиди се измести към Блейк, гласът й притихна до шепот.

— Защото… защото тя знаеше за тати.

— Искаш да кажеш, че е знаела за авантюрите му ли? – попита Робин.

— Не. Искам да кажа… Искам да кажа, че знаеше за тати и мен… какво ми направи, какво ми правеше, откакто станах на шест години.

Какво?

— Да не твърдиш, че баща ти те е насилвал? – попита шерифът.

— Ти, лъжлива малка кучка! – избухна Мелани.

— Не лъжа. Истина е. Насилваше ме постоянно, откакто се ожени за мама. А тя знаеше всичко и не направи нищо да го спре.

Защо ли това ми звучи толкова познато? – зачуди се Робин.

— Той ме насилваше – не спираше да повтаря Касиди. – А мама знаеше и допусна да се случи. Не й пукаше.

Любимото ми шоу „Кървящи сърца“, припомни си думите на Касиди Робин. „Това е Пени. Току-що каза на близначката си, Емили, че баща им я е насилвал от години и сега горката Емили не знае на какво да вярва.“

Спомни си, че Касиди бе подслушала разговора й с Мелани при гроба на майка им за многобройните афери на баща им. „Тя е знаела през цялото време“, бе казала Робин на сестра си. Касиди тогава стоеше само на метър от тях.

Детето заимстваше безразборно, осъзна Робин. По малко оттук, по малко оттам. Използваше всяко нещо, за което инстинктите й подсказваха, че ще свърши работа. Разигравала ме е през цялото време.

— Щеше да избяга с Алек и да ме остави с него. Затова се обадих на Кени и му разказах всичко. И тогава решихме какво трябва да се направи.

— Решили сте да убиете майка ти и пастрока ти – заключи шерифът.

— Трябваше да го направя. Не разбирате ли?

— Разкажи ни какво се случи.

Касиди сви рамене.

— Стана почти така, както разказа Кени. С майка ми се карахме цяла нощ. Аз се обадих на Кени. Той дойде. Направихме, каквото трябваше – потвърди отново тя.

— Точно, както е трябвало да натопиш Алек и Ландън ли? – попита Мелани.

— Не. Това не сме го планирали. Поне не веднага. Трябваше да изглежда като нахлуване в къщата. Но шерифът не спираше да задава въпроси. Тогава си спомних, че бях видяла ски маска в апартамента на Алек и си помислих, че това е някаква такава точна подробност, затова казах, че мъжете, които ни простреляха, са носили ски маски. А казах, че са били едри и мускулести, за да не може никой да заподозре Кени. После пък шерифът установи, че Алек е бил в града през онази нощ и някак си всичко си дойде на мястото.

Било е някаква точна подробност? Всичко някакси си дошло на мястото?

— А Ландън? – попита Мелани.

— Аз харесвам Ландън – заяви Касиди. – Но пък това някакси беше по негова вина.

— По негова вина – повтори Робин.

— Почна да става подозрителен, залепи се за мен. Кени каза да не се притеснявам, че дори и да е разбрал и да каже нещо, никой няма да повярва на един малоумен. Обаче за всеки случай, оставихме няколко бижута в стаята му. Тя сви рамене. – Не беше нищо лично. Просто…

— … е трябвало да се направи – казаха едновременно Робин и Мелани.

— Твоето раняване, което едва не те уби, също ли беше част от плана? – попита шерифът.

— Не. Кени трябваше само да ме простреля в рамото, но идиотът не уцели. А сега се опитва да го изкара, сякаш съм някаква психопатка, докато аз само се опитвах да накарам тати да престане да ме насилва. – Тя вдигна длани към устните си, сякаш се молеше. Очите й се напълниха със сълзи. – Моля те, Робин. Трябва да ми повярваш. Аз обичах тати Грег. Въпреки всичко. Обичах го. Все още го обичам. Не ти казах истината, защото не исках никога да узнаваш това за него.

— Направила си го, заради мен?

— Излъгах, за да те предпазя.

— Ти си застреляла баща ми.

— Заради онова, което ми правеше.

— Убила си майка си.

— Защото знаеше и не го спря.

— Тара никога не би позволила на някого да те нарани. Тя те обичаше повече от всичко на света.

— Тя не знаеше нищо за любовта. Никой от тях не знаеше. Постоянно се караха. Тя му изневеряваше. Той й изневеряваше.

Да изневерява на Тара с една баба, за Бога. Това звучи ли като човек, който би насилил сексуално дете?

— Има много думи, с които да се опише баща ми – каза Робин, – копеле, мръсник, задник, идиот, подлец, нещастник, – но „педофил“ не е една от тях.

По страните на Касиди рукнаха сълзи.

— Не ми ли вярваш?

— Ето на какво вярвам – заяви Робин. – Вярвам, че си застреляла майка си и баща ми, защото са ти се изпречили на пътя. И защото си мислила, че ще ти се размине. Може би е било, понеже са се опитали да те спрат да се виждаш с Кени. Може, защото Тара се е канела да напусне баща ми и да прекъсне удобния ти начин на живот. Може да си искала парите, за да идеш в Лос Анджелис и да станеш известен модел. А може да е било комбинация от всички тези неща. Не зная и не ме е грижа особено. Точно, както теб не те беше грижа за Кени, щом видя да ти се открива по-добра възможност. Точно, както не те е грижа нито за Ландън, нито за Мелани, нито за мен, нито за когото и да било, освен за самата теб.

Сълзите на Касиди рязко спряха. Замръзнаха като ледени висулки на страните й.

— Е, в такъв случай, предполагам, че ще е думата на баща ви срещу моята.

— О, струва ми се, че твоите думи ще са ни напълно достатъчни – каза Робин.

— Какво би трябвало да значи това?

— Значи, че баща ми още е в кома.

— Не разбирам. – Касиди стрелна с очи шерифа. – Казахте, че са ви се обадили от болницата…

Мелани вдигна ръка.

— Да, това май бях аз. Шерифът бе достатъчно любезен да се включи в играта.

— Касиди Кембъл – започна шерифът, полицай Райнхард се приближи. – Арестувам те за убийството на Тара Дейвис и…

— Чакайте! Робин, моля те…

— Защо все към нея се обръщаш? – попита Мелани. – Цялата тази шарада бе нейна идея.

Полицай Райнхард издърпа ръцете на Касиди зад гърба й и щракна белезниците на тъничките й китки.

— Искам баща си – заяви Касиди. – Истинския си баща.

— Разбира се, че ще го искаш – съгласи се Робин. – Вие двамата се заслужавате един друг.

Шерифът подхвана Касиди за лакътя и я побутна към вратата.

— Мислиш се за голяма умница, нали? – изсъска Касиди и се извъртя обратно. – Я ми кажи, ти, голямата работа, терапевтката от Лос Анджелис, наистина ли мислиш, че ще се намери жури в страната, което да повярва, че едно дванайсетгодишно момиче е застреляло собствената си майка без добра причина? Когато се изправя да дам показания, едно сухо око няма да остане в залата.

Лека усмивка заигра в ъгълчетата на устните на Робин, когато си припомни думите, с които Касиди се бе разделила с Дилън Кембъл.

— Дай всичко от себе си – каза й тя.

44

Грег Дейвис почина от раните си малко след полунощ.

На следващата сутрин Робин стоеше до болничното легло на баща си и се взираше в някога красивото му лице, но мъжът, когото бе обичала и мразила, вече не беше там. На негово място имаше една восъчна черупка с увиснала челюст, лишена от всичко човешко.

— Виж ти, виж ти – произнесе някъде зад гърба й Алек, сякаш това казваше всичко. А може и така да беше.

Робин погледна към брат си, като се стараеше да не потръпва при вида му – толкова бе отслабнал по време на краткия си престой зад решетките. Двамата с Ландън бяха освободени още сутринта, а шерифът лично ги закара с колата си от затвора до болницата. Ландън бе кимнал мълчаливо и очите му се бяха напълнили със сълзи, когато му казаха за ролята на Касиди във всичко. Сега той стоеше до Блейк в единия ъгъл на стаята, забил поглед в пода и леко се поклащаше напред-назад.

— Знаеш ли – каза Алек, – през годините сигурно стотици пъти съм пожелавал смъртта на този човек.

— А сега? – попита Робин.

— А сега? – повтори Алек. – Очаквах, че ще се вторача в мъртвото му тяло и ще му кажа, че се надявам да изгние в ада. Но не мога. Мислех, че ще му кажа, че си е получил заслуженото. Но и това не мога да направя. Никой не заслужава това. Дори и той. Не изпитвам никакво удовлетворение да го видя такъв. Няма облекчение, няма завършек. Тъжната истина е, че не чувствам нищо. Абсолютно нищо.

Робин докосна ръката на брат си, докато гледаше лицето на баща си.

— Боя се, че не беше особено добър човек, татко – каза тя.

— Беше егоистичен и самовлюбен. Или трябваше да става на твоята, или изобщо да не става. Ти причини много вреди. Нарани много хора. Особено хората, които уж трябваше да обичаш, хората, които отчаяно се опитваха да те обичат. Съжалявам, че не беше по-добър баща. Съжалявам, че не беше по-добър човек. Не само заради нас. Заради теб самия.

— Присъединявам се към това – заяви Мелани.

— Е, какво следва сега? – попита Алек.

— Оказва се, че се налага аутопсия – отговори Робин, – макар да знаем какво го уби.

— Такъв е законът – обясни Блейк. – Трябва им официална причина за смъртта за съда, когато случаят отиде там.

— Дванайсетгодишно момиче на съд за убийство. – Алек поклати невярващо глава.

— Шериф Прескът каза, че ще направят всичко по силите си, Касиди да бъде съдена като възрастна – отбеляза Робин.

— Само като си помисля, че това момиче наистина ми харесваше – обади се Алек.

— Има ли шанс да се измъкне? – попита Мелани.

— Възможно е – призна Блейк. – Трябва й само един съдебен заседател, който да се върже на историята й.

Бог да ни е на помощ.

— В такъв случай, предполагам, че отговорът на въпроса „Какво следва?“ – върна се Мелани към думите на Алек – е „Кой знае, по дяволите“. Сигурно ще трябва да говорим с адвоката на татко, да чуем завещанието, да видим какво ще правим с бизнеса му. Такива работи. – Тя погледна към Робин. – Предполагам, че ще си тръгнеш, след като ти махнат превръзките.

— Тръгваш ли си? – попита Алек.

— Ами, Блейк трябва да се върне в Лос Анджелис – каза Робин, гледайки към Мелани. – Но си мислех да поостана още седмица, ако няма проблем.

В отговор Ландън се стрелна напред, сграбчи я в обятията си и така силно я притисна, че Робин едва дишаше.

Всичко е наред, помисли си тя, докато отвръщаше на прегръдката му. После ще дишам.

— Предполагам, че и аз мога да се помотая тук още няколко дни – заяви Алек. – Може двамата с Ландън да идем да пояздим по-късно днес следобед. Да се порадваме на тези широки открити пространства. Какво ще кажеш, голямо момче?

Ландън бавно се отдръпна от Робин. И макар да не отместваше поглед от пода, Робин можеше да види, че се усмихва.

— Давайте да се махаме оттук – каза Мелани. – Да оставим сестрите да си свършат работата. – Тя погледна към Робин. – Освен, ако нямаш още нещо да казваш на баща ни.

Робин поклати глава. Бе казала всичко.

* * *

Бе късен следобед и тя бе сама в къщата.

Доктор Арла Симпсън бе сменила превръзките й и бе съобщила, че раната зараства добре. Блейк бе излетял за Лос Анджелис, обещавайки да се обади веднага, щом пристигне. Мелани бе излязла трийсет минути по-рано, за да прибере Ландън и Алек от ранчото на Дони Уорън. Сега Робин обикаляше неспокойно от стая в стая. Изпразни миялната, подреди масата за вечеря, полежа на дивана във всекидневната, стана, отиде до прозореца и се загледа към къщата на баща си. В главата й се въртяха хиляди мисли.

Какво пропускам?, – спомни си, че се бе питала. Какво не е наред в тази картина?

Отговорът и на двата въпроса бе стоял пред нея през цялото време: Касиди.

Всичките тези години на обучение, лекциите по анормално поведение, множеството статии, които бе прочела по въпроса, за какво? Само, за да бъде излъгана от едно невръстно момиче. Едно дете без съвест. Дванайсетгодишен социопат.

Лош ген ли бе наследила Касиди, или бе продукт на своята среда? Може би беше комбинация от двете. Природата и средата, вечният дебат.

— Не бъди прекалено строга към себе си – произнесе на глас Робин. – Все пак онова, което социопатите правеха най-добре, бе да лъжат хората.

Тя извади мобилния си телефон от джоба, позвъни в кабинета си в Лос Анджелис и записа ново съобщение на гласовата си поща, за да информира всички, които й се обадят, че ще отсъства още една седмица. Дали някой се интересуваше изобщо, почуди се тя. После си провери съобщенията. Имаше само едно, отпреди четири дни.

— Здравейте – започваше съобщението. – Аз съм Аделин Съливан, клиентката, която избяга посред сеанса ни. Тогава май казах, че не си пасваме добре и това може и да е вярно. Но фактът е, че приех съвета ви. След една особено неприятна вечер заявих на съпруга си, че няма повече да каня майка му на вечеря, и че ако иска да се вижда с нея, може той да ходи да пазарува с нея и да я извежда на обяд. Той не остана особено очарован, но трябва да кажа, че аз останах! Дъщеря ми, разбира се, все още се отнася с мен като с боклук, но си мислех, че и по този въпрос бихме могли да поработим. Ако се съгласите да ме приемете отново, искам да кажа. Каквото и да кажете, уведомете ме. Напълно ще ви разбера, ако откажете, но искрено се надявам да ми дадете втори шанс. Очаквам с нетърпение да се чуем. Довиждане.

Робин прослуша още веднъж съобщението, за да е сигурна, че е чула правилно. После пъхна телефона обратно в джоба си и излезе от стаята. Не знаеше къде отива, докато не се озова в спалнята на Касиди. Снежният глобус все още стоеше на нощното шкафче. Робин се пресегна, преобърна го в ръцете си и загледа как изкуствените снежинки грациозно затанцуваха в бистрата течност, обгръщаща нежната балерина.

Няколко дълги секунди тя стоя напълно неподвижна, после върна глобуса на мястото му. А сетне бавно и целенасочено вдигна ръце нагоре. Почувства болезнено опъване на шевовете, когато дланите й се сключиха, едва докосвайки пръстите си, над главата в грациозна дъга. Тя затвори очи, наклони се напред, повдигна се на пръсти, залюля се насам-натам, накрая затанцува в бавни кръгове из стаята. Въртеше се из стаята, с отметната назад глава и повдигната брадичка, вдишваше през носа и издишваше през устата. Вдишваше добрата енергия и издишваше лошата.

Телефонът й звънна.

Робин спря, почака стаята да спре да се върти, после бръкна в джоба си за телефона.

— Ало?

— Аз съм – каза сестра й. – Исках да сложиш още един прибор за вечеря.

— За Дони ли?

— Не, за Брад Пит.

Робин се усмихна.

— Ще сложа.

— Хубаво. Ти добре ли си? Звучиш малко задъхана. Нали не си получила някоя от твоите паник атаки?

Не. Добре съм.

— Сигурна ли си?

— Да – каза Робин – Сигурна съм.

Примечания

1

Игра на думи. На английски Melanie е името, a meanie означава подъл, долен. – Б.пр.]

2

Игра на думи: live – живея и leave – тръгвам, напускам. – Б.пр.

3

„Annie“ (1982) – американска музикална комедия за историята на Ани, сираче от Ню Йорк през 1933 г., което бива осиновено от най-богатия милиардер в Америка. – Б.пр.]

4

„Ганга Дин“ – балада от Р. Киплинг за индиец-водоносец, който с цената на собствения си живот, спасява английски военен. Най-прочут е последният стих в поемата „Ти си по-добър човек от мен, Ганга Дин“. – Б.пр.]

5

Майкъл Ландън (1936 - 1991) - американски актьор, писател, режисьор и продуцент. – Б.пр.

6

Нанси Дру – девойка-детектив от романи от 30-те години. – Б.пр.

7

Бебето на Розмари“ – роман на ужасите на американския писател Айра Левин 1967 г. – Б.пр

8

Целуни момичетата“ – психологически трилър на американския писател Джеймс Патерсън, публикувана за пръв път през 1995 г., екранизация под същото заглавие през 1997 г. – Б.пр.

9

„Сиянието“ – роман на ужасите на американския писател Стивън Кинг – 1977 г. – Б.пр.

10

„Ловци на хора: възраждането на съвременния масов убиец“ – изследване от 1986 г. на американския антрополог Елиът Лейтън на психиката и мотивацията на серийните и масови убийци. – Б.пр.

11

Верига супермаркети. – Б.пр.

12

Най-западната провинция на Канада. – Б.пр.

13

Двайсет въпроса – игра, в която на един състезател се задават двайсет въпроса, на които той отговаря само с „да“ или „не“ а другият отбор трябва да познае какъв предмет или личност си е намислил – Б.пр.

14

„Откровени изповеди“ – американски филм, 1981, реж.Улу Гросбард, с участието на Робърт Де Ниро и Робърт Дювал. – Б.пр.

15

„Всичко за Ева“ – американски черно-бял филм, 1950 г. – Б.пр.

16

Robin – червеношийка – Б.пр.

17

„Аус, there’s the rub.” – стих от монолога на Хамлет „Да бъдеш или да не бъдеш“, превод Валери Петров – Б.пр.

Content

Джой Филдинг
Лошата дъщеря

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

Примечания