Larsen Michael

Netikrumas

Iš danų kalbos vertė

Daiva Novikovaitė

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

Išnašos

1

Antklodės kampas atlenktas, antklodė balta ir standi it minkštų pūkų dėžutė. Kiekvieną vakarą ant pagalvės stebuklingai išdygsta maža plytelė. Mėtinis šokoladas sidabriniame popieriuje, atšaldytas, kad neištirptų. Šokoladas, kurio niekada taip ir neperpratau: valgyti jį prieš valantis dantis ar po to?

Pamerktų gėlių šviežumas beveik netikras. Hiacintai ir geltonos gurgždančios tulpės kvepia sodriai, saldžiai. Skaidrus krištolinis vanduo stiklo vazoje spindi it chromas ar saulės nutvieksti lietaus lašai.

Jokios abejonės. Nuotrauka daryta čia. Ne šitame numeryje, bet čia, viešbutyje, viename jo kambarių. Tai matyti iš veidrodžio ir senoviškų tamsiai raudonų tapetų rašto fone. Nuotraukoje stambiu planu du žmonės, tačiau už jų galima įžiūrėti mažas apmušalų pagalvėles, tarsi pirštų atspaudai liudijančias, kad siena nuotraukoje yra viena iš daugybės viešbučio kambarių sienų. Apmušalų spalva įvairiuose aukštuose skirtinga. Penktame aukšte tapetai gelsvi kaip nuotraukoje. Taigi ji daryta čia.

Jos veidas keistai iškreiptas. Pilnas kažkokio pasitenkinimo. Jis tvirtai suėmęs laiko jos riešą, o ji sugniaužtais kumščiais atsirėmusi į jį. Veidrodis, tapetai ir prakaituoti jų kūnai.

Niekaip negaliu atplėšti akių nuo nuotraukos. Man bloga, bet negaliu nežiūrėti į ją. Jie guli sujauktoje lovoje: paklodė skersa, tarp jos kojų įsprausta pagalvė. Nuo baisaus jovalo nuotrauka atrodo dar nešvankesnė.

Tai ši moteris klajoja mano svajonėse sustojus laikui, ir jos blakstienų it išgąsdinto drugelio virpesius tebejaučiu ant savo kaklo — čia ji išrietusi kūną, tarytum savo valia duotųsi pasmeigiama ant kuolo ar pati norėtų susiurbti jį į save. Prieš pat fotografuojant ji dar atvertė galvą — lyg šią akimirką gimtų ar mirtų.

Jo nepažįstu. Spėju, kad raštelyje užrašytas jo vardas, tačiau nesu tikras. Bet ji. Kaip ji? Turėčiau ją pažinoti, ir vis dėlto abejoju. Spėlioju.

Svajonėse jos veidas vis dar jaunas. Ji tebėra gaivi, apvalių formų ir švelnių rankų, mokėjusių tik glamonėti. Ar galiu susieti ją su moterimi nuotraukoje? Vargiai. Galbūt dėl tos trumpos šukuosenos. Kai paskutinį kartą mačiau, ji buvo ilgais šviesiais plaukais. Mariana laiške rašė, kad Monika nusikirpo, o po to dar ir nusidažė.

Koridoriuose ramu. Jaučiuosi saugiai tarsi po gaubtu, pro kurį lyg lengvai snūduriuojant prasiskverbia tik tolimi garsai. Vakarais baltais švarkais ir juodomis standžiai išlygintomis kelnėmis apsitaisę patarnautojai atneša sidabrinį padėklą su spindinčiu grafinu, bet ir jie kalba atsargiu, prislopintu įsimylėjėlių balsu. Net gatvėje toli negirdėti jokio triukšmo. Vien tiksintis laikrodis ant ornamentuotos lifto ašies nesiduoda nutildomas, bet pro masyvias raudonmedžio duris ir virpantį, dirbtinai vėsinamą kambario orą neprasiskverbia net šis garsas.

Kartkartėmis pro durų plyšį įkrenta laiškai ar žinutės apie telefono skambučius. Laiškeliai vos krepšteli ir švelniai šlamėdami nusileidžia ant kilimo. Dažniausiai jie nuo Solkerio. Jam kelia nerimą mano išlaidos.

Liftu leidžiantis į apačią, nuo slėgio lengvai užgula ausis ir suspaudžia kūną. Nespėjęs atsipeikėti, iš lifto patenki tiesiai į fojė. Bet ir čia ramu.

Didingų kolonų ramybėje po vestibiulį ir puriais koridorių kilimais be garso zuja oda apautos verslininkų kojos. Jų pokalbiai kažkaip ypatingai išsisklaido vos pasiekę pašnekovų ausis, — norint pasiklausyti, reikėtų mikrofonų. Negirdimą bruzdesį išduoda tik pėdsakai ant kilimų, bet kombinezonais apsitempę tvarkdariai iš pat ryto šiūruodami lygina menkiausius šešėlius ir naikina dulkeles.

Viešbučio vestibiulyje, po katedrą primenančiu kupolu, vyrai visi kaip vienas švarutėliai, išsiblizginę, bekvapiai, o pomada ant jų juodų trumpai kirptų plaukų blizga sodriai kaip nurasojusi vonia. Margaspalviai kaklaraiščiai suteikia jiems berniukiško nekaltumo, tad mintis apie milijoninės vertės sandėrius atrodo neįtikima. Moterys paskendusios neregimuose svaigių kvepalų debesyse. Vienos vilki sukneles, kitos — tampriai apgludusius vienspalvius kostiumėlius aukštomis apykaklėmis, ir tik skeltukai leidžia joms judėti. Jos galėtų būti jaunos žmonos, mylimosios, kolegės ar net parsiduodančios moterys — neatskirsi. Švelnūs jų pečiai dideli ir statūs, lygūs smulkūs žingsneliai eiseną daro kažkokią reikšmingą. Jos panėši į spalvotus plėšrūnus. Veidai švyti baltomis šypsenomis, lūpos varva raudonu krauju.

Ilgi koridoriai didingai tobuli. Viskas čia sumigę šiltomis pastelinėmis spalvomis: angliška raudona, karmino, skiesta Neapolio geltona. Vienintelė šalta spalva — žalia, pasikartojanti baltuose rankšluosčiuose, pašluostėse ir užrašuose ant viešbučio muilo. Nuo šios spalvos vonios kambarys atrodo erdvesnis, o vanduo — šiltesnis.

Pačią pirmą dieną manęs pasiteirauja, kokių laikraščių pageidaučiau į kambarį prie pusryčių. Daniškų, be abejo, nėra.

Grynaisiais duodu tik arbatpinigius — Stiuartui, Luisui, kitiems. Visa kita apmoku kortele. Patarnautojai mandagūs ir besišypsantys, beveik homoseksualiai lipšnūs. Nė vienas nepažįsta vyro iš nuotraukos.

— Ir ją turėčiau prisiminti? — klausia Stiuartas.

— Žinau, kad ji čia buvo, — sakau.

Stiuartas purto galvą.

— Neatsimenu.

Jis nekomentuoja nuotraukos, nieko neklausinėja. Atsiprašo negalįs padėti, ir tiek.

Stiuartą galiu išsikviesti telefonu. Arba kurį kitą. Bet kuriuo paros metu. Jie gali išvalyti arba išplauti man drabužius, nublizginti batus, išlyginti kelnes. O jei man reikia mašinos, spusteliu mygtuką — ir mašina paduota. Mygtuku iškviečiamas ir masažistas, ketvirtame aukšte atidaromas baseinas. Jei neturiu specialių užsakymų, galiu pasiteirauti iš anksto sudaryto dienos meniu. Dar galiu paskambinti pritrūkęs piliulių. Visa kita parūpina viešbučio gydytojas. Jiems reikia tik recepto, ir tik pirmą kartą.

— Bad dreams again, sir?

— No dreams at all...1

Personalo darbuotojai it šešėliai mano gyvenime. Bet tik vieną vienintelį kartą man prisireikia paskambinti ir paprašyti kažko, ko nerandu barelyje.

Priimamajame dirbantis jaunuolis baltomis pirštinėmis ir smėlio spalvos uniforma su spurgais atrodo kaip koks cirkininkas tarpduryje.

— Būtinai paskambinkite namo, svarbu, — sako.

Atplėšiu diskretiškai sulankstytą laišką. Jis nuo Solkerio. „Žvaigždžių! Mums reikia žvaigždžių! Antraip už viešbutį teks susimokėti pačiam. Ką manai apie Čerę?“

— Ir dar prašom prieiti prie Luiso Kambarių priežiūros skyriuje.

Atkišu jaunuoliui banknotą, sugrįžęs įsijungiu kompiuterį. „Reikalai pajudėjo“, — parašau. Tada skambinu į Kambarių priežiūros skyrių.

— Hello, Mr. Molberg, — sako Luisas. — I just wanted to give you some news: Mr. Nicholson just arrived.

— Thank you, Louis. Where can I find Mr. Nicholson?

— Probably by the pool, sir.

— Thank you, Louis.

— My pleasure, sir.2

Iš baro paimu Perrier ir nuryju porą „Dobesino“ tablečių. Tada nieko nelaukdamas parašau Solkeriui pirmosios eilutės tęsinį: „Reikalai pajudėjo — numatomas didelis laimikis“. Dar truputėlį pasisukiojęs po kambarį, išgeriu „Sulprilo“. Kad nurimčiau.

Žinau, kad, pasiteiravęs Luiso apie Holivudą ir Nikolsoną, galėčiau sužinoti viską, bet vis dėlto nusiunčiu žinutę Stelai į archyvą ir paprašau jos paskutinių naujienų apie Nikolsoną. Modemą palieku įjungtą.

Truputį pasėdžiu, užsidegu cigaretę ir pajuntu, kaip po kraują ima ūžti „Dobesinas“.

Akimirką svarstau, ar neiškils nesusipratimų su Borisu. Gal paskambinti ir iškloti jam viską? Šiaip Solkeris žinojo, ko čia važiavau, todėl prisiminus, kaip menkai man padėjo Borisas prieš komandiruotę, mane iki šiol ima žvėriškas siutas. „Paskambink šitais telefonais“, — pasakė jis, nepakeldamas akių nuo knygos ir paduodamas Tomo Kruzo, Čerės bei daugelio kitų agentų vardus. Maniau gražiai jį pasielgus, bet tik tol, kol visose Saulėlydžio bulvaro vitrinose pamačiau Boriso knygą su ta pačia informacija. Pradžioje naiviai tikėjau, kad agentų darbas yra padėti susisiekti su jų klientais, bet po to supratau, kad jie, atvirkščiai, tik kliudo. Call us when you’re here3, — sakydavo. Visuomet. Tuo tarpu Solkeris prisispyręs kamantinėjo mane, ką ir su kuo man jau pavyko susitarti. „Jei nieko neišdegs, nemokėsime,“ — kartojo. Atsakydavau, kad viskas eina kuo puikiausiai ir kad, nuveikęs ką apčiuopiama, būtinai paskambinsiu. Tuo pat metu įsivaizduodavau pakampiais kikenantį Janą Borisą. Net čia, Los Andžele, nesunkiai galiu atspėti jo mintis: „Los Andželas — didelis miestas, Molbergas, ko gero, vis dar nesėkmingai bando susirasti viešbutį“.

Neskaičiavau, po kelių skambučių Čerės agentui pasidaviau. Per tą laiką laikraštis spėjo tapti pirmaujančiu Europoje, tačiau net tai negelbėjo.

— Prašau nebeskambinti. Čerė serga, ar nesuprantate? Ją reikia operuoti.

— Remontuoti, turbūt tai norėjote pasakyti? — ir numečiau ragelį.

Tomas Kruzas irgi susirgo. Nei iš šio, nei iš to. Vakare mačiau, kaip jis su savo žmona Nikole Kidman išvažiavo iš La Dome į kažkokį šventinį vakarėlį.

Į nedidelę rankinę susidedu svarbiausius daiktus: iš bloknoto išplėšęs keletą lapų ir kaip papuolė išklojęs jais rankinės dugną, įsimetu patį bloknotą bei krūvą rašiklių. Vieną rašiklį dėl visa ko įsikišu į maudymosi kelnaites. Magnetofono atsisakau — per daug rizikinga, bet fotoaparatą pasiimu — juos turi visi. Dar įsidedu cigarečių, daug cigarečių, nes jis daug rūko. Ant maudymosi kelnaičių užsimaunu laisvas ilgas kelnes, sportinius marškinėlius, per ranką persisveriu baltą vonios chalatą.

Saulė žeria spindulius ant baltai vilkinčių patarnautojų ir baseine teliūškuojančių vilnelių, pakraščiuose lūžtančių mažyčiais šviesos trikampėliais.

Tik kartą pasigirsta vienišas baseino lankytojo pūkštelėjimas. Šiaip tegirdėti, kaip lengvas brizas čežina sausus palmių lapus. Kažkur toli horizonte matyti į rausvą miglą nugrimzdę miesto dangoraižiai.

Nėra jokio Nikolsono.

Atsigulęs pajuntu, kaip saulė ir „Sulprilas“ atpalaiduoja kūną. Vieno patarnautojo paprašau arbatos su ledukais, užsidegu cigaretę ir imu galvoti, kurioje vietoje Nikolsonas galėtų atsigulti. Gailiuosi nepaklausęs Luiso, ar jis turi nuolatinę vietą, žinoma, jei dažnai čia lankosi. Įdomu, ko čia važiuoja? Kiek pamenu, jis gyvena kažkokiuose rūmuose, Holivudo kalnuose. Gal dėl kokio nors filmo? Ar spaudos konferencijos? Ar „bunketo“, kaip Borisas tai pavadintų.

Užgesinu cigaretę ir užsidegu naują. Ką gali žinoti, gal Nikolsonas iš tų šykščių tipų, mieliau rūkančių kitų cigaretes.

Jis pasirodo truputį po pietų. Ant kaklo užsimetęs baltą rankšluostį ir užsisiautęs maudymosi chalatą. Šypsosi lūkuriuodamas ant laiptų, vedančių į baseiną. Matyti, kad nuolatinės vietos neturi. Nieko nelaukdami prišoka patarnautojai ir nulydi jį prie gulto visai greta manęs. Stropiai įsimenu scenarijų ir kiekvieną jų pokalbio žodelytį, gerai žinodamas, kad be šito galiu daugiau nieko nepešti.

— And, no phones — unless it’s about a movie,4 — sako šypsodamasis, o patarnautojai nuoširdžiai juokiasi kartu, nes tai bus vieninteliai skambučiai ir begalė jų. Skambučiai netyla, patarnautojai laksto su telefonu pirmyn atgal. Sėsdamasis ant savojo gulto, misteris Nikolsonas mandagiai linkteli man. Ir tik tada atsigula.

Kai jis įsitaiso, einu į tualetą pirmą kartą. Į maudymosi kelnaites slapčia įsikišu keletą popieriaus lapų, tad prispaudęs juos prie tualeto sienelės pasižymiu pirmuosius pastebėjimus. Rytoj pat nusprendžiu nusipirkti atvirukų — tegul jis mano, kad rašau namo. Kad tik nepamirščiau, antraip teks toliau lakstyti į tualetą.

Po pietų misteris Nikolsonas pasitraukia pavėsin. Į tualetą ėjau nesuskaičiuojamą daugybę kartų, tad pradedu baimintis, kad manęs neimtų įtarinėti. Iki šiol nepratarėme vienas kitam nė žodelio. Prie baseino prisirinko žmonių, matyt, pasklido gandas, kad misteris Nikolsonas čia.

— It’s a great movie, — sako jis, vienam baseino patarnautojų dovanodamas autografą. — Incredible special effects. You won’t believe it.5

Nikolsonui gulomis skaitant knygą, telefonu nešinas vėl atskuba vienas patarnautojas. Anas kilsteli, bet patarnautojas praeina pro šalį ir sustoja prie manęs.

Tai Solkeris.

— Kokio dydžio tas laimikis?

Žvilgteliu į besišypsantį misterį Nikolsoną. Šypsena atsakau jam.

— Didelis, — sakau.

Mano vienišas skambutis misteriui Nikolsonui greičiausiai nepadarė jokio įspūdžio, tačiau jis yra mano alibi. Niekam nešautų į galvą mintis, kad skambina iš laikraščio. Čia žmonės galvoja apie Verslą.

— Kokio dydžio? — toliau klausinėja Solkeris.

Vėl pasižiūriu į misterį Nikolsoną.

— Labai labai didelis, — atsakau.

Kai padedu ragelį, misteris Nikolsonas pakelia akis nuo knygos.

— Business? — pasiteirauja.

— Business, — atsidustu. — Even at the sunny beach.

— Hmm. — Jis vėl nusišypso. — Nice phrase. Do you mind if I use it some day?

— Not at all.6

Vakare vestibiulyje matau išeinančius misterį Nikolsoną su žmona ir fotografų uodega iš paskos. Galbūt Nikolsonas, kaip ir aš, viešbučio restorane paragavo šilto foie gras, todėl vakarieniauti nusprendė kitur. Kur tai girdėta — šildyti žąsų kepenėlių paštetą!

— Gaila, kad nedalyvausite atidaryme, — sako Luisas. — Turėtų būti geras filmas. Su puikiais specialiais efektais.

— Taip, ir Nikolsonas sako tą patį.

Tą vakarą viešbučio restorane pamatau ją pirmą kartą. Stiuardesę. Ji irgi valgo viena. Tebevilki uniformą — turbūt ką tik atvyko. Vieną akimirksnį mūsų žvilgsniai susitinka. Ji nusišypso. Raudona, į vaisių panašia burna. Jos lūpos blizga, niekam nematant sudrėkintos liežuviu. Atsakau jai šypsena. Neįtikimas panašumas.

Kitą dieną apie vidurdienį misteris Nikolsonas vėl prie baseino. Tačiau fotografuotis nesutinka.

— Ne čia, — sako. — Geriau, kad žmonės nežinotų, jog guliu čia išvertęs pilvą. Po kelių savaičių vėl televizija, vėl dienraščiai, vėl tie patys diena dienon pasikartojantys klausimai.

Mano įkarštis nusodinti Borisą gana greitai išgaruoja. Tikriausiai dar dėl nuovargio. Manęs laukia kompiuteris ir krūva popierių, kuriuos reikia sulipdyti, gražiai perrašyti ir išsiųsti namo. Be to, man rūpi svarbesni reikalai: mažytis susiglamžęs Monikos raštelis ir Marianos atsiųsta nuotrauka. Ji rašė, kad nuotrauka turėtų būti daryta paskutinę kovo savaitę, kai Monika jau buvo pakeitusi šukuoseną. Turiu šituos du daiktus, bet jokio tiesioginio ryšio tarp jų. Pats juos susiejau. Manau, kad raštelyje užrašytas vardas turėtų atitikti vyriškio iš nuotraukos vardą.

Užrašęs keletą atvirukų, toliau ištikimai lakstau į tualetą. Juk perdėtai daug atvirukų irgi gali sukelti įtarimą.

— Vėl? — nusistebi Nikolsonas, man pasikėlus eiti į tualetą.

— Pūslė, — teisinuosi.

— Velniai griebtų tą pūslę, — sako.

Gerokai po pietų abu sulipame į baseiną. Kiekvienas stovime savo pusėje, ir Nikolsonas leidžiasi filosofuoti apie savo karjerą. Vienu metu net pasiteirauja, kuo užsiimu aš. Sakau, kad dirbu „su popieriais“.

Matau, kaip sunku išpešti iš pokalbio ką nors vertingo, jei nenori būti panašus į inkvizitorių.

Aplink mus teliūškuoja vanduo.

— O kaip su pinigais? Turbūt uždirbate milijonus?

Jis šypsosi.

— Pinigai? — pakartoja. — Pinigai yra geras daiktas, kai juos matai ekrane. Mano naujajame filme jie matyti. Kai pagalvoju, ką sugeba tie vyrukai šiais laikais... Dieve, aš vaidinu save trisdešimtmetį!

Svarstau, kaip jiems tai pavyksta, bet susivaldau nepaklausęs, nes neišmanau, kaip mandagiai suformuluoti klausimą. Aišku viena — Holivudas laikosi grimu.

— Pinigai? Tiesą sakant, juos lydi krūvos ankščiau neturėtų problemų. Skirtumas tik tas, kad dabar galima nuo jų išsipirkti. Taip pasakyčiau apie pinigus: jais galima išsipirkti nuo problemų, kurių anksčiau nebuvo.

— Nice phrase. Do you mind if I use that some day?7 — sakau.

Jis šypsosi. Savo garsiąja šypsena.

— Not at all.8

Atsisėdęs užrašau ir išsiunčiu interviu. Po keleto minučių skambina Solkeris.

— Nikolsonas! — sako neslėpdamas pripažinimo. — Kaip tu jį suradai?

— Paklausk Boriso.

— Janas nėra toks jau blogas.

— Janas yra idiotas.

— Ką tuo nori pasakyti? — klausia Solkeris.

Smulkiau neaiškinu. Laikraštyje dirbantiesiems iš esmės nerūpi, kaip kas nors atsiranda, svarbu, kad atsiranda. Jiems stebėtinai neįdomūs jokie paaiškinimai, jie atmeta bet kokius atsiprašinėjimus. Nepakenčia ilgų išvedžiojimų ir reikalauja antraštes primenančių formuluočių, o išgirdę nusiskundimus, keistai nukreipia žvilgsnį į tolį. Nebent skundžiasi tokios žvaigždės kaip misteris Nikolsonas.

— O nuotraukos? — klausia Solkeris.

— Jis nenori.

— Žinai, kad bet kada gali skambinti į AP agentūrą.

— Jis nenori.

— Aš tik taip sau. Šiaip jis pasako visai neblogų dalykų.

— Žinoma.

— Jis iš tikrųjų taip kalbėjo?

— O kaip tau atrodo?

Tada Solkeris nustoja klausinėjęs. Kaip ir visi žurnalistai, iš patirties žino, kad kuo daugiau klausinėji apie istoriją, tuo menkesnė ji darosi, kol galiausiai visai išnyksta.

Po kurio laiko skambinu Barbarai į Los Angeles Times archyvą, bet ji kol kas nieko neradusi.

— Sakėte, Paskalis? Džekas Rotas Paskalis?

— Taip.

— Bijau, kad jo čia nėra. Galiu bandyti ieškoti kitose bazėse?

— Never mind, Barbra. Thanks a lot9.

Sėdžiu rankoje laikydamas „Unisomo“ tabletę. Svarstau, ji turkio spalvos ar žydra. Tada imu ragelį ir susuku Marianai. Neatsako. Laikydamas ragelį prie ausies, perlaužiu tabletę per vidurį ir praryju abi puseles. Užgeriu neskiestu viskiu. Signalui nutrūkus, ragelį padedu.

Pasiimu nuotrauką ir išeinu iš kambario. Einu prie lifto. Peleninėse ant kojyčių smėlis švarus, išvagotas elegantiškais raštais.

Nusileidžiu į penktą aukštą. Čia apmušalai gelsvi kaip nuotraukoje. Išlipęs iš lifto, atsargiai nužvelgiu abi koridoriaus puses. Tuščia, tad pasileidžiu prie 505-ojo kambario. Eidamas viešbučio koridoriumi ir neturėdamas čia jokių reikalų ar kuriam nors kambariui tinkančio rakto, jautiesi kažkoks kaltas ir pažeidžiamas. Juk čia iš esmės galimas tik vienas veiksmas: įeiti arba išeiti iš kambario. Prie 505-ojo nesugalvoju nieko kito, kaip toliau žingsniuoti koridoriumi. Eidamas pro šalį stengiuosi sugauti kokį nors garsą. Deja, nieko negirdėti.

Atsarginį išėjimą pamatau tą pačią akimirką, kai išgirstu suskambant lifto skambutį. Keli spėrūs žingsniai storu kilimu, ir aš jau čia. Apsisuku ir nugara prisiglaudžiu prie durų. Iš tolo matau artėjant moterį. Prisiploju dar arčiau durų. Jaučiuosi kaip idiotas. Iki koridoriaus galo vis dar likę keletas kambarių, ir aš tyliai meldžiuosi, kad ji atsirakintų vieną jų, dar nespėjusi aptikti mano slėptuvės. Priešingu atveju neįsivaizduoju, kaip reikėtų pasiaiškinti.

Ji ne rakina, o pasibeldžia į kambarį visai netoli manęs. Kažkas ją įleidžia, ir durys vėl užsitrenkia. Viskas vyksta be žodžių. Dėl viso pikto dar šiek tiek lukteliu ir tik tada pasiryžtu išlįsti. Po kelių žingsnių vėl jaučiuosi saugus. Dabar jau esu vienas viešbučio svečių, einantis prie lifto iš savo kambario. Įtampa nuslūgsta.

Praeidamas kambarių duris, stengiuosi pagauti gyvybės ženklų, bet nieko neišgirstu. Nieko ir 505-ajame. Galbūt ji įėjo būtent čia. Bandau atkurti ką tik matytos moters paveikslą, bet sunkiai sekasi. Atmintyje įstrigo tik ilgi šviesūs banguojantys plaukai ir besiplaikstanti suknelė. Ne uniforma. Bet ji galėjo persirengti. Esu beveik tikras, kad mačiau stiuardesę iš restorano.

Sugrįžęs į kambarį, prigulu palaukti, kol pradės veikti tabletė. Nieko. Dar kartą paskambinu Marianai. Neatsako.

Kitą rytą atsibundu kėdėje su rageliu, tabaluojančiu ant nugaros.

Vieną vakarą prieš vakarienę pričiumpu budintįjį. Paduodu jam vardą — Monika Milazar — ir paprašau, kad paieškotų jos kovo mėnesio kompiuterio įrašuose.

— I’m sorry, sir10. Jūs turėtumėte suprasti, kad negalime teikti informacijos apie asmenis. Jei nesilaikyčiau šio principo, reikštų, jog kiekvienas panorėjęs galėtų gauti kokios tik nori informacijos apie bet kurį viešbučio svečią.

— O Džekas Paskalis? Kaip jis? Džekas Rotas Paskalis?

Jis griežtai pažvelgia į mane.

— Taip pat informacijos apie jus. Ar jums tai patiktų?

— Atleiskite, truputėlį nesusivaldžiau. Matot, aš vartoju „Sulprilą“ ir kitus antidepresantus.

Jis ramiai žiūri į mane.

— Apie tai aš nieko nenusimanau, — sako.

Slaptumas kaip viešnamyje. Nustoju bandęs jį papirkti. Vestibiulis pilnas zujančių svečių, tad numanau, kad šiuo metu jo niekaip neperkalbėsiu.

Vakarieniauju viešbučio restorane.

Krevetės juodomis silkių akimis ir baltame vyne garinti krabai. Tarsi atskiras patiekalas saldūs vynai ir citrinų skonio šerbetas gomuriui skalauti. Kepta nugarinė su spanguolių padažu ir citrinos griežinėliais bei minkšta, puri grūdų skonio duona. Stalas ant ratukų nukrautas saldėsiais, o padėkle pūpso rausvai violetinės vynuogės bei gausybė kitokių vaisių. Ir dar — sūriai, tirpstantys burnoje. Nufotografuoju vieną ypač gražią maisto kompoziciją — vienintelis mano darytas kadras. Į nuotrauką pakliūva ir vyriausiojo patarnautojo ranka.

Tai, kas su manimi atsitiko, galima nusakyti vienu žodžiu. Psichologai tai pavadintų tiesiog nukrypimu. Tačiau net psichologijos pasaulyje, kurį iš esmės sudaro įvairūs nukrypimai, nukrypimas nelygus nukrypimui — vieni jų arčiau normos nei kiti. Galbūt daktarui Filipui pavyktų rasti kokį taiklesnį pavadinimą.

Žmogus, pasirodo, kartais gali susmukti ir nuo sidabrinių šakučių svorio. Vyresnysis patarnautojas dideliais išpuoselėtais šepečio ūsais nedelsdamas pasirūpina, kad mane išgabentų iš restorano. Pritrenkia tai, kad viskas aplinkui sustingsta. Kai man į pagalbą ateina dar viena ranka, nustoja šlamėti net vakarieniaujančių moterų plisuotos ar pūstos taftos suknelės. Negirdžiu čežant net tiulio suknių. Tokiose vietose nualpti neįprasta. Tiesiog nedera. Bet mūsų psichika it mozaika subyra dar nespėjus susiraukšlėti kūnams: man užtemsta akys.

Kartu su manimi į kambarį pasikelia jaunasis Luisas, už mane jaunesnis daugiausia pora metų. Jam besiruošiant kviesti gydytoją, sustenu rodydamas į buteliuką su piliulėmis.

Šitose mažytėse kapsulėse ir tabletėse it slapti kodai užšifruotas kelias į gerą savijautą. Beveik iki širdies gelmių žaviuosi piliulėmis: jos niekada nesuvedžioja, jos patikimos kaip patempti nugaros raumenys — nieko nelaukdamos nukeliauja ten, kur reikia, ir apsaugo silpnąją vietą. Man skaudu nuo minties, kad visiškai nuslopinti skausmo jos negali. Atrodo, ir jos pačios tai žino.

Atsigaivelėjęs tiesiu ranką piniginės. Bet Luisas gindamasis mosteli:

— Pinigai nieko nereiškia.

Pirmą kartą girdžiu amerikietį šitaip sakant. Pažvelgiu į jį.

— Pirmasis viešai parodytas filmas? — klausiu. Jis šypteli.

— „Broliai Lumiere“, 1895.

— Kur?

— Paryžiuje.

— Skotas Ficdžeraldas?

— Mirė 44 metų 1940. Parašė „Didįjį Getsbį“, bet niekada neperprato Holivudo.

— Ir aš niekaip neperprantu, Luisai.

Jie paguldo mane į lovą. Visi išeina, lieka tik Luisas.

— Thank you, Louis.

— Sir?

— Mr. Nicholson.

Jis nusišypso.

— Don’t mention it11.

Suradęs piniginę, ištraukiu 100 dolerių. Luisas padeda juos atgal ant naktinio stalelio.

— No, sir, what I meant was: don’t mention it to anyone.

— I know, Louis. I know12.

Galva sunki, kūne jaučiu svaigų cheminių junginių ūžesį. Prieš pat jam išeinant sakau:

— Noriu paprašyti nedidelės paslaugos. Viešbutyje apsistojusi danų stiuardesė. Norėčiau sužinoti, kada ji išvyksta.

Net neatsimenu jos vardo. Bet kitą rytą ji šypsodamasi ateina prie mano stalelio ir pasiūlo išgerti savo kambaryje. Plaukus susikėlusi į tvirtą juodą stulpelį. Nepažįstu jos, niekada nesu su ja kalbėjęsis. Jos akys tamsios ir šiltos. Balta palaida suknele ji panaši į graikų deivę.

Jos kambaryje pajuokauju, jog ji turėtų atsigulti, kad galėtume žiūrėti vienas kitam į akis. Tai įvyksta be žodžių. Pirmą kartą myliuosi su aukštesne moterimi.

Kitą rytą ji jau išvažiavusi. Lieka tik kažkoks ypatingas maudžiantis liūdesys ir lengvas silpstantis dilgčiojimas varpoje. Tarsi tai būtų pailga mirštanti širdis. Ar ištinęs pirštas. Pašnekesys beveik pamiršta kalba.

Kitą rytą sėdžiu prie vieno stalo su amerikiečiu. Kai pakylu, jis įvertina mane žvilgsniu. Tikimybė, kad galėčiau būti jo klientu, maža, bet vis dėlto įteikia savo vizitinę kortelę.

— Gal kada prireiks advokato skyryboms, — pasisiūlo.

— Pavėlavote, — sakau blankiai šyptelėdamas. — Ji ne taip seniai mirė.

2

Nuotraukoje jos plaukai trumpi ir šviesūs, o aš ją pažinojau tik ilgais. Tokią ir atsimenu. Galbūt todėl Stiuartas ir kiti negali jos atpažinti. Be to, plaukus galiausiai ji nusidažė. Negaliu įsivaizduoti, bet taip rašė Mariana. Ruda kaštonine spalva.

Gerokai po pusryčių vėl skambinu Marianai. Pagaliau ji pakelia ragelį.

— Kur buvai?

— Paryžiuje, — sako. — Pasiprašiau dar kelių laisvų dienų.

— Kur ją radai?

— Spintoje. Vienoje knygoje. Ji tikriausiai ją ten pati įkišo. Mariana užsidega cigaretę. Su rageliu rankoje apeinu kambarį ir paimu cigarečių pakelį. Į ranką pribyra tabako. Išimu vieną. Užsidegu.

— Kur tu esi? — pasidomi ji.

— Los Andžele.

— Ką ten veiki?

— Dirbu. Ar rodei ją kam nors?

— Ne, pamaniau, jog geriausia bus, jei tu pamatysi ją nedelsiant. Pirštu vedžioju ratukus ant Monikos veido nuotraukoje. Nuo cigaretės nubyra pilkas mažas pelenų trupinėlis, nutupia ant jos kūno. Nupučiu jį.

— Kas jis?

— Nežinau. Maniau, gal tu žinosi? — sako Mariana.

— Kodėl ji nusikirpo? Jai netiko.

— Ji ir pati nebuvo patenkinta.

— Ar buvo kitas, Mariana?

— Ne.

— Bet taip atrodo.

— Nebuvo. Aš nežinau, kas šitas.

— Kai merginos ima keisti savo išvaizdą, visuomet yra kitas.

— Monikai nereikėjo keisti savo išvaizdos.

Giliai įtraukiu cigaretės dūmą. Likusią užgesinu suknežindamas filtrą.

— Ar tau ką sako Džeko Paskalio vardas? Džeko Roto Paskalio?

— Nieko. Klausyk, Martinai. Man nesmagu, kad atsiunčiau tau ją. Bet nesumojau kaip kitaip pasielgti.

— Nusiramink ir nesijaudink dėl to. Iš esmės dėl to aš ir esu čia.

— Ar žinai, kas jis?

— Manau, kad jis — vyriškis iš nuotraukos, — sakau.

— Iš kur žinai?

— Spėju.

Tą pačią dieną, tik vėliau, iš Kopenhagos skambina Solkeris.

— Jie klausia, kodėl negalima jo cituoti, — sako.

— Tiesiog tai nebus gerai.

— Jie sako, kad susilpnėja įspūdis.

— Tai cituokite jį.

— Necituosime, jei tu su juo nekalbėjai.

Aiškinu jam, kad aš tikrai kalbėjausi su juo. Solkeris sako, kad Janui Borisui nepatinka, jog nėra nuotraukų. Nuotraukomis turi pasirūpinti ne kas kitas, o pats žurnalistas, net jei duoną jis užsidirba iš žodžių. Jei nėra nuotraukų, nieko nėra.

— Jo agentas nenorėjo. Taip ir pasakyk Borisui. Jis supras, ką turėjau galvoje.

Solkeris daugiau nieko nesako. Sunkiai atsidusęs pakeičia temą.

— Administracijoje tau yra žinutė nuo Mimi. Porą kartų skambino tavo bankas. Telefono numeris pas ją.

— Pasakyk, kad paskambinsiu. Ar negalėtum sujungti manęs su Stela archyve?

— Minutėlę, — sako jis.

Stela nieko neradusi.

— Tik nesijaudink, Molbergai. Jei jis ten yra, surasime jį. Džekas Rotas Paskalis, sakai? O kas, jei jis iš anglų šeimos? Džekas galbūt tada būtų Jakobas? Žinai gi, kaip amerikiečiai viską suamerikietina.

— Puiki mintis. Pabandyk.

— Tu tikrai daugiau nieko neturi?

— Ne.

— Tai gali užtrukti, Molbergai.

— Tai gali užtrukti, — sakau. — Tik ne per ilgai.

Išsiregistruoju ir pradedu pakuotis daiktus, kad Luisui paskambinus jau būčiau pasiruošęs išsikelti. Užtrunku neilgai, todėl nerasdamas ką veikti įsijungiu televizorių. Tačiau nurimti sunku.

Ligoninėje nerimą aiškino kaip gedulo išraišką. Sakė, kad iš gelmių kylantis vidinis skausmas, kurį malšinu „Losebu“, ir nenutrūkstanti sapnus žudanti minčių tėkmė mano galvoje yra užgniaužtas sielvartas, graužiantis mane iš vidaus.

Vakare, kai išsidrebiu lovoje, užplūsta virtinės minčių, tad su palengvėjimu atsidustu, už durų išgirdęs atsargų Luiso krebždesį.

— Evening sir. Just checking the minibar13, — sako jis ir tyliai nueina prie spintos. Peržiūri pustuštį barelį.

— Another party?14 — nusistebi.

Linkteliu ir paprašau pripildyti barą. Jam baigus, įkišu penkių dolerių kupiūrą. Jis nusišypso, padėkoja ir pasuka prie durų.

— Greta Garbo? — klausiu.

Jis atsigręžia šypsodamasis.

— 1905.

— Koks buvo jos tikrasis vardas?

— Gustafson.

Nusišypsau jam.

— Kas yra Džekas Rotas Paskalis?

Jis prisimerkia.

— Ar jis turi ką bendro su kinu?

— Nežinau. Nemanau.

— Visi čia esantys vienaip ar kitaip susiję su kinu.

Išlipęs iš lovos, nuo rašomojo stalo paimu nuotrauką. Parodau jam.

— Tai jis? — klausia. Nepaisydamas nuotraukos pobūdžio, Luisas, kaip ir kiti, reaguoja ramiai. Kad ir kokių keistenybių prisigalvotų svečiai, jiems nevalia piktintis.

— Nežinau.

— Kas ji? — pasiteirauja.

— Monika Milazar.

Luisas pakraipo galvą. Pakartoja vardą. Džekas Rotas Paskalis.

Papurto galvą.

— Ne, — sako jis. — Vardą kažkur esu girdėjęs, bet šito iš nuotraukos nepažįstu. Jis gūžteli pečiais, o eidamas prie durų vis dar kartoja vardą.

— Negalvok apie tai, — sakau jam. — Turi stulbinamai gerą atmintį.

Jis atsigręžia.

— Thank you, sir15.

— O kaip su viešbučio knyga?

— Deja, netikiu, kad tai įmanoma, sere. Jei įeisiu į kompiuterį, išaiškės, o mums tai draudžiama.

— Luisai, pamaniau, kad gal tau kada kilo mintis parduoti informaciją?

— You mean like a bird, sir? 16

— Taip, — reikšmingai patrinu pirštus. — Už informaciją galiu gana neblogai užmokėti.

— Oh, oh no, thank you, sir, but no. — Jis šypsosi imdamas durų rankeną. — I can‘t sing17.

Kai tik jis uždaro duris, iš spintos išsiimu taurę ir supilu į ją tris mažus buteliukus viskio. Per jėgą nurytas pirmasis gurkšnis kaip plikinanti arbata skausmingai nuslenka krūtine ir šiltomis bangomis pasklinda po kūną, rankas.

Priėjęs prie lango, priglaudžiu kaktą prie stiklo. Nors lauke šilta, jis, šaltas ir gaivus, liečia mano kaktą, už kurios slypi tiek viską naikinančių minčių. Nuolatos kirbančių minčių maišalynė, panaši į niekad nenutrūkstantį televizijos naujienų srautą, plūstantį iš nesuskaičiuojamų kanalų, kur diena nesiskiria nuo nakties, o diktoriai nepastebimai pasikeičia per orų prognozės pranešimus ar trumpas reklamines pertraukėles, ir tik tiesioginiai reportažai iš planetoje vykstančių karų liudija, kad para dar išlaikė savo anatomiją ir kad kažkur toli toli yra naktis.

Nurimstu lėtai, po kelių taurių. Melsvos sutemos apgaubia miestą, kur mašinų dukart daugiau nei danų Danijoje. Niūrioje vakaro prieblandoje virpa šiltas išmetamųjų dujų debesis, o nesuskaičiuojamos daugiaaukščių namų, vilų bei dangoraižių šviesos blykčiodamos žėruoja pro jį lyg rusenantis mažų bei didelių komodų ir aprūkusių vitrinų laužas. Beverly Hills šlaituose gūžiasi juodos šakotų palmių giraitės, tarsi nujausdamos šviesą, prarysiančią miestą per Didįjį žemės drebėjimą.

Kai prarandi, tampi kitoks. Kai prarandi, norisi išsaugoti. Kad galėtum eiti į priekį, turi atsigręžti atgal. Tūpčioti vietoje. Galbūt todėl plaukiu pasroviui. O gal dėl to kaltas alkoholis.

Kada nors ateityje sėdėsime svetimoje planetoje arba kabosime pritemdytame žvaigždėlaivyje Oriono išorinėje sferoje ir svajosime apie praeitį. Apie kažkada matytas formas ir spalvas. Jei laiku paspruksime, gal dar suspėsime išvysti paskutinę Žemės šviesą ir, nebyliam ilgesiui suspaudus širdį, priekaištausime sau: kaip mes galėjome? Ieškodami atsakymo, klavišais ir žaibiško greitumo mikroschemomis klaidžiosime po nesibaigiančias duomenų ar nuotraukų bazes ir bankus, o nepažįstamas programuotojas drebančia ranka surinks lakonišką poetišką atsakymą: „Iš tolo grožis atrodo didingiausias“.

Už lango taip sutemo, kad ant stiklo matau atsispindint savo veidą. Staiga vidun pliūpteli šviesa. Iš netikėtumo negrabiai apvirstu ant grindų. Keliai atsimuša į kilimą, veidas dusliai trinkteli į langą, viskio taurė be garso išsilieja. Pasirodo, pro pat viešbučio fasadą praplerpė policijos malūnsparnis. Šis miestas! Ši šalis, išmokiusi žmones priimti daugiau vaizdų, nei neramios akys gali regėti. Šalis, išgraužusi tikrovės sąvoką iki vaizdo ir garso kokybės.

Po keleto metų žmonės čia matys penkis šešis tūkstančius televizijos kanalų. Vieną dieną skaitmeniniai tinklai sujungs Niujorką, Los Andželą ir kitus milijoninius miestus, kaip keliai jungia juos šiandien, ir šalį užguls fotonų debesis. Man tai žinoma dar iš tų laikų, kai dirbau televizijos grupėje. SECAM ir NTSC sistemas išmanau kaip penkis pirštus. Žinau, kodėl prancūzai turi PAL sistemą, dėl to, bent jau teoriškai, jų vaizdo kokybė geresnė už mūsų. Žinau ir tai, kad dėl skirtingo linijų skaičiaus ekrane negalime mainytis vaizdajuostėmis su amerikiečiais, bet, antra vertus, mūsų vaizdai geresni nei jų. Kitas detales spėjau pamiršti. Mums niekada jų neprireikė.

Suskamba telefonas. Tai Luisas.

— Ji išvyksta rytoj. Vardu Nataša. Nataša Noiret.

3

405-uoju maršrutu it laivu skrodžiame erdvę, artėdami prie raudono apsiblaususio kaip dykuma dangaus. Limuzine tamsiais stiklais įrengtas net televizorius ir nemokamas baras, kur džinas atsiduoda eteriu. Bet net tada, kai sustojame sankryžoje netoli Inglevudo ir oro uosto, niekas nepriploja nosių prie stiklo. Kino žvaigždės ir ilgi limuzinai čia tokie įprasti, kad paprastas užsienietis dažnai atrodo egzotiškiau. Kartą, man vaikštinėjant po Vestvudą, vienas pamišęs svetimšalis nusikėlė kepurę ir pasisveikino.

Už manęs liko šleikščiai saldus orchidėjų kvapas, nuvinguriavęs tarp apvalių viešbučio įėjimo frontonų, ir valandos, praleistos viešbučio kambaryje prie trijų televizoriaus ekranų. Net valydamasis dantis žiūrėdavau žinias. Mieguistas dienas užpildydavau naujienų laidomis ir pornografiniais filmais, kol galiausiai nebegalėjau atskirti, kuris kanalas šlykščiausias. Prisižiūrėjau iki valios. Mano draugai Eva ir Frankas — irgi šio reikalo žinovai — tai vadina protingąja analitine televizija, bet, man atrodo, ją lygiai taip pat galima pavadinti hipotetine. Drauge su kampuotų judesių diktoriais patyriau miškų gaisrus, nuodingų medžiagų išsiliejimus ir tarptautines krizes. Bet iš tikrųjų nieko neįvyko. Stebėdamas vaizdus, slenkančius tarsi ilga spalvota animacinio serialo juosta, išgyvenau visus įmanomus niekados taip ir nesusiklosčiusių situacijų variantus. Ir mane persmelkė bejėgiškas liūdesys: planetos televizijos stotys užtikrino viena — jos mums neleidžia užmiršti, kad nieko negalime padaryti. Nesvarbu, kas drybso ant sofos. Arba kas iš erkerio stebi gražias moteris gatvėje.

Mūsų rajonas pasidarė toks madingas. Moterys čia praplaukia tarsi neliečiamos garsenybės — skvarbiais žvilgsniais lyg katės ir plaukiančia eisena lyg uodegotos žuvys.

Monika buvo gražesnė už jas visas. Bet dabar ji po žeme, pamėlynijusia išblyškusia oda amžinoje tamsybėje. Mąstau apie tai, kad niekuomet daugiau nebežiūrėsiu į jos veidą blausioje gatvės žibintų šviesoje, nebejausiu jos tylaus, atsargaus kvėpavimo, nebegirdėsiu čiaupsint lūpomis pro miegus, lyg jai sapnuotųsi saldėsiai. Ir niekada nebeįgnybsiu jos švelnios pagalvėlės po smakru, nebebučiuosiu jos šilkinių lūpų, snūduriuodamas nebegirdėsiu, kaip ji niurna, neramiai muistosi, atsisėda, brazda, kol galiausiai neiškentusi papurto mane. Ir niekada daugiau negirdėsiu, kaip įsiskaudinusi skundžias, kad jai vėl prisisapnavo blogas sapnas, tarsi tą sapną būčiau atsiuntęs aš. Niekuomet ji nebeprisiglaus prie manęs prašydama pažadėti, kad niekada jos nepaliksiu, nebejausiu jos kūno šilumos, nebegulėsiu stebėdamas, kaip ji pabunda iš miego, apsiverčia, išriečia užpakaliuką. Nebegulėsime susiglaudę kaip du šaukštai, nebejausiu, kaip jos ranka slenka atgal, apčiuopomis ieško manosios ir galų gale nurimsta, minkštai ir švelniai suėmusi mano pirštą. Po nakties miego neberegėsiu jos odoje įspaustų žymių — tų paslaptingų raštų, magiškų kūno ženklų, tik man vienam pažįstamų ir mano vieno skaitytų. Visi žodžiai dingo, išsitrynė, pasimiršo, pasimetė amžinai.

Monikos mirtis pažadino mane iš sapno. Jai mirus, manyje irgi kažkas mirė. Galbūt svajonė.

Įdomu, kaip jos mirtis būtų mane paveikusi, jei man būtų likusios vizijos visų tų dalykų, kuriems niekada neradome laiko ir kurių niekada kartu nebepamatysime? Ar jos mirtis tada reikštų, jog esu skurdžius, nes viską praradau, ar kad esu turtingas, nes mintyse nešiojuosi nebaigtą paveikslą? Kad taip galėčiau išlieti savo skausmą iki galo... Kad taip niekada nebūčiau sužinojęs apie ją nieko daugiau. Dabar esu priverstas ieškoti žinojimo. Man reikia žinoti.

Atpažįstu ją iš karto. Ji vėl vilki mėlyną uniformą, jos plaukų šydas nuo blausios, pro debesų sluoksnį ir pastato stiklinį kupolą prasiskverbusios saulės žėri mažomis baltomis liepsnelėmis. Laiptais ji lipa į barą. Nuseku ją.

— Maniau, kad danų stiuardesės gyvena tik Doubletree Marina del Ray viešbutyje?

Ji atsigręžia.

— Vėl tu? — šypteli. — Paprastai ten, — atsako.

— Ką gersi? — pasiteirauju.

Atsisėdame prie vieno stalelio ant laiptų aikštelės išvykimo salėje. Ji žvalgosi apačion po mažytę žmonių jūrą salėje.

— Laukiu draugės, — sako smalsiai žiūrėdama į mane. — O tu pats ką veikei Four Seasons’?

— Dirbau.

Šypsosi.

— Administracijoje?

Jei tik jos plaukai būtų mažumėlę šviesesni. Šiaip ir bruožai tokie pat kaip Monikos, ir judesiai, ir tokios pat putlios lūpos, ir akys. Tačiau yra kažkas neapibrėžta, iš ko matyti skirtumas. Justi. Visuomet kažkas neapibrėžta skiria kopiją nuo originalo. Kartais skirtumo net žodžiais nenusakysi. Jis tiesiog yra. Tarsi nujautimas.

— Irgi skrendi į Daniją? — klausia.

Linkteliu. Tą pačią akimirką pro mane žmonių sraute ji pastebi draugę. Pamoja jai ir be žodžių duoda ženklą, kad jau eina. Tada paskubomis gurkšteli iš taurės nuo stalo.

Atrodo benueinanti, bet staiga stabteli.

— Ar galiu tavęs kai ko paprašyti? — klausia. — Žinau, tai baisiai nepatogu, bet ar negalėtum man per muitinę kai ką pernešti?

— Dabar?

— Ne, bet tuoj gausi. Nebent pats turi ką nusipirkęs...

Nusišypsau.

— Ne, žinoma galiu. Kas tai?

Ji praskleidžia maišelį.

— Tik nesijaudink, — sako. — Čia ne bomba.

Maišelio dugne butelis, cigarečių blokas ir kompaktinis diskas. Viskas. Paimu maišelį.

— Būtų labai nemalonu, jei sugautų turint neleistiną kiekį. Ypač stiuardesei. Tu tikrai labai malonus. O dabar turiu bėgti. Lėktuve pavaišinsiu gėrimais.

— Už juos gi ir taip nereikia mokėti, — sakau.

— Tai gal tu pavaišinsi? — šypteli. Tada atsistoja ir mažais žingsneliais nuskuba prie parduotuvių pas kitą uniformuotą merginą. Iš ten dar atsisuka ir nusišypso.

Žinau, kad lėktuve prisistatysiu gausybę stiprių gėrimų. Anksčiau dar galėdavau susivaldyti tarp sunkių pagirių ir kitų išgertuvių. Ištverdavau tą nedidelę depresiją. Dabar nebegaliu.

Ligoninėje buvo paprasta. Prarydavau piliulę ar tabletę. Ir tai padėdavo. „Anafranilas“, „Stesolidas“, „Seranazas“. Vargiai žinau, ką gaudavau, bet rijau viską.

Psichiatrą Filipą rekomendavo gydytojai. Aš gydausi, jų žodžiais tariant, ambulatoriškai. Jie sako, kad man naudinga kalbėtis apie tai. Apie savo psichinius sutrikimus, asmeninę netektį. Atrodo, lyg jie nenorėtų suprasti, jog šis įvykis kaip patemptas raištis visuomet liks silpna vieta ir niekuomet visiškai neišgis. Dr. Filipas irgi to nesupranta. Ir mano skepticizmas jį erzina.

— Jūs atrodote toks... stiprus, — pasakė jis po pirmo mūsų susitikimo.

— Atrodau? — atsakiau.

Vėl žvilgteliu maišelio vidun. Tada atsistoju ir nueinu į lėktuvą.

Susiradęs savo vietą salone, pastebiu ją stovint ir kalbantis su drauge lėktuvo priekyje, ilgo tako gale. Po kiek laiko abi stiuardesės ateina. Padedu savo švarką ir rankinį bagažą į viršutinę kamerą. Tada atsisuku ir pamatau ją už trijų sėdynių priešais mane. Ji padeda pagyvenusiai moteriškei susitvarkyti su nešuliais. Atsigręžusi man nusišypso. Tada nueina prie lakūnų kabinos. Pro skeltuką matau jos kojas.

Įsijungus varikliams, užsimerkiu, o lėktuvui išriedant į pakilimo taką, kaip visuomet galvoju apie mirtį.

Saugiose kabinose skraidome lyg specialiais oro erdvėje nutiestais tuneliais. Tarsi vamzdiniu paštu šaudome per laiką ir nuotolius, stabdomi tik švelnių šliuzų, transporto mazguose panėšinčių į pagalves.

Bet ar manoji baimė galėtų išlydyti metalo tinklą? Ir kiek skrydžių man dar liko? Statistiškai?

Prisimenu tą kartą, kai skridau į Tailandą aprašyti perversmo. Vidury nakties atsibudau purtomas greta sėdinčios moters. Skridome audros zonos pakraščiu ir mus kratė gana stipriai.

— Atleiskite, — tarė ji, — bet aš taip bijau skristi.

— Nieko, — pasakiau.

— Ar jūs neprieštarausite? — paklausė ji, palikdama savąją ranką ant manosios.

Lauke buvo naktis. Salone visiškai ramu. Dauguma miegojo.

Pažvelgiau į ją.

— Ne, — atsakiau.

Atidžiai pasižiūrėjusi man į akis, moteris tarė:

— Tu šypsojaisi miegodamas. Apie ką galvojai? Gal apie mane? — sušnibždėjo. Ir aš pajutau jos pirštus, glamonėjančius mano ranką.

— Aš įsivaizdavau, — pasakiau prislopintu balsu, — kad tavo kojinė nusmuko prie kulkšnies, todėl dabar galvoju apie tą nuogą odos lopinėlį, kurio nematau.

Ji sukryžiavo kojas.

— Ar norėtum pamatyti? — paklausė.

Lėktuvas smarkiai sudrebėjo, ir aš per marškinius pajutau jos nagus. Tada nustojo kratyti, liko tik silpnas lygus birbimas, ir jos rankos atsipalaidavo. Ji patraukė ranką ir pradėjo tyliai sagstytis sijoną. Po paskutinės sagos viena sijono pusė nusmuko ir aš pamačiau kojinės kraštą bei siaurą baltą šlaunies ruoželį. Nuo drėgmės ji buvo lipni, o ant vidinės šlaunies pusės matomas balkšvas sultingas kvadratėlis.

— Pasakyk dar ką nors, — tarė.

Žemu balsu kalbėjau jai, laikydamas ranką tarp josios kojų, ir jutau, kaip mano skruostus užlieja karštis. Kai tamsoje įsilingavome, aš keletą kartų beveik nustojau balso. Įsmeigusi nagus man į ranką, ji neramiai rangėsi kėdėje, o skrendant per oro duobes keletą kartų iš eilės riktelėjo. Ji pajėgė valdytis tik tiek, kad šūktelėdavo kaip tik tuo momentu, kai lėktuvas panerdavo, o antrąja ranka įnirtingai trynė man tarpukojį, kol pirštais pajuto trūkčiojimą ir apčiuopė drėgnos medžiagos plotelį. Lėktuvo priekyje buvo girdėti ir kitų keleivių šūksniai, atsidarė kelios rankinio bagažo spintučių durelės, nuo kratymo daugelis staiga pabudo.

Ji slankiojo kėdėje pirmyn atgal, kol galiausiai nurimo ir atleido susmeigtus nagus.

— Atsiprašau, — tarė.

— Nieko, — atsakiau.

— Tai buvo nekalta, ar ne? — ryte išsiskiriant paklausė ji.

— Ne visai, — tariau. — Tu paėmei mano ranką.

Tada pagalvojau, kad pasenau dar nespėjęs pabūti jaunu, ir prisiminiau, kaip Lindvigas kažkada pasakė: „Nekaltybės netenkame tada, kai tie, kurių geidžiame, išdovanoja ją kitiems“.

Lėktuvo kėdėje užsnūstu ir knaptelėjęs atsibundu tik tada, kai jau reikia ruoštis išlipti. Tinklainėje įsispaudęs Monikos paveikslas. Paveikslas, kurį reikės išdeginti slopinant jausmus ir geriant daug alkoholio. Galbūt jį prikėlė stiuardesė iš lėktuvo priekio. Monika irgi skraidė Skandinavijos avialinijomis.

Stiuardesei vaikštinėjant tarp eilių, matyti vidinė sintetinės nuogos šlaunies pusė. Uniforma, griežtumas, skeltukas ir nuoga šlaunis — ta pažeidžiama nuogybė, paslėpta po plona aptempta nailono uždanga.

Užsinoriu perplėšti ją. Stiuardesę. Nuplėšti nuo jos viską.

Kas man darosi? Gal esu iškrypėlis? Gal sergu kokia Rytų karštine? Jaučiuosi lyg mūvėdamas kumštines pirštines, ir manimi srovena postkoitalinė melancholija.

Lindvigo pusseserė praėjusiais metais gavo brandos atestatą.

— Su tokiu vidurkiu gali tapti bet kuo, — pasakė jis išdidžiai.

— Tikrai? — paklausė ji. — Kaip man tapti laimingai?

Įsistebeiliju į valgį. Šitą savotišką maisto rinkinėlį: odos spalvos krabų salotos tešlos krepšeliuose, ant jų — baltas omaro griežinėlis, didumo sulig moneta, o viršuje užtupdytas akies lėliukės dydžio trumo gabalėlis. Iš aukštai žiūrint primena išgąsdintą lėkštę.

Ponas greta manęs teiraujasi vyno.

— Butelį Chateau, ačiū, — sako.

Bet jis greičiausiai turi galvoje Bordeaux arba Bourgogne. Stiuardesė santūriai nusišypso ir skubiai paduoda jam butelį raudonojo vyno.

Brūžuodama nailoninėmis kojomis, stiuardesė neša padėklą su drėgnais šiltais rankšluostėliais rankoms nusišluostyti. Laiko jį taip tvirtai, lyg kabėtų vaikas. Rankšluostėliai sulipę, todėl sugnybusi sidabrinėmis žnyplėmis mergina juos papurto. Panašu į keistą minkštą žuvį, kratomą paukščio snape.

Pagal statistiką ore mylimasi. Galbūt šią akimirką jos kojomis varva sėkla. Kodėl jie buvo užsitraukę užuolaidas? Ar antrajam pilotui čiulpė? Ar zonoje be muitų buvo vietos fetišistiniam žaibiškam pasidulkinimui? Ar pokšėjo atsagstomos sagos, o kombinezono užtrauktukas ar atsitraukė lyg nudiriama oda?

Bet greičiausiai tai įprasti pietūs.

Prasidėjus filmui, atsistoju ir nuseku ją. Pakanka lėliukės žodžių ir priliesti jos ranką. Sunku pasakyti, kas suveikė — žodžiai ar tas lengvas prisilietimas. Bet greitai atsiduriame salono gale prie tualetų ir blausioje šviesoje šnekučiuojamės. Ji šypsosi, akimis sekiodama mano rankas. Ar mano rankos traukia dėmesį? Ar ji įsivaizduoja jas ant savo odos? O gal ieško? Gyvenimo linijos? Ar žiedo?

Kelios linksmos frazės, ir žodžiai ima nenutrūkstamai lietis, meiliai ir gausiai laimindami jos mėlynas akis, uogą primenančią jos grimasėlę, rankas, odą, kojas, krūtinės bangavimą uniformos iškirptėje, jos storus šviesius išpuoselėtus plaukus, kurie — čia tik aš taip įsivaizduoju — kutena man tarp sėklidžių, jos gražią tiesią nosytę, baltus kaip popierius dantis, jos šypseną, juoką, akis. Tas žodžių srautas įmanomas tik todėl, kad ištardavau „taip, ačiū“, kai ji atnešdavo nemokamus gėrimus.

Tas žaidimas. Tas šokis, toks lengvas, jei tik nereikia galvoti apie žingsnius.

Šis vyras nesijuokia. Bet ji to nežino. Nėra jokio kito džiaugsmo, tik tas, apie kurį jis dabar stovėdamas postringauja. Bet ji negali šito žinoti. Neįmanoma, kad ji tai žinotų.

Kvietimas jos glėbin susideda iš aštuonių skaičių ant popieriaus skiautės. Susukęs jį, įsikišu kišenėn. Ten pat yra ir kitas raštelis. Tas, kuris ir gulėjo tarp senų Monikos daiktų ir popierių. „Džekas Rotas Paskalis, viešbutis Four Seasons, 505 kambarys“, — užrašyta ant jo. Buvau ten. Mano darbe tai svarbu. Būti vietoje. Tačiau ne visada pasiteisina. Per laiką prie to priprantama. Bet būti reikia. Vietoje. Skiautė popieriaus. Naudojame popierių savo pasaulyje. Vis dar. Lindvigas sako, kad tai tik laiko klausimas.

Po mėlynomis antklodėmis miega keleiviai, lėktuvo videoekranu be garso plaukia vaizdai, salonu ateina stiuardas.

Ji nori eiti, bet sulaikau ją.

— Aš tik pačiupinėsiu, — gosliai pratariu uždedamas ranką ant jos krūtinės.

— Ne čia, — sako, bet nesipriešindama leidžia stipriai suimti spenelį.

— O maišelis?

— Juk dabar turi mano numerį, — sako šypsodamasi.

Paskubomis šmurkšteliu į tualetą.

— Nataša! Kur tu? — kažkas pasigenda.

Iš už durų žodis nuskamba kaip glostomas audinys. Nataša. Nataša Noiret. Gundanti aliteracija, tokia patogi ir maloni burnai. Kaip ir Monika Milazar. Tobulai išsklaidanti abejones, gaubiančias asmenį. Tarsi būtų kažkas slėptina. Kažkoks trūkumėlis ar yda.

Atsisėdu į savo vietą. Peržvelgiu daniškų laikraščių puslapius ir matau, kad byla jau beveik pamiršta. Kad jie, galima sakyti, taip ir nerado net menkiausio Monikos žudiko pėdsako.

4

Kastrupo oro uoste, išskleidę skėčius, nuo lietaus bėga žmonės. Turistai ir verslininkai strimgalviais lekia pasislėpti po prieangio pastoge.

Susirinkęs lagaminus, išeinu į ilgą uosto taką, pilną šlapių blizgančių automobilių. Pastatęs bagažą priešais save, žvalgausi jos. Bet negaliu rasti. Šiek tiek lukteliu, tada stveriu lagaminus ir pasuku prie laukiančiųjų taksi eilės.

Po ilgos kelionės lėktuvu vis dar jaučiuosi apsvaigęs. Svetimiems oro uostams ir naujiems skrydžių grafikams palieku nepažįstamą stiuardesę. Bet turiu jos telefono numerį, o pirštai tebejaučia suspausto spenelio stangrumą. Visa tai kainavo leistiną kiekį neapmuitintų cigarečių.

Šūkteliu taksi ir važiuoju tiesiai namo.

Pro automobilio langą skrieja žalia vėjų pustoma, nedidukų namelių pribarstyta Amagerio sala. Lietaus čiurkšlės tykšta į priekinį langą, o didelis valytuvas jas vis braukia ir braukia.

— Atostogos? — pasiteirauja vairuotojas.

— Darbas, — atsakau. — Sunkus.

Atsilošiu sėdynėje. Variklis vos vos girdimas. Beveik kaip tylus čiurlenimas. Automatiniai bėgiai persijunginėja lengvai kaip per sviestą ir užliūliuoja it piliulės.

Pliaupia.

Per Monikos laidotuves dulksnojo. Tai buvo prieš keturias savaites. Bet jos atrodo lyg metai. Arba sekundės.

Nepastebimas, beveik švelnus lietus biro drėgnomis dulkelėmis ant juodai vilkinčių žmonių minios, nulenktomis galvomis girgždinančios žvirgždėtus kapinių alėjos laiptelius. Visi ėjo lėtai, kartkartėm stabtelėdami, lyg neryžtingi žingsniai turėtų galią kažką uždelsti ar sulaikyti tai, kas jau įvyko.

Ėjau greta jos tėvų. Mūsų neskyrė niekas, išskyrus sielvartą. Tėvus skausmas iškreipė ir padarė neatpažįstamai svetimus, o aš buvau visiškai nuo jo atsiribojęs. Užverktas susiraukšlėjęs gražiosios mamos veidas, rodos, neteko raumenų bei skruostikaulių ir visiškai subliūško. Tarsi jo grožis būtų paskutinė dovana Monikai. O tėvo veidas susiaurėjo ir išblyško, akys užtino ir paraudo.

Visi stengėmės išlieti skausmą. Stengėmės iš tikrųjų įsivaizduoti, kas atsitiko, ir kad ši ceremonija paskutinė. Rodos, geriausiai tai sekėsi vyresniesiems, esantiems arčiau mirties ir patyrusiems visa tai jau anksčiau.

Veidai, giminės ir tolimi, beveik pamiršti pažįstami eidami pro šalį nutaisydavo keistas grimasas, paduodavo ranką, net nesuspėję spustelėti atleisdavo ją ir skubiai nužingsniuodavo šalin. Gal užleisdami vietą kitiems, o gal bijodami gauti antausį ar išgirsti priekaištą. O gal tiesiog iš nevilties, kad pametė žodžius, kurių niekas vis tiek neįstengtų surasti.

Inspektorius Klinkeris visą ceremoniją buvo nuošaly ir elgėsi labai santūriai, o karstą leidžiant į duobę atsistojo dar atokiau. Ranka braukė savo menkus nutriušusius plaukus. Jis nepriėjo.

Eva su Franku buvo nuostabūs. Ir Lindvigas. Į juos galima atsiremti. Lindvigas net pabučiavo mane. Sausai, į skruostą.

Einant į barą kavos, žingsniavau priešais Evą ir Franką. Žinau, jie neįtarė, jog girdžiu juos, taip pat žinau, kad jie nieko blogo neturėjo omeny.

Eva tyliai sušnibždėjo:

— Matei laikraštį?

— Tavąjį ar manąjį?

— Manąjį.

— Tai ne laikraštis...

Tokiame tad pasaulyje gyvename. Nežinome, ko iš savęs norime, jaučiamės tokie užsiėmę. Tarsi mums visuomet reikėtų ką nors įveikti. Tarsi visada ketintume kaip tik dabar užbaigti tai, ko vis tiek niekada neužbaigsime, kad galėtume pasiekti kažką, ko vis tiek niekada nepasieksime.

Pervažiuojame tiltus. Kopenhaga — tai stogai, smailės ir bokštai pilkame rūke lietui lyjant. Gyvenimas vyksta tik ant juosvo žvilgančio asfalto: ekspresionistiniai vaizdai, atspindintys šviesoforo spalvas — geltoną, žalią, raudoną. Dar tik po pietų, bet nuo sunkios debesų skraistės jau tamsu.

Vairuotojas žiūri į užpakalinį veidrodėlį. Apsigręžiu. Iš paskos važiuoja juoda „Mazda“.

— Ji mus seka? — paklausiu.

— Gatvėje visuomet kas nors ką nors seka, — sako vairuotojas.

Sankryžoje sustojame. Šviesų kreivės, vidinės eismo sistemos, merginos, bėgančios degant raudonai šviesai. Kažkokia mašina užleidžia mums kelią. Mirksi ilgosiomis šviesomis. Bet dega tik viena priekinė lempa. Tarsi sužeistas metalinis žvėris. Sudriskusi akis. Pajudame į priekį.

Prieš įvažiuodamas į savo gatvę dar kartą atsigręžiu. Juodosios „Mazdos“ nebėra.

Vairuotojas išlipa ir atidaręs bagažinę pagelbsti man iškrauti lagaminus. Lange virš mūsų stovi mergina.

Nusišypsau. Ištraukiu iš piniginės pinigus.

— Ji pasuko sankryžoje, — sako vairuotojas.

— Kur?

— Į kairę, — sako jis. — Nors ne... taip, vis dėlto į kairę.

— Vadinasi, tai jie. Jie jau seniai mane seka.

Užmokėjęs pasuku prie įėjimo. Žvilgteliu į langą kitoje gatvės pusėje, bet merginos nebematau. Priešingoje pusėje, plyšyje tarp namų, pro storą debesų sluoksnį bando prasiskverbti saulė. Atsirakinu laukujės duris ir vargais negalais užtempiu lagaminus laiptais. Prie durų išgirstu skambant telefoną. Turiu jėga prasibrauti per krūvą pašto, reklamos ir pasenusių laikraščių. Suspėju dar prieš įsijungiant autoatsakikliui.

Tai daktaras Filipas.

— Tik norėjau priminti jums dėl rytojaus, Molbergai.

— Žinoma, aš ateisiu.

— Svarbu, kad pasikalbėtume.

— Tai jūs taip sakote.

— Ką turite galvoje, Molbergai?

— Ko jūs norite?

— Padėti.

— Padėti kam?

Jis akimirksnį tyli. Tada paklausia:

— Nepamirštate piliulių?

— Aš nieko nepamirštu.

Namuose viskas išvartyta.

Koridoriuje, po dviem dideliais žmogaus ūgio veidrodžiais lieto aukso rėmais, iš vyrių ištraukti paauksuoti kronšteinai. Svetainėje primėtyta butelių ir stiklo šukių. Vyno raudonumo sofa, apvilkta raudono aksomo kailiniais, ištempta į vidurį tarsi sala. Iš lauko sklindančioje šviesoje žalias ir bordinis stiklas žiba it reti negludinti akmenys. Paveikslai iškraipyti, bet tapybos darbas lengvučiu lakštinio aukso rėmeliu paliktas kaip kabėjęs. Vazos išvartytos. Dvi kėdės krisdamos įstrigo viena kiton — tarsi glėbesčiuotųsi ar prilaikytų viena kitą. Žaliuzių strypas prie lango ištrauktas ir vienoje pusėje užlenktas. Ant erkerio stiklo įrėžtas rantytas brūkšnys. Lyg į langą būtų pataikyta dideliu buku daiktu. Kažkokios dramos žymės. Tarsi plunksnos ir į sniegą susigėręs kraujas. Ant grindų laiškai, kurių šiaip niekada nebūčiau skaitęs, tačiau dabar skaičiau daugybę kartų, tikėdamasis, kad juose slypi išeitis. Koks nors slaptas kodas, kurį iššifravęs surasčiau kelią į gilesnę tiesą. Bet radau tik suglamžytą raštelį su Džeko Roto Paskalio vardu ir vieno Los Andželo viešbučio pavadinimu.

Mano bute kažko ieškota, bet nieko nerasta. Trijuose kambariuose ir miegamajame su langais į gatvės pusę. Išieškota net kitoje pusėje esanti virtuvė. Įžengiu į urzgiančią mėlyną tamsą prie masyvios ketaus ir koklių krosnies. Spintelės atidarinėtos, puodai ir keptuvės išmėtyti ant koklių. Kratos neišvengė net mano darbo kambarys iš kiemo pusės. Čia mano praeitis. Jos likučiai. Ant lentynų buvo išdėliotos nuotraukos ir knygos. Dabar jos išmėtytos. Ir trofėjai voliojasi ant grindų kartu su puodeliais.

Netvarkoje pastebiu ašarinių dujų balionėlį. Paimu jį. Šone šiek tiek įlenktas, bet šiaip neliestas. Kadaise nupirkau jį Monikai Prancūzijoje ir slapčia pervežiau per muitinę. Bet ji niekada jo nesinešiojo. Pagalvoju: o kas, jei ji būtų turėjusi balionėlį tą vakarą. Galbūt jis būtų ją išgelbėjęs. Esu matęs, kaip iš tokių balionėlių purškiama. Neblogai veikia.

Lauke temsta. Nuo erkerio dingsta paskutiniai kone šventos šviesos spinduliai. Braidau vienas tarp šukių ir šiukšlių.

Pas merginą kitoje gatvės pusėje lange užsidega šviesa. Ji už užuolaidos kaip šešėlis, tik nežinau, ar mane mato. Ji atitraukia užuolaidas. Šviesa netrukus užgęsta. Bute aukštu aukščiau šviesa kaip visada užgesinta. Ksenia iš palėpės kambario tvirtina, kad tas butas išnuomotas, bet man atrodo, jis tuščias. Ten niekada nebūna šviesos.

Tuoj po laidotuvių mane paguldė. Tada čia viskas atrodė kaip dabar — didžiulė netvarka. Ten, kaip tik ten, ant grindų, kelias dienas tūnojau it koks apšnerkštas išmestas kilimėlis. Nieko nedariau, tik gėriau. Neužmigdavau. Tiesiog gulėjau ten. Atbukęs ir apsunkęs, tarsi būčiau netekęs daugybės kraujo. Išglebusiu lyg krintanti banga kūnu.

Galiausiai paskambinau budinčiajam gydytojui ir paprašiau ko nors nuo nemigos. Kai jis pagaliau atėjo, buvau užmigęs. Prisimenu, man pasirodė komiška, jog paskambinęs jis pažadino mane, kad duotų migdomųjų.

Jis uždavė man keletą klausimų. Pripasakojau apie įtampą darbe, prikūriau apie sunkias ekonomines problemas. Užsiminiau ir apie barnius su Monika. Ant recepto gydytojas užrašė: „Nuo meilės kančių“. Sąmojinga. Kai šitai vėl pasikartojo po poros dienų, mane paguldė.

Tik pagalvoti reikia, užsiminiau apie barnius, bet nepapasakojau, kad ji mirė. Buvau nesavas. Tai vienintelis pasiteisinimas. Nesuvokiau, ką darąs. Laikraščiui sakiau, kad sergu, pažįstamiems — kad man reikia truputį pabūti vienam.

Prispaudžiu pirštą prie stiklo. Kurį laiką laikau jį ant įbrėžimo. Kas iš tiesų čia darėsi? Suplakiau viską į vieną didelį kokteilį? Nebesusivaldžiau? Kaip tik čia, prie stiklo, netekau proto? Bandžiau ištrūkti laukan? Neprisimenu. Kai kurių dalykų tiesiog neprisimename. Dažniausiai tai nereikšmingi dalykai, kartais — svarbiausi.

Prietemoje ant spintelės raudona šviesele mirksi telefono atsakiklis. Triuškindamas šukes, brendu prie jo. Atsuku atgal ir tvarkydamasis klausausi. Yra žinutė nuo Mimi. Ji paliko man banko telefono numerį.

Grįžęs iš ligoninės, pradžioje namo eidavau pilnas laukimo, nes čia mirksėdavo autoatsakiklis. Atrodė, tarsi koks nepažįstamas balsas būtų galėjęs pakeisti mano gyvenimą. Galbūt tai susiję su ankstesniu telefono skambučiu.

Iš krepšio išimu buteliuką, einu į tualetą ir pastatau jį ant lentynos. Bet greitai persigalvoju. Atsukęs dangtelį, išberiu porą tablečių į tualetą. Prieš užsukdamas pūsteliu dar keletą. Šnypšdamos ir spraigydamos jos pradingsta. Pastatau buteliuką atkampiausioje vaistinėlės vietoje. Paslepiu jį.

Tada paskambinu Klinkeriui. Atsiliepia jo žmona.

— Tuoj, — sako. — Maksai, čia tau.

Jis prieina prie telefono.

— Molbergai, kur jūs esate?

— Namie.

— O kur buvote?

— Išvažiavęs. Rodos, tai neprieštarauja įstatymams?

— Ne ne. Kokiu reikalu skambinate?

— Į mano butą įsilaužta.

— Mat kaip, ir kas pavogta?

— Nieko.

Einu prie erkerio, žiūriu laukan. Merginos nebėra. Bent jau nematau jos.

— Ar tai neatrodo keista? — sakau.

Jis sunkiai atsidūsta.

— Molbergai, jūs vis dar lankotės pas savo gydytoją, ar ne?

Numetu ragelį.

Stovėdamas prie lango ir bandydamas įveikti žaliuzių strypą, pamatau ją. Seną moteriškę lange priešais. Jos akyse skundas, ir jis, rodos, nukreiptas į mane. O gal ji tiesiog žiūri pro langą? Į niekur. Paskendusi mintyse.

Nedažnai ją matau. Tik pastaruoju metu atkreipiau į ją dėmesį. Apskritai pradėjau atkreipti dėmesį. Nesu iš tų tipų, kurie šnipinėja žmones, tačiau turiu pripažinti dažnai pažvairuojąs į gretimo namo langą. Į jaunąją merginą, beveik niekada neužsitraukiančią užuolaidų. Bet tai visai kas kita. Aš ja domiuosi po to, kas įvyko.

Galbūt senoji priekaištauja man kaip tik dėl to — mano, kad aš slapta tykau. Vedžioju akimis lyg filmavimo kamera: nuo merginos per tuščiąjį kambarį prie senosios moteriškės.

Staiga jos kūnu nubėga šiurpulys. Kažkas atsitiko. Pagalvoju, kad ji staiga sunegalavo. Galbūt ji skaito netinkamus laikraščius, gal serga. O gal ją paprasčiausiai kamuoja koks nors rūpestis, staiga kažko plykstelėjęs.

Moteriškė susigūžia, tada visa suvirpa.

Mąstau: būna, kad koks nors netikėtas dalykas sukrečia mus taip staiga, kad tą akimirką nebepajėgiame suturėti ilgai kaupto skausmo.

Ar visuomet nešiojausi savyje vaizdą? O ji? Ar visi mes slepiame savyje vaizdus? Vaizdus, kurie kažkada suluošino mūsų jausmus. Mus taip lengva įskaudinti — tereikia užgauti tuos jausmus. Visai nesvarbu, kad jie jau seniai atitrūkę nuo juos iškreipusių vaizdinių. Man topteli, kad gyvename nešami šitų vaizdų. Patys to nežinodami. Nešami į baltą šviesą, kuri ištirpdys mus. Kaip vabzdžius.

Suskamba telefonas.

— Tai aš.

Akimirksnį sudvejoju, bet žodžiai lėtai apibrėžia ją. Tai stiuardesė iš lėktuvo. Tikriausiai susirado mane pagal pavardę.

— Ką manai apie penktadienį?

— Penktadienis tinka, — atsakau.

Galbūt dėl kelionės nuovargio, o gal dėl jos balso melodijos akimirksnį atrodo, jog šis balsas galėtų pakeisti mano gyvenimą.

Būta dar vieno skambučio. Tą vakarą, kai telefonas suskambo, jau buvau susiruošęs išeiti. Pokalbių metu daktaras Filipas bando ką nors apie jį išpešti. Net nežinau, ką turėčiau jam pasakyti. Ir nenoriu. Be to, tokių skambučių negalima sureikšminti. Man ir anksčiau yra pasitaikę, kad skambinantys žmonės prunkšdavo arba kikendavo į ragelį. Arba pasiųsdavo mane šikti. Tas skambutis sudomino ne tuo, kas buvo pasakyta, nes pasakyta nebuvo nieko. Kitame laido gale buvo tylu. Sudomino garsai linijoje. Skambinta iš užsienio.

5

— Keletą kartų bandėme jums prisiskambinti.

— Buvau išvažiavęs...

— Tuomet viskas aišku. Man atrodo, — sako jis apsidairydamas po didelę šviesią patalpą, pilną zujančių klientų ir banko darbuotojų, — eikime geriau į mano kabinetą.

Nuseku paskui jį už pertvaros. „Čia“, — sako jis rodydamas man kelią tarp stalų, prie kurių sėdi banko darbuotojai. Jie spaudo klavišus, skambina telefonais, o mums praeinant žvilgteli ir mandagiai nusišypso.

— Prašom sėstis, — sako uždarydamas duris. — Gal ko nors norėtumėt? Kavos?

— Taip, ačiū.

— Truputėlį palaukite, — atsiprašo. Duris palieka praviras, o pats dingsta koridoriuje.

Dairausi po kabinetą. Apstatytas labai kukliai. Vietoje baltai dažyto buko ar alksnio darbo stalo, kokie dabar stovi daugelio verslininkų kontorose, čia pastatytas tik senas sunkus tiko stalas, o ant jo — mygtukinis telefonas ir stalčių dėžė. Ant atsineštų popierių padėtas rašiklis. Ištempęs kaklą bandau perskaityti pirmąsias eilutes iš antros pusės, bet nieko nepaaiškėja. Tada atsilošiu kėdėje ir imu apžiūrinėti dvi virš kėdės kabančias litografijas. Įdomu, ar iki manęs kas nors iš viso jas buvo pastebėjęs? Galbūt laukiantys klientai, bet šiaip? Man visuomet būdavo mįslė, kodėl moderniojo meno darbai iš visų galimų vietų pakabinami būtent ten, kur klientai mažiausiai nusiteikę abstrakčių formų iššūkiams. Užtenka pagalvoti apie banko parduodamą ir jų pačių vartojamą prekę. Deficitas, metinės rentos pensija, taupomųjų indėlių sąskaitos, būsto užstatai, pensijų įmokos. Jokios poezijos, tik proza. Finansinės arabeskos, išreikštos kubistinėmis formomis ir sauso, konkretaus turinio kvadratais. Banko direktoriai per priėmimus ir banketus galbūt prisirankioja pakankamą žodžių atsargą abstrakcijoms apibūdinti, tad mažiausiai akademiniu lygiu jie gali pakomentuoti gilesnę darbų prasmę. Bet paprastiems banko darbuotojams paveikslai taip ir lieka neatvertos paslaptys. Taigi sau ir savo klientams ar pasekėjams bankininkai skelbia griežtų formų ir biudžetų religiją, bet namuose jie atmeta savuosius pamokslus ir išduoda savąjį dievą — juk visi iki vieno žino, kad bankininkai mažai uždirba ir yra neatsakingiausi vartotojai.

Nepažįstu jo. Banko reikalais rūpinosi Monika. Jis — banko tarnautojas, skyriaus viršininkas Štūris. Įeina nešinas kava, atsikrenkščia.

— Skaitėme apie tai. Baisu. Ir tokia jaunutė... Na, tikriausiai numanote, koks tai reikalas.

Draugiškai nusišypsau. Neįtariu, apie ką bus klabama, bet po pasiūlymo išgerti kavos atmetu galimybę, kad per nežinojimą esu nusižengęs įstatymams. Faktiškai tik ši mintis kilo, gavus iš banko kvietimą atvykti. Netikiu, kad kava būtų vaišinamas koks čekių klastotojas. Be to, nuo pat tos akimirkos, kai mano koja peržengė šių durų slenkstį, iki pat dabar atmosfera buvo svetinga, šilta, beveik nuoširdi. Tarsi turėtume bendrą reikalą. Tiesiog nežinau, kas tai. Galiu tik nutuokti reikalą esant susijus su pinigais.

— Galbūt ne viską suprantu, — pratariu, kad nepasakyčiau nei per daug, nei per mažai.

— Sąskaita, — sako jis.

— Sąskaita?

— Jūsų, kaip čia pasakius, bendra sąskaita. Be abejo, žinote apie ją?

— Be abejo.

Jis jaunas, daug jaunesnis, nei paprastai įsivaizduojame banko viršininką. Žiūri bankininko žvilgsniu, atlaidžiai priekaištingu, lyg mes su Monika būtume turėję šį klausimą nuodugniai apsvarstyti namie. Ir vis dėlto jo veidas švyti ta klientui skirta dėmesinga šypsena, kuri, nepaisant tikrojo vidinio nepakantumo, sako: „Bankas dirba tokių žmonių kaip jūs paslaugoms“.

Galiausiai suprantu, kad sėdime banko zakristijoje. Paprasti klientai, gal net pasiturintys, aptarnaujami prie eilinių banko konsultantų stalų atviroje salėje. Čia, į viršininko kabinetą, ateina tik turintys tikrai daug pinigų arba tikrai svarbūs banko klientai, o tai, beje, yra vienas ir tas pats. Aš nepriklausau nė vienai kategorijai, todėl man vis dar neaišku, kokį žaidimą jie ketina žaisti. Išsitraukiu cigaretę.

Jis šiek tiek atsilošia ir pasirausęs stalčiuose ant stalo padeda peleninę. Galiausiai vėl prabyla.

— Jūsų sužadėtinė kažkada minėjo, kad pinigus galima būtų paversti akcijomis — banko akcijomis.

Atlaidžiai šypteliu. Tiek ir teliko — šypsotis. Monika leido sau dar vieną paslaptį. Nepatikėjo jos man. Kaip ir nuotraukos. Kaip ir raštelio su Džeko Roto Paskalio vardu. Kišenėje imu ieškoti „Sulprilo“. Nežinau, ką pasakyti, bet savaime pajuntu jam priešiškumą, nes jis žino tai, ko nežinau aš. Tai, ką noriu žinoti.

— Nemanau, kad ji kalbėjo rimtai, — sakau.

— Nežinau, dabar viskas priklauso tik nuo jūsų, — sako jis.

Staiga pajuntu pasibjaurėjimą visa situacija. Juo, savimi ir Monika, per kurios slapukavimus patekau į šią keblią padėtį. Įdomu, ar banko viršininkas Štūris šią akimirką viduje piktdžiugiauja? Ar jis perprato mane? Sėdėdamas apgaili mane šią minutę? Nežinojai šito, ką? Tavo sužadėtinė, kuriai patikėjai viską, turėjo paslaptį. Kažkokią sąskaitą. Kažkokią sumą. Bet, apsaugok Viešpatie, tai nebūtinai turi būti kažkas įtartina.

Įdomu, kokio dydžio yra jo alga ir ar šitokios mintys sukasi jo galvoje? Piktai įsistebeiliju į aukštą kaktą, styrančius plaukus, nutriušusius ir nusvilusius kaip ir kriminalinio komisaro Makso Klinkerio, ir man užeina didelis noras sumalti šitą kaukolę kokiu sunkiu daiktu. Šlykštu. Tai, kad neišvengiamai nuolatos esi verčiamas kalbėtis su žmonėmis, pas kuriuos šiaip niekuomet nesilankytum. Su nepakenčiamais tipais, kuriuos niekini. Akimirksnį svarstau, ar misteris Nikolsonas būtų sutikęs su pasiūlymu dėl akcijų. Bet tokiems reikalams tvarkyti jis turi pakankamai žmonių. Paprastų paprasčiausiai jis nusipirktų visą banką.

Tai šit kokia pasimatymo priežastis — kontraktas. Monika Milazar po savo mirties banke paliko nepatikslintą, bet kažin ar nežymią sumą. Ne savo sąskaitoje, bendroje. Bendroje sąskaitoje. Nepanašu, kad Monika būtų norėjusi investuoti pinigus į vertybinius popierius, bet siekdama būti maloni ji galėjo prišnekėti apie ketinimą pirkti banko akcijų. Arba apsukrusis viršininkas įžvelgė galimybę be didelės rizikos realizuoti banko akcijas nieko neįtariančiam ir labai jau nepraktiškam paliktajam — antraip savo ir savo mylimosios finansinius reikalus jis tikrai labiau išmanytų. Pastaruoju atveju bankininkas, viską apsvarstęs, prasimanė šį pokalbį ir nusprendė pasinaudoti naiviu geraširdžiu žmogumi, kuriam net mintis nekiltų sulaužyti paskutinį mirusiosios norą.

— Kokią sumą ji ketino investuoti? — klausiu.

— Pusę.

Žiūriu jam į akis, įdėmiai spoksančias į mane. Svarstau, ar piktavaliai kaimynai, ar tokie tipai kaip šis skambina į mokesčių inspekciją įskųsdami žmones. Man dingteli, kad mes sėdime ir deramės.

— Sąskaitą pastaruoju metu papildė gana didelės sumos, — sako.

— Kada?

— Kovo mėnesį.

— Ar kalbėjotės apie tai su policija?

— Ne, nes nėra jokio reikalo. Bent jau dabar.

Bandžiau apsimesti šį tą žinąs apie sąskaitą, bet esu tikras, jis supranta, kad nieko nežinau. Be abejo, pati sąskaita man žinoma. Mes su Monika atidarėme ją atostogoms. Bet aš nežinau sumos. Norėčiau žinoti. O jis norėtų ja pasinaudoti.

— Pagalvosiu, — sakau. — Galbūt sutikčiau su trečdaliu sumos. Kiek tada liktų?

— Taip, dar liktų graži sumelė.

Prisilenkiu prie stalo užgesinti cigaretės.

— Kiek?

— Dabar pinigai padėti į paprastą taupomąją sąskaitą, taigi palūkanos ne per didžiausios. Bet ji šitaip norėjo. Kaip tik dėl to mes svarstėme galimybę...

— Kiek? — klausiu.

— Du milijonai kronų.

Neįsivaizduoju, ką sakyti. Tarsi buvau pasiruošęs, kad Monikos nusikaltimo dydis tiesiogiai proporcingas sumos dydžiui. Ir kad mano kančios dydis tiesiogiai priklauso nuo abiejų sumos. Kalbėdamasis su viršininku supratau, kad šnekamės apie nemažus pinigus, bet negalėjau įtarti, kad tai tokia didelė suma. Maniau, bus kokia pora šimtų tūkstančių, galbūt ketvirtis milijono, bet ne daugiau.

Viršininkas žiūri į mane.

— Suma jus nustebino?

Galiausiai susitvardau. Papurtau galvą.

— Klausykit, tegul milijonas kronų lieka sąskaitoje, o už likusius pinigus galite pirkti akcijas.

Jis visas nušvinta.

— Neskaitant pusės milijono, kurio man reikia dabar pat, — sakau.

Stodamasis ištiesiu jam ranką.

— Bet reikia pasirašyti tam tikrus popierius, — taria sunerimęs.

— Tiesiog atsiųskite juos. Visiškai pasitikiu jumis. Pažadu pasirašyti po jūsų akcijomis.

— Puiku, puiku, — sako trupučiuką sumišęs. — Eime prie kasos.

Sumą gaunu stambiomis kupiūromis. Ore tvyro įtampa, net virš merginos, įtraukusios sumą į kompiuterį ir skaičiuojančios banknotų krūveles.

Po to bankininkas Štūris nulydi mane iki pat durų. Mergina lieka sėdėti įsivaizduodama, kad štai išėjo vienas laimingasis. Vienas piniguočius. Kažin ar jie gali surasti mane savo kompiuterių galiniuose įrengimuose? O ar gali įkišti nosį į Monikos Milazar slaptą karalystę? Galbūt jie irgi svajoja. Per akimirksnį pasikeisti. Bet tai niekuomet neįvyks. Jie per daug protingi, kad loštų. Jų griežtuose biudžetuose nėra vietos žaidimams ir loterijoms, ir jei jie negaus palikimo ar nepadarys kokio nusikaltimo, po dvidešimties metų ištikimos tarnystės ir daugybės mechaniškų algos pakėlimų tame pačiame filiale viskas liks po senovei. Niekada niekas nepasikeis. Kas dieną jie galės prisiliesti prie svaiginančių sumų ir neįtikimų turtų. Bet tai bus klientų pinigai. Ir niekada nebus kitaip, nesvarbu, kokias akcijas ir obligacijas jie pirktų. Daugelį metų diena po dienos juos kamuos pasipiktinimas ir savigrauža. Pavydas ir niekingai rusenanti neapykanta tiems, kurie turi. O išlieti pykčio nebus kaip. Na, gal tik nubaudžiant prasiskolinusius klientus nepalankiomis palūkanomis. Bet kai ir šie klientai išlakstys į draugiškiau nusiteikusius bankus, jie patys bus nubausti. Prarasti klientus niekada nebuvo populiaru. Tai paprasčiausiai neapsimoka.

Tiesa yra ta, kad turtas nėra jokia dovana. Turtas yra vargas. Du milijonai kronų nuskurdino mane.

— Pažadu, nesigailėsite, — sako jaunasis viršininkas prilaikydamas duris.

— Iš kur jūs galite žinoti, ko aš gailiuosi?

Tada išeinu. Niekieno nesustabdytas.

Mes praleidome kartu dvejus metus. Monika ir aš. Ir imu suprasti, kad niekuomet jos nepažinojau.

Iš banko užsuku į redakciją paimti laikraščių ir seno pašto. Čia nerandu nei Solkerio, nei Boriso. Tada apvažiuoju uostą, pasižvalgau į Zunde stovinčius laivus. Pravažiavęs pro krovinių terminalą, pasuku prie Frederiksholmo fiordo ir Šiaurinės krantinės. Pučia silpnas vakaris, bet šilta. Už laivų boluoja žuvėdrų taškeliai, girdėti iškilus keltų sirenų kauksmas. Surūkau cigaretę. Išsiimu nuotrauką. Sėdėdamas spoksau į ją. Jos perkreiptą veidą. Jo akis, beveik varvančias prakaitu. Vienaip ar kitaip turiu šią nuotrauką priimti, susigyventi su ja. Nesuprantu, kaip žmonės gali fotografuoti tokius dalykus. Kiek prisimenu, niekada nefotografavau Monikos nuogos. Neturiu net nuotraukos, kur ji būtų nuoga iki pusės. Negaliu susieti jos su ta nuotrauka.

Kažkada turėjau pažįstamą, dirbusį vienos danų fotografijos firmos filiale. Jis pasakojo, kad jie su kai kuriais kolegomis kartą per savaitę rengdavo fotografijos vakarėlius, kurių metu žiūrėdavo asmenines žmonių nuotraukas. Pačias intymiausias, žinoma. Ši tradicija dabar greičiausiai išnyko paplitus „nuotraukų per valandą“ paslaugai.

— Net nesusapnuotum, ką žmonės fotografuoja, — pasakojo jis. Buvo pažadėjęs man, kad kurį nors kartą vakarėlyje galėsiu dalyvauti ir aš, bet nieko iš to neišėjo.

Tyrinėju nuotrauką. Nesuprantu. Bandau atsiriboti nuo jos. Žiūrėti į ją kaip svetimas. Tik šitaip galiu ją priimti.

Po to važiuoju į banką. Savo filialą. Suspėju pačiu laiku prieš uždarant. Mano džiaugsmui, krūvelėmis supakuotus pinigus jie priima be tuščių kalbų. Baiminausi prieštaravimų ir inkvizitoriškų klausimų, tačiau nieko panašaus. Apsižvalgau, viskas ramu. Policija neįsiveržia areštuoti manęs. Nieko neįvyksta.

— Laimėjimas? — pasidomi moteris prie stalo.

— Ne, ne visai.

— Dabar laimi nemažai žmonių.

Flirtuodama padeda ant stalo kvitą, kad pasirašyčiau.

— Beje, aš neseniai likau viena, — šypsosi.

— Aš irgi, — atsakau.

Važiuoju už miesto, per laukus, pro ežerus. Pro automobilio langą akį traukia subrendę bukų pumpurai, vėsios vilų pelkelės, baltai rausva lapija. Gegužė. Kylant senais pažįstamais keliais užplūsta prisiminimai.

Monika nušviesta gegužės dienų saulės. Ji sėdėjo čia juokdamasi ir čiauškėdama vieną drėgną vasarą, kuri vis dėlto atminty iškyla kaip saulėta. Vakarais pro tamsos skraistę mačiau ją savo mažytėmis rankutėmis suimant arbatos puodelį. Sutemų valandomis už pinučių jaučiau ypatingą vėsą tarp kojų.

— Elkitės kaip dera suaugusiems žmonėms, — sakydavo kiti, kai Monika, kaip paprastai, užsilipdavo man ant pėdų ir rankomis apkabindavo kaklą.

Kai tai atsitiko, su tėvais apie ją beveik nesikalbėjome. Ir aš beveik nemačiau jų.

Atvažiavęs mamą randu sode. Apsiavusi botais ji kaupia lysvę, užsisukančią prie kelio. Darbinėmis pirštinėmis pešioja žolę prie pat gyvatvorės, todėl iš pradžių nepastebi, ir tik tada, kai atsidūsėdama ištiesia nugarą, pamato mane, einantį sodo takeliu. Kauptuką įbeda žemėn, į karučius numeta rankoje laikytas piktžoles.

— Ar pasiliksi valgyti? — klausia.

— Ne, jei tai apsunkins jus.

— Man tik reikia žinoti, ar ką išimti. — Nusimauna pirštines. — Juk taip retai tave matome.

Švelniai apkabinu ją.

— Gydytojas sako, kad tai svarbu.

— Vengti mūsų?

— Matytis su jumis.

Jau gerokai po pusiaudienio. Saulė tvieskia pro aukštus ošiančius beržus sode iš kiemo pusės.

— Ar gersi kavos? — pasiteirauja.

Įeiname vidun.

Atsisėdu ant kėdės virtuvėje, ji tuo tarpu į piltuvėlį įstato filtrą ir užpila kavą.

— Kodėl ne darbe?

— Turiu kelias laisvas dienas. Be to, šį tą parašiau iš paskutinės kelionės. Neskaitėte laikraštyje?

— Žinai, tėvas skaito kitą. Ar tai buvo Londone?

— Amerikoje. Mačiau Nikolsoną.

— Oo, — nustemba ji. — O Džoną Vainą?

— Jis miręs, mama.

— Taip taip. Tavo brolis, beje, gavo darbą Singapūre. Ne taip seniai skambino. Kirstena ir mažasis važiuos kartu.

Turbūt tai buvo laimės dienos. Dienos ilgos ir be ilgesio, pilnos nerūpestingų šypsenų, bučinių, kuriuos gėrėme kaip rasą, ir judesių, kurių netrikdė mintys apie egoistinius motyvus. Atrodo, jog dabar tuos žingsnius dėlioja kiti — būtybės vaiduokliškos, bet su mūsų veidais. Mus skiria Monikos mirtis. Tai ir dar daug kas. Dalykai kaupiasi.

Daktaras Filipas sako, kad beveik visi nešiojamės naštas. Jo žodžiais tariant, keista, kad dėl šios priežasties daugelis mūsų vaikystę vadina laimingiausiu metu. O gal taip yra todėl, kad būtent tokia ji ir buvo? Galbūt vaikystė buvo tokia laiminga, kad jokie lūkesčiai vėliau negalėjo išsipildyti.

Vakare pavalgęs tėvas išsitiesia ant sofos.

— Ar matei laikraštį? — klausiu.

— Ne.

— Ėmiau interviu iš Nikolsono.

Nesureaguoja.

— Galbūt jis greitai pirks banką, — sakau.

— Nikelisonas? Ar tai tas iš vesternų?

— Nikolsonas. Ne, anas yra Džonas Vainas.

— Vairias mirė prieš daug metų.

— Taip. Išbuvau ten keletą dienų.

— Žinai, kad tavo brolį išsiuntė į užsienį?

Nežinau. Galbūt jiems tai per daug netikra. Mudu su Monika gyvenome kitą gyvenimą. Per kelerius metus esu pamatęs daugiau pasaulio nei jie per visą savo ilgą amžių. Gyvenau viešbučiuose, apie kuriuos jie galėjo tik pasvajoti, lankiausi karo fronte, apie kurį jie tik tariasi žiną, nes matė per televiziją. Be to, retai juos aplankau. Iki Monikos buvo tas pats. Kai aplankau juos, mes visuomet žaidžiame kortomis arba žiūrime televizorių. Pokalbis su jais sunkus. Tarsi visai nebūtų apie ką kalbėti. Net žiūrint Kary Granto filmą, mama knapsi, o tėvas snaudžia išsidrėbęs ant sofos. Jie paseno. O aš nežinau, ką reiškia pasikeisti. Sėdint prieš mėlyną ekrano šviesą atrodo, kad visuomet taip buvo. Bet einant sodo takeliu, kai mama stovi tarpdury ir moja, man visada kyla noras grįžti ir kažką pasakyti. Tik nežinau ką.

Kažkada troškau jų meilės. Pripažinimo. Dabar jau nebežinau. Galbūt vis dar geidžiu jo. Bet nesu tikras kodėl. Galbūt kad atstumčiau jį.

6

Duris atidaro jis pats. Eidamas vidun pastebiu kažkokią moterį, turbūt jo žmoną, greitu šešėliu šmėkštelėjusią palei kambario sieną.

Dr. Filipas teiraujasi apie kelionę. Sakau, kad viskas sekėsi puikiai. Užsimenu, kad porą kartų nugriuvau, tačiau taip pat neblogai padirbėjau.

Jis šypsosi. Bet jam nepatinka, kad aš eidamas imu ir nuvirstu.

— Prisimindavote piliules?

— Taip, — sakau.

Padėtis jam dar nevisiškai aiški. Norėtų, kad aš patikslinčiau savo negalavimus. Stengiuosi, bet negaliu. Dr. Filipas susimąstęs pažvelgia į mane.

— Kitaip tariant, beveik viskas?

— Taip.

— Tai gana įprastas dalykas.

Jis atrodo visiškai patenkintas, kad mums pavyko nubrėžti negalavimų ribas. Nesvarbu, kad ribos išsiplėtė iki „visko“.

Štai sėdi jis. Daktaras Filipas. Tamsiaplaukis, akiniuotas, išmanančiu žvilgsniu. Sėdi prie savo rašomojo stalo sukryžiavęs rankas, tada parimsta ant alkūnės ir nutaiso grimasėlę. Lėtai, ganėtinai lėtai kelia smilių prie sučiauptos burnos.

Meilikaudamas ir čiaupsėdamas lūpomis jis stengiasi sukelti „vaisingą“ priepuolį, kurį sudaro daugiau nei nežabotas pykčio protrūkis. Daktaras mane iš anksto nuteikė, kad terapija gali būti gan nemaloni. Galbūt vieną dieną aš tiesiog nebeištversiu.

— Gali iškilti siaubingų dalykų, — sako. — Kai kurie mano... hm, klientai nebeišlaiko. Jie pradeda verkti ir kalbėti baisiausius dalykus.

Daktaras pasakoja tai susirūpinusia mina, bet man vis tiek atrodo, kad jis sako tai viltingai.

Mąsliai žiūri į mane ir smiliumi baksnoja suspaustas lūpas. Tada pageidauja sugrįžti prie vakaro po laidotuvių savaitės.

— Kas atsitiko?

— Man pasidarė bloga, — sakau.

— Kaip jūs manote, kodėl?

— Hmm, kodėl? Kodėl ne?

— Ką veikėte? Žiūrėjote televizorių? Rausėtės po senus daiktus?

— Supakavau kai kuriuos Monikos daiktus.

— Ir tada tiesiog užėjo?

— Taip.

— Ar buvo kas nors konkretaus, kas sukėlė mintis apie ją?

— Aš buvau ką tik jos netekęs.

— Tai nebuvo koks nors konkretus daiktas, kas nors, ką jūs suradote?

— Ką jūs turite galvoje?

Dr. Filipas vos suirzusia mina sako, kad man reikia išmokti atsipalaiduoti nuo savęs. Nebūti tokiam įtariam. Sako, kad per daug mąstau. Intelektualizuoju. Ryškiai išreikšta neurotinė manija, pasak jo. Visai nebūtina, kad viskas būtų rišlu ir susiję tarpusavyje, šitokiu būdu ir stengiamės tai atskleisti.

— Pabandykite nupasakoti, kaip jaučiatės.

— Aš tą ir darau. Nejaučiu absoliučiai nieko.

— Net galvodamas apie tą vakarą?

— Nieko.

Dr. Filipas atsilošia kėdėje. Spintoje jam už nugaros stovi sunkios knygos: aukštos, žemos, storos, plonos, brošiūros, bukletai, ligų istorijos, žinynai ir enciklopedijos. Svarių minčių amunicija.

— Ligą traktuoju kaip prielaidą pasveikti, tačiau neretai tenka kovoti su žmonių prietarais.

Daktaras pasipasakojo turįs savų bėdų. Tada, kai slaptais įžanginiais manevrais bandė laimėti mano pasitikėjimą. Be jo neverta net pradėti, teigia jis.

Kartais atrodo, lyg dr. Filipas gardžiuotųsi šia mintimi. Galbūt jo viduje slypi herojiškas kankinys, galbūt jis — bekompromisių ambicijų žmogus, svajojantis sukelti revoliuciją ir pertvarkyti pasaulį, kaip tai padarė žymusis jo mokytojas. Bet daktaras suirzta, kai analizuojamasis tariasi įžvelgęs masinę projekciją. „Mano uždavinys toli gražu ne analizuoti, — tvirtina jis, — tai sudrumsčia terapijos ramybę“.

— Jūs pats puikiai žinote, kad perdėtas intelektualizavimas jausmų sąskaita yra ligūstas, ar ne? — sako jis.

Šypteliu matydamas, kaip jis baksnodamas lūpas sėdi už stalo priešais šias spintas, linkstančias nuo nesuskaičiuojamos daugybės eilėmis sudėliotų knygų svorio.

„Per daug mąstau“, ir pats gerai tai žinau. Dr. Filipas mano, kad tai obsesyvi neurozė. Apskritai tai galėtų būti daug kas. Diagnozės visą laiką keičiasi.

— Į paviršių gali iškilti tiek daug nuolaužų, — tęsia. — Net jei išeities taškas, atrodo, su jomis neturi nieko bendro.

Taip pat būna ir su automobiliu. Iš dirbtuvės atgauni jį su defektais. Tas pats ir su ligoninėmis. Jei nesirgai, susergi. Jie būtinai ką nors suranda.

Dr. Filipas sklaido popierius.

— O kaip su tuo skambučiu?

Nesusigaudydamas žiūriu į jį.

— Neprisimenu...

Jis palinksta virš popierių.

— Čia parašyta, kad jūs kažką minėjote apie skambutį.

— Kada?

— Telefonu užsiminėte apie jį tą dieną, kai jus išvežė...

— Aš norėjau paklausti, kada, jūsų nuomone, man turėjo skambinti?

Žiūri į popierius. Nežino.

— Apie tai neparašyta.

Papurtau galvą.

— Man tai nieko nesako.

Jis skeptiškai pasižiūri į mane. Nusileidžia.

Nutaisęs beveik išganytojišką miną, dr. Filipas sako, kad per mūsų pokalbius visa tai man iškils. Bet jis visą laiką kaitalioja diagnozes. Pirma sakė, kad sergu sunkia maniakine depresija, kuri prasidėjo daug anksčiau, dar prieš Moniką. Staigus jos prasiveržimas aiškinamas Monikos netektimi.

— Aišku, kad depresija reaktyvi. Aišku, kad taip.

O gal endogeninė? Niekada negali žinoti. Negalime būti visiškai tikri.

— Tokiu atveju prie jos bus sunkiau prisikasti, ir viskam prireiks daugiau laiko.

Tai nuolatos keičiasi. Vieną kartą aš neurotikas, kitą kartą — beveik šizofrenikas. Kai pabandau viską supaprastinti, dr. Filipas pedagogiškai paklausia, ar aš apskritai žinau, kas yra neurozė. Sakau, kad skamba kaip žvejybos rakandai. Dr. Filipas grįžta prie to paties, nuo ko pradėjo.

— Mums tereikia nukirpti paties blogiausio viršūnėlę, — sako.

— Toks mažytis sveikas apipjaustymas?

— Galima ir taip pasakyti.

— Galėtumėte būti puikus sodininkas, daktare.

Dr. Filipo problema ta, kad galimybių yra tiek daug. Juk iš tikrųjų jų tūkstančiai. Ir nė viena nėra tikrai teisinga. Ko gero, dėl to pasirinkome tikėti kai kuriomis, o jų atradėjus pavertėme dievais.

Nepaisant mano nusistatymo prieš viską, ką dr. Filipas sako ir mano, jis, žinoma, teisus. Diena iš dienos slankioju apsėstas minčių. Minčių apie visus dalykus, kokie tik gali būti. Kodėl darau tai, ką darau, ir kodėl nedarau ko nors kito? Kodėl esu toks, koks esu, ir ne kitoks? Ir kokią ligą nešiojuosi, ir kaip ją pasigavau?

Aiškiai matau plyšį savo sąmonėje, kurį kas vakarą skandinu alkoholiu, bet, nepaisant mano infantilių minčių pasikartojimų, kaip tai vadina dr. Filipas, man sunku pripažinti save ligoniu.

— Aš gi funkcionuoju, — sakau.

— Greičiausiai jums bus sunku tai suprasti, — sako daktaras, — bet tai ir yra liga.

— Kad aš funkcionuoju?

— Kad funkcionuojate taip puikiai.

Dr. Filipui nepatinka kalbėti apie diagnozes, bet aš primygtinai reikalauju. Ignoruoju jo protestus, o kai jis bando išsisukinėti, grasinu nebeateisiąs į konsultacijas ir atsisakysiąs savaitinių vaistų davinių.

Dr. Filipo nuomone, euforija yra dirbtinė.

— Jūs — kaip žmogus, sergantis cukralige, — aiškina jis. — Be piliulių tampate visai kitoks.

— Ak, aš imu bijoti.

Suirzęs jis pasižiūri į mane.

— Visai nejuokinga.

— Nė kiek, — sakau. — Galima numirti iš baimės.

Daktaras, aišku, susipažino su ligoninės knyga ir policijos raportais, bet, sako, per daug reikšmės jiems neteikiąs. Jo žodžiais tariant, viskas taip susipainiojo. Iškeldamas ranką jis pristabdo mane, kad nepradėčiau kalbėti.

— Kiekvienas daug kur klysta, — sako. — Neturite priimti šito asmeniškai. Ar gerai buvo šiek tiek nuo visko atitrūkti?

Gūžteliu pečiais.

— Gerai, — taria daktaras. Šitaip sakydamas jis turi omenyje, kad pradedame. — Svarbu, tiesiog gyvybiška, kad nieko nepraleistume.

— Kodėl gi?

— Antraip — kitą kartą tai sužeis jus dar stipriau.

Žiūriu į jį.

— Kito karto nebus.

7

Jos veidu teka skystis, savo sandara primenantis skaidrų šampūną. Kaip tirštos ašaros arba sperma. Ji iškiša liežuvį prie lūpų kampučių. Paragauja jo. Ištrina juo skruostus, kaklą.

— Sako, kad sveika odai, — prataria.

Ji net nespėjo nusirengti.

Atvažiavo tiesiai iš oro uosto. Civiliais rūbais persirengė ant užpakalinės taksi sėdynės. Kai išpučiu akis, juokaudama paaiškina, kad už vairo buvo moteris. Jos lagaminai prie įėjimo sugriuvę vienas ant kito.

Nataša Noiret. Melodinga. Lyg mantra. Lyg vakaro šnabždesiai ar aksominis miegas.

Nataša papasakojo, kad jos vardas turėjo būti Rikė arba Lonė. Bet tai šuniški vardai, pasakė jos tėvas.

Jos akys. Ar jose yra išskaičiavimų? Monikos akys sugerdavo visą šviesą.

Kol aš virtuvėje atkimšinėju butelius, ji imasi apžiūrinėti buto.

— Kas ji? — paklausia, sustojusi tarpduryje su Monikos nuotrauka.

— Dabar tai praeitis.

— Ką ji daro?

— Tą patį, ką ir tu.

— Nemalonumus?

Valgomasis stalas, erkeryje blizgantis šviežiais vaisiais, foie gras kapotuose drebučiuose it lipniame aukse — tiesiai iš jos kelionės Paryžiuje — ir šampano purslai ant skruostų, susidaužus taurėmis. Taurės Monikos. Apsidairęs aplinkui, pamatau, kad čia daug kas Monikos. Iš esmės beveik viskas. Bet apie tai negalvojame. Tiesiog gyvename toliau.

Pažvairuoju į merginą priešingoje gatvės pusėje. Jos užuolaidos kaip visuomet atitrauktos. Galbūt ji niekada nepagalvojo, kaip gerai iš čia viskas matyti. Galbūt ji sėdi kažkur tamsoje. Vakarais ji beveik visuomet sėdi tamsoje. Šviesa sklinda tik nuo įjungto televizoriaus ekrano. Dažnai pagalvoju, kad ji turėtų užsidegti šviesą. Sveikiau akims.

Gosliai šypsodamasi Nataša lošteli nuo stalo ir truputėlį praskečia kojas. Šiek tiek kilsteli sijoną.

— Ko norėtum desertui?

Visiškai užverčia sijoną ir vieną koją pastato ant stalo krašto. Ji glamonėja susiraizgiusius kelnaičių nėrinius. Pro jas tamsiu šešėliu išsiduoda tarpkojis.

Liepiu jai apsivilkti uniformą. Suktomis akimis ji pažvairuoja į mane. Tada nusišypso. Nukėlusi kojas nuo stalo, atsistoja ir ištiesina sijoną. Klusniai išeina į koridorių, atsineša lagaminą ir eina į miegamąjį persirengti.

Kažkada seniai sapnuodavau kaip jauna mergaitė. Gerdavau rasą po išblyškusiais mėnuliais prie šniokščiančios jūros. Šlapiame smėlyje braidžiodavau kažkieno įmintais pėdsakais.

Tačiau meilės magija greitai išblėso. Užteko pirmą kartą išgerti ir apsvaigti. Alkoholiui išsivaikščiojus po kraują, rankos jau nebeklausė manęs ir ėmė graibyti keleriais metais vyresnę merginą. Nespėjęs atsitokėti, užlaužiau savo auką. Tai buvo taip lengva. Nereikėjo nieko — tik judesio, vos vos greitesnio už protestą. Tai buvo dar prieš Moniką.

Nataša stovi apsirengusi uniformą, o aš galvoju, ar jai nepasitaikė sutikti Monikos. Galbūt jos skraidė kartu. Arba atsitiktinai susidūrė moterų tualete kitoje žemės rutulio pusėje.

Mano kairiuoju skruostu it netvarkinga lopo siūlė eina randas. Natašos nuomone, tai seksualu. Užsimerkusi ji pirštu brauko per randą, lyg koks neregys, norintis perskaityti siūlės žinią. Randas iš vaikystės. Kažkada vienas mano draugų netyčia užgavo mane kastuvu. Tačiau paklaustas apie tai visuomet atsakau, kad man įkando šuo.

Liepiu jai atsigulti į lovą. Nuėjusi prie lovos ir atsirėmusi į atkaltę, ji išsispiria iš batelių. Šiek tiek prasega uniformą ir, nusmaukusi kelnaites, palieka jas gulėti ant grindų lyg mažą susiglamžiusią servetėlę.

Guli užsimerkusi ir brūžuoja antklodę tarsi glostoma katė.

Iš spintos išėmęs du šilkinius kaklaraiščius, pririšu jos rankas prie atkaltės. Bet kai noriu užrišti akis, ji užprotestuoja.

— Nenoriu. Man nepatinka.

— Patinka, patinka, — sakau, — tik tu nežinai...

Nataša miega kietai. Skruostai išmušti raudonomis dėmelėmis. Galbūt nuo mano barzdos šerių. Arba nuo prasiveržusios aistros, kuri tokia stipri, kad net nudegina odą.

Atsikeliu ir sutvarkau didžiąją netvarką. Benešant į virtuvę butelius ir pilnas pelenines, staiga tarpdury išdygsta Nataša, tamsi ir pavojinga.

Ji įsispraudusi į nertinį: taip keistai, kad jis primena mažutę aptemptą išeiginę suknelę. Natašai timptelėjus jį žemyn, pro viršų išsprūsta rudi ir gruoblėti krūtų speneliai. Vejuosi ją per stalus ir kėdes, kol pagaunu.

Švokšdamas užgulu ją ir stipriai suimu rankas. Nutraukęs nertinį, įkišu ranką jai į tarpukojį. Užčiuopiu nuogą, nuo skysčio sudrėkusią makštį. Nubučiuoju ją visą iki pat pilvo ir galva panyru tarp kojų. Veidu apvaliais judesiais trinu jos tarpukojį, kandžioju ir čiulpiu švelnias rožines spalvas bei meilės kauburėlį, nuogą ir švelnų tarsi tuoj prasiskleisianti tulpė.

Nataša dejuoja. Atsigulu ant jos.

— Branginamės? — sakau.

— Plėšrūnai turi teisę pirma pažaisti su savo auka.

Pabučiuoju ją į kaklo duobutę ir įkišu piršto galiuką į makštį.

— Tu — puiki auka, — pratariu.

Ji atlošia galvą ir užverčia kaklą lyg pasiduodama.

— Kas sakė, kad auka esu ašį — atsikerta.

8

— O, man tai patinka.

— Sultys?

— Ne. Sperma. Ji varva iš manęs.

Sėdime prie pusryčių stalo. Ji tik su kelnaitėmis ir marškinėliais, skolintais iš mano spintos. Krūtys per audinį pūpso kaip šešėliai.

— Ar neturi kitų Monikos nuotraukų? — paklausia, kai geriame kavą.

— Kam?

— Juk ne pro šalį žinoti, kas konkurentė. Tu nedaug apie ją kalbi. Ką ji tau padarė?

— Aš maniau, kad merginos nekenčia kalbų apie buvusias meiles.

— Būna išimčių, — nesutinka ji.

— Pavyzdžiui?

— Kai jos tokios gražios, — sako ji rodydama į krūvelę nuotraukų. Po to paima vieną į ranką ir apžiūri vertinama mina. — Tada pasidaro smalsu.

— Kas?

Ji žvilgteri į mane.

— Smalsu išsiaiškinti, dėl ko viskas iširo.

— Dabar tai praeity, — bandau išsisukti.

— Kas praeity?

Nežinau, kodėl nieko jai nepasakoju. Tiesiog atrodo, kad tai nedera. Imti Monikos nuotraukas taip pat atrodo neteisinga. Rodos, ji tebeplazdena kambariuose, tebegyvena čia, neregima, netrikdoma, tyli, ir tik užsinorėjusi pakvėpuoti grynu oru suvirpina užuolaidas. Niekaip negaliu suprasti, kaip Nataša nieko negirdėjo apie tai. Neskaitė. Nesuprantu jos.

Parodau Natašai ką turiu po ranka. Nuotraukas iš atostogų, švenčių, pajūrio, gimtadienių, Kalėdų. Yra nuotraukų iš mano darbo, iš Parlamento — tada dar buvau neapsiplunksnavęs reporteris, ir iš Tailando perversmo. Nataša klausinėja vardų, metų, įvykių, tačiau labiausiai ją domina Monikos darbo nuotraukos.

— Keista, kad niekada jos nemačiau, — stebisi.

— Ar tu tikra, kad niekada jos nematei?

Prisimerkia.

— Manai, kad meluoju?

Šypteliu ir imu rinkti nuotraukas.

— Žinoma, ne.

— Viskas? — paklausia žvalgydamasi po stalą.

— Mažai?

— Visada mažai.

Nataša pagelbėja man surinkti nuotraukas, o aš padedu jas į dėžę prie kitų. Tada ji pasižiūri į laikrodį ir atsistoja.

— Man jau metas eiti, — taria.

Kai Nataša iš erkerio skambina taksi, regiu jos siluetą lyg pro miglą. Ji pasiteirauja apie įbrėžimą ant stiklo. Sakau, kad jis visuomet čia buvo. Staiga man dingteli, kad policija galėjo nepastebėti jo tą vakarą, kai lankėsi bute. Gal jis iš tiesų čia buvo visą laiką. Nuo pat tada, kai mirė Monika. Bet nuveju šią mintį. Žinau, kad taip nėra.

Vilkdamasi paltą Nataša stabteli ir susimąsto. Staiga įsikabina man į apykaklę ir pabučiuoja. Tada truputėlį atšlyja ir pasižiūri į mane.

— Tai netyčia, — teisinasi.

— Kas netyčia?

— Šitas bučinys.

— O atrodo, lyg būtum suplanavusi.

Nusišypso.

— Galbūt, — sako.

Gal tai dėl uniformos. Ji tokia panaši į Moniką.

Prie durų Nataša atsigręžia.

— Trečiadienį? Per pietus? „Trijuose bokštuose“?

Linkteliu.

Pabučiuoja į skruostą, tada pakreipia mano veidą ir nutrina lūpdažius. Monika irgi visuomet taip darydavo.

— Maišelį, — prisimena ji.

Nuėjęs išnešu jai maišelį. Atidaręs pasižiūriu vidun.

— Viskas yra.

Ir tada tarsi perkūnas iš giedro dangaus:

— Mylėk mane, kaip Moniką mylėjai.

Pasižiūriu į ją.

— Kas sakė, kad mylėjau Moniką?

Viskas įvyksta netikėtai: plaukia vaizdai su ja, gulinčia ant stalo beveik iki kaklo užversta uniforma ir plaukais, surištais į kietą stulpelį.

Kai iš gatvės supypina taksi, jos užpakaliukas lipnus ir blizgantis.

— Šiaip ar taip, visai neblogai, kad esu stiuardesė, — sako ji. — Kai tau nusibosiu, bet kada galėsiu pereiti į Britų avialinijas.

Kai apgirtęs nusvirduliuoju į tualetą, užuodžiu, kad mano rūbai atsiduoda užgesusiu laužu. Per daug rūkau.

Išsibudinu tik pastovėjęs dušo garsų kišenėje. Rytais vangiai prisikeliu gyvenimui. Dabartis atrodo netikra kaip sapnas. Tik labai labai pamažu imu justi barbenančius it lietų lašus. Atrodo, praradau jutimo dovaną. Tarsi manyje būtų kažkas užsikirtę. Blogiausiomis dienomis jaučiuosi tik kaip svetimų sapnų dalyvis.

Ne visada taip buvo. Kažkada visi mano poelgiai man buvo aiškūs kaip šviežia šalna. Iš baugščiai užriestų liežuvėlių išviliodavau saldžius mergiškus bučinius. Nuo nesibaigiančių gatvės muštynių vaikščiodavau nubrozdinta oda ir pajuodusiomis sutinusiomis akimis. Plaučiai atrodė perregimi lyg skaidrus vanduo, o burnoje jusdavau rudens skonį.

Kartą, kai buvau visai mažas, nužingsniavau per sniegą atbulas — šitaip maniau apgausiąs suaugusiuosius. Bet prisnigo šviežio sniego, ir niekas nepamatė, kad aš apskritai čia praėjau.

Naktį buvau toks girtas, kad net neprisimenu, apie ką kalbėjomės. Bet subraižyta nugara išduoda Natašą aštriais nagais įrašius odoje žinią.

Atidarant pako snapelį, pasigirsta sausas kartono pokštelėjimas. Nenugriebtas pienas. Po lieso atrodo lyg gertum grietinėlę. Suglamžau paką ir nukraustau stalą.

Skambinu į redakciją. Paprašau Stelos. Prie komutatoriaus sėdi Mimi.

— Sutvarkei banko reikalus?

— Taip, — sakau.

— Viršijai kreditą?

— Galima ir taip pasakyti.

Tada mane sujungia su Stela.

— Antrą kartą sekėsi šiek tiek geriau, — sako. — Dabar beliko padaryti atranką. Tave domina tik susiję su Los Andželu, ar ne?

— Taip, ačiū.

Kompiuterio reikalus kaip visuomet palieku Stelai. Ji — ekspertė. Atėjo pas mus iš Dianės kompiuterių centro. Dar prieš jam tampant InfoScanu. Stela sako, kad pats turėčiau išmokti, bet man nekyla rankos. Visame pasaulyje yra per trisdešimt tūkstančių duomenų bazių. Galva sukasi vien nuo minties apie įvairiausius painius ieškojimo būdus skirtingose bazėse. Stela sako, kad sunkiausia surasti reikiamas bazes. O kai pasiskundžiu, jog net vienoje bazėje vartojami skirtingi kodai, ji atsikerta šitaip: „Motina juk irgi neauklėja visų savo vaikų vienodai“.

— Jau beveik baigiu parengti tau sąrašą. Tikiuosi, jis tau pravers.

— Kada galėsiu pasiimti?

— Greitai. Turiu ir kitų darbų.

— Žinau.

Netrukus aukštai debesyse Nataša ims dalyti maistą. Galbūt šią akimirką jos kojomis varva užsilikusi sperma. O gal ji sudžiūvo į plutelę kaip užsitraukusi žaizda.

Aukštybėse po Dievu.

Barbenant dušui, perkratau šios nakties įvykius. Kas iš tiesų įvyko? Negi per daug sau leidau? Ar ji suprato, kas aš per tipas? Ar ji pirmą kartą permatė netgi save? O gal vis dėlto žinojo visą laiką? Gal nebūtų sužinojusi šito, jei nebūčiau jos užkimšęs, surišęs rankų už nugaros ir šnabždėjęs į ausį begėdiškus žodžius? O gal iš tikrųjų ji visai ne tokia? Ką aš pasakiau? Ir ką Dievas pasakytų apie visa tai?

O jei aplinkybės būtų kitaip susiklosčiusios?..

Kažkada permiegojau su viena tailandiete. Ar jos skurdu galima pateisinti prostituciją? Paaiškinti ją? Taip, aš būčiau galėjęs užjausti tą merginą, piktai kaltinti dėl jos kitus. Nelygus turto padalijimas. Socialiniai skirtumai. Bet ar būčiau galėjęs ją mylėti? Ar ekstremalus elgesys nebuvo jos identiteto dalis? Ir jei nepasitaikė pamatyti savo mylimosios ekstremaliose situacijose, ar tai reiškia, kad taip ir nepažinai jos iki galo?

O gal aplinkybės viską pateisina?

Nataša. Ką pasakiau jai? Ką pažadėjau? Ir ką aš norėjau išbandyti? Ją? Ar save patį?

Ar Dievą?

Tvarkausi. Vokus su nuotraukomis padedu atgal į spintą darbo kambaryje. Čia pat stovi taurės, trofėjai, sulankstyti ir pažaliavę tarsi tolimos praeities liekanos. Prabėgusios jaunystės ir daugybės sportinių varžybų reminescencijos. Varis ir apsinešęs alavas sudaro antikinį įspūdį, tarsi jie priklausytų tolimai, jau seniai išnykusiai civilizacijai. Net kai nustojau juos valyti, jie ir toliau tarnavo pagal paskirtį. Išsaugojo mano pergales ir padarė jas regimas. Ir dr. Filipui jie turi simbolinę vertę. Trofėjai svarbūs, sako jis, nes gerų rezultatų visuomet lengviau pasiekti žmonėms, turintiems laimėjimų patirtį.

Čia dažnai ieškau prieglobsčio. Savo kambaryje. Bet po šios nakties jaučiuosi ypatingai pavargęs.

Žvilgsnis užkliūva už dėžės su senais Monikos mokykliniais rakandais. Kažkada aptikau juos ant aukšto, pakištus po sena komoda. Joje gulėjo ir seni laiškai bei atvirukai, kuriuos Monika siuntė man iš savo kelionių. O po laiškais gulėjo raštelis su užrašu: „Džekas Rotas Paskalis, viešbutis Four Seasons, 505 kambarys“. Raštelyje matyti dryžiai, lyg ji būtų norėjusi žodžius ištrinti, ir jis suglamžytas, lyg būtų visai nereikšmingas arba labai svarbus. Nežinau, kada jis buvo parašytas. Be abejo, galima surasti tūkstantį paaiškinimų. Vienas jų — kad kažkurią dieną namo grįžau anksčiau nei įprastai, ir ji paskubomis paslėpė popierėlį, o po to pamiršo. Tokiu atveju jis rašytas anksčiau nei kovą, nes Monika gyveno pas Marianą visą kovo mėnesį. Tačiau atstatyti visą teisybę neįmanoma.

Viskas susidėliojo į vietas, kai pasitelkiau pavydą. Bet kas tas Džekas Rotas Paskalis? Šito ji neatskleidė.

Dr. Filipas moko apie dvi skausmo rūšis. Yra skausmas, išliejamas verkiant bei guodžiantis, ir yra mano skausmas. Didelis, juodas, užgniaužtas.

Nors daktaras vis dar nėra tikras.

— Blogiausia būna netikrumas. Bet jūs gi žinote.

Netikrumas. Ar tik jis? Vadinasi, tereikia atskleisti Džeko Roto Paskalio vardą? Tikrumas. Kad nuotraukoje yra jis. Bet ar tai viskas? O gal esmė ta, kad norisi nudirti jam veidą?

Paėmęs dėžę su senais Monikos laiškais, įsitaisau svetainėje. Skaitau, bet nerandu nieko nei apie bendros sąskaitos sumą, nei apie slaptus meilės pasimatymus. Ar buvo kitas? Ar jis buvo juo? Meilužiu? Džekas Rotas Paskalis?

Neišbaigtos raidės bėga popieriumi lyg reti siūlo dygsniai: trumpos glaustos žinutės, jaudinantys neryžtingos pieno baltumo rankos raštai. Vietomis rašalas išdilęs, likusios tik melsvos dėmelės lyg melsvi nutrupėję dažai. Nuo saulės popieriai pagelto ir šiek tiek susiraukšlėjo kaip rudeniniai lapai, susiriečiantys geltonoje mirties agonijoje. O gal jie paprasčiausiai susiriečia miegui? Laiškai nereikšmingi, be šifruočių, kodų, paslapčių, kurias reikėtų atskleisti. Bet jie lyg rastas gintarėlis turi jausminę vertę. Gintaras — tai rudos medžių ašaros arba lipnus kraujas, ir tik po daugelio metų, išskalautas tolimos žemės pakrantėn, jis tampa vertingas. Dabar jis bevertis. Kaip ir išsipūtusi sąskaita. Tik netikrumas. Ir nieko daugiau.

Paėmęs telefoną skambinu Marianai.

— Man reikia žinoti daugiau.

Ji atsidūsta.

— Martinai, tau neatrodo, kad turėtum palikti šį reikalą sutvarkyti policijai?

— Policijai? Jie gi vis dar mano, kad tai aš.

— Bet tu turi savo liudininką, — sako ji.

Savo liudininką. Taip. Su visu telefonu nueinu į erkerį ir pasižiūriu kiton pusėn. Jos nėra. Kai policija atsisakė kelti kaltinimą, kurį laiką svarsčiau, kas galėjo mane „matyti“. Bandžiau išklausti komisarą Klinkerį, bet jis nesidavė.

— Jūs puikiai žinote, kad apie bylą su jumis kalbėti negaliu, Molbergai.

— Bet aš — jos sužadėtinis.

— Kaip tik dėl to.

Buvo apklausti visi Monikos pažįstami. „Paprastai kaltininką randame tarp pažįstamų“, — pasakė Klinkeris, duodamas suprasti, kad į įtariamųjų sąrašą įtraukė ir mane. Baisu prisiminti visas kvotas ir pažeminimus.

Kai pagaliau atsirado mano liudininkė, niekas manęs neatsiprašė ir nieko nepaaiškino. Beje, jie liovėsi viešai skelbę detales. Viena jų buvo ypač įdomi.

— Mūsų nuomone, dabar tai neturi didesnės reikšmės. Ir jums pačiam ar ne geriau, kad jūs dabar laisvas?

— Tai gal turėčiau jaustis dėkingas?

Neliko nieko kito, kaip manyti, jog mano liudininkė buvo mergina iš namo priešais. Ji ten buvo. Ji mane matė. Tačiau vis tiek nenustoju stebėtis, nes, kiek pamenu, visą tą vakarą mano žaliuzės buvo nuleistos. Atmintis dažnai pasišaipo iš žmonių. Ypač, kai kalbama apie liudininkų parodymus. Neįtikėtina, kiek mažai detalių prisimename. Tarsi mūsų ten būtų net nebuvę. Tarsi nebūtume dalyvavę. Galbūt aš pats blogai prisimenu. Bet man vis dėlto dingojasi, kad alibi įsigijau dėl spragos jos atmintyje. O gal pakėliau žaliuzes išgirdęs triukšmą gatvėje? Galbūt ir ji tą pačią akimirką iš smalsumo priėjo prie lango? Galbūt dėl to ir pamanė žaliuzes buvus atidarytas visą vakarą ir mane patį taip pat buvus namuose. Dar neištaikiau progos pakalbėti su ja pačia.

Gatvėje nė gyvos dvasios. Greta įėjimo į namą priešais stovi juoda „Mazda“. Nežinau, ar ta pati.

Po parduotuves ryžtingai šaudo merginos. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad jos dirba pardavėjomis madingose parduotuvėse, bet jos galėtų būti ir gerai apmokamos manekenės, įdegusios fotoaparatų šviesose. Tas pritrenkiantis perteklius, įsiveržęs čia pastaraisiais metais ir begėdiškai traukiantis dėmesį bei bylojantis pats save, — jis kažkodėl nesusilaukia socialinio pasipiktinimo ar nepritarimo. Mes tik stebime, kaip tai vyksta, ir nieko daugiau.

— Turi dar kažkas būti. Ji turėjo su kuo nors susitikinėti.

— Ji nesusitikinėjo.

— Ji gyveno pas tave visą mėnesį, Mariana. Jūs miegodavote kartu?

— Ne, ji miegodavo svetainėje. Bet nakvodavo čia kiekvieną naktį.

— Turėjo būti kitas.

— Nebuvo.

— Su kuo ji turėjo susitikti tą dieną?

— Nežinau, Martinai. Buvo sunku su ja susikalbėti. Man atrodo, ji bijojo.

— Bijojo?

Ji atsidūsta.

— Jei būtų buvęs kitas, ji būtų man papasakojusi. Bet ji nieko nesakė.

— Kodėl ji nenorėjo manęs matyti?

— Nežinau, Martinai. Tikrai nežinau. Ji nieko nesakė. Ji nenorėjo apie tai net kalbėti.

Gatvėje pasirodo du vyriškiai. Vaikštinėja priešais pastatą. Vienas atsirakina įėjimo duris, jie atsisveikina, antrasis nueina toliau.

— Tu išprotėsi galvodamas apie tai, Martinai. Palik tai policijai.

— Turi būti kažkas daugiau, Mariana. Ar neprisimeni dar ko nors?

Ji susimąsto.

— Vienintelis dalykas — siuntinys.

— Siuntinys?

— Vieną dieną jai atėjo kažkoks siuntinys. Knyga ar dar kažkas. Nežinau, kas ten buvo. Nustebau, nes niekas nežinojo, kad ji gyveno čia. TU jai nieko nesiuntei?

— Ne. Kur tas siuntinys dabar?

— Nežinau. Ieškojau jo, bet negalėjau rasti.

— Nuo ko jis buvo? Ar ant jo nieko nebuvo užrašyta?

Ji atsidūsta.

— Greičiausiai, Martinai. Bet negaliu prisiminti. Juk negalėjau įtarti, kad tai turės kokios nors reikšmės. Maniau, kad jis nuo tavęs.

Gatvėje pasivaikščiodamas sugrįžta vienas vyriškių. Praeina įėjimą, pastatą ir dingsta iš akių. Kitoje gatvės pusėje ant šaligatvio poziciją užima kažkoks jaunas vyras. Jis vilki dideliu išskirtiniu pilkos spalvos paltu rūpestingai pastatyta apykakle, dengiančia pusę veido. Vyriškis žvilgteli viršun ir, atrodo, staiga pamato mane. Tada ir jis skubiai dingsta gatve.

Truputėlį pasėdžiu ant sofos. Tada skambinu Klinkeriui.

— Kaip byla? — klausiu.

— Byla?

— Kodėl tiesiai nepasakote, kad apleidote tyrimą?

— Bet mes vis dar tiriame.

— Ką?

— Visus svarbius pėdsakus.

— Kurie veda į mane?

— Nebūtinai.

— Jums atrodo, kad tai aš. Jums vis dar atrodo, kad tai aš, ar ne?

— Negaliu su jumis apie tai kalbėti, Molbergai. Jūs gerai tai žinote.

— Kodėl jūs linkę įtarti mane?

— Kol kas mes nelinkę nieko įtarti.

— Tai pats laikas pabandyti, — sakau tėkšdamas ragelį.

Perlaužiu puselę „Dobesino“ ir praryju ją. Supakuoju nuotraukas bei laiškus ir padedu juos atgal ant spintos darbo kambaryje.

Taip pasielgti mane paskatina miglota nuojauta. Kiekvienas, kada nors bandęs slėpti pėdsakus, žino, kaip tai sunku. Visuomet lieka nepastebėta kokia nors mažytė detalė. Pradedu nuo virtuvės. Likusią buto dalį nufotografuoju paskui. Baldus įvairiais kampais, spintas, lentyną po lentynos. Galiausiai nufotografuoju visus dešimt laiškų dėžėje su nuotraukomis. Tada dėžę pastatau atgal į spintą.

Surandu raktą nuo palėpės kambario, nuotrauką pasiimu su savimi. Ant siaurų virtuvės laiptų pakopų, įspindusi pro mažyčius langelius, kvadratėliais gula saulė.

Palėpėje tamsu. Į vidų įeinu atrakinęs pakabinamą spyną. Kambarėlis siauras lyg sąsmauka ir visai neapšviestas. Šviesa skverbiasi tik pro stogo lentas. Kairėje pusėje palei sieną stovi spinta su dėžėmis visokiems daiktams laikyti. Besiruošiant nudengti vieną jų, įėjime pradingsta šviesa. Per silpnai įspaudžiau jungiklį. Išeidamas stabteliu. Man pasirodo, kad prie įėjimo sugirgžda grindys. Sulaikau kvėpavimą. Durys atidaros. Man rodos, girdžiu, kaip kažkas alsuoja. Tamsoje atsargiai, vis pažvairuodamas į duris, apgraibomis nudengiu dangtį. Vargais negalais įspraudžiu nuotrauką dėžėn, vėl uždengiu dangtį ir apsisuku. Pasiramstydamas į spintas ir dėžes, nusikepurnėju iki durų. Atsargiai iškišu galvą iš už staktos. Nieko nematyti. Uždegu šviesą. Nieko. Grįžtu prie dėžės ir vėl ištraukiu nuotrauką. Nuo šiol nešiosiuosi ją su savimi.

Sugrįžęs į kambarį, apsirengiu, užrakinu duris, dėl viso pikto dar stumteliu jas ir išeinu į fotoparduotuvę priduoti juostos.

Pardavėjas, šnirpščiojantis vyriškis ruonio ūsais, sunkiai stenėdamas pasižiūri į laikrodį.

— Ar kitai savaitei tiks?

— Kita savaitė gerai, — atsakau.

Skambinu Stelai. Ji išėjusi. Tada skambinu Lindvigui.

— Noriu tau kai ką parodyti. Ar turi laiko?

— Taip. Atrodai prislėgtas? — sako.

— Sergu.

— Kuo?

9

Sakau, kad kompiuteriai užnuodys mūsų gyvenimą. Nuo tų mano žodžių Lindvigas tik šypsosi žinovo šypsena.

— Kalbi kaip mūsų tėvai, kažkada negalėję pakęsti roko.

— Tai visai kas kita.

— Tai lygiai tas pats. Pažiūrėk, — sako.

Sėdėdamas prieš ekraną ir klaviatūrą, Lindvigas — tikras burtininkas. Žaibo greičiu šmėkščioja keisti skaičiai, zirzia kreivės, spalvotos švytinčios juostos mirkčioja it mažyčiai Paukščių takeli.

— O kur pasidėjo senasis?

Galvos mostu Lindvigas rodo į darbo kambario pusę. Jo senasis IBM turėjo kažką žmogiško. Lindvigo slaptažodis buvo „Erekcija“. Bet jis dar buvo suprogramavęs papildomą saugumo pakopą: kompiuteris sugrįždavo su klausimu „Why would I let you in?“18 Antrasis slaptažodis buvo: „Because I turn you on“19.

Naujasis kompiuteris panašus į senąjį. „Tik daug galingesnis“, — patikina Lindvigas.

— Objektinis programavimas, — aiškina Lindvigas. — Gavome naujų programų.

— Tu jį pastatei net į svetainę! — sušunku pasipiktinęs.

— Ar žinai, kiek jis man atsiėjo?

— Žaisliukas, — sakau.

— Žaisliukas? Leisk, aš tau kai ką paaiškinsiu, Molbergai. Prieš dešimtį metų programoms reikėdavo maždaug šimto tūkstančių kodų eilučių. Dabar šis skaičius išaugo per milijoną. Po dešimties metų jis bet kuriuo atveju viršys dešimt milijonų. Aš gi negaliu atsilikti nuo kitų.

— Nesuprantu.

— Taigi kad supranti. Tik nenori. Anksčiau kuriant naują programą, kas kartą reikėdavo pradėti iš naujo. Dabar tam nebėra laiko. Bet jo ir nereikia. Didžiuliam projektui su maždaug dešimčia milijonų programos kodų eilučių dabar užtenka tik dviejų šimtų tūkstančių.

Atstovaujame vienai kartai, bet neturime bendro atramos taško. Lindvigas yra nepakeičiamas darbuotojas Duomenų centre, tačiau darbas įsibrovė ir į jo namus. Aš pats nesu aršus naujos technologijos priešininkas, bet priimu ją su išlygomis. Tai mus ir skiria. Lindvigas ją priima besąlygiškai, o aš jos atžvilgiu nusiteikęs gan skeptiškai.

— Kompiuteriai nieko nepagreitino.

— Tai melas.

— Tai patvirtina statistika.

Jis spaudo klavišus.

— Tuoj tuoj pabaigsiu, ir tada aš tavo paslaugoms, Molbergai.

Toliau maigo klavišus.

— Beje, tai tik laiko ir standartų klausimas. Privalumus pamatysime, kai tinklais susijungsime visi.

— Galėsime kalbėtis be ribų.

— Būtent, — pritaria.

— Ir keistis duomenimis, nepaisydami rasių ir religijos.

Linksi.

— Suartėsime su tolimais žmonėmis ir nutolsime nuo tų, kurie greta mūsų?

— Ai, patylėk, — nebeiškenčia.

Kompiuteriai. Jau yra pavargusių ir susidėvėjusių modelių. Kaip ir mūsų ankstesnė karta. Unikalūs tuo, ką sugeba, ir beviltiškai atsilikę tuo, ko nemoka. Kompiuteriai kaip vaikai. Dabar jie tik ropinėja keturiomis.

— Kompiuteriai kvaili.

— Tau reikėtų pasiskaityti apie neuroninį tinklą.

Su Lindvigu tenka praleisti nemažai laiko, bet iš tiesų nelabai jį pažįstu. Kažkada bendravome su tais pačiais žmonėmis, vykdydamas TV projektą daug naudojausi jo žiniomis. Vis dėlto labai artimi netapome. Kažko stinga. Turbūt dėl to, kad vyresniame amžiuje retai kada susidraugaujama ilgam. Trūksta pamato. Bendravimo nuo mažų dienų. Bendros praeities. Taigi su Lindvigu matomės, bet artimi draugai nesame.

Lindvigas susitiko Moniką tik keletą kartų, bet iškart buvo matyti, kad jam labiausiai patiko jos tvarkingumas. Lindvigo namuose visuomet nepriekaištinga tvarka. Jam patinka švarūs paviršiai, paprasti, negausūs, bet originalūs baldai. Ir tik tie augalai, kurie nemeta lapų.

Išpuoselėtais žvilgančiais banguotais plaukais, spindinčiomis mėlynomis akimis, baltais dantimis ir prižiūrėtais blizgančiais nagais jis sėdi, spėriai maigydamas kompiuterio klavišus. Juodu visiškai pasitiki vienas kitu. Lindvigas išmoko kalbą ir kalba ja be klaidų.

Galbūt mes per daug skirtingi. Lindvigas yra šviesios sielos ir išgyvena jausmus tiesiogiai. Kartais būna paprasčiausiai neįmanoma jam atsispirti. Tam tikra prasme aš jam net pavydžiu.

Jis jau seniai apibrėžė save. Savo seksualinę kryptį. Jis žino, kas yra. O žinodamas, kas yra, žino, ką jaučia. Rodos, jam nekyla jokių abejonių. Dėl didelių dalykų irgi. Dėl Gyvenimo. Prasmės. Meilės. Gal jis visai apie juos negalvoja. Tuo tarpu aš galvoju ir nieko nežinau.

Kodėl aš negaliu taip elgtis? Kaip Lindvigas? Juk taip daro ir kiti. Supaprastina save taip, kad nebekiltų vidinių prieštaravimų. Netikrumo. Abejonių.

Nepasitaikė sutikti kito tokio žmogaus, kuris galėtų įsimylėti kaip Lindvigas. Su didingu atsidavimu jis puola iš vienos nelaimės į kitą ir visuomet, netgi ištikus nesėkmei, nenustoja mėgautis. Galbūt dėl to ir mažumų akys dega aistra net tada, kai jie dalijasi baisiausiomis savo negandomis. Apibrėždami save, jie apibrėžia savo skausmą. O aiškiai apibrėžtą skausmą, kad ir baisiausią, iškęsti lengviau nei neregimą kančią.

Lindvigas neturi tėvo, todėl yra toks, koks yra. Taip pasakytų dr. Filipas. O aš tapau žurnalistu, kad įtikčiau savo tėvui, kuris, aišku, tapo tuo, kuo tapo, kad įtiktų savo tėvui. Kaltė nusikelia į labai tolimą praeitį. O nusikaltimas simbolinis. Tai net ne nusikaltimas. Jame nėra tikro kaltininko. Vis dėlto turiu atsakyti. Bausmė ištariama kiekvienam žmogui. Nors ją lyg ir nebūtina atlikti. Tarsi kaltė savaime būtų pakankama bausmė.

Reikalavimai man pažįstami nuo mažumės. Visuomet kas nors būdavo negerai. Galbūt šitaip galima paaiškinti mano nerimą — juk net paguodą turėdavau nusipelnyti kaip pagyrimą. O nepakeliamas silpnumas būdavo atmetamas. Pamažu jis kaupėsi, virsdamas chronišku galvos skausmu, maudimu kaktoje, kuri užtat nustojo bijoti. Jausmai sustingdavo į ledą, ir kietumas galiausiai tapo stiliumi — užšalusia išgryninta forma, pretenduojančia į harmoniją, kuri iš tikrųjų nebuvo gilesnė ir tobulesnė už jos žodinę formuluotę.

O, dr. Filipas su pasigardžiavimu pasinertų į šią puotą! Bet nesuteiksiu jam malonumo. Net jei visų mano pastangų priežastis buvo tėvo šaltumas, tegul dr. Filipas paklaidžioja savo teorijose apie tai, kad neurotiškam pacientui, turinčiam nugalėtojo patirtį, rezultatų pasiekti lengviau.

Drumzlinos kaltės ir atsakomybės sąvokos Lindvigo pasaulyje visai neegzistuoja. Aistrų yra, bet jos švarios, tobulos, kraštutinės. Lindvigas mėgaujasi gyvenimu ir per visą savo amželį viską yra gavęs dovanai. Butą su trijų kambarių apartamentais tiesiog į uosto pusę neaišku prieš kiek metų jam padovanojo vienas homoseksualus turtuolis, niekada negalėjęs pamiršti Lindvigo, net šiam atsisakius bendrauti. Ištisus dvejus metus plaukė dosnios dovanos ir įspūdingos sumos, kol galų gale Lindvigas tiesiai šviesiai davė suprasti, kad tarp jų viskas baigta amžiams. Tada vargšelis nusižudė ir Lindvigui testamentu užrašė visą savo turtą, o šis nuo to laiko kaip įmanydamas jį švaistė.

— Kaip Los Andželas? Papasakok apie jį. Gersi kavos? — sako stodamasis ir duodamas ženklą sekti paskui.

Ant padėklo dėliodamas puodelius, sausainius ir kavą, išsiblaškęs klausosi manęs. Los Andželo nepalyginsi su Lindvigo nuotykiais. Kaip visuomet sudvejoju, ar jis apskritai gali sutelkti bent šiek tiek dėmesio į mano reikalus.

Grįžę į svetainę, susėdame. Lindvigas pila kavą.

— Vadinasi, susiradai merginą.

— Galima ir taip pasakyti.

— Ir ką tu jai jauti? — pasidomi.

— Ką jaučiu? Nė pats dorai nežinau.

— Ir vis tiek gulatės į lovą?! Aš pakraupęs.

— Aš gi ką tik su ja susipažinau. Tavęs paklausius atrodo, lyg mes nieko kito daugiau nebūtume darę.

Šypsosi.

— Tai ką dar darėt?

— Nieko. Aš ką tik su ja susipažinau.

Šypsosi.

„Pakraupęs“. Aišku, kad ne. Bet, jei tik tai nėra tiesioginės nevaldomos aistros, Lindvigas visuomet išrikiuoja savo moralinius ginklus ir ima pulti. Galbūt šis teisuoliškas kitų smerkimas jam leidžia apginti trumpus meilės nuotykius, kuriais jis toli pranoksta kitus. Niekas niekada negalėtų apkaltinti jo pasidavus menkam biologiniam instinktui, nes, dalydamasis kiekvienu nauju romanu, Lindvigas visą istoriją tiesiog akyse pavaizduoja kaip tikrąją didžiąją meilę.

— Jei nežinai, ką jauti, tai kam gulatės į lovą? — pakartoja jis, išlaikydamas pasipiktinusį toną.

— Nežinau, — sakau. — Ji palaiko mane.

Staiga Lindvigas ištempia ausis.

— Ir kaipgi ji tave palaiko? — juokiasi. Savo klastingu juoku.

— Gal mes tik guodžiame vienas kitą, — sakau ir saldžiai nupasakoju jos panašumus su Monika. — Aš galbūt irgi primenu Nutašai mylimąjį, kurio ji niekaip negali pamiršti.

Lindvigo nuomone, tai taip patetiška, kad vemti verčia. Tačiau jis surimtėja. Pasižiūri į mane.

— Įsivaizduoju, kaip jautiesi, — sako.

— Tiesą sakant, nemanau.

— Kodėl nekalbi apie tai?

— Ką turi galvoje?

— Pasakyk, ką jauti. Dėl Monikos.

— Nieko nejaučiu.

— Praeis, — sako.

— Visi taip sako.

Žvilgsniu perbėgu jo knygų spintas. Filmus. Vaizdajuostes. Filmai ir kompiuteriai — visas Lindvigo gyvenimas. Kartą jis pasakojo turįs jų šimtus, taip, gal net tūkstančius. Palėpė, ir ta prikimšta visokio plauko filmų. Pirmiausia tai vaidybiniai filmai — ir pirktieji, ir piratinės kopijos. Pastarosios gautos per slaptus ryšius su filmų studijomis ir sudaro kolekcijos daugumą. Kolekcijos asortimentą Lindvigas paįvairinęs rafinuotomis retenybėmis, be kurių neapsieina nė vienas šio hobio mėgėjas. Tarp jų galima rasti ištrauką iš vienintelį kartą per televiziją transliuotos mirties bausmės elektros kėdėje, taip pat Zaprudos įrašą su Kenedžiu, darytą daug anksčiau prieš „JFK“ filmą, ir nesuskaičiuojamą daugybę pornofilmų, apie kurių turinį nedrįstu net pasiteirauti. Yra nelegalių filmų su seksualiniu vaikų išnaudojimu ir juostų su baisiausiomis katastrofomis, kur vienas siaubas veja kitą, — pastarieji — kolekcijos perliukai. Nejučiomis Lindvigas perėjo į naują gyvenimo etapą. Dėl viso šito jam nebekyla jokių klausimų.

Gerdami kavą žiūrime kruvinus įrašus iš irakiečių okupuoto Kuveito. Jie gan neaiškūs, migloti, vaizduoja, kaip kažkokie vyrai, panašūs į Irako kareivius, išprievartauja ir suluošina tris moteris. Lindvigo pasakojimu, įrašai daryti kažkokio ispanų mėgėjo ir įvežti kontrabandos būdu. Pabaigoje vienai moterų lakštu popieriaus perpjauna kaklą.

Panašių filmų Lindvigas turi metrais. Niekas nežino, kas jų autoriai ir iš kur jie gauti. Daug ką ilgainiui įrašinėdamas televizijos kanalus surinko jis pats, bet tarp jų yra dalykų, kurių kilmės istorijos nenorėčiau išgirsti.

Tysodami ant sofos svetainėje siurbčiojame kavą. Ekranu be garso bėga Čelendžerio tragedijos vaizdai. Vaizdas sproginėja ir virpa kaip fejerverkas. Į mėlyną orą išsiveržęs liepsnos stulpas atrodo lyg pieno šlakelio debesis arbatos puodelyje.

— Matai, koks blogas vaizdas, — komentuoja vangiai. — Tiesiog neįtikėtina, kad šiais laikais turime žiūrėti kažką panašaus.

Kurį laiką stebiu jį. Nuo šitų vaizdų Lindvigas niekada nepavargsta. Nežinau, ar jie giliai jį užgauna, ką jis iš tikrųjų galvoja, ko ilgisi ir kokia praeities netektis gena jį prie šitų baisybių.

— Lindvigai, tu man pasakytum, jei Monika būtų turėjusi kitą, ar ne?

Jis atgręžia veidą.

— Kodėl taip sakai?

Gūžteliu pečiais.

— Gal kad išvengtume kokio nors neteisingai suprasto lojalumo.

— Monika neturėjo kito, — sako. — Bent kiek aš žinau.

Ištraukiu nuotrauką.

— Pažiūrėk, — sakau paduodamas ją Lindvigui.

— Kas tai? — atsisėda.

— Reikia klausti, kas čia tokie?

— Monika?

— Akivaizdu. Bet kas jis?

— Nežinau.

— Niekas nežino.

— Rodei policijai?

— Ne.

— Kodėl ne?

— Jie vis dar mano, jog tai aš. Kaip tau atrodo, ką jie pagalvotų, jei parodyčiau jiems šitą nuotrauką?

— Ar žinai, kas jis per vienas?

— Manyčiau, jo vardas — Džekas Rotas Paskalis. Galbūt Jokūbas Rotas Paskalis.

— Jei žinai jo vardą, tai turbūt žinai ir ką jis veikia?

— Ne, nė nenutuokiu.

Lindvigas kurį laiką apžiūrinėja nuotrauką.

— Nuotrauka neryški. Bet apie tai juk rašė visi laikraščiai. Kodėl jis nepasirodė?

— Laikraščiuose spausdintos nuotraukos buvo senos. Gal jis jos nepažino?

— Arba pats tai padarė?

— Galbūt.

— Iš kur gavai tą nuotrauką?

— Iš Marianos. Paskutiniu metu Monika gyveno pas ją.

— Tu man šito nesakei.

— Pats dorai nežinojau, kas darėsi. Viskas buvo taip susipainioję. Monika nenorėjo apie tai kalbėti.

— Tai gal ji vis dėlto turėjo kitą? Kada ši nuotrauka daryta?

— Nesistebėčiau, jei ji būtų įsimylėjusi kitą. Bet kad nebuvo. Kalbėjausi su Mariana. Ji užsispyrusi tvirtina, kad įsimylėjusi Monika nebuvo.

Lindvigas susimąstęs klausosi.

— O gal jis ir padarė tai?

Linksiu.

— Jei Monika nieko nepasakojo Marianai, tai greičiausiai jokio kito nebuvo. Bet kas tada jis?

— Gal ji buvo įsipainiojusi į kokį reikalą? Ar jos niekas nešantažavo?

— Nežinau.

— Kur fotografuota?

— Viešbutyje, Los Andžele.

— Džekas Rotas Paskalis, sakai. Ar jis amerikietis?

— Gal.

— Nuotraukos turinys abejonių tikrai nekelia, — sako jis.

— Tai ir keisčiausia. Kam Monikai reikėjo tą nuotrauką slėpti? Tik pažiūrėk į ją! Tokių nuotraukų niekas nelaiko!

Lindvigas purto galvą.

— O Monika paslėpė, — sakau. — Vienoje Marianos knygų. Kodėl ji taip padarė, jei norėjo ta nuotrauka atsikratyti? Ir dar vienas dalykas: ką tik buvau banke ir sužinojau, kad Monika kovo mėnesį į mūsų sąskaitą pervedė du milijonus kronų. Ką dabar pasakysi?

— Nesu tikras, kad tau tai patiks.

— Sakyk.

— Jie mylisi, bet nemyli vienas kito. Jie kartu, bet tarp jų nebuvo romano. Aš manau, kad tai pornografija, Molbergai. Man kyla tik ši mintis.

— Ar tarp pažįstamų turime pornografijos žinovų?

10

— Taupiau, — aiškina Nataša, kai aš sumišęs spoksau į brangų televizorių, antikinį klavesiną ir gryno sidabro žvakides jos bute.

— Pasėdėk. Aš dar ne visai pasiruošusi.

Ji išeina užbaigti rengtis. Tos kojos. Aptemptos juodomis kojinėmis. Taškuotos juodos kojos. Negaliu atplėšti akių nuo jų.

Netrukus ji grįžta.

— Eime? — sako.

Išvažiuojame.

Įdomu, kiek ji gali sau leisti. Ar ji galėtų pozuoti tokiai nuotraukai? Yra merginų, iš to gyvenančių. Ir vyrų.

Dalykai taip nesisieja. Situacijos. Natašos mandagiai besišypsantis veidas. Geros manieros. Nepriekaištingas fasadas. Ir po juo kunkuliuojančios aistros. Įsivaizduoju virėjo ranką ant jos šlaunies vidinės pusės, jos drėgną makštį ir išsitaršiusius rūbus, kai jis galiniame kambarėlyje ant stalo įsiskverbia į ją. Netelpa galvoje. Ir Monikos tokioje situacijoje negaliu įsivaizduoti.

Prisimenu vieną vasaros dieną su Monika. Tai buvo savaitgalis Kulene, Švedijoje. Vaikščiojome pajūriu po aukštomis saulėmis. Irstėmės jos tėvų valtimi palei uolas. Vakaro saulė kaip visada švietė į nugarą.

Mums grįžus namo, Monika buvo ruda ir jaudinančiai graži. Mažyčiais, raudonai lakuotais kojų nagučiais ji kaip katė glaustėsi man už nugaros. Jos šviesūs plaukai buvo tvirtai suimti į žvilgančią uodegą. Ji prisišliejo prie manęs, tyliai, pasalūniškai.

Mano nugara buvo sausa kaip parakas. Kai Monika slidžiomis rankomis trynė citruso aliejų, oda godžiai jį rijo. Kaip sugeriamasis popierius.

— Įtrink ir jį, — pasakiau nusmaukdamas kelnes.

— Ne, — paprieštaravo ir ranka užspaudė sau burną.

— Jis juk irgi turi būti švelnus...

— Geriau, kad nebūtų, — tarė ji prislopinusi balsą. Ir suprunkštė.

Šituo paslaptingu mažu juoku. Tada pagalvojau: visai jos nepažįstu. Kokia ji, kai būna su kitais? Pažįstu ją tik kaip savęs tęsinį.

Yra dalykų, kurie dabar nebeatrodo tokie neįtikimi, bet jaunystėje dėl jų būtume galvos nepagailėję ir išsigynę kaip grotesko. Drovumas mums įgimtas, bet su metais jis išsibarsto. Dabar jau nebeatmetame to, ko niekuomet nebūtume sau leidę anksčiau. Mąsčiau apie tai prisimindamas tėvus. Laikraštyje rašydavau temomis, kuriomis niekada su jais nekalbėdavome, vartodavau žodžius, kurių mano lūpos niekuomet nebūtų ištarusios jiems girdint. Įdomu, ar jie kada nors skaitė tai ir ką pagalvojo. Negi nepamačiau, kaip Monikos viduje sukerojo tam tikri dalykai? Nenorėjau matyti?

Tai niekuomet netilpo mano galvoje. Matyti, kaip pažįstamas žmogus pavirsta į gašlią inkščiančią būtybę ir degraduoja taip, kad iš jo lieka tik oda, kvapai bei sunkus šnopavimas. Per savo gyvenimą teko išprievartauti merginų, bet niekuomet nebuvau už tai nuteistas. Merginų, kurios norėjo, merginų, kurios norėjo, bet iš pradžių nenorėjo, merginų, kurios po to taip neįtikinamai priekaištavo, jog buvo aišku, kad, nors jos visą laiką tvirtino jokiu būdu nenorėjusios nė akimirksnį, norėjo šito visą laiką. Atsimenu, mano gyvenime buvo toks periodas, kai nuo visko pasidarė koktu. Praradau bet kokį norą ir gyvenau tik iš inercijos. Atsimenu, vieną vakarą buvau girtas iki sąmonės netekimo su moterimi, kurios vardą pamiršau. Po visko ji atsidūsėjo ir pasakė frazę, turėjusią mane įskaudinti:

— Pirmą kartą nepajutau jokio pasitenkinimo.

Buvau šaltas ir abejingas.

— O kas sakė, kad tu turėjai pasitenkinti?

Nataša šypsosi per stalą.

— Apie ką galvoji? — klausia.

— Apie tave, — atsakau.

Užkandžiui valgome foie gras. Foie gras d’oie. Monika mėgo foie gras. Foie gras, prancūziškus vynus ir klasikinę muziką. Ji turėjo subtilų skonį.

Foie gras d’oie skonis sodrus ir lengvas. Foie gras d’oie sudėtis primena rinktinių vaisių minkštimą, jis rožinės spalvos su pustoniu tamsesniais sluoksneliais. Tarsi oda ir jos šešėliai.

— Žinai, kaip jį gamina, ar ne? — sakau.

Linksi ir šypsosi.

— Makabriška, ar ne?

Kvadratinis pašteto gabalėlis supjaustytas šiltu peiliu, bet griežinėliai neišskirstyti: guli vienas ant kito lėkštėje. Dideli kaip nagai Prigord trumai išgryninto riešuto minkštimo skonio. Ir Sauternes vynas.

Stalas užtiestas marga persikų spalvos staltiese, tos pačios spalvos kaspinėliais aprištos trys gėlės, pusmėnuliais apsivijusios baltas lėkštes. Greta foie gras išskleisti dantukais išpjaustyti persikai, pora aviečių ir žalumynai. Šilta aukso spalvos skrudinta duona uždengta balta nėriniuota servetėle.

Nataša kaip valgis: ir šviesi, ir tamsi, paslaptinga ir tokio pat neįprasto skonio kaip trumai. Žiūrėdamas į ją suprantu, kad, pasakodamas Lindvigui apie savo prieštaringus jausmus jai, iš tikrųjų buvau teisus. Sėdėdama priešais, savo juoda suknele ir putliomis griovėtomis mėlynai juodos spalvos it trumo griežinėliai lūpomis ji sugeria visą šviesą iš aplinkos. Atrodo, lyg skleistų tamsos šleifą. Tarsi magneto traukiamam norisi prieiti prie šešėlio krašto, bet vos tik prisiartini, pasidarai labai atsargus.

Galvoju apie juodą langą kitoje gatvės pusėje ir apie tai, kiek policija sau gali leisti. Įdomu, ar jie pastatys žmogų sekti poną Molbergą, kurio mylimoji taip žiauriai žuvo? Ar lauks, kol ponas Molbergas ims švaistyti savo dviejų milijonų kronų sąskaitą, kuri ir buvo jo tikrasis motyvas? Ar Nataša dirba policijai? Ar taip?

Nataša skiriasi nuo Monikos. Atrodo, kad jos kūnas kovodamas veržiasi į šviesą ir lengvumą kaip Monikos, bet niekaip negali ištrūkti iš tamsos, kuri yra arba paties kūno metamas šešėlis, arba šešėlis, krintąs ant jo. 505-asis kambarys. Mačiau ją ten, bet nemačiau, ar ji įėjo. Nesu tikras.

Juoda krepo suknelė tampriai prigludusi prie jos kūno, ant rankovių kyšo maži garbiniuotos taftos raukinukai, kojos žiba aukso taškučiais. Burna išvagota grioveliais ir panaši į vaisių — visai kaip melsvai raudonos šeivamedžio uogos, kol Nataša jos nesuvilgo. Ausyse tabaluoja auskarai su mažytėmis sraigutėmis galuose. Atkreipiu dėmesį į „Cartier“ laikrodį, ant rankos atrodantį lyg aukso juostelė.

— Bankoko, — sako ji. — Bet labai gera kopija.

Pagalvoju, kad mokėčiau atpažinti padirbtą „Rolex’ą“, bet kaip atskirti netikrą „Cartier“ nuo originalo — pamiršau.

— Visi sako, kad žurnalistais negalima pasitikėti, — sako Nataša.

— O stiuardesėmis galima?

Nusijuokia.

— Kodėl neparašai romano? Ar tai nėra visų žurnalistų svajonė?

— Ne, — sakau.

Šypsosi.

Jos veidas jaunatviškai netobulas: akyse valiūkiškas žaismas — niekada negali žinoti, kas jai šaus į galvą. Bet kartu ji tvirta kaip sfinksas. Sukryžiuoja kojas: viena aptempta smaila koja apsiveja kitą tarsi nuodingo vabzdžio geluonis.

— Kodėl neparašai romano apie savo didžiąją prarastą meilę?

— Moniką?

— Papasakok man apie ją. Tai buvo nežabotos aistros? Ar tebeverki per miegus galvodamas apie ją?

— Jei tu nieko prieš, ne.

Šypsosi.

— Ji sudaužė tau širdį? — sako. Nesuprantu, kaip ji apie tai neskaitė. Sėdžiu ir kurį laiką stebiu ją. Ji nėra bloga. Taip sakydama nenori manęs įskaudinti. Neįmanoma. Ji tiesiog nežino. Negali žinoti.

Atsiprašęs einu į tualetą. Lipant žemyn, laiptai slysta iš po kojų, ir aš kone nučiuožiu ranka pasiremdamas į turėklus. Turiu tik kelias „Sulprilo“ tabletes ir pusantros „Letigeno“. Tabletes nuryju užgerdamas vandeniu. Kad per daug neįsiaudrinčiau, atsilaužiu dar pusę „Sulprilo“. Vandeniu pašlakstau veidą ir, neužsukęs krano, stebiu, kaip vanduo sukasi spiralėmis ir tyliai gurgėdamas dingsta skylėje. Tada nusišluostau veidą ir vėl lipu viršun.

Kai sugrįžtu, ji, rūkydama cigaretę, ant kojos sūpuoja batelį. Iš po kojinės, ten, kur pėda pasislepia bato nosyje, bando lįsti mažas erzinantis Y.

Neilgai trukus pajaučiu jos mažą švelnią pėdutę po stalu.

— Šiaip aš esu gera mergaitė, — sako ji juokdamasi.

Restorane beveik vien poros. Skersai mūsų sėdi labai rami pusamžė pora. Valgydami sriubą, šaukštus merkia taip pamaldžiai tylėdami, tarsi lėkštės būtų šventos. Atrodo, kad jie valgo orą. Tolėliau, pasislėpus už palmetės, savo akmeniniais lapais kyšančios iš už stulpo, pietauja jaunesnė pora: valgo taip atsargiai, tarsi nuo to sumažėtų sąskaita. Kiek toliau sėdi dar viena porelė, o pačiame salės gale — dvi jaunos poros, bendraujančios per stalus. Kai užbaigiame pagrindinį patiekalą, prie įėjimo pasirodo triukšminga draugija. Iš karto pastebiu Janą Borisą. Padavėjas juos palydi prie stalelio greta tų dviejų bendraujančių porų salės gale, bet Borisas mirksėdamas pastebi mane ir dabar svyrinėdamas eina artyn. Pagalvoju viena: apsilankydamas jis suteršė šios vietos vardą. Vis dėlto pamatęs, kiek jis ir jo draugai išgėrę, ir norėdamas išvengti nemalonumų, pristatau jį Natašai. Likusieji trys eina per salę. Tarp jų dvi moterys juodomis kojinėmis ir vos šlaunis dengiančiais sijonėliais. Jos kikena ir šaižiai spiegia.

— Jie užpakalius pinigų prisikimšę, — švebeldžiuoja Borisas. — Viena jų, — apsigręžia ir vos nepraranda pusiausvyros, — toji, — sako rodydamas, — Nikolė, ji mano tapsianti kino žvaigžde, jei tik jos nuotrauka paklius į laikraštį.

— Tai ką ji čia veikia su tavimi? — klausiu.

— Tu vaidini velniškai gudrų. Po velnių, kaip tau tai pavyko? — sako stverdamasis kėdės, kad nenugriūtų.

— Juk pats davei man jo agento vardą.

Prikiša savo fizionomiją visai prie manęs.

— Kas kas, bet aš tai žinau, kaip sunku jį užtikti.

Boriso taip išgirtųjų draugų pusėje pasigirsta bumbtelėjimas, o po to dūžtančių lėkščių ir taurių griausmas. Tai viena moterų griūdama užkabino ir patraukė staltiesę. Po akimirksnio tylos merginos pratrūksta juoku. Atskuba padavėjas, bet Borisas jį sustabdo.

— Aš viskuo pasirūpinsiu. Už viską sumokėsime. Norėjau pasakyti, ji sumokės.

— Ji toli nueis, — sakau, bet jis jau nebegirdi.

— Kas jis? — klausia Nataša įtariai.

— Idiotas, — atsakau.

Mums atneša kavą.

— Kokiu reikalu buvai Los Andžele? — pasidomi ji.

Užsidegu cigaretę.

— Interviu. Su Nikolsonu.

Šypteli.

— Ir ko jis tavęs klausinėjo?

Nusišypsau jai.

— Ir dar, — sakau, — ieškojau vieno vyriškio.

— Kokio? — klausia.

— Vyro, vardu Džekas Paskalis. Džekas Rotas Paskalis. Bandau išskaityti jos reakciją. Bet nėra ko skaityti.

— Jis irgi aktorius?

— Nežinau. Nedaug apie jį žinau.

— Tai kam jo ieškai?

— Kaip manai?

Trukteli petį.

— Iš kur man žinoti?

Nežinau, ką toliau sakyti. Kurį laiką tylėdami gurkšnojame kavą.

— Tu daug klausinėji, — sakau.

— Tu nedaug kalbi.

— Lygiosios.

Padavėjui einant pro šalį, paprašau sąskaitos. Duodu jam savo kortelę. Netrukus jis grįžta su čekiu.

— Maniau, žurnalistai pripratę prie klausimų?

— Taip, juos uždavinėti. Eime? — sakau.

— Reklamose! Po velnių, aš nesiruošiu vaidinti reklamose, — girdėti iš Boriso draugijos.

Tylėdami vaikštinėjame prie ežerų. Šilta. Gegužė. Prie tiltų, po medžiais, dvelkia minkšti tamsiai žali kvapai. Ant vandens tarsi mažos valtelės plūduriuoja lapai ir kuokštais sukibę gauruoti dumbliai.

Svarstau, ar ji sutriko po susitikimo su storžieviu Borisu, ar aš ką ne taip pasakiau? Ar ji pažįsta Džeką Rotą Paskalį? Galvoju ir apie sąskaitą banke. Ir iš kur Monika gavo tuos pinigus?

Blyškiame vakaro danguje juodomis smailėmis ir bokštais įsirėžęs miesto stogų peizažas. Aukštais frontonais, pinakliais ir skliautų žibintais puošti pastatai primena pasakų pilis. Žemėliau, ant pastatų turėklų, kur ne kur kabo išdykę groteskiškų formų maskaronai. Sekundės dalį man atrodo, kad jie ir yra tikrasis miesto veidas. Subjaurota galva, iškreiptas grožis. Ir pasidaro apmaudu, kad neprisikimšau į kišenes „Dobesino“.

Patraukiame į Tivolio parką. Atsisėdę raudonų bei mėlynų lempučių paviljone prie valčių, prisigeriame. Tada pasukame prie fontanų ir fejerverkų, ir čia kelyje mums pasipainioja du žmonės. Girtas Natašos juokas, juoda vėjo plaikstoma suknelė, rausvas cukrinės vatos pagaliukas rankoje, ir mano paties paraudusios apgirtusios akys, sutaršyti prakaituoti plaukai. Abu tokie sustojame prieš Monikos tėvus.

Tėvo veidas atgavęs spalvą. Įniršusia mina jis atplėšia mane nuo Natašos. Motina dar bando išspausti šypseną.

— Gal teiktumeisi prisilaikyti bent šiokio tokio padorumo? — sako tėvas, piktai sugriebęs mane už rankovės.

— Ką tuo norite pasakyti?

— Ji gi mirė! Net tiek nesupranti!?

Truktelėjęs išsilaisvinu. Apsisuka galva. Tada įsiutęs išrėkiu jam į veidą:

— Kas mirė?

Ir nueinu.

Jis lieka stovėti nebylus. Monikos mama dar kartą bando taikingai nusišypsoti, bet aš timpteliu Natašą.

— Ateik, einam, — sakau imdamas ją už parankės.

— Kas jis? — sušnabžda Nataša, mums einant takeliu. Monikos motina, apleista ir nelaiminga, stovi tamsoje.

— Idiotas, — sakau.

— Pažįsti nemažai idiotų, — replikuoja ji, bet aš neatsakau.

Nesimylime. Ir šnekėtis pradedame tik vėlai naktį.

Kol Nataša tyliai miega miegamajame, atsidarau erkerio langą. Lauke dulksnoja.

Gal reikėtų paskambinti dr. Filipui. O gal reikėtų grįžti pas Natašą, nes prablaivėjau.

Gerai, kad turime vienas kitą — Nataša ir aš. Kartoju tai sau. Bandau susišildyti šia mintimi.

Gatvėje vaikštinėja įsimylėjėlių porelė, lietus dulkėmis gula ant jų. Sustoję jie bučiuojasi po palinkusiu gatvės žibintu. Mieguistoje lempos šviesoje jie atrodo kaip dvi išdilusios gražuolės. Greičiausiai, jie jauni. Taip ramiai lietuje bučiuojasi tik jauni žmonės.

Užmetu akį į merginos langą — jis tamsus — ir į gretimo namo langą, tuščiai ir juodai spoksantį į tamsą.

Staiga šypteliu, prisiminęs Natašos nuotykį, patirtą Gėlo vandens biologijos institute Hileriodo mieste. Ji turėjo pagal lytį išrūšiuoti jūros blusas.

— Su tavimi paprasčiau, — pasakė Nataša.

Bet ne šį vakarą.

Ji nieko nesakė. Tik gulėjo ir nagais švelniai kasė man tarp kojų. Galų gale pasidavė. Kad neįsiskaudintų, pasakiau jai, jog tai ir anksčiau pasitaikydavo. Kai nuėjome miegoti, ji tyliai įslinko po antklode.

Stovėdamas prie lango, kaip šešėlį jaučiu ją už nugaros. Kai atsigręžiu pasižiūrėti, visas nutirpstu, nes ji iš tikrųjų stovi tarpdury rąžydamasi, žiovaudama ir trindama akis.

— Ką darai? — klausia prislopinusi balsą.

— Galvoju...

Nusisuku ir pasiremiu į palangę. Jaunosios poros nebėra.

— Yra tokių, kurie neturi kur gyventi, o daugybė butų tuo tarpu stovi tušti. Nėra nieko blogiau už tuščius butus.

Priėjusi Nataša atsistoja už manęs. Prisiglaudžia veidu man prie nugaros, apsikabina rankomis.

— Bet jie gerai prižiūrimi. Langai blizga, — sako ji.

— Vabzdžių akys irgi blizga.

Ji bučiuoja man nugarą.

— Nebegalvok apie tai, — prataria.

— Ne apie tai galvoju.

Atsisukęs imu ją bučiuoti. Ji švelniai ir silpnai sudejuoja. Parverčiu ją aukštielninką ant kilimo. Plaukai išsisklaido jai už galvos švelniomis raitytomis bangomis. Ji truputį priešinasi ir bando stotis.

— Nenoriu, — sako. — Ne dabar.

Bet aš užveržiu jai riešus. Suimu juos krūvon virš galvos ir viena ranka tvirtai juos laikau, tuo tarpu kita ranka nusmaukiu jai kelnaites.

Išgąstingomis akimis ji stengiasi ištrūkti, bet laikau ją stipriai, kol pamažu atsipalaiduoja, atlošia galvą, išskečia rankas.

Mylimės agresyviai. Lyg pyktume už tai, ką darome.

Stipriai sugriebiu ją už kaklo, sekundę prieš mane iškyla Monika, spusteliu, bet ji nebebijo.

— Dar, — sako. — Dar...

Tą naktį prisisapnuoja sapnas, kurį sapnuodavau nuo pat vaikystės. Sutemus, jau einant miegoti, virš manęs palinksta moteris. Šypsodamasi ji užtraukia antklodę iki pat smakro lyg norėtų mane apkamšyti. Bet staiga užveržia man kaklą ir bando uždusinti.

Pabundu išpiltas prakaito, bet klykia Nataša. Atsisėdusi greta, šlapiais plaukais, padėrusiu žvilgsniu ji spokso į erdvę. Apkabinu, ir mano glėby ji pamažu nurimsta.

— Turbūt per daug išgėriau. Manęs niekada nekankina košmarai.

— Užtat mane kankina, — sakau. Lėtai nugrimztame į patalus, bet užmigti nebegaliu.

Staiga prisimenu tai. Mirksniu pagriebęs laikrodį nuo naktinio stalelio, nusinešu jį į virtuvę. Padedu ant stalo, iš spintelės ištraukiu stiklinę ir atsuku čiaupą. Bėgant vandeniui, stiklinę apvynioju virtuviniu rankšluosčiu ir nudaužiu apačią. Per dugną tyrinėju laikrodžio ciferblatą. Tai matyti prie skaičiaus 7. Tikro „Cartier“ rodyklės tiksi lygiai, o ne trūkčioja, ir tarp skaičių 6 bei 7 mažytėmis raidelėmis užrašyta Cartier. Kopijos užrašo neturi.

Užgesinu šviesą ir vėl einu į lovą. Laikrodį padedu atgal ant naktinio stalelio. Gulėdamas mąstau, kodėl apsimetame turį mažiau nei iš tikrųjų.

Vartausi niekaip negalėdamas užmigti. Galų gale vėl atsikeliu, nueinu į svetainę ir atsisėdęs prisipilu didelę taurę degtinės. Perlaužiu „Unisomo“ tabletę į dvi dalis ir praryju jas. Nesimiega, nors jaučiuosi pavargęs. Einu į erkerį, po to vėl grįžtu prie sofos. Įjungiu televizorių ir, visiškai sutylinęs garsą, ekrane palieku bėgti tik vaizdus. Junginėdamas peržiūriu viso pasaulio stotis. Daugelis rodo tik lenteles.

Iš visų žiniasklaidos priemonių tik televizorius skleidžia šviesą. Čia ir slypi jo žavesio paslaptis. Sakoma, kad šviesa sukuria hipnozę primenančią būseną. Išorinis signalas reguliuoja ekrane didžiuliu greičiu zigzagais skriejantį elektroninį spindulį. Žiūrint į tai, mūsų receptorius bombarduoja periodiniai signalai. Taip sukuriama tam tikra alfa, beta ir delta spindulių sinchronizacija. Kai kurių skleidimo dažnių rezonansas labai primena delta spindulių dažnius mūsų smegenyse. Mes prisideriname.

Atsikėlęs vėl grįžtu į erkerį. Pakeliu žaliuzes. Pas merginą viršuje tamsu. Ilgai stoviu žiūrėdamas į niekur. Kažkurį momentą grįžtelėjęs, pamatau lyg ir šviesos blyksnį. Rodos, tuščiajame bute. Pagalvoju, kad iš nuovargio man pradėjo vaidentis, tad nusprendžiu grįžti į lovą. Atsargiai, stengdamasis nepažadinti Natašos, atsigulu. Gulėdamas galvoju apie tai, kaip mes pasitikime vienas kitu, kad galime gulėti greta. Miegodami mes tokie trapūs. Be niekur nieko galėtume nužudyti vienas kitą.

Lėtai panyru į miegą. Prabundu nuo jausmo, kad kažkas į mane žiūri. Tiesiai prieš save pamatau Natašos veidą.

— Kai miegi, atrodai toks mielas, — sako.

— Aš ir esu mielas. Kai miegu.

11

Su Nataša mano kūnas patiria tai, apie ką anksčiau tik svajodavau. Atrodo, alpstu, tirpstu... Pilvo apačioje jaučiu keistą tuštumą — lyg vabzdys, ką tik suleidęs savo gylį. Kai sperma be garso nuvarva jos uniforma, akyse man ištrykšta ašarėlės. Lyg iš skausmo po antausio.

Kažkada, dar prieš Moniką, bijojau atsitiktinių meilių. Mane apimdavo nerimas, buvau pavargęs nuo palaidų santykių. Man reikėjo merginos, kuri trokštų meilės, tik šiek tiek mažiau nei aš — taip, kad dar išdrįstų tai parodyti. Nežinau, ar tai tiesa. Galbūt man reikėjo visai ne meilės.

Meilė mirė su Monika. O gal gerokai anksčiau. Kažkada, kažkurį vakarą, kurio niekas nebeprisimena. Galbūt meilei nebuvo kaip atsiskleisti. Niekada nepasitaikė progos. Tiesiog nesusiklostė aplinkybės. Galbūt iki pat dabar.

Su Nataša viskas įvyko taip lengvabūdiškai. Atsitiktinis susitikimas kažkokiame oro uoste kitame planetos pusrutulyje. Truputėlis glamonių lėktuve ir pažadas paskambinti. Ar viskas vyko mano iniciatyva? Nežinau. Galvodamas apie Natašą, labiausiai galvoju apie jos kūną. Ir apie tai, ką ji veikė tame viešbutyje.

— Paimk mane čia, — šnabžda ji.

Iš lauko pusės mano butas tikriausiai primena neryžtingą lėlių teatrą. Žinodamas, kad mus gali matyti, nenoriu demonstruoti savo asmeninio gyvenimo. Bet Nataša neatstoja.

Stovime erkeryje. Aš žaliuzes nuleidžiu, ji vėl jas pakelia.

— Šitaip daug seksualiau, — ryžtingai taria ji ir nusitempia mane prie pat lango. Pakėlusi rankas į viršų, išsineria iš uniformos švarkelio — jos krūtinė tuo metu prisiploja kaip berniuko.

— Eikš, — sako ji, atitraukdama man kelnes. Tada atsitupia ir minkštu, drėgnu gosliu liežuviu apsiveja varpą.

— Viskas gerai, brangusis. Viskas gerai.

Man bloga. Nuslenku prie sofos svetainėje, apsikloju. Guliu žvirgždėtu išsekusiu veidu, kaktoje silpnai tvinkčiojant skausmui. Net išgėrus „Sulprilą“, kūnas nerimsta.

Sklaidau laikraštį, bet be nuotraukų beveik nieko daugiau nematau.

Kai šitaip jaučiuosi, niekur nebeinu. Man vaidenasi. Gatvės praeiviuose tariuosi atpažįstąs iškreiptus draugų veidus, kūne jaučiu nerimą, o po oda — vabzdžių dūrius. Turiu labai stengtis, kad susitvardyčiau.

Jaunoji mergina iš namo priešais, pasidėjusi indą, stačia maudosi. Kai ji teškia po pažastimis vandenį, jos krūtys sudreba. Dar ne visi turi vonią. Staiga ji pasižiūri tiesiai į mane. Ir nusišypso.

Skubiai nukreipiu žvilgsnį į kito namo langą, ten, kur gyvena senoji: darydama kažkokį judesį, ji pakelia ranką. Iš pradžių atrodo, kad ji moja, bet po to pamatau, jog tai grūmojantis kumštis. Mažas, išdžiūvęs kumštelis. Greta — juodasis langas. Kaip kiklopo eikis.

Jaunosios merginos nebėra.

Užsidengdamas nuo jų, demonstratyviai perverčiu laikraščio puslapį: kažkokia jaunimo grupė pristato naujausią savo šokį; vyriausybė kovoja su opozicija; apkalbų skyrelyje įsimylėjėlių porelė suglaudus galvas kaip Siamo dvyniai — galbūt tai pirmoji jų nuotrauka kartu.

Man nepatinka skaityti laikraščius. Rasta nužudyta dar viena mergina. Įtariamo žmogžudžio aprašas kaip įprasta miglotas ir netikslus. Ar kaltas tik žmogžudys? Niekada nesijaučiu tikras, kol nusikaltėlis nepagautas. Nežinau, kada tai prasidėjo, bet ėmiau perkratinėti savo poelgius. Ir vis tiek esu nepatenkintas. Gal atsikėlęs vidurnaktį darau žiaurius nusikaltimus, kurių po to neprisimenu?

Mano atminties vaizdai nebėra aiškūs. Yra nukrypimų ir užtemimų.

— Nebijai pasenti? — kažkada paklausiau Lindvigo.

— Bijau nepasenti, — atsakė.

Sakoma, kad seni žmonės yra išmintingi. Bet ar ne tiesa ir tai, kad seni žmonės tokie iškaršę, jog neprisimena, ką žino?

Šito ir bijau. Ne mirties, bet prarasti atmintį. Bijau didžiojo užtemimo.

Neprisimenu tiksliai, kas įvyko tą vakarą. Gal mano gelmėse slypintis monstras nusprendė įvesti tvarką savo gyvenime? Iš kur atsirado tas rėžis lange? Gal švystelėjau į langą kokiu daiktu? Ar vienas buvau? O gal kartu buvo Monika? Gal ją švystelėjau?

Šitos dienos. Keistai netikros. Kaip vanduo. Galbūt jų galėjo ir nebūti. Patį blogumą numalšino „Sulprilas“, bet įvažiuojant į miestą kūnas vis dar negaluoja. Norėdami susimedžioti stovėjimo aikštelę, mašinomis sukame ratus lyg alkani rykliai. Pamatęs pro šalį einančią ir raktų ryšulėliu mojuojančią jauną merginą, imu važiuoti paskui ją. Merginai atsisukus, nuleidžiu langą.

— Gal norėjai pasivažinėti?

— Ne, ačiū, — atsako. Suprunkščia ir skubiai pasitraukia. Net nespėju pasiaiškinti.

Atsiimu juostą. Apkūnusis fotoparduotuvės pardavėjas nuotraukas atiduoda pavargusiai atsidusdamas. Tada važiuoju į redakciją. Priimamajame sužinau, kad Stelos dar nėra.

Pėdinu ilgais koridoriais pro mažus kabinetėlius, kol prieinu centrinę redakcijos salę. Už ekranų ir pertvarų pasislėpę žmonės kalbasi telefonais, bet šiaip salė beveik tuščia. Tik Solkeris stovi viduryje, vienoje rankoje laikydamas ragelį, o kita spausdindamas.

— Pasistenk sužinoti jos amžių, užtenka painiavos.

Tada vėl ima kalbėti telefonu:

— Ką sakei?.. Minutėlę... Taip, štai jis: „Savininkas išprievartauja nuomininkę“, būtent, užtat jis atleidžia ją nuo to mėnesio nuomos...

Kai šilta, žmonės apsunksta. Aprašinėtuose prikeverzotuose bloknotuose, vangiai vedžiodami stambias raides, jie pasižymi vieną kitą pastabą. Į saulėtą patalpą vaizdus kliokia televizijos ekranai. Vienas kitas žurnalistas ekrane susiranda kas minutę pasirodančius AP ir Reuter žinių sąrašus. Nuo spalvotais laukais mirgančių elektrinių stiklų sklinda sausas zirziantis oras, tarška maketuotojų klavišai ir be perstojo spragsi kompiuterio pelė.

Patalpoje taiki ramybė. Pro atvirus langus plieskia saulė, jos nušviesti šešėlius ant sienų meta džiungles primenantys augalai.

Liftu pasikeliu viršun, užsirakinu kontoroje ir imu skaityti laikraščius. Nuėjęs prie automato, atsinešu puodelį kavos. Porą valandų praleidžiu spoksodamas į ekraną. Vis dar esu neramus.

Geriausiomis akimirkomis prie ekrano imame galvoti, jog čia slypi tiesa — tiesa, didesnė nei galime įsivaizduoti. Tačiau tokios akimirkos retos. Beveik nebepasitaiko. Aš dirbu čia. Jau nebežinau kodėl. Seniai nebežinau. Turėčiau išeiti pro duris ir niekada nebegrįžti. Tik nežinau, kur turėčiau eiti ir kodėl.

Nė vienas mūsų nerašo labai gerai. Ir nesistengia. Kam to reikia. Nė vienas mūsų nesigilina. Ir nesistengia. Neverta. Vis tiek niekam nerūpi.

Paskambina Stela.

— Turiu tau sąrašą.

— Ateinu, — sakau.

Randu ją archyve, sėdinčią ir spausdinančią. „Čia“, — prataria rodydama į krūvą popierių prie savęs.

Paėmęs juos peržiūriu.

— Daugiau nieko nesužinojai? — klausia nepakeldama galvos.

Papurtau galvą.

— Nežinai, kuo jis užsiima? Sunku ieškoti turint tik vardą ir nieko daugiau.

— Deja, nieko daugiau nežinau, — sakau. — Ar peržiūrėjai visą „Dialogą“?

— Kai kurias bazes. Tu bent įsivaizduoji, kiek jų „Dialoge“?

— ONex’į?

— Šitą peržiūrėjau visą. Apie jį nėra jokių citatų ir jokių nuorodų nei laikraščiuose, nei savaitraščiuose, nei žurnaluose. Bent jau svarbiausiuose.

— Galbūt jis tiesiog nepateko į bazę?

— Molbergai, tai visuotinis teksto duomenų bankas. Ten jo nėra.

— Ar bazė apima tik JAV?

Purto galvą.

— Visą pasaulį.

— Vadinasi, jei jis iš viso yra, tai turi būti čia.

— Taip, jei jis iš viso yra.

Patraukiu namo.

Priepuolis užeina dar pakeliui į mašiną. Ima raibuliuoti akyse. Tik pasirėmęs į sieną atsipeikėju ir galiu eiti toliau. Paskutinių saulės spindulių nutvieksti automobiliai tarsi atgyja. Apima nemalonus jausmas, kad mane kažkas seka. Atsigręžiu, bet nieko.

Mašinoje, atidaręs stalčiuką, pamatau, kad išsibaigė „Dobesinas“. Nesustodamas pralekiu pro raudoną, nes iš gretimos mašinos į mane žiūri veidas. Toks jausmas, lyg kas geležinėmis rankomis spaustų man kaklą.

Rakindamas duris, iš kitos gatvės pusės išgirstu šauksmą. Tai senoji moteriškė. Lyg transo pagauta ji lazda daužo mano automobilį.

— Kiaulė! — rėkia.

Priėjęs noriu su ja pasikalbėti, bet ji sprunka ir skubiai užtrenkia įėjimo duris.

Kažkoks užburtas ratas. Viskas ne taip, kaip turėtų būti. Tik namuose aprimstu. Ieškodamas „Sulprilo“ išnaršau visą vonią, bet tik virtuvės spintelėje surandu puselę „Letigeno“. Nieko nelaukdamas praryju ją. Tada iš spintos išsiimu taurę, butelį, ledo ir išsidrebiu ant sofos.

Nutvilko tik pirmasis gurkšnis, paskui šiluma lėtai išsklinda po oda. Alkoholis veikia kaip narkozė: pasaulis nutolsta, stambios viskio spiralės taurėje spindi lyg ištirpusio aukso gijos. Apsnūstu.

Paskubomis peržvelgęs nuotraukas, išdėlioju jas ant stalo. Tada, imdamas po vieną, vaikštau po kambarius ir lyginu. Apžiūriu knygų spintą, raudonąjį šezlongą ir už jo stovinčius augalus, televizorių, lentyną su vaizdajuostėmis, į spintą sudėtus kompaktinius diskus, vazas, suvenyrus, sofas, pagalves, Moniką primenančius daiktus. Viskas savo vietose. Taip patikrinu visų kambarių nuotraukas. Galiausiai perverčiu nuotraukų dėžę. Nuotraukos sudėtos vokais į skyrelius po dešimt. Eilės tvarka, rodos, sutampa, bet dėl viso pikto patikrinu jas dar kartą. Ir tik dabar aptinku vieną mažytę, bet išdavikišką detalę. Eilės tvarka ta pati, tačiau vienas vokas į dėžę įstatytas kitu kampu. Tai nereiškia, kad fotografijos į dėžę sudėtos pagal tam tikrą sistemą, bet nuotraukoje užfiksuota tvarka skiriasi. Kažkas buvo ištraukęs voką ir padėjo jį į tą pačią vietą, bet ne ta puse. Ilgokai taip sėdžiu ir vis lyginu, bet abejonių nėra. Nors neradau jokių regimų įsilaužimo pėdsakų, čia kažkieno būta. Atidaręs duris, patikrinu, ar nepalikta atsuktuvo ar kalto žymių: nieko. Pasiėmęs žibintuvėlį, užlipu patikrinti palėpės. Irgi nieko.

Nusileidęs apačion, dar kartą viską peržiūriu, bet tik tas vienas vokas rodo, kad čia kažkieno būta. Nataša? Taip, ji buvo čia. Ji matė, kur padėjau nuotraukas, bet tos nuotraukos ji tikrai nematė. Ji net nežino, kad tokia yra. O gal žino? Tai galėjo būti ji. Kol aš miegojau. Gal ji dirba policijai? O gal policija leido sau patikrinti butą, net neturėdama leidimo kratai? O kaip su mirusiosios raktais? Ar negalėjo kas nors pasidaryti jų kopiją, kad vėliau, kai viskas bus seniai pamiršta, grįžtų ir apšvarintų jos butą? Arba sunaikintų pėdsakus? Raštelį su vardu? Arba nuotrauką?

Skambinu Klinkeriui.

— Vėl įsilaužimas? Kas pavogta?

— Niekas.

— Aišku, — sako.

— O ką išsiaiškinote dėl pirmojo įsilaužimo?

— Kiek aš supratau, tai nebuvo labai rimta.

— Ar įsilaužimas nėra rimta?

— Taip, bet vagys nieko nepaėmė.

— O kas sako, kad jie — vagys?

— Ką jūs tuo norite pasakyti?

— Ar policija turi mano buto raktų kopiją?

— Dieve Aukščiausias, kodėl jūs taip manote?

— Kodėl jūs vis dar įtariate mane? Aš nieko nepadariau.

— Na na, Molbergai, visiškai nekaltas juk nesate.

— Ką turite galvoje?

— Kiek prisimenu, būta šio to su narkotikais. Be to, jūs buvote teistas už chuliganizmą bare.

— Tai buvo tik piniginė bauda.

— Būtent, ir jūs ją sumokėjote. Taigi, jei nagrinėsime techninę dalykų pusę, jūs esate teistas.

Giliai įkvepiu oro.

— Kažkas mane seka. Kodėl jūs mane sekate?

Šį kartą giliai įkvepia Klinkeris. Ir tada lipšniu balsu taria:

— Molbergai, jūs ką, jaučiatės persekiojamas?

Prisipilu didelį kokteilį, išgeriu, vėl prisipilu. Einu į tualetą, atsidarau spintelę ir išsiimu buteliuką su „Ketoganu“. Perlaužiu piliulę pusiau — kad greičiau suveiktų. Praryju abi puseles.

Staiga lange pamatau stovint ir mojant merginą. Aš kaip per sapną prieinu prie lango ir pamoju jai. Jei taip anksčiau, tai būtų pasirodę nei šis, nei tas. Šitaip tikrai nebūtų atsitikę. Net ir dabar nežinau, ar tai iš tikrųjų vyksta.

Ji atsisagsto suknutę ir leidžia jai nukristi. Tada prispaudžia prie burnos pirštą ir išplečia akis, lyg būtų pasakiusi ką nors negražaus. Kurį laiką vaikšto nuoga. Galbūt tvarkosi. Siūbuodamas stoviu erkeryje ir, kad atšaltų, makaluoju viskį.

Ji nueina gilyn į kambarį, bet tuoj vėl sugrįžta. Provokuojančiai pasilenkia ir nugara į langą susisagsto suknelę. Atsisuka pasižiūrėti, ar aš vis dar čia. Nusišypso. Ir viskas. Staiga dingsta.

Nuo alkoholio suima miegas, todėl, prieš eidamas pas dr. Filipą, porą valandų pamiegu. Atsigulus užplūsta gera savijauta — tarsi lengvas miegas su tolimais garsais. Dar daugiau: mano kūnu srovenantis „Ketoganas“ sukuria jausmą, kad viskas puiku. Kažkada, kai buvau visai jaunas, šitas jausmas buvo savaime suprantamas dalykas. Dabar jau ne. Reikia stimuliatorių, kitaip nebegaliu pasiekti tos kažkada natūralios ramybės ir geros savijautos būsenos. Mane galima priskirti prie narkomanų. Jie, kai nieko kito neturi, ryja „Ketoganą“. Aš nieko kito neturiu.

Kėdėje sėdi mano mentorius. Aukštas, tamsus, mažomis akutėmis, kurių plyšeliai per storus akinių stiklus atrodo kaip vabzdžiai. Dr. Filipas, gyvenantis taip aukštai, kad net į miesto stogus žiūri iš viršaus.

Norėtųsi, kad jo autoritetas mane apgaubtų. Suteiktų prasmę mano gyvenimui. Bet, iš visko sprendžiant, prasmę jo gyvenimui greičiau suteikiu aš.

Kasinėti, šniukštinėti, šnipinėti, knisinėti, nagrinėti... Praeitį, kurios jau seniai nebėra.

Dr. Filipas bando surankioti simptomus. Vardiju, kas tik tuo metu šauna į galvą.

— Svaigimas, pykinimas, drebulys...

Akimis klaidžioju po erdvę. Dr. Filipas kuo stropiausiai užsirašinėja. Greitomis išguldo simptomus ant mažo popieriaus lapelio. Jam už nugaros — lentynos, linkte linkstančios nuo sustatytų knygų gausybės. Kiek čia minčių. Ir kiek joms teko iškentėti.

— ...nemiga, galvos skausmai, — prisimenu epizodą su Nataša, — kartais potencijos sutrikimai...

Atsistoju ir nueinu prie lango. Iš viršaus veriasi nuostabus vaizdas. Kaip iš erelio skrydžio.

— Nerimas? — klausia daktaras, bet aš iš pradžių nenugirstu klausimo, tad jis turi pakartoti.

— Taip, ir nerimas.

Grįžtu ir atsisėdu.

— Ar balsų negirdite?

Šypteliu.

— Tik jūsų.

Nėra abejonės, kad esu daug ką užslopinęs, sako dr. Filipas.

— Bet bandysime eiti į priekį. Maža, bet gera pradžia jau padaryta. Dabar reikia eiti toliau.

Man svaigsta galva, mane pykina, dabar dar ir impotencijos priepuoliai.

— Tai gali būti nuo piliulių, — ramina daktaras.

Netikiu, kad jis darytų stebuklus. Dažniausiai mūsų pokalbiai baigiasi gryniausiu postringavimu.

Dr. Filipas nepalaužiamai tiki praeitimi. Kaip ir gydytojai ligoninėje. O aš netikiu. Bent jau ta beveik dieviškąja žodžio prasme. Praeityje daug skundų ir nė vieno atsakymo. Gal per daug kategoriškai pasakiau. Nežinau.

— Jūs vis dar vartojate mano išrašytą „Sulprilą“?

Pavargęs linkteliu.

— Bet jau baigiu išgerti, — sakau.

Jis žvilgteli į mane.

— Taip greitai?

— Dalis įkrito į tualetą.

Jis linguoja galvą ir atrodo bepradedąs mane mokyti, bet aš jį nutraukiu:

— Žinau, žinau. Esu kaip diabetikas.

Dr. Filipas kramto lūpas, baksnoja.

— Nevartojate daugiau jokių vaistų?

— Ne, — pameluoju.

Dr. Filipas sako, kad per daug mąstau. Intelektualizuoju. Jo nuomone, tai ryškiai išreikšta charakterio neurozė. Tariant šiuos žodžius daktaro akys apsiverčia lyg per salto. Jos vartaliojasi kiekvieną kartą, kai jis diagnozuoja.

Lindvigas irgi sako, jog aš per daug mąstau, bet tik juokais, žinodamas, kad jo kalbų nesiklausau, nes mano žvilgsnis tuo metu būna įsmeigtas į niekur. Jis šito niekaip nevadina.

Kol dar nepažinojau Monikos, mama sakydavo, kad dėl visko kalta mano vienatvė: „Tai nenormalu“. Lindvigas juokais paklausė, ką būtent ji turėjo galvoje sakydama „nenormalu“. Jis niekada nepasiduoda. Tam tikra prasme esu net dėkingas jam: galbūt jis tiki, kad su manimi dar ne viskas baigta.

Iš šalies mano gyvenimas atrodo lyg ieškojimas. Kartais tiesiog desperatiškas. Nedrįstu pasipasakoti Lindvigui apie paskutinį savo nuotykį su Nataša. Neužsiminiau jam ir apie daktarą Filipą. Pats nežinau kodėl. Galbūt šitaip noriu save sumenkinti. Lindvigas daro tą patį, tik savaip. O gal tai tik išsisukinėjimas. Gal dr. Filipas teisus. Gal pats atstumiu nuo savęs visus žmones.

Dr. Filipas sako, kad geriausia būtų šito atsikratyti. Pakeisti tai. Atsiverti. Tik aš jam niekada atvirai neišsipasakoju. Jei netyčia kada ir prasitariu, daktaras taip visas suklūsta, kad man atrodo, jog jis mane šnipinėja. Nepasitikiu juo.

— Jūs tiek daug klausinėjate.

Dr. Filipas palinksta prie manęs.

— Mano darbas klausytis, — sako.

— Klausytis ko?

Jis tingiai nugrimzta į kėdę.

— Molbergai, man truputį neramu dėl jūsų.

— Visai nebūtina.

— Kodėl nepapasakojote apie įsilaužimą?

— Kaip jūs tai sužinojote?

— Skambino iš policijos. Kriminalinio skyriaus komisaras Klinkeris.

Ką jūs jam pasakėte?

— Kad neturiu teisės pasakoti apie savo klientus.

— Kodėl Klinkeris skambina jums?

— Dieve aukščiausias, Molbergai, žmonės rūpinasi jumis!

— Rūpinasi ar domisi?

Jis pavargęs atsidūsta.

— Net jei ir bendradarbiaučiau su policija, ar tai ką pakeistų? Jūs gi neturite ko slėpti.

— Jūs tuo tikras?

— Klausykit, Molbergai. Jūsų problema, viena problemų, yra ta, kad per daug mąstote. Leiskite sau šiek tiek nuo visko atsipalaiduoti...

Per daug mąstau. Puikiai suprantu tai. Diena iš dienos. Nesibaigiantys apmąstymai, vedantys į niekur. Begalės klausimų, kurie galiausiai pagimdo naujus.

Galbūt taip yra todėl, kad mylėjau ją. Moniką. Jos paprastumą. Jos mielas išdaigas. Su Monika buvo lengva. Ji sugebėdavo prieiti kaip šuniukas, įkyriai baksnodamas snukučiu. Liūdėdama ji verkė, būdama laiminga juokėsi. Monika mokėjo ypatingai jautriai išgyventi kiekvieną mintį, mažą svajonę, vaizdelį. Tuomet jos burna prasiverdavo, akys išsiplėsdavo. Kaži kas dar galėtų taip įsijausti. Geidžiau šio paprastumo. Troškau pasinerti į jį, ištirpti jame, pasislėpti už jo. Norėjau pats būti toks paprastas.

Tik staiga vėl imu reflektuoti: jeigu būčiau buvęs toks paprastas, ar būčiau sugebėjęs tuo paprastumu džiaugtis?

Dr. Filipas klausosi mano meilės kančių. Mano infantilių išvedžiojimų apie prarastą laiką.

— Įklimpom? — klausia.

— Iki ausų, — atsakau.

Jis raminamai šypsosi.

— Praeis, — sako, — tik man nepatinka banguojanti simptomatika.

— Ir man nepatinka.

— Nieko, praeis.

Man nepatinka, kad jis kartoja tai.

12

„Nuo nerimo“ — užrašyta ant buteliuko. Nepaprasta guodžianti chemikalų poezija. Paslepiu jį. Visi turime trūkumų, mažų ydų. Gyvenimas nuo pat pradžios stengiasi mus užmušti, o mes gi turime jam kažkaip priešintis.

Važiuodamas pro šalį, dar pasuku prie pelkės. Horizonte kaip didelis suspaustas kumštis susitvenkę debesys. Vėjas smarkėja, blokšdamas man ant švarko medžių lapus ir tūkstančiais pirštų braukydamas veidą ir plaukus.

Uterslevo pelkė.

Takeliu leidžiuosi prie vandens. Nuo ežero tvoskia žalias pelkės kvapas. Miesto centro iš čia nematyti, bet iškiliai stūkso Mūsų Išganytojo bažnyčios bokštas. Tarsi stačias pažaliavęs vario kamščiatraukis danguje. Iš čia matyti ir merginos butas. Langais į pirmąją pelkę. Pastatas baltas, didelis, plačiu juodu mansardos stogu ir langais, viršuje primenančiais vartomas lėlės akis.

Surūkęs cigaretę, važiuoju į redakciją. Kabinete užminu ant Stelos sąrašo. Jis papildytas visais Jakobo Paskalio vardais — visais, turinčiais ką nors bendro su Los Andželu. Blaškausi kaip aklas.

Tarp jų yra biochemikas, Kanados prancūzas, susijęs su danų projektu, tiriančiu dimensinius baltymų brėžinius Biologijos informacijos centre. Pridėti keli ilgi straipsniai apie amino rūgštis, rasti Stelos per kryžminį patikrinimą, bet čia jis paminėtas tik nuorodose. Yra du anglų žurnalistai, vienas iš The Guardian laikraščio, kitas — kažkokio mėnesinio žurnalo motosporto reporteris. Yra inžinierius ekspertas programinės įrangos tobulinimo srityje, yra biologas, susijęs su Australijos imunologijos tyrimų skyriumi Commonwealth serumo laboratorijose... Skaitau toliau, bet niekaip negaliu susikaupti.

Elektroniniame archyve susirandu viską apie pornografiją. Akimis permetu krūvas straipsnių. Daugelį atmetu, kai kuriuos įrašau ir išspausdinęs perskaitau.

Iš automato parsinešu puodelį kavos. Grįžęs truputėlį pasėdžiu. Dairausi po kabinetą. Po iškarpas ant sienų. Nuotraukas, telefonų numerius. Dabar visa tai man nebeturi jokios reikšmės. O kažkada savo darbu didžiavausi. Troškau padėti žmonėms, ant savo pečių norėjau nešti viso pasaulio kančias. Tačiau tai, kaip ir kiekviena didžiulė atsakomybė, mane parklupdė. Jaunasis Molbergas buvo temperamentingas karštakošis, prislėgtųjų, atstumtųjų ir vargšų gynėjas. Jaunasis apolitiškasis Molbergas purtėsi bet kokios doktrinos ir neskelbė jokio tikėjimo. Visos ideologijos jam atrodė melas, kadangi kiekviena ideologija atmeta — ir kokiu pagrindu? — kitas galimas ideologijas. Jis niekuomet nenorėjo prisirišti prie kokios nors idėjos, vengė rinktis, nes bet koks pasirinkimas užkerta kelią kitiems ne mažiau vertingiems pasirinkimams. Jis nenorėjo sustabarėti, suakmenėti, troško būti laisvas ir atviras viskam. O gal tiesiog bijojo pareigos? Tą patį faktą galima interpretuoti įvairiai.

Prisimenu tuos laikus, kai pasaulis man vėrėsi daugybe galimybių. Vaikystė, studijos, galiausiai darbas. Tai galėjo būti bet koks kitas darbas — ne tai svarbiausia. Vėrėsi naujas pasaulis, nauji veidai, naujas požiūris, nauja patirtis ir naujas identitetas. Silpnumo akimirkomis įsivaizduodavau, kad visa tai atstoja prarastus dalykus. Bet iš tiesų žmonės apgaudinėja save. Pradedame mirti vos gimę, tik daugumai to nelemta suprasti.

Vos tik pasirodžius Lindvigui, iš priimamojo sulaukiu skambučio. Skubiai nusileidžiu žemyn. Netrukus mes jau automobilyje.

Vairuoja jis, todėl aš, šiek tiek atlenkęs sėdynę, atsilošiu.

— Ką išsiaiškinai? — klausia.

— Kad Los Andželo sritis yra amerikiečių pornoindustrijos centras. Kad čia, Danijoje, per metus pornografinių filmų nusiperkame ir išsinuomojame daugiau nei už šešis šimtus milijonų kronų. O priskaičiavus juodąją rinką, suma viršytų milijardą.

— Kažkur skaičiau, kad vieno tyrimo metu buvo nustatyta, jog tik vienas iš dešimties nuomoja paprasto sekso filmus, — sako Lindvigas.

— Ar be tavęs jie dar su kuo nors kalbėjosi?

Šypteli.

— Tavo laimei, aš už vairo.

Išvažiuojame iš miesto. Judėjimas toks didelis, kad per Fredeno tiltą šliaužte šliaužiame, kol galiausiai visai sustojame.

— Tiesą sakant, kur mes važiuojame? — pasiteirauju.

Jis pasižiūri į mane.

— Įsimink šį klausimą. Ir pagalvok apie jį po dvejų metų. Ne už kalnų mašinose bus įrengti skaitmeniniai kelių žemėlapiai ir užuot čia drybsojęs kaip dabar, galėsi pasiimti savąjį bodytop’ą — ar kaip ten jau juos pavadins — ir naršyti laikraščio duomenų bazę, ruošdamas laiku nepadarytus darbus. Negi taip ir neradai ko nors verto dėmesio?

— Ne, — sakau. Eismas vėžlio žingsniu juda pirmyn.

— Tai nenormalu.

— Tavęs paklausius, visi nenormalūs.

— Ateitis nenormali, — sakau. — Kalbu apie ateitį.

Jis nustebęs pasižiūri į mane.

— Kaip tai?

— Kas prižiūrės kompiuterius?

— Kiti kompiuteriai.

— O mes ką veiksime?

Šypsosi.

— Durnių voliosime.

Lindvigo pasaulis kol kas tėra fantazija, bet netrukus jis taps realybe. Su savo nuostabia pažanga ir neišvengiamomis avarijomis. Aš, kaip ir daugumas kitų, nuleidau rankas. Kartais pagalvoju apie visus parašytus straipsnius, kurie taip niekada ir nebuvo išspausdinti, nes, redakcijos nuomone, technologijos baimė tarp žmonių išnykusi. Pagalvoju ir apie kažkur sistemoje kunkuliuojančią informacijos košę. Viskas veikia užtikrintai. Tačiau kiekvienam žinoma ir tai, kad visų sistemų patikimumas priklauso nuo jų silpniausios grandies. Yra visokiausių būdų apgauti. Juk ir labiausiai išmanantiems revizoriams bei skaičių graužikams pasitaiko suklysti ieškant kokio trūkumėlio firmos metinėje ataskaitoje, sąrašuose ar netikėtai reformuotoje apskaitos praktikoje. Ir pro gydytojus nepastebėtas gali prasprūsti koks nors lemtingas ligos simptomas.

— Tu matai tik neigiamus dalykus, — prieštarauja Lindvigas. — Sakysim, ten, — sako rodydamas į Valstybės ligoninės pastatus. — Ten yra skaitytuvų, elektroninė širdininkų priežiūra. Ką gali žinoti, gal vieną dieną chaoso teorijos galės paaiškinti, kodėl ŽIV virusas suardo kūno imuninę sistemą. O po to gal bus sukurtas dirbtinis gyvenimas.

— Kaip priešprieša kam?

— Pasiduodu, — sako.

Vėjas plakasi į mašiną. Niorebro rajono pakraštyje Lindvigas pasuka į akmenimis grįstą stovėjimo aikštelę. Pats pastatas — gana nauja komercinė nuosavybė keturšlaičiu stogu — pastatytas saulėtoje aukštų blausių pastatų properšoje.

— Čia, — sako Lindvigas. — Ir atsimink, tu net nežinai kaip rašomas žodis „žurnalistas“. Duok nuotrauką.

Įėję vidun randame prie stalo stovintį vyriškį. Nemėgstu nei kostiumuotų dabitų, nei tatuiruotų beždžionžmogių, bet užvis blogiausia tatuiruotas tipas, vilkįs kostiumu. Būtent taip atrodo vyriškis už prekystalio. Jis ir išsiblizginęs, ir apkiautęs: rūbai per daug grakštūs jo raumeningam kūnui, akys nuožmios, ūseliai nevalyvi.

— Kas jis toks? — pasiteirauja Lindvigo apie mane.

— Su juo viskas gerai, — sako Lindvigas. — Jis su manim.

— Man nepatinka, kad tu vedžiojiesi kitus.

— Jis — išimtis. Mums reikia vieno vyruko.

— Kiekvienam po vieną paieškoti? — klausia nusikvatodamas iš savo pokšto.

Atmosfera šiek tiek sušvelnėja, kai mes mandagiai nusijuokiame kartu.

Kambario lentynos prikimštos pornografinių filmų. Lindvigas padeda nuotrauką ant prekystalio.

— Štai šito, — sako.

Pardavėjas pasilenkia prie nuotraukos. Viename kambario kampe mažas spalvotas ekranas rodo raudonplaukę moterį, apsižergusią stovinčią varpą ir spyruokliuojančią aukštyn žemyn. Garsas pritildytas.

Kairėje nuo pardavėjo atsidaro durys ir pasirodo kitas vyriškis. Jis lyg vaistininkas dėvi chalatą. Jau buvau spėjęs nustebti, kad čia tiek nedaug vietos, bet dabar pro praviras duris pamatau visą sandėlį su filmų lentynomis.

Vyriškis su chalatu padeda ant prekystalio krūvą popierių ir kelias kasetes. Jis jaunas, apkūnus.

— Hofai, ar pažįsti jį? — kreipiasi pardavėjas į chalatuotąjį. Šis paima nuotrauką ir kurį laiką ją tyrinėja.

— Manau, turime keletą filmų su juo.

— Prancūziškų? Amerikietiškų?

— Ne, daniškų. Jis — danas.

— Jūs tuo tikras?

Pardavėjas nusišaipo:

— Sekso reikaluose niekada negali būti tikras, cha cha cha!..

Vyriškis su chalatu susimąsto:

— Ne, dabar negaliu prisiminti jo vardo. Bet užsukite rytoj, būsiu išsiaiškinęs.

— Džekas arba Jakobas Paskalis? Džekas Rotas Paskalis?

— Ne ne. Jis — danas. Jo vardas daniškas.

— Ar jis fotografuojasi žurnalams?

— Nežinau, aš žiūriu tik filmus. Bet paprastai jie ir fotografuojasi. Kam jis jums? Skolingas pinigų?

Lindvigas rodo į ekraną:

— Ar tai Bang & Olufsen?

— Ne, tai naujas Sony, — paaiškina pardavėjas.

— Geras vaizdas.

— Kuri jo dalis? — paklausia pardavėjas.

Juokiasi. Mudu juokiamės. Chalatuotasis vyriškis juokiasi. Aš vėl kreipiuosi į chalatuotąjį:

— Kiek filmų su juo turite?

— Jei neklystu, tai pora tikrai bus.

— Norėtume visų filmų su juo, kiek tik turite.

Pardavėjas tiriamu žvilgsniu nužiūri mane.

— Bet mes turime ir kitų.

— Ačiū, ne. Šis vyriškis yra mano tipas.

— Tada nieko nebesakau. Dėl skonio nesiginčijama. Chalatuotasis pasuka į galinį kambarį.

— Paskambinkit rytoj, jau būsiu suradęs.

Pardavėjas nepamiršta pasiteirauti:

— Gal dar kuo nors suviliotume?

— Ne, ačiū, — sako Lindvigas.

Pardavėjas sukalioja ant prekystalio padėtą nuotrauką, šypsosi.

— Kas ji? Mažytė?

Lindvigas timpteli mane:

— Eime.

Pasiėmęs nuotrauką, ant stalo padedu porą banknotų.

— Kas yra Džekas Rotas Paskalis? — pasidomi pardavėjas.

— Rytoj sužinosime, — atsakau.

Tada mes išeiname.

Lindvigas pavėžėja mane iki redakcijos.

— Suradęs jį, ką jam padarysi?

— Nežinau. Vienaip ar kitaip supaprastinsiu jo gyvenimą iki dirbtinės formos.

Balta didžiulė puokštė kažkokia netikra. Primena gulbės pūką.

Kai kada galima jausti, kad kažkas ne taip. Instinktyviai. Prieš išvažiuodamas į oro uostą jau žinau tai. Pusiaukelėje noriu sustoti ir apsisukti. Bet važiuoju toliau. Nors esame susitarę pasimatyti vėliau.

Atvykimo seilėje randu kelias Natašos koleges. Jos sako, „kad ji jau išvažiavusi. Pasiteirauju, kada nusileido lėktuvas.“

— Pasitaikė skristi pavėjui, — suskuba paaiškinti viena moterų.

Tą akimirką suprantu Natašą melavus. Pamanau, kad ji galėjo taip padaryti. Ir negaliu tuo patikėti. Ši mintis man atrodo neįmanoma. Gyvenime būna momentų, kai negalime priimti melo.

Grįžtu miestan. Vos įpusėjęs Amagerio salą, per galinį veidrodėlį pamatau „Mazdą“. Ji prikimba kaip uodega ir nuseka per Rotušės aikštę, Ežero paviljoną, Borupo alėją. Ir tik už Borupo alėjos, man jau kylant į kalną, nusuka. Važiuoju lėtai ir bandau susekti automobilį per veidrodžius. Bet jo nebėra.

Pamažu pelkes užgula ūkanos. Virš vandens lyg nudažytas oras sklendžia melsva migla. Horizonte pro rausvus debesis virpėdama kyšo atvėsusi geltona saulė. Tolimiausiuose ežeruose supasi mažos sidabro valtelės.

Į gatvę įvažiuoju šiek tiek virpančiomis rankomis. Mašiną sustabdau priešais, motorą ir šviesas išjungiu. Patamsiais užsidegu cigaretę. Jos bute šviesa. Bet užuolaidos užtrauktos.

Meilužis.

Užuolaidoms prasiskleidus, per langą pamatau Natašą su kitu. Ir apsikabinimas lange toli gražu nepanašus į atsisveikinimą.

Atsuku automobilio langelį, išmetu gėles ir nuvažiuoju.

Sklidinai primetu taurę ledo. Po keturių penkių kokteilių viskas susirikiuoja. Apima meilus, šiek tiek pamišėliškas noras apglėbti visą pasaulį. Viskas ūžia, aš pats plaukau tarp auksinių viskio spiralių.

Kai pasirodo Nataša, esu panašus į beprotį. Suskambus skambučiui, šiaip taip nusivelku iki durų, bet, atidaręs jas, susmunku prie staktos. Ji sučiumpa mane, dar nespėjusį visiškai išsitiesti ant grindų, nutempia į kambarį ir, atsisėdusi greta, ima glostyti man plaukus, o aš snaudžiu. Po kiek laiko atsikelia ir nueina į tualetą. Aš vargais negalais atsistoju ant kojų.

Stovėdamas erkeryje girdžiu Natašą už nugaros. Juoda kaip šešėlis ji išnyra prieš mane su piliulių buteliuku rankoje. Savo banguojančia eisena ant plonų juodų šilko kojų. Nataša kažkokia pavojingą. Monika tokia nebuvo.

— Kas tai? — klausia ji rankoje laikydama „Sulprilą“.

— Niekas. Kartais man būna silpna.

— Nemanai, kad laikas būtų papasakoti apie save?

— Žinai apie mane tiek, kiek ir aš apie tave.

— O, tu tiesiog nepakenčiamas!

Ji žingteli į šalį nuo manęs. Aš įniršęs atsisuku.

— Ar tai aš nepakenčiamas? — einu artyn prie jos. — Štai čia! Bankokas? — sakau tvirtai sugriebdamas jos ranką.

— Apie ką tu kalbi?

— Jis tikras, Nataša. Jis ne iš Bankoko.

Ji ištrūksta.

— Ir ką?! Koks tavo reikalas, tikras jis ar ne?

— Man tai atrodo keista.

— O tu pats ar ne keistas? Sėdi seiliodamasis prie kažkokios mirusios merginos laiškų!

Ji įsiuto. Nelauktai.

— Tai tu žinai tai?

— Aišku, kad žinau.

— Iš kur?

— Koks skirtumas? Visi tai žino. Kam slepi šitą šlamštą?

— Šlamštą?

Nataša nenori, kad vertindamas lyginčiau ją su savo buvusia mergina. Bet ar ji žino, kad niekada nebūtume net susipažinę, jei nebūčiau jų lyginęs? Nejaugi jai iš tiesų tai turi reikšmės?

— Tu nesveikuoji, — sakau. Ji įsiutusi atsistoja, išeina, grįžta. Paleidžia į mane dar vieną buteliuką su piliulėmis.

— Ar tai aš nesveikuoju?

Buteliuko dangtelis nukrenta, baltos piliulės pabyra ant grindų it kruša.

Tyla.

Tada Nataša atsitūpusi ima jas rinkti. Po vieną rankioja ir beria atgal į buteliuką. Stebiu ją. Ar aš ją prievartauju? Ar bandau per ją dar kartą suvaidinti visą istoriją — tik su pakeista pabaiga? Užkertant kelią tam, kas jau atsitiko? O gal noriu dar kartą pamatyti, kaip viskas vyko?

— Pasakyk ką nors, Martinai.

Žiūriu į ją.

— Kodėl nepasakei man, kad žinojai tai?

— Tu gi nieko nepasakojai, Martinai. Ką aš turėjau sakyti? Kas paprastai sakoma?

Neatsakau. Ji atsisėda.

— Kodėl nepapasakoji man apie ją?

— Tu gi ir taip žinai.

— Ne viską.

— Ką norėtum sužinoti?

— Viską.

Atsikeliu.

— Nežinau, viskas taip susipainiojo. Jie gi dar neišsiaiškino, kas tai padarė, ir įtaria mane. Bet aš buvau čia. Buvau namuose tą vakarą.

— Ji tau daug reiškė, Martinai, ar ne?

Nežinau, ką pasakyti. Jaučiuosi pasimetęs. Taip, ji man daug reiškė. Bet ką? Namuose vis dar girdžiu jos meilų juoką, kartais tariuosi atradęs ją gatvėje nepažįstamų merginų veiduose: kaklą, profilį. Bet tereikia joms atsigręžti nuo vitrinos, ir aš, sulaikęs kvėpavimą, įsitikinu, kad tai būta ne jos. Moniką atpažino jos tėvai. Galbūt turėjau padaryti tai pats. Paliesti jos atšalusį kūną, paskutinį kartą pasižiūrėti į jos užgesusį rausvą veidą. Kad galėčiau tuo patikėti. Galbūt esu kaip mirusį kūdikį pagimdžiusi moteris — ji turi palaikyti kūdikį ant krūtinės. Tik tada patiki. Tik tada suvokia tai.

— Ar kalbėjaisi su kuo nors apie tai?

— Ne visai, — sakau.

— Kai pasikalbi, palengvėja, Martinai.

— Kas taip sako?

— Ką turi galvoje? Juk be tavęs daug žmonių yra netekę savo mylimųjų. Tik ne visi sėdi gailėdamiesi savęs.

— Pakaks!

Suimu jos veidą. Suspaudžiu.

— Ko tu nori? Pasakyk, ko tu nori?

— Martinai, paleisk.

— Nori žinoti, kiek kartų jis į ją įėjo? Šito nori, Nataša? Nori žinoti, kodėl taip skaudu? Gerai, pasakysiu. Jie rado ją kažkurį vakarą kažkokiame rūsyje. Beprotiškiausia tai, kad neturėjome nė vieno pažįstamo, gyvenančio tokiu adresu. Kaip manai, ką ji ten veikė? Ką? Ką, tavo nuomone, ji galėjo ten veikti?

Purtau jos veidą, o kai ji nori ištrūkti, kertu jai per ranką.

Jos akys pritvinksta ašarų. Ji bijo, dreba ir, atrodo, tuoj tuoj pratrūks verkti.

— Paleisk, Martinai. Skauda.

— Atsakyk!

— Gal ją privertė?

— Šito nerodo nė vienas pėdsakas. Tai ko jai ten reikėjo?

— Susitikti su kuo nors?

— Žinai, dėl ko skaudu? Todėl, kad jie mano, jog tai padariau aš. Tik tada jiems viskas susidėlioja į vietas. Yra dar vienas dalykas. Mažytė detalė. Pasirodo, kūnas ne visada klauso širdies. Ko gero, paaiškinimas galėtų būti toks.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Kad Monika mylėjosi prieš mirtį.

— Mylėjosi? Tu vadini tai mylėjimusi? Argi jos neišprievartavo?

— Ne, nes, kaip policija be užuolankų pasakė, nebuvo „nė žymės priešinimosi“. Greičiausiai ji pažinojo žmogžudį.

— Gal ji bijojo?

— Bijojo? Kai makšty buvo tiek skysčio, kad net menki įdrėskimai negalėtų reikšti išprievartavimo. Ji buvo drėgna, Nataša. Ji buvo velniškai susijaudinusi. Vadinasi, tai turėjau būti aš. Vienintelė problema, kad tai ne aš. Bet kas tada?

Paskutinius žodžius išrėkiu:

— Ir po velnių, kodėl ji buvo tokia drėgna?

Nataša verkia. Ašaros srūte srūva iš akių. Paleidžiu veidą.

— Tik nemušk, Martinai.

Atsisėdu ant sofos. Ji šmurkščioja ir mažomis rankutėmis šluostosi akis. Tada susitvardo. Įsidrąsinusiu balseliu sako:

— O sperma? Jie turėjo rasti spermos?

— Ne, jei jis buvo su prezervatyvu, — sakau vangiai. — Po velnių, kur tai girdėta, kad prievartautojai naudotųsi prezervatyvais?

— Dieve, atsiprašau.

— Ir aš.

Nataša užsiverkusi ir tyli. Po akimis geltoni paburkę maišeliai atrodo lyg sugelti.

Prieinu ir atsisėdu greta jos. Uždedu ant jos ranką.

— Atleisk. Nežinau, kas man užėjo.

Bučiuoju jai skruostus, jie sūrūs.

— Dabar aš truputį bijau tavęs, Martinai.

Priglaudžiu ją prie savęs.

— Nereikia bijoti.

— Gal man verčiau eiti namo?

Purtau galvą.

Ji pavargusi atsistoja, nueina į miegamąjį, nusirengia. Netrukus sugrįžta. Sustoja tarpdury.

— Ateisi?

— Ne, pasėdėsiu čia.

Ji eina link manęs, pusiaukelėje sustoja.

— Kažkas ne taip? — klausia.

Žvilgteliu į ją.

— Šiandien turėjai svečių?

— Tai tu mane dar ir šnipinėji!

— Atsitiktinai važiavau pro šalį. Norėjau užeiti, bet kai pamačiau jus kartu, nuvažiavau.

— Ar turėčiau pateikti ataskaitą?

— Žinoma, ne.

— Tai buvo draugas. Senas draugas. Viešpatie, koks tu paranojiškas.

Išeina. Netrukus miegamajame šviesa užgęsta. Aš atsigulu ant sofos.

Vėlai naktį atsikeliu ir nuėjęs vėl atsistoju į erkerį. Žiūriu į juodąjį langą. Svarstau, ar nebūtų geriau papasakoti Natašai apie Moniką, nuotrauką, sąskaitą, dr. Filipą ir Džeką Rotą Paskalį. Bet nepasakoju. Tai tik nujautimas. Žinau, kad ji kažką žino, bet nežinau ką. Noriu žinoti tai, ką ji žino. Man reikia išsiaiškinti, ką ji žino.

Sėdžiu kambaryje patamsiais ir kalenu dantimis. Nataša pakviečia mane pas save. Sakau, kad einu.

Staiga ji vėl tarpdury.

— Tu toks keistas, — sako.

— Aš sergu.

Ji prisėda prie manęs. Ant peties uždeda ranką. Man truputį šlykštu ir bloga nuo jos artumo. Tipiškas neurotinės asmenybės požymis, kaip pasakytų dr. Filipas.

— Galbūt mums reikėtų viską daryti lėčiau? — sako.

— Galbūt.

Ji ketina išvažiuoti pas mamą į vasarnamį. Jei išvažiuos, kaži ar ten prisimins mane? Nežinau. Ar atsiųs atviruką? Ir ką parašys? Taip, kaip Monika rašydavo, ar apie orą? O gal ji tenai turi kitą? Ar parašys apie jį? Žinoma. Moterys visuomet atskleidžia tokius dalykus. Tik užuolankomis ar tiesiai šviesiai parašys susiradusi meilužį? Dar vieną. Nežinau. Nieko apie ją nežinau.

— Man rodos, man reiktų pabūti vienai, — sako.

Atsistoju, nueinu prie praviro lango. Į veidą plūsteli vėsus brizas.

— Su kuo? — sakau.

Ji atsidūsta, atsikelia, prieina prie manęs iš nugaros ir apsikabina. Įsikniaubia veidu man į nugarą. Stovime apsikabinę.

— Tu drebi, — sako.

— Ir tu.

— Man šalta.

— Man irgi.

Lietus nuraizgo langą gyslomis. Iš galinio kiemo kniaukia katė. Lyg ilgą laiką atstumta moteris. Erotinė rauda kieme po namų stogais. Netrukus pabirs pirmieji abiturientai. Ne taip seniai aš pats pas kažkokią mergaičiukę patiesiau savo studentišką kepuraitę vietoj paklodės, kad nesutepčiau jai čiužinio. Tai buvo viena paskutinių išleistuvių švenčių. Kai kitą rytą eidamas namo užsidėjau kepuraitę, rektoriaus vardas buvo išsiliejęs, o pati kepuraitė atrodė kažkokia išplerusi.

Nežinau, ko tikėjausi iš pasaulio tada. Iš savo ateities. Neprisimenu. Dabar jau nieko nebesitikiu.

Stoviu erkeryje, Nataša miega kietai.

Prieš pat sprogimą kažką pamatau. Bent jau man taip pasirodo. Po medžiais gatvėje kažkas sujuda. Virpteli. Tada akimirką nieko. O po to — šviesos blyksnis, oro gūsis ir stiklo papliūpa — juodasis langas ir butas priešais sprogsta.

13

Praėjus kelioms minutėms po sprogimo, gatvė prisipildo gaisrinių, policijos ir greitosios pagalbos automobilių. Blyksinčios mėlynos šviesos laksto namų fasadais, pro langus, norėdami pažiūrėti, kas atsitiko, galvas kaišioja žmonės, bliauna sprogimo išbudinti vaikai, verkia moterys. Ant sulankstomų neštuvų ištiktus šoko išneša vieną kitą pagyvenusį žmogų, greitosios pagalbos mašinos juos skubiai išveža. Vienas policijos automobilių užtveria eismą iš gretimo kelio. Stiklais ir plytų nuolaužomis nuklotoje gatvėje, šnekučiuodamiesi su policija, stoviniuoja švarkais užsisiautę pižamuoti žmonės. Kai viena žarna pratrūksta, baltomis striukėmis ir raudonais šalmais apsirengę gaisrininkai per išdaužtą langą skubiai kiša antrąją. Kiti per siųstuvus vadovauja operacijai. Iš pratrūkusios žarnos gatve kliokia vanduo. Automobilius apsivijusios gauruotos žarnos iš viršaus atrodo kaip spageti makaronai. Pasirodo pirmieji spaudos fotografai.

Įpusėjus nakčiai, liepsną galiausiai pavyksta sutramdyti. Tada pasimato, kad sprogimas nušlavė didžiąją buto dalį, ir tai, kas liko, primena nevietoje pastatytą lauko terasą.

Saugodamiesi dūmų, langus laikome uždarytus. Mergina iš namo priešais taip pat stovi prie lango ir žiūri į mus. Staiga pastebiu vieną laikraščio fotografą. Jis kalba mobiliuoju telefonu. Greičiausiai su policijos skyriaus redakcija. Pasiskambinęs į redakciją, susižinau jo nešiojamojo telefono numerį. Pro langą matau, kaip jis išsiima jį iš vidinės kišenės.

— Molbergai? — nustemba. — Po šimts, iš kur apie tai sužinojai?

— Gyvenu čia. Pakelk akis.

Jis atsigręžia. Pasižiūri viršun. Pamato mane. Nusišypso.

— Kas girdėti? — klausiu.

— Panašu į savižudybę. Kažkoks jaunuolis. Sako, atsuko visus tris dujų čiaupus ir orkaitę.

— Ar nekeista? Stovėjau ir žiūrėjau, kaip tai įvyko.

— Kalbėjaisi su policija?

— Aš nieko nemačiau.

— Vis tiek jie tave apklaus.

— Ar tai neatrodo keista? — sakau.

— Ką turi galvoje? — klausia.

— Ar neturėjau kažko pastebėti? Gal šviesos blyksnelio ar dar ko nors?

— Nebūtinai. Jei dujos ilgai buvo atsuktos, nedaug tereikia. Kibirkštį galėjo sukelti ir šaldytuvas. Ar pažinojai jį?

— Ne. Net neįtariau, kad šitame bute kažkas gyveno. Niekada nemačiau jo pareinant ar išeinant. Niekada nemačiau šviesos. Faktiškai šiame bute niekada nemačiau nė ženklo gyvybės.

— Ir nebepamatysi, — sako jis. Namo įėjimas prisipildo žmonių.

— Atrodo, kažkas vyksta. Baigiu, Molbergai.

Matau, kaip jis tekinas pasileidžia prie greitosios pagalbos darbuotojų, neštuvais nešančių kažką panašaus į apanglėjusio žmogaus likučius. Tamsoje švysčioja blyksės.

Nebesitikiu pamiegoti. Net pradėjus švisti, gaisrinių vandeniu pasruvusioje gatvėje verda gyvenimas. Policininkai laisvai šnekučiuojasi su smalsuoliais, iš savo butų nusileidusiais į gatvę.

— Einu nusimaudyti, — sako Nataša, skubiai praeidama pro šalį. Netrukus iš vonios pasigirsta vandens teškenimas. Bandau įsivaizduoti, koks jausmas yra susprogti. Išgyventi sprogimą ir galbūt gyvam sudegti. Bandyti ištrūkti, kai aplinkui viskas — ir pats žmogus — lydosi. 800-900 °C temperatūroje lydosi viskas. Ugnis plieskia į viršų. Vienintelė galimybė — pasilikti gulėti ant grindų ir šliaužte nušliaužti kuo toliau nuo liepsnos centro. Bet netgi tada apdegi. Kartą buvau įvykio vietoje aprašyti gaisro. Kai gelbėtojai iš ugnies išnešė jauną moterį, visi manė, kad jai per stebuklą pavyko išgyventi. Bet vos tik jie atsargiai apsuko jos kūną, visi pamatė pajuodusią nugarą — oda buvo supleišėjusi it išdžiūvusi žemė. Visame nugaros plote buvo trečio laipsnio nudegimas. Vėliau moteris mirė reanimacijoje.

Įsisupusi į baltą platų rankšluostį iš vonios išeina Nataša. Ji tyli. Nuėjusi į miegamąjį, rengiasi.

— Važiuoju į miesto pusę. Gal pavežti? — klausiu.

— Ne, išsikviestu taksi.

Deduosi daiktus. Ji nieko neklausia, nieko nesiūlo, nieko nesako.

— Nepamiršk išeidama užrakinti, — sakau.

— Ar čia yra kas nors vertingo? — klausia.

Iki pietų pasiskambinu Hofui.

— Suradome jį. Turiu tris filmus. Gali juos pasiimti už tūkstantį.

— Kuo jis vardu?

— Tuoj. Nikolajus Martinas, — sako.

— Nikolajus Martinas? Tai tikrasis jo vardas?

— Greičiausiai ne.

— Man reikia tikrojo vardo.

— Tada kainuos brangiau. Du tūkstančiai.

— Gerai.

— Užeikite po poros valandų. Būsiu viską išsiaiškinęs. Perverčiu laikraščius. Straipsnius apie sprogimą. Apskritai visi jie patvirtina ankstesnius reportažus apie jaunuolio savižudybę. Kažkokiai pagyvenusiai moteriai nuo lentynos, kabėjusios virš lovos, ant galvos nukrito sunkus daiktas ir ji gavo smegenų sutrenkimą. Greičiausiai tai senoji. Ieškau dar ko nors, bet daugiau nieko ypatingo nerandu.

Gatvėje pamatęs Stelą iš archyvo, puolu skambinti į priimamąjį, kad ją sustabdytų. Užsakau pietų stalą „Trijuose bokštuose“ ir nusileidžiu pas ją.

— Vaišinu, — sakau imdamas ją už parankės.

— Rašai disertaciją? — pasiteirauja ji mums geriant kavą. — Radau dar keletą vardų.

— Tai ir norėjau tau pasakyti. Gali nebeieškoti. Radau jį.

— Radai? Ar tai vienas tų, kuriuos iš manęs gavai?

— Dar nežinau. Bet išsiaiškinsiu.

— Tai susiję tik su darbo reikalais, ar ne? Žinai, kad man kitaip negalima?

— Žinoma, tai susiję su darbu. Tu gi žinai.

Pasižiūri į laikrodį: „Man reikia eiti, Martinai“. Pasikelia., Ačiū už pietus“. Šypsodamasi užsimeta ant peties striukę.

— Turiu dar vieną darbelį, — sakau.

— Kas tai?

— Nataša Noiret.

Ji prisimerkia.

— Kas ji?

— Nežinau.

Kai ateinu į parduotuvę, jis čia vienas. Vilki savo chalatu. Ant prekystalio padedu pinigus.

— Tai kuo gi jis vardu?

— Jo tikrasis vardas, pasirodo, ir yra Nikolajus Martinas, bet vis tiek esi man skolingas du tūkstančius.

Ant stalo padeda filmus.

— Turite telefonų knygą? — pasiteirauju.

— Gali neieškoti. Vienoje kasečių rasi ir vardą, ir telefoną, ir adresą. Maišelio reikia?

— Ar už jį irgi reikės mokėti?

Šypteli.

— Ne, jis mūsų sąskaita. Prašau.

Man išeinant paklausia:

— Tikiuosi, nesusipratimų nebus?

— Nemanau.

— Kas tu? Lindvigą pažįstame, tai policininkas nesi. Gal žurnalistas?

— Ar panašus?

— Išbalęs, įtarus, nenuspėjamas — tiesą sakant, taip.

Paimu durų rankeną.

— Nesijaudinkite, nesiruošiu apie tai rašyti. O jei apsigalvosiu, būtinai paskambinsiu.

— Nenuspėjamas, taip ir sakiau, — prataria jis.

Lėtai važiuoju gatve. Jo butas mažoje prie ežerų vedančioje gatvelėje, kadaise vadintoje Juoduoju kvadratu. Sustabdęs mašiną, lieku joje sėdėti. Jis turėtų gyventi trečiame aukšte, dešinėje pusėje, tačiau languose nė ženklo gyvybės. Kurį laiką pasėdėjęs, atidarau duris ir nueinu prie įėjimo. Ieškau lentelės su vardu. Adresas teisingas. Vardas irgi teisingas.

Grįžtu į mašiną ir laukiu. Surūkau cigaretę. Nieko. Laukiu.

Po poros valandų nuvažiuoju.

— Žmogžudys! — plūstasi senoji. Tekinas pasileidžiu prie jos, bet ji spėja užsirakinti.

— Išsigimėlis! Žmogžudys! — klykia ji iš vidaus, lazda trankydama durų stiklą. Tvarstis ant jos galvos primena turbaną. Po to, lazdele pasiramstydama į laiptelius, ji sunkiai lipa viršun.

Iš už nugaros išgirstu namo seniūno pavaduotoją:

— Nekreipkite į ją dėmesio. Jai truputį trūksta.

Kol dar nenuėjo, pasiskubinu jį užkalbinti:

— Ar gerai pažinojote tą jaunuolį?

— Aš? Aš jo nepažinojau. Niekas nepažinojo. Kalbėjausi su juo tik kartą, kai jis pasirašinėjo nuomos sutartį. Tai buvo žiemą.

— Koks buvo jo vardas?

— Tomas Kubčekas.

— Ar žinote, ką jis veikė?

— Neįsivaizduoju. Jam įsikeliant, bandžiau pasiteirauti, bet nedaug tepešiau. Jis kažką studijavo. Manau, kad tai vienaip ar kitaip buvo susiję su politika. Jis buvo labai paslaptingas. Niekada jo nematydavome, man netgi atrodo, kad ilgą laiką visai negyvendavo bute.

— Ir aš taip manau. Tiesą sakant, net neatsimenu, kad būčiau jį kada matęs.

— Jis visuomet eidavo tik per virtuvės laiptus — už kampo yra išėjimas į kiemą, todėl gatvėje jus jo ir nematydavote. Jis buvo labai baukštus. Galbūt dėl veido.

— Veido?

— Jo veidas buvo subjaurotas. Iš vienos pusės išvagotas baisių randų. Gal dėl to. Tikriausiai tokiam žmogui nesaldu gyvenime. Ir policijos nuomone tai būta savižudybės.

— Taip, policija teigia tą patį.

Jis linguoja galvą.

— Gal viskas paaiškės, kai jie suras tą kitą?

— Kitą?

— Taip. Tą, kur lankėsi pas Kubčeką tą vakarą.

— Iš kur jūs žinote, kad pas jį kažkas lankėsi?

Jis baimingai žvilgteli į mane.

— Ko jūs tiek daug klausinėjate?

— Kas pas jį lankėsi?

— Aš nieko nemačiau, — sako žengdamas žingsnį link vartelių.

— Nesijaudinkite, — sakau bandydamas sulaikyti vyriškį už rankos, bet jis ištrūksta ir paskubomis dingsta už brezentu uždengtų sutvirtinimų.

Jis grįžteli per petį.

— Man aišku, kas jūs ir ko norite. Aš nieko nežinau ir nieko nemačiau.

Tada jis dingsta už vartelių. Nesvarbu. Žinau, ką matei. Žinau, ką žinai.

Bergždžiai bandome rasti ligos etiologiją. Bet kuriuo atveju ligą kažkas turėjo sukelti, bet vis tiek einasi sunkiai. Apskritai, ar kas žino, kodėl viskas yra taip, kaip yra?

Gal kvailiai iš tiesų yra protingi? Gal protingieji yra protingi tik todėl, kad kvailiai per kvaili ir negali argumentuoti savo kvailumo kaip tikrosios išminties? Ir taip toliau. Ir jei Froido mokyme yra bent krislelis tiesos, tai mane galima apibrėžti kaip tą vienintelį, negalintį prisikasti iki savo praeities.

Prieš save matau Moniką. Nuotrauką. Vartau tą nuotrauką savo galvoje. Kasnakt kankinamas tų pačių viską ėdančių minčių.

Kartais pabundu išpiltas prakaito. Kai kada net po keletą kartų. Drebu apimtas siaubo. O kartais atsibudęs nedrįstu nė krustelėti nuo nemalonaus jausmo, kad kambaryje kažkas yra. Iš kur ta baimė? Ir ką matau užsimerkęs?

Dr. Filipui nepatinka šie paranojos pasireiškimai.

— Galbūt pabandykime „Cipramilą“, — sako.

Vargšas daktaras. Psichiniai dydžiai jo neklauso. Faktai prieštarauja teorijai.

Kaip visada jis sukryžiuoja rankas ir įsitaiso kėdėje: atremta alkūnė, grimasėlė, baksnojantis smilius, mąslus žvilgsnis.

— Sprogimas bute lyg ir atmeta jūsų sąmokslo teoriją, ar ne?

— Esu tikras, kad mane kažkas sekė.

— Juk jūs neimsite rimtai tvirtinti, kad policininkai kažko pasiekė, susprogdindami patys save? Be to, ir laikraščiai rašo, kad tai buvo savižudybė.

— Aš pats žurnalistas, dr. Filipai.

— Ką tuo norite pasakyti?

— Informacija į laikraščius nenukrenta iš dangaus — ji ateina iš kažkur.

— Ji ateina iš policijos, o policija dabar stengiasi užglaistyti savo žioplą klaidą. Tą norite pasakyti?

Gūžteliu pečiais.

— Nežinau, ką noriu pasakyti.

Sėdžiu ant kėdės priešais jį. Jam labiau patiktų, jei gulėčiau ant kušetės.

— Tai tik tam, kad viskas lietųsi laisviau, — sako jis.

— Aš negaliu nusėdėti, — sakau.

Atsistoju ir einu prie lango. Pasiremiu rankomis į palangę, žiūriu laukan.

— Ar jums kada teko girdėti, Molbergai, kad psichologijai nėra visai nežinomas fantazijų materializavimasis?

— Ką tuo norite pasakyti? — paklausiu atsigręždamas.

— Visos tos kalbos apie tai, kad jus stebi. Kad jus kažkas seka. Šnipinėja. Kažkoks juodas stiklas, kažkieno žvilgsnis, nukreiptas į jus. Gal tai tiesiog kaltė? Kaltės jausmas?

— Tas butas sprogo, — sakau. — Sprogo. O prieš nepilnus du mėnesius buvo nužudyta mergina iš namo priešais. Ar tai atsitiktinumai? Ar tai paranojiškos fantazijos? Ar tai neatrodo bent mažumėlę keista?

Jis žiūri į mane.

— Jungas. Ar skaitote kada Jungą?

Išsekęs pasižiūriu į jį.

— Kartais, — sakau. — Kai negaliu užmigti.

Kaltė? Negi tai iš tiesų taip banalu? Negi Monika Milazar buvo angelas, kurį paniekinau? Negi aš netiesiogiai kaltas dėl jos mirties? Ar tai kankina mane diena iš dienos ir persekioja sapnuose? Ar dėl to turiu prisigalvoti kažkokių išorinių pavojų, nes tik taip galiu save pateisinti? Negi aš ją atstūmiau?

Tebejaučiu ją, nors jos čia nebėra. Prisimenu ją. Užuodžiu ją. Krestelėtų plaukų dvelktelėjimą, drėgną kvepiančią odą po vonios ryte.

Negi visa tai tebuvo feromonai ir kupinolio kvapas? Slogus geismo tvaikas ir nieko daugiau?

Ji išmokė mane mylėti, bet aš visam laikui ją praradau. Ji išmokė mane mylėti — ar prarasti? O gal tai vienas ir tas pats?

Kadaise mūsų svajonėse jos buvo karalienės, princesės. Iš kur atėjo šie įvaizdžiai? Ir kada jie sudužo? Tada, kai paaiškėjo, jog svajonės niekuomet neišsipildys? Ar tada, kai pirmą kartą nusigręžėme nuo svajonės pamatų? Kai įsileidome pirmuosius kompromisus ir ištarėme pirmuosius atsiprašymus?

Visi mes negailestingai vaikomės praeities nesėkmių. To branduolio, sukėlusio nesąmoningą intrapsichinį konfliktą, kaip dr. Filipas šiek tiek sudėtingai tai apibūdina. Kai aš pasakoju apie savo vaikystę ir ilgus pasivaikščiojimus prie miškų bei ežerų, jam tai kvepia motinos įsčių ilgesiu.

— Ar ne šito Froidui taip niekuomet ir nepavyko suprasti?

— Ką turite galvoje? — klausia dr. Filipas.

Linguoju galva.

— Iš kur aš galiu žinoti, ar jūs klausinėjate esminių dalykų?

— Aš pats praėjau analizę.

— O aš pats esu žurnalistas.

— Tai visai kas kita, — sako. — Tai kiti klausimai.

— Bet iš kur man žinoti, ar manęs teisingai klausiama? O kas, jei manęs niekas niekada nepaklaus klausimų, į kuriuos aš nežinau atsakymų? Kas, jei jūsų irgi niekas nepaklausė?

— Dabar jūs vėl teorizuojate.

— Argi? — sakau. — Iš kur aš žinau, kad mano išgyvenamas skausmas yra blogas? Iš kur aš žinau, kad skausmas yra blogai? Iš kur aš žinau, kad aš esu blogas? Iš kur aš žinau, kad neturiu būti blogas?

— Visa tai skamba labai keistai.

— Aš — ne empirikas.

Jis pasižiūri į mane triumfuodamas.

— Iš kur jūs tai žinote?

Grįžtu ir atsisėdu ant kėdės.

— Kodėl visą laiką mama?

— Nemanau, kad turėjote kokį ryšį su tėvu.

— Tai gal jis dėl visko ir kaltas?

Mes su dr. Filipu nedarome jokios pažangos. Pašaliniam stebėtojui, ko gero, gali pasirodyti, kad daktaras mane gydo, tačiau toli gražu taip nėra. Tai gryniausias blefas.

Dr. Filipas priklauso tai medikų kartai, kai gydant entuziastingai taikyta elektros srovė. Pajungus srovę, po poros sekundžių traukulių ligos išeidavo. Kartu su jomis išrūkdavo ir kiti dalykai, bet jie įeidavo į išankstinius medikų apskaičiavimus.

Vaikams atrodo, kad pasaulis kupinas absoliutų. Didelių grynų dydžių. Todėl juos gąsdina abstraktusis menas. Tačiau su amžiumi imame įsisąmoninti, kad pasaulis pilnas abstrakčiojo meno.

Daktaras Filipas nenusileidžia nė per sprindį. Aš irgi. Nenoriu paklusti jo terminologijai. Užstrigome ir nė iš vietos. Jis vadina bepročiu mane, aš — jį. Bet tik mano lūpose tai skamba beprotiškai.

Štai sėdi dr. Filipas apsišarvavęs žodžiais. Už tų žodžių — vėl žodžiai, o už šitų — dar daugiau. Nesibaigiančios virtinės beprasmių žodžių. Sutikę kliūtį, jie susispiečia į krūvą. Į uždarą ratą, kurio nepramuši. Nes jis beprasmis. Neįžengiama masė. Visai kaip tušti politikų plepalai. Galiausiai rankos vis tiek nusvyra, nes negali nei suprasti, nei pasakyti ką prasmingo.

— Visai natūralu, kad pykstate ant manęs, — sako daktaras, tarsi viskas klostytųsi pagal klasikinį terapijos modelį, ir tuoj tuoj turėtų įvykti lūžis. — Man su tuo dažnai tenka susidurti.

— Nesuprantu, — sakau.

Jis palinksta virš stalo.

— Jūs turite tikėti, kad aš galiu jums padėti.

— Aš — ateistas.

— To jau per daug! — trenkia į stalą. Tada susizgrimba ir apsimestinai ramus puola baksnoti. Bendradarbiavimas su dr. Filipu visai sužlunga.

— Ar jūs žinote, ką jie su manimi darė ligoninėje?

— Jie tiesiog stengėsi jums padėti, Molbergai.

— Padėti? Užtekdavo pakrapštyti nosį, ir tuoj gaudavau elektros šoką.

— Tai buvo daroma tik jūsų paties labui. Jūs buvote visiškai nesavas, Molbergai.

Jaučiuosi pavargęs.

— Tai nusiųskite mane atgal, — sakau. — Duokite dar keletą elektros šokų.

— Mes tai mieliau vadiname elektrostimuliacija, pone Molbergai.

Lietus nervingomis čiurkšlėmis išvagoja stiklą. Tolumoje, kitoje gatvės pusėje, vienišų medžių viršūnėse juodais sparnais plaka varnos.

Įkišęs į videomagnetofoną vieną filmų, įsitaisau su vienu Natašos parneštų butelių. Eikvoju geriausių derlių išlaikytus vynus. Primetęs taurę ledo, užpilu jį viskiu it alumi. Raminuosi mintimi, kad Nataša juos gavo pigiai.

Nuo brangių lašų lyg nuo mistiško antpilo tampu tuo, kas esu. Arba tuo, kas norėčiau būti. Slogutis ir nerimas dingsta. Judu užtikrintai kaip baleto šokėjas, kalbu kaip iš popieriaus. Kažkada turėjau gyvenime tikslų. Buvau juos nusibrėžęs aiškiai. Tačiau, kad ir labai keista, juos įgyvendinti galėjau tik aplinkiniais keliais. Išgėręs ir dabar imu vaikytis tikslo kaip ryklys.

Nuolat svajoju apie paprastumą. Būti paprastas. Su paprastomis svajonėmis, paprastais skausmais ir paprastais rūpesčiais. Tik to niekuomet nebus. Jei galėtų būti, nesvajočiau apie tai.

Ekrane storalūpė juodaodė mergina laižo beformį mėsos gniužulą. Šis pamažu kyla, kol galiausiai atsistoja kaip raketa, su gleivių ir seilių skraiste pašakny. Vyriškis įsikimba jai į nepaklusniai styrančius plaukus, jam važinėjant pirmyn atgal, merginos sėdynė vibruoja. Scenos pabaigoje stambiu planu parodyta kvailai žiopčiojanti šviesiai rausva makšties skylutė, juoda išgaubta merginos nugara, pasidengusi mažyčiu glazūros ežerėliu, ir sėdynė, nusėta skaidriais lašeliais.

Ar taip jie kalbėjosi:

— Bijai manęs?

— Nesijaučiu labai saugi.

— Apgailestauju.

— Tai buvo komplimentas.

Ar toks buvo jų pokalbis? Ar taip viskas vyko? Mintyse smūgiu suknežinu jam veidą. Kai kurių vaizdų tiesiog nepajėgiame stebėti.

Juosta be garso sukasi toliau. Juodę per užpakalį dulkina kitas vyriškis, tuo tarpu kažkokia mergina gulėdama laižo ją iš apačios. Nikolajaus Martino kurį laiką nerodo. Atsistojęs einu į erkerį, atidarau langą, pasiremiu į palangę. Turbūt kelioms minutėms užsnūstu, nes pamatau tai ne iš karto. Tačiau netikėtai pastebiu, kaip kažkas sujuda. Tada suvokiu, kad jos čia būta visą laiką. Merginos iš namo priešais.

Nuo televizoriaus, kaip įprasta, sklinda tik blyški šviesa. Atrodo, lyg mano akys visą laiką buvo apsitraukusios plėve, bet dabar formos pamažu ima ryškėti. Staiga pamatau jos kūno kontūrus. Ji nuslydusi nuo sofos ant grindų. Stovi sulinkusi it įtemptas lankas, visai nuoga, priekin atkišusi tarpuvietę. Darbuojasi abiem rankomis. Kaži vaisiumi, daržove ar tikru vibratoriumi ji ritmingai kasasi savin?

Ankstesniais vakarais jos ekrane įžiūrėdavau tik kažkokius keistus neryškius veidus. Pasirodo, labai klydau. Šį kartą per visą ekraną matyti tik kažkieno tarpukojis. Matau, kaip smailūs lakuoti nagai praskleidžia odos klostes ir raukšles. Matau, kaip blizganti drėgna persiko spalvos ertmė užsispaudžia ne ant ko kito, o varpos galvutės.

Įsmeigtas į ekraną žvilgsnis staiga atsisuka į mane — jos veidas bejėgis, lyg kokio beviltiško skausmo perkreiptas. Nežinau, ar ji mane mato, bet panašu, kad, jai žiūrint mano pusėn, ritmas ima spartėti.

Ji žiūri į mane, žiūrintį į ją, žiūrinčią į ekraną. Gal mudu esame mutantai — pirmieji savo kartoje, pavergtoje žiūrėjimo. Esame atstovai kartos, kurios didžiausias pažinimas tapo ir jos prakeikimu: į gyvenimą sugebame tik žiūrėti. Tai tas pat, kas stebėti žmogžudystę, bet negalėti įsikišti. Atrodo, lyg šūvis iš nugaros bloškia jos kūną pirmyn. Kurį laiką ji mėšlungiškai trūkčioja, tada glebiai, it išsiliejęs skystimas, susmunka ant grindų.

Mane užplūsta švelnumo jausmas. Užsinoriu nueiti ir paglostyti jai plaukus. Tačiau tuo pat metu mane pykina. Galbūt nuo viskio. Susuku jai telefonu. Ji lėtai pakyla nuo grindų, nuo kėdės paima vonios chalatą, užsisiaučia. Prieina prie lango, pakelia ragelį. Žiūri į mane.

— Ko nori?

— Paplepėti.

Ji paima telefoną į rankas.

— Man patinka, kad tu žiūri, — sako ji, kojų pirštais perjungdama vaizdą ekrane.

— Man patinka žiūrėti, — sakau.

— Tai iškrypimas, ar supranti?

Nusijuokiu. Ji grįžta prie lango, šypsosi per gatvę.

— O tu ar masturbavaisi?

— Ne, — sakau.

— Kodėl ne?

— Nežinau.

— Ar tai nebuvo seksualu?

— Taip, žinoma.

— Bijai ponios Palsborg?

— Kas ji, ta ponia Palsborg?

— Toji, — sako rodydama pirštu, — iš aštuoniolikto buto. Su tokia kaimyne aš irgi būčiau nusižudžiusi.

— Ji plūsta mane šlykščiausiais žodžiais, — sakau.

— Kodėl? Ar tu ir jos tykai?

— Ne.

— Čia šuo ir pakastas.

— Ar daugiau niekas negali matyti, ką tu darai?

— Aišku, kad daug kas. Bet tik tu vienas žiūri.

Ji nusižiovauja, pasirąžo.

— Dabar jaučiuosi tokia pavargusi.

— Tai eik miegoti. Aš nieko nenorėjau.

Ji pasižiūri per gatvę. — Tai kam tada skambinai?

— Tiesą sakant, tik norėjau padėkoti. Iki šiol taip ir nepadėkojau tau nė karto.

— Už ką?

— Už tą vakarą. Už tai, kad buvai namuose. Kad matei mane.

— Tu apie ką?

— Apie savo alibi. Ar tavęs neapklausė?

— Taip, bet aš nieko nemačiau. Manęs tą vakarą nebuvo namie.

14

Miegu ilgai, iki pat pavakarių. Plaukai susiriebalavę, kelnės tokios purvinos, kad net graužia. Nuryju porą tirpstančių tablečių nuo galvos skausmo. Sūrus suputojęs vanduo burnoje palieka žuvies skonį.

Policija patvirtino ankstesnę tyrimo versiją, kas, beje, ir taip buvo akivaizdu. Sprogimo metu nuo stogo iki pat trečio aukšto nugriuvo fasadinė pastato siena, nuolaužos dviejų metrų sluoksniu suvirto ant gatvės. Policijos šunys po griuvėsiais daugiau lavonų nerado. Virtuvėje buvo atsukti visi trys dujų čiaupai, ir gelbėjimo būrio gydytojo bei gaisrinės tarnybos iškelta versija — kad nelaimėlis mirė dar prieš sprogimą — pasirodė teisinga. Vienu žodžiu, savižudybė.

— Negi dar yra ką rašyti apie tą įvykį? — klausia budintis policininkas man paskambinus.

— Tai ir noriu išsiaiškinti, — sakau. — Kas žinoma apie galimas sprogimo priežastis?

— Hmmm, dujos užsidegė nuo kibirkšties arba liepsnos. Bet šito jau niekada nesužinosime.

— Turėtų būti kokių nors pėdsakų, užvedančių ant kelio.

— Jų labai nedaug. Juk gaisrininkai viską nuplovė.

— O kaip liudininkų apklausa?

— Be rezultatų. Niekas nieko nematė ir niekas nieko negirdėjo. — Nusijuokia. — Žinoma, nekalbant apie patį sprogimą.

— Vyriškio vardas, kiek žinau, Tomas Kubčekas. Ar žinote, kuo jis užsiėmė?

— Jis dirbo firmoje DiaData. Lyg ir paslaugų agentūra. Reklaminiai filmai ir panašiai. Kalbėjomės su kai kuriais jo kolegomis. Nieko pritrenkiančio. Jis buvo gana užsidaręs.

— Ar pas jį tą vakarą niekas nesilankė?

— Bent jau man neteko girdėti. Tada greičiausiai būtume radę dar vieną lavoną.

— Girdėjau, kad kibirkštį galėjo sukelti šaldytuvas?

— Galėjo ir taip būti. Čia gi tiek tereikėjo.

— Bet, šiaip ar taip, nėra žinoma, ar tą vakarą jis laukė svečių, ar ne?

— Ne.

— O ar įmanoma tokia prielaida, kad kažkas paskambino į jo butą iš apačios? Ar šito būtų užtekę gaisrui?

— Teoriškai taip. Tokių dalykų yra pasitaikę ir anksčiau. Bet viskas priklauso nuo to, kiek laiko tekėjo dujos. Ir, kaip jau minėjau, niekas į jo duris neskambino.

— Niekas iš tų, su kuriais kalbėjotės.

— Taip.

— Ačiū už pagalbą.

Kažkas ateina į svečius. Virtuvės laiptais, kad niekas nepamatytų. Suduoda jaunuoliui į galvą, atsuka orkaitės ir degiklių čiaupus, paguldo jaunuolį galva į orkaitę ir tyliai išeina. Virtuvės laiptais? Greičiausiai. Dujos teka kurį laiką, tada tas pats žmogus, eidamas gatve pro laukujų durų pultą, paspaudžia skambutį. Bum!!!

Gal seniūno pavaduotojas kažką girdėjo. Arba matė. Gal jis girdėjo žingsnius kiemo laiptais, gal matė jį kieme, o gal spėjo išgirsti skambutį per patį sprogimą arba šimtąją sekundės dalį prieš jį. Galbūt policija kalbėjosi su juo, bet jis nieko nepasakė. O gal ir pasakė, bet aplink buvo tokia sumaištis, kad tuo metu niekam nekilo mintis susieti šito su nusikaltimu. Tikriausiai taip viskas ir buvo. Seniūno pavaduotojas žino, kad Kubčekas laukė arba turėjo svečių tą vakarą. Aš pats kažką mačiau tamsoje prieš pat sprogimą. Mačiau, kaip kažkas sujudėjo. Žudikas. Po trenksmo, liepsnai ir skeveldroms pliūptelėjus iš buto, nepastebėtas jis dingo, prisidengęs priešais namą augančio medžio šešėliu.

Svarstau, ar skambinti Klinkeriui. Bet susilaikau. Nuo dabar jis netikės manimi, kad ir ką pasakyčiau.

Suskamba telefonas, bet ragelio nekeliu. Įsijungia autoatsakiklis. Tai Lindvigas.

— Prieik, žinau, kad tu ten.

Iš stalčiaus virtuvėje išsiimu virtuvinį peilį. Ašmenis pagalandu į galąstuvą, ranka pasveriu kotą. Į skudurėlį nušluostau metalo dulkes. Vėl skamba telefonas. Dar kartą Lindvigas.

— Nepridarysi kvailysčių, ar ne? — kalba į atsakiklį. — Jei ką rimto sugalvotum, skambink. Tokiems darbeliams galima pasamdyti žmogų... Juokauju. Paskambink.

Peilį įsidedu į vidinę švarko kišenę. Tada dar paskambinu. Neatsako. Išvažiuoju.

Sustoju toje pačioje vietoje kaip ir praėjusį kartą. Per galinį veidrodėlį galiu stebėti atvažiuojančius automobilius, be to, iš mašinos matyti įėjimas į pastatą.

Kai stovi ir lauki, imi jaustis įtartinas. Praeiviai gal ir žvilgteli, bet nekreipia dėmesio. Žinoma, jei pro šalį praeina tik vieną kartą.

Jau gerokai popiet iš gatvės galo įrieda geltonas „Mersedesas“. Sustoja tiesiai priešais įėjimą. Užtenka profilio, kad atpažinčiau jį. Nespėjęs dorai pagalvoti, iššoku ir pasileidžiu prie jo su peiliu rankoje. Viskas vyksta taip greitai, kad, bėgdamas aplink mašiną, atsitrenkiu į variklio aušintuvą. Pėda užkliūvu už akmens ir, stengdamasis išlaikyti pusiausvyrą, stveriuosi aušintuvo. Peilis iškrenta. Išgirdęs triukšmą, jis atsisuka, bet aš jau beveik prie jo.

Užpuolu taip staigiai ir stipriai, kad jis net nespėja sureaguoti. Trinkteliu jam į žandikaulį, nuo smūgio jis atsijungia. Krisdamas ant šaligatvio, dar spėja sumostaguoti rankomis. Akimirksnį delsiu, jis tuo tarpu atsigaivelėja ir vėl atsistoja ant kojų. Jo veide tik sumišimas ir baimė. Jis nesupranta, kas darosi. Vėl puolu ant jo, bet šį kartą jis atstato rankas ir alkūne pataiko man tiesiai į akį. Mudu parvirstame, ir, vos užgulęs jį iš viršaus, gaunu spyrį tiesiog į tarpukojį. Imu žiaugčioti, nebegaliu nė krustelėti. Kaip paralyžiaus ištiktas jis abiem rankomis sugriebia mane už kaklo ir ima spausti.

— Išprotėjęs šunsnukis! — šaukia jis gniauždamas man gerklę taip, kad, atrodo, sprogs. Pamažu man į kojas sugrįžta gyvybė.

Nepaleisdamas jis mane kelte pakelia ant kojų, ir mudu vėl stovime vienas prieš kitą. Mano jėga pribloškia jį. Aš ir pats nesuprantu, iš kur ji imasi. Greičiausiai tai cheminė kūno reakcija, besikaupianti ir sprogstanti prieš pat katastrofą. Nežinau kaip, bet aš vėl imu viršų. Du kartus stipriai trenkiu jam į veidą, ir po trečiojo kirčio jis pradeda klupti. Smūgiuojant į dantis, jo burnoje ir mano rankoje kažkas trekšteli. Rankomis aklai siekdamas manęs, jis pargriūva ant šono. Smūgio būta gero: Nikolajus apsiverčia kniūpsčias ir nerangiai kepurnėdamasis pusiau ropomis pusiau šliaužomis bando stotis. Šoku ant jo ir atsivedėjęs tvoju per sprandą. Pirmuoju smūgiu tik grybšteliu pakaušį, ir ranka praslysta ausimi, bet antrą kartą kumštis pataiko tiesiai į tikslą ir, atrodo, visai jį išjungia. Jis pargriūva ant priekio ir nekrutėdamas guli. Tik ranka lyg per trumpą sujungimą porą kartų mėšlungiškai trūkteli. Nutveriu jį už plaukų ir apverčiu. Tada įsikimbu jam į apykaklę ir kaire ranka stipriai ją suveržiu.

— Nikolajau, — sakau. — O gal Džekai?

Kraujas plonomis srovelėmis nuraizgo dantis, kai jis sušnabžda:

— Po velnių, ką dirbi?

— Gavus naują vardą, reikėtų ir naujo identiteto, — sakau. — Pakeisiu tau veidą.

Nespėju atsitokėti, o mano rankoje jau akmuo. Iškeliu jį.

Tada išgirstu cypiant mašinos stabdžius ir riksmus. Palikę automobilį skersai gatvės, abu policijos pareigūnai atstato užtaisytus ginklus.

— Mesk akmenį! — rėkia. — Mesk!

Lėtai nuleidžiu ranką.

Jie prieina arčiau.

— Pasitrauk! Pasitrauk nuo jo, — šaukia man.

Atsistoju ir paeinu kelis žingsnius į šalį. Pareigūnai prieina arčiau. Iš už kampo, kaukiant sirenoms, pasirodo dar vienas budintis automobilis. Pro langus žiūri žmonės.

— Kas čia darosi? — klausia vienas pareigūnų grabinėdamas antrankius. Kitas nenuleisdamas laiko ginklą.

Nikolajus Martinas atsistoja. Lėtu judesiu nusišluosto iš nosies varvantį kraują. Jo skruostai išmozoti krauju, nosis kreivai nusukta. Atrodo lūžusi.

— Jis mane užpuolė, — sako. — Nei iš šio, nei iš to. Ėmė ir užšoko ant manęs!

Pareigūnas su atrankiais eina prie manęs.

Laižau sau ranką, šaldydamas nutarkuotus krumplius.

— Apsisuk, — sako. Apsisuku. — Rankas už nugaros! — Ištiesiu rankas už nugaros ir mane surakina. Dar spėju pamatyti savo peilį, bet pareigūnai jo nepastebi. Vienas jų suima mane už striukės ir nuveda į policijos mašiną. Pareigūnai iš kitos uždeda antrankius Nikolajui Martinui.

— Velniai griebtų, ką aš padariau? — piktinasi.

Mus veda po vieną prie skirtingų automobilių.

— Ką tujai padarei Los Andžele? — rikteliu.

— Los Andžele? Ką čia paistai? Gyvenime nesu buvęs Los Andžele.

Ranka jie įstumia jį į automobilį, o mane nuveda toliau.

— Idiotas! — sušunka jis. Tada durelės užsitrenkia, ir mašina nuvažiuoja.

— Turėtumėte kaip nors pasiaiškinti, Molbergai. Juk be reikalo žmonių niekas nemuša.

Dr. Filipas baksnoja.

— Apskritai toks pyktis gal ir pozityvus dalykas. Bet juk turi būti kažkokios ribos. — Mąsliai žiūri prieš save.

Apsidairęs tarp seklių pamatau Maksą Klinkerį, braukantį sau per plonus išdžiūvusius plaukus. Kai kurių žmonių plikės nutriūšta ypatingu būdu — tarsi jie visą gyvenimą būtų gyvenę nesveikai. Plaukai nublunka ir ima styroti it kokie perdžiūvę lūžinėj antys stiebeliai. Makso Klinkerio plikė kaip tik tokia, nors, esu tikras, jis laikėsi sveikos gyvensenos.

— Ką čia veikia Klinkeris? — klausiu.

— Pamaniau, kad bus geriau, jei jis čia ateis. Noriu pasikalbėti su juo, — sako dr. Filipas.

Daktaras prieina prie Klinkerio su sekliais. Girdžiu, kaip jie kalbasi. Dr. Filipas aiškina jiems apie gydymo eigą ir patikina, kad aš sveikstu, tačiau būklė neišvengiamai retkarčiais pablogėja, trauminiai išgyvenimai atsinaujina.

Klinkeris eina link manęs.

— Na, Molbergai, apsiraminote?

Linksiu.

— Juk negalima taip be niekur nieko imti ir primušti žmogų. Jūs gi pats tai žinote?

Linksiu.

— Ar galva dabar blaivi?

— Visiškai.

Tiriamu žvilgsniu nužiūri mane.

— Mes jau nebeturime kuo papildyti raporto. Galbūt jūs norėtumėte ką pridurti?

Purtau galvą.

— Jūs tikras, kad nepažįstate to žmogaus? Jums tiesiog užėjo?

— Nepažįstu jo.

— Jūs nieko neslepiate, Molbergai?

— Žinoma, slepiu, bet pasistengsiu neišsiduoti.

Įniršęs pasižiūri į mane.

— Gerai, — sako stodamasis, — tada, manau, viskas. Kalbėjomės su ponu Martinu ir paaiškinome jam jūsų situacijos... ypatingumą. Jis vis dar išmuštas iš vėžių ir susinervinęs. Kol kas nežinau, ar prireiks teismo. Greičiausiai ne. Tačiau civilinio ieškinio, kompensacijos už padarytą žalą ir panašių dalykų neišvengsite. Bet, manyčiau, vis tiek būsite lengvai išsisukęs.

— Galiu dabar eiti? — pasiteirauju.

— Taip. Šiam kartui tiek.

Klinkeris pasisuka eiti.

— Ką jis sako apie Los Andželą? — dar paklausiu.

Jis atsigręžia.

— Los Andželą?

— Kodėl jis sako niekada ten nebuvęs?

— Ko gero, jis ten niekada ir nebuvo. Ką Los Andželas turi bendro su šiuo reikalu?

Pasižiūriu į jį.

— Viską, — sakau.

Be tikslo važinėju po Nordvesto rajoną. „Gyvenime nesu buvęs Los Andžele“. Kodėl jis taip pasakė? Aš gi žinau, kad buvo.

Važiuoju per miestą. Judėjimas pagrindiniais keliais nepakenčiamas, todėl nuvingiuoju šalutiniais keliukais palei pelkę, pro Natašos namus. Prieš pat Brionshojų, pamatęs telefono būdelę, įsuku į stovėjimo aikštelę. Paskambinu Marianai, tačiau jos nėra namie. Jis, žinoma, galėjo sumeluoti, bet, atrodo, kalbėjo nuoširdžiai. Žodžiai skambėjo įtikinamai.

Sėdėdamas mašinoje išsinagrinėju miesto žemėlapį, surūkau cigaretę ir pasuku link pramoninės miesto dalies. Vargais negalais randu ją. Žemi fabrikų pastatai panašūs vienas į kitą, įvairuoja tik iškabos: vienos įkyriai lenda į akis, kitos — nepastebimos it anonimai.

DiaData įsikūrusi neseniai statytų komercinių pastatų virtinės pabaigoje. Kompleksą sudaro trys pilki dėžes primenantys pastatai. Langų nedaug ir tie patys užtemdytais stiklais. Patikrinu kaimyninių namų numerius, kad įsitikinčiau, jog adresas iš tiesų tas, kurio reikia. Nėra jokio užrašo: gal čia gamina plastmasę, gal mašinų detales, gal dar ką kitą — iš lauko pusės nesuprasi.

Komplekso skiriamasis bruožas — apsauga. Visų pastatų teritorijos aptvertos paprasta tvorele, tuo tarpu DiaDatą juosia masyvi mūro siena su kruopščiai sumūrytomis stiklo šukėmis, viršuje kyšančiomis lyg dantys. Priešais įėjimą įtaisyta pora slaptų kamerų, čia pat, iš abiejų pusių stiklinėse būdelėse, sėdi po sargybinį. Viskas užblokuota efektyvia elektroninių vartų sistema.

Automobilį tyčia sustabdau šalikelėje prie įėjimo, kad vienas sargybinių be vargo galėtų mane pamatyti. Užsidegu cigaretę ir laukiu.

Jau po dešimties minučių sargas išeina iš būdelės; Ramiai eina prie mašinos ir, kaip bet kuris kitas eismo prižiūrėtojas, pabeldžia į stiklą. Langą šiek tiek nuleidžiu.

— Turite problemų? — klausia sargas.

— Kas jų neturi? O tau kas atsitiko?

— Čia negalima stovėti.

— Ką ten saugote? Karališkąsias brangenybes?

— Čia stovėti negalima.

Pasuku raktelį, variklis užsiveda. Truputėlį pavažiuoju į priekį ir sustoju prie pat įėjimo. Langą užsuku. Jis vėl prieina prie manęs. Matau, kad antrosios būdelės sargybinis irgi ateina.

Pirmasis sargas stipriai trinkteli per mašinos stogą.

Vėl nuleidžiu langą:

— Ką darai, gyvuly?

— Esi nufilmuotas, drauguži, — sako.

— Kai žiūrėsi filmą, nepamiršk paprašyti suaugusiųjų sutikimo.

Tada paspaudžiu greičio pedalą.

Atsisėdęs prie televizoriaus, peržiūriu filmus su Nikolajumi Martinu. Lindvigas pasakojo, kad tais atvejais, kai vyrai nepajėgūs, vietoje spermos naudojamas cukraus mišinys. Taigi net tokiuose filmuose aktorėms žvaigždėms iškyla rūpesčių dėl figūros.

Los Andžele dar tik dienos pradžia. Paskambinu į viešbutį ir paprašau Luiso. Kalbantis su viešbučio administracija, linijoje girdėti įvairiausi pašaliniai garsai. Paprašytas palaukti, ragelyje išgirstu muziką. Vivaldžio „Keturis metų laikus“. Tobulai sukurta. Monika buvo parsivežusi šį kūrinį iš vienos savo kelionių. Staiga labai užsinoriu išklausyti jį visą.

Muzika nutrūksta.

— Luisas klauso.

— Čia Martinas Molbergas. Nežinau, ar prisimenate mane. Buvau pas jus apsistojęs prieš kurį laiką.

— Sure, Mr. Molberg. How are you?20

— Man reikia žinoti, ar ji čia buvo.

Akimirksnį jis tyli.

— She wasn‘t, sir.21

— Ar kažkas stovi netoliese? Negali dabar kalbėti?

— Yes, sir. That’s right22.

— Ar tu visiškai tuo tikras, Luisai?

— Hold on, sir23.

Jis ranka pridengia ragelį, bet vis tiek girdžiu murmesį:

— Yes, miss. Can I help you?24

Netrukus jis vėl sugrįžta.

— Tikiuosi, kad tai svarbu, — sako jis. — Dėl šito rizikuoju prarasti darbą.

— Tai svarbu, Luisai. Labai.

Jis nieko nesako.

— Aš maniau, kad mes — draugai, Luisai.

— Buvome. Bet apie jus čia sklinda kalbos. Žmonės teiraujasi apie jus.

— Žmonės? Kokie žmonės? Kas jie tokie?

Jis vėl uždengia ragelį:

— Yes, miss. Just over there at the concierge25.

Vėl patraukia ranką. Kalba prislopinęs balsą.

— Jos čia nebuvo. Patikrinau kompiuterį. Jos čia nebuvo. Bent jau tuo vardu. Gal ji daryta kitu metu?

— Ne. Žmonės? Kokie žmonės?

— My pleasure, sir. Good-bye26.

Ryšys nutrūksta.

Monika ten buvo, bet jos ten nebuvo. Nikolajus Martinas ten buvo, bet jo ten nebuvo. Aišku, jis ten buvo. Turėjo būti. Bet ta jo frazė nenustoja kirbėti galvoje: „Gyvenime nesu buvęs Los Andžele“. Kodėl jis taip sako? Aš gi žinau. Žinau, kad jis ten buvo. Tai akivaizdu.

Televizoriaus ekranu bėga vieno iš videofilmų vaizdai. Medicinos sesuo įsiaudrinusiai pacientei matuoja temperatūrą. Gydytojas tyko už durų ir netrukus pats įsijungia į pasismaginimą. Tada pasirodo Nikolajus Martinas. Jis vaidina priblokštą vyrą, netikėtai išvydusį savo sergančios žmonos išdaigas.

Suskamba telefonas. Tai Stela.

— Martinai, man atrodo, suradau ją, — sako.

Ekrane į žaidimus įsijungia ir Nikolajus Martinas. Prasukant filmą, nesunku suprasti, kad toks buvo jo sumanymas nuo pat pradžių. Jis parverčia seselę ant lovos. Žmonos būklė nebuvo tokia rimta, kaip rodė kardiogramos ir fone pastatyta lašelinė. Gydytojas dar patikrina jai gerklę, skėsteli rankomis — gerklė sveika — ir sugrūda tenai savo kelnių turinį. Tada vėl atkarpa su Nikolajumi Martinu, tarkuojančiu seselę. Sustabdau vaizdą.

— Minutėlę, Stela. Ar galiu vėliau perskambinti?

— Žinoma.

— Kur esi?

— Redakcijoje.

— Netrukus paskambinsiu.

Lėtai prasuku juostą atgal. Sustabdau kadrą. Tada pamažu suku į priekį. Vėl truputėlį atgal. Štai čia. Paimu nuotrauką ir palyginu. Taip ir yra. Nuotraukoje Nikolajus atrodo lygiai taip pat.

Iš virtuvės atsinešu taurę ir prisipilu didelį viskio. Iškratau vieną „Sulprilo“ tabletę, nuryju.

Paskambinu Marianai. Vis dar nieko nėra.

Ekrane Nikolajus Martinas sustingęs už seselės sėdynės. Dabar jam trūksta vieno danties, už kurį sumokės Molbergas. „Gyvenime nesu buvęs Los Andžele“. Kodėl jis taip sako? Videomagnetofonas persijungia į paprastą televizijos kanalą. Dvylika mažų vaizdelių, mirgančių lyg gyvos būtybės. Vėl įjungiu video.

Suku juostą tai pirmyn, tai atgal. Sustabdau vaizdą. Jis tas pats: poza filme visiškai atitinka pozą nuotraukoje. Bet ji ne ta pati: filme ji veidu įsikniaubusi į ligoninės lovą, o nuotraukoje Monikos galva pakelta ir žiūri tiesiai į objektyvą. Tačiau Nikolajus Martinas jai už nugaros tiksliai tokia pat poza.

Nuotrauka turėjo būti fotografuota kovo mėnesį, nes Monika pakeitė šukuoseną kovą. Išsitraukiu kalendorių. Vartau jį kažkokiais sutrikusiais judesiais, lėtai braukau pirštu per dienas. Monika nusikirpo paskutinę kovo savaitę. Dvi dienas prieš mirtį ji plaukus dar ir nusidažė. Vadinasi, nuotrauka fotografuota trijų keturių dienų laikotarpiu. Kito varianto nelieka.

Atsistojęs kompaktinių diskų lentynoje imu ieškoti „Keturių metų laikų“. Noriu, kad grotų garsi muzika. Smuikų ir šaižių fleitų verpetas. Bet niekaip negalėdamas surasti spiriu į lentyną. Diskai išbyra, jų trapūs dėklai išsiskiria, perregimi dangteliai sueižėja. Balti įskilimai kampuose primena ledo kristalus. Dėl to dar labiau įsiuntu ir įniršęs paspiriu krūvą.

Vėl skambinu Marianai. Pagaliau ji namie.

— Molbergai? Ko norėjai?

— Turiu tavęs kai ko svarbaus paklausti. Monika nusikirpo kovą, kai dar gyveno pas tave. Kovo pabaigoje. Panašiai tokiu metu ji išvažiavo į Los Andželą. Kada tiksliai ji ten buvo?

— Luktelėkit, Molbergai. Aš ką tik įžengiau pro duris. Atsiprašau, ką sakei?

— Ar prisimeni, kiek laiko Monika gyveno pas tave?

— Rodos, beveik visą mėnesį. Juk tau pačiam geriau žinoti.

— Noriu, kad neliktų jokių abejonių. Kokiu laiku tą mėnesį ji išvažiavo į Los Andželą?

— Į Los Andželą?

— Taip. Tai turėjo būti paskutinė kovo savaitė.

— Monika tą savaitę nebuvo Los Andžele. Kovo mėnesį ji visai ten nebuvo.

— Tu tikra?

— Visiškai.

Akimirką sėdžiu nepaleisdamas ragelio ir žiūrėdamas į ekraną.

— Ačiū, Mariana.

Pagaliau ima šviesėti. Pagaliau. Buvau aklas. Nuotrauka negali būti joks dokumentinis įrodymas. Bet ją galima panaudoti kaip dokumentinį įrodymą, patvirtinantį bet ką. Kažkur skaičiau apie tai.

Šiais laikais tokius dalykus galima padaryti. Aišku, galima.

Skambinu į redakciją ir paprašau Stelos.

— Atleisk, kad užtrukau.

— Nieko baisaus. Tuoj surinksiu jos vardą, — sako ji spaudydama klavišus.

— Kur ją suradai? — paklausiu.

— Šiaip ji niekur nebuvo paminėta, bet radau ją vidaus rinkmenoje. Spaudo klavišus. — Štai ji. Tikiuosi nežadi įsimylėti, Martinai.

— Kodėl? — paklausiu. Stelai nespėjus pasakyti, jau žinau atsakymą. Kartais kas nors įstringa sąmonėje it mažytis ramybės neduodantis mirksėjimas. It išlyga. Žmogaus ištarti žodžiai arba jo elgesys. Būdamas žurnalistas, tokius dalykus išmokau pastebėti. Kartais net daugiau nei pačiam norėtųsi. Natašos atveju tai buvo kelios minutės jos bute. Perteklius jos namuose, niekaip nederantis su pajamomis.

— Ir dėl to nėra jokių abejonių? — paklausiu.

— Apie ją yra keli raportai. Porą kartų ji dirbo SAS Karališkajame viešbutyje, paminėti keli jos klientų vardai. Politikų.

— Vadinasi, kekšė. Tikrai kekšė?

— Prostitutė, Martinai. Tikrai prostitutė.

— O kaip su Džeku Rotu Paskaliu?

— Maniau, kad su juo jau pabaigei. Taip ir nesuradai jo?

— Apsirikau. Ten buvo kitas.

Ji vėl spaudo klavišus.

— Pažiūrėsiu, ar sąrašas tebėra. Gal dabar jau daugiau žinai? Kurio tau reikia?

— Manau, to inžinieriaus, dirbančio su kompiuteriais.

— Štai jis. Jakobas Rotas Paskalis. Viską, ką buvau radusi, jau turi. Ne tiek jau daug. Galiu vėl pabandyti per „Internetą“ ir BBS. Kada tau reikia?

— Kaip galima greičiau. Geriausia būtų šį vakarą.

— Ar tavo modemas įjungtas?

— Taip.

— Gerai, jei ką rasiu, atsiųsiu.

— Ačiū už pagalbą, Stela.

— Ai, nedėkok, kol tai grynai darbo reikalai.

— Ar jos kaina nenurodyta?

— Tau ji turėtų suteikti nuolaidą, Martinai.

— Keista. Ji turi kažką nekalto.

— Kai kuriems vyrams to reikia.

— Kokiems vyrams?

— Kaip manai, kiek kainuoja atsakymas į šį klausimą?

— Nežinau. Kiek?

— Viso gero, Martinai.

Įjungiu spausdintuvą. Į svetainę atsinešu telefonų knygą. Paskambinu Lindvigui. Jis dirba.

— Kur buvai? — klausia.

— Kalbėjausi su Nikolajumi Martinu.

— Kalbėjaisi?

— Tai ne jis. Manau, jis — ne tas žmogus.

— Kodėl ne?

— Jis sako, niekada nebuvęs Los Andžele.

— Betgi tai melas!

— Negali žinoti.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Prisimeni nuotrauką?

— Kažkiek.

— Nuotraukoje Monikos plaukai trumpi ir šviesūs. Ji nusikirpo paskutinę kovo savaitę.

— Ir ką?

— Aš visą laiką laikiau tai savaime suprantamu dalyku, bet, pasirodo, Monika tuo metu Los Andžele net nebuvo.

Kitame laido gale tyla.

— Tai klastotė, — sakau. — Nuotrauka sufalsifikuotą. Kito paaiškinimo nėra.

Girdžiu, kaip įsijungia spausdintuvas. Įeinu ir, spausdintuvui vis dar spausdinant, peržvelgiu pirmuosius puslapius. Stelai užkibo. Jakobas Rotas Paskalis; amerikiečių inžinierius ir programinės įrangos tobulintojas; gyvena Amerikoje; daugelyje pasaulio šalių skaitė paskaitas apie kriptografiją — teigia vienas šaltinių, atsiliepusių į Stelos paklausimą. Buvo susijęs su TDI — teigia kitas. Prie TDI padedu klaustuką. Jokių detalių. Nė žodžio apie tai, kur jis gyvena dabar. Šykšti informacija, bet vis geriau negu nieko.

Padedu popierių ir palieku spausdintuvą dirbti toliau. Sugrįžęs išimu vaizdajuostę iš videomagnetofono. Sugrįžtu prie spausdinti baigusio spausdintuvo. Surenku baltus popieriaus lakštus apie Džeką Rotą Paskalį ir padedu juos kartu su vaizdajuoste.

Grįžtu į svetainę, užsidegu cigaretę. Telefonų knygoje randu ją prie Monos Noiret vardo. Šia pavarde tik du žmonės. Rinkdamas telefono numerį, užsisiaučiu striukę. Po kelių pyptelėjimų, kažkas pakelia telefoną. Laikydamas ragelį ant peties užsirišinėju batus.

— Alio.

— Vasarnamis? Jis priklauso Natašai, ar ne?

— Alio, kas čia kalba?

— Jis visai ne jūsų, ar ne?

— Kas čia kalba?

Padedu ragelį. Atsakymas aiškus. Tik tai, kad ji turi mamą, daro ją panašią į kitus žmones.

15

Lindvigas atidžiai apžiūrinėja nuotrauką. Purtosi.

— Jei tai klastotė, tai nepaprastai gerai padaryta, — sako.

— Tai klastotė. Turi būti klastotė. Klausimas tik, kaip ji padaryta.

Jis gūžteli pečiais.

— Na, sunku pasakyti. Jie vis tiek turėjo už ko nors užsikabinti. Žinoma, jie galėjo paimti kitą kūną, bet tai atrodo neįtikėtina. Čia jos kūnas, ar ne?

— Taip, aš pažįstu Monikos kūną.

— Pažiūrėk čia, — sako Lindvigas, kompiuteryje atidarydamas kelis langus. Kompiuterį jis man liepia vadinti darbo stotimi. Bet man kompiuteris yra nei daugiau, nei mažiau: ekranas, klaviatūra, pelė.

Jis atidaro langą ekrane.

— Apskritai su šiuolaikiniu kompiuteriu galima padaryti ką tik nori, — sako spaudydamas pelę. Ekrane išryškėja paprastas linijinis vaizdas. — Tai pirmasis animacijos kadras.

Ekrane matyti kambarys — baltos linijos juodame fone. Kambario rekvizitas: kavinukas, stalas, lempa, veidrodis, dar šis tas — išreikšta paprastais kontūrais. Scena parodyta tarsi iš viršaus. Palyginti su nuotraukos klastote, vaizdelis didelio įspūdžio nepadaro.

— Tu tik palauk, — sako Lindvigas. — Čia ortografinis vaizdas, kitaip tariant vaizdas be perspektyvos. Viskas daroma palaipsniui. Dabar žiūrėk.

Jis paspaudžia pelę ir pereina į kitą kadrą.

— Dabar į kambarį žiūrime tarsi per kameros objektyvą. Matai, objektai atrodo kaip įprastame kambaryje. Jie vis dar linijiniai ir perregimi, bet jau veikia depth-cueing, o tai reiškia, kad mūsų vaizdas tapo erdvinis. Poligonams tolstant nuo mūsų, jų ryškumas mažėja, ir tai sukuria gelmės pojūtį — visai kaip tikrovėje.

Lindvigas pereina į kitą kadrą. Kontūrai nusispalvina, bet jiems vis dar kažko trūksta. Tada spalvos atsiranda ir ant pačių figūrų. Kol kas jos pasidengia tik spalvų plokštėmis, tad vaizdas primena pirmą akvarelės etapą.

Jis toliau maigo pelę.

— Dabar pridėsime shading’ą. Šešėliai jungiasi prie atskirų poligonų plokščių. Šitokiu būdu visai nesunkiai sukuriama perspektyva.

Vaizdas ima įgauti Jam tikrą pavidalą. Ant lempų, kavinuko, peleninių atsiranda spalvos, atspalviai, šešėliai. Bet kol kas viskas dirbtina. Primena kubistinį ryškių sodrių paviršių piešinį.

— Dabar viena svarbiausių dalių: Gouraud’o algoritmas. Vadinamasis smoothing. Jis sušvelnina ir išlygina objektų paviršius.

Vaizdas vis labiau panašėja į tikrą. Šešėliai paryškėja ir pasodrėja, objektai įgauna atspindžius. Bet tikroviškumo vis dar trūksta. Vaizdas kažkoks dirbtinis.

— Taip yra todėl, — sako jis paspausdamas pelę ir pereidamas į kitą kadrą, — kad tik dabar sutvarkėme atspindžius. Šį kartą matai tą patį vaizdą, tik nuspalvintą kitu algoritmu, vadinamuoju Phong-shading. Jis daug tikroviškesnis, nes suskaičiuoja kiekvieną objekto vaizdo elementą. Beje, tai labai apkrauna kompiuterį. Čia atsiradę dar daugiau šviesos šaltinių: lempoje ir ant stalo.

Kai Lindvigas paspaudžia pelę paskutinį kartą, pasirodo galutinis manipuliacijos kadras — iš paprastų kontūrų padarėme vaizdelį, beveik niekuo nesiskiriantį nuo fotografijos. Nepriekaištingai sukurta šviesa, daiktų atspindžiai ant sieninio veidrodžio ir blizgančio lakuoto stalo paviršiaus. Formulės, lyg kokios stebukladarės, paprastas linijas pavertė vaizdu, tobulai apgaunančiu akį.

— Čia vadinamasis fotorealizmas, — aiškina Lindvigas uždarydamas langus.

Tada paima nuotrauką ir ima nuodugniai ją apžiūrinėti.

— Galbūt ši nuotrauka irgi panašiai padaryta, nors atrodo visai kaip tikra. Paprastai vis tiek reikia turėti už ko užsikabinti. Kokią nors nuotrauką, gal net keletą jų. Jas reikėtų nuskaityti į grafikos programą, ir tik po to galima pradėti dirbti.

— Ar nuotraukas galima perkelti ant tam tikro fono?

— Pats fonas irgi gali būti netikras.

— Kaip tai? Aš žinau šį kambarį. Tapetus. Veidrodį. Gyvenau ten. Tai Four Seasons viešbutis.

— Nebūtinai.

Jis atidaro kitą langą, įeina į kelis meniu ir vėl atidaro langą su tamsiai rudų medžio spalvų rutuliu. Spalvos su šešėliais ir šviesos efektais.

— Tai procedūrinės tekstūros. Formulėmis grįstos pagrindinių struktūrų imitacijos: medžio, debesų, marmuro. Jas galima maišyti ir perdažyti kaip patinka. Tokiame programiniame pakete jų yra tūkstančiai. Visomis jomis galima manipuliuoti, todėl galimybės neribotos. Galima tiksliai padaryti tokį foną, kokio reikia.

Įjungiu videomagnetofoną, išimu ten gulėjusią kasetę ir įdedu vaizdajuostę su Nikolajumi Martinu.

— Pažiūrėk čia, — sakau Lindvigui. Truputį pasuku į priekį. Ligoninės scenoje pasirodo Nikolajus Martinas, vyriškas ir įdegęs.

— Į ką man žiūrėti? — klausia. Lėtai pasilenkia į priekį ir sutelkęs dėmesį žiūri. — Taip, čia jis. Ką dar turėčiau pamatyti? Čia tikrai jis.

Pakraipau galvą.

— Taip, čia tikrai Nikolajus Martinas, bet abejoju, ar jis kada nors yra bent girdėjęs apie Moniką.

— Nesupratau, — sako Lindvigas.

— Tuoj. Tik sustabdysiu kadrą.

Lėtai pasuku juostą į priekį. Sustabdau.

— Čia, — sakau.

— Kas?

— Pažiūrėk į nuotrauką, tada į ekraną. Čia tas pats vaizdas.

Jis pasižiūri į nuotrauką, po to į ekraną ir vėl į nuotrauką.

— Lygiai tas pats, — sako jis. — Iš tikrųjų absoliučiai tas pats.

— Išskyrus Moniką. Jos trūksta. Jie ją įstatė.

Lindvigas prisikiša nuotrauką visai prie akių.

— Nepasakytum. Neįmanoma atskirti, — sako.

Akimirksnį atrodo, kad jam tai gražu. Pats tas faktas, kad klastotė nematoma.

— Man tai kelia nerimą, — sakau.

Lindvigas lyg užburtas nenuleidžia akių nuo nuotraukos. Arba jį sužavėjo pati klastotė, arba užplūdo vaikiškas džiaugsmas, kad apsigavo.

— Tiesiog sunku patikėti, kaip prastai matome, — sako jis. — Tikras siaubas!

Tada jis atsistoja ir pradeda monologą apie mūsų regėjimo centrų silpnumą. Ar aš suprantu, kad mūsų regėjimas stereoskopinis ir reaguoja tik į tą šviesą, kurios bangų ilgiai priklauso intervalui nuo 3900 iki 7700 angstremų? Kad mes skiriame 1200 pilkų atspalvių, bet pačias spalvas matome nelabai gerai? Ar aš suprantu, jog iš tikrųjų mūsų akys nepajėgios matyti net trimatės pasaulio erdvės, bet šitai išmokstame dar vaikystėje?

Purtau galvą. Lyg per miglą kažką prisimenu, bet man sukasi galva. Žurnalistas neapsiriboja viena sritimi, jis mokosi visko po truputį. Skaito, rausiasi, skambinėja ir per porą dienų tampa kokio nors vieno tikrovės fragmento ekspertu. Dažnai būna taip, kad prireikia tik kruopelytės iškastos informacijos. Po to didžioji žinių dalis išgaruoja. Labai panašu į ruošimąsi egzaminams: egzamino dienai iškali visą medžiagą, bet atmintyje ilgėliau užsilaiko tik jos nuotrupos. Prisimenu tik tai, kad niekas neskaitė mūsų sunkių, techninių straipsnių apie japonų protekcionizmą ir auštančią plačiajuosčių magnetofonų revoliuciją. Kadangi neišvengiamai turėjome rašyti apie televiziją, redakcijų šefai mums patarė imtis įžymybių.

Atsistoju.

— Reikia būtinai išsiaiškinti dėl tos nuotraukos, — sakau. — Turiu vieną kitą pažįstamą, bet nemanau, kad nors vienas jų rimtai nusimanytų apie manipuliavimą vaizdais. Gal tu galėtum rekomenduoti kokį žinovą?

Lindvigas vis dar tyrinėja nuotrauką. Iš lėto grįžta į realybę. Linkteli.

— Kiek galėtum užmokėti?

— Kiek reikės. Tik kad būtų kuo greičiau. Geriausiai dabar pat.

— Dabar?! Ar žinai, kiek valandų? Važiuok namo, o aš, kai tik ką nors išsiaiškinsiu, tau paskambinsiu. Geriausiu atveju tai bus rytoj rytą.

Prieinu prie jo knygų spintos ir pirštu perbraukiu lentynas.

— Ar turi ką apie vaizdų manipuliaciją?

Jis kiek pagalvoja, peržiūri lentynas ir šį tą išima. Perverčia kelias kompiuterių knygas, suranda žurnalų, laikraščių iškarpų ir, sudėjęs viską į krūvą, paduoda man. Truputis naktinių pasiskaitymų, kad Martinas Molbergas netyčia neužmigtų.

— Štai. Skaityk. Kiek esi pasiryžęs sumokėti?

— Nesvarbu. Šiuo metu mane kamuoja visos įmanomos problemos, išskyrus finansines.

Važiuojant namo topteli, kaip viskas atrodo netikra. Ir anksčiau atrodė netikra, bet dabar staiga viskas tapo taip tikra, kad atrodo dar netikriau.

Žmogus žiūri į priekį. Tai įgimta fiziologiškai: pačiame kaukolės priekyje greta įstatytos dvi akys, žvilgsnis iš akiduobių nukreiptas tiesiai. Natūralių priešų neturime. Neturime kitų silpnybių, tik tą vieną, dėl kurios patys esame kalti. Nuskriaudėme save, nes iš visų galimų būdų žiūrėti atgal pasilikome tik vieną. Vergaujame regai visų kitų pojūčių sąskaita. Dėl to mumis lengva manipuliuoti.

Vos spėjus įžengti pro duris, skambina Lindvigas. Jam pavyko rasti kažkokį dėstytoją iš Symbion’o tyrimų centro Kopenhagoje: Stijų Plauna, skaitmeninių vaizdų manipuliacijų ekspertą.

— Važiuosime į Danijos technikos institutą Lyngbyje. Ten yra kažkokie įrengimai, kurių mums reikės. Rytoj vakare.

— Kelintą?

— Rytoj susitarsime. Jis nori būti tikras, kad mes ten būsime vieni.

Truputį patylėjęs Lindvigas sako:

— Tu vis dar galvoji. Apie ką?

— Apie nuotrauką. Nesuprantu vieno — kodėl ji tokia svarbi? Kam gali rūpėti ją atgauti? Ir jei Nikolajus Martinas nežudė, tai kas tada?

— O gal vis dėlto Nikolajus Martinas? Ar pagalvojai, kad nuotrauka gali būti tikra? Bent jau pati situacija. Nukopijuotas ir įstatytas gali būti būtent fonas.

— Peržiūrėjau visas juostas, Monikos ten nėra, tik jis. Tiesa, yra kažkoks ryšys tarp Monikos ir viešbučio. Jis per daug akivaizdus. Bet kuo čia dėtas Nikolajus Martinas? Nėra nė menkiausio pagrindo jį įtarti. Jis tiesiog iškirptas iš filmo.

— Nuotrauka nieko neįrodo...

— Bet ja galima įrodyti ką tik nori. Būtent, — sakau.

— Užvažiuosiu tavęs rytoj vakare.

— Stijus Plaunas, — sakau. — Kas jis?

— Pats geriausias, — atsako Lindvigas.

Naktis. Juodos miesto akys snaudžia. Atsisėdu darbo kambaryje ir be perstojo rūkydamas skaitau iki pat ryto. Atsibundu galvą padėjęs ant popieriais ir žurnalais nukrauto stalo. Kambaryje tirštu rūku susitvenkę dūmai. Atidarau langus ir pasilenkiu įkvėpti gryno oro. Pilkšvai baltomis balandžių išmatomis nutaškuota atbraila atrodo kaip Pikaso paletė. Iš kitos kiemo pusės ataidi gerklinis balandžių burkavimas.

Plyšta galva, burnoje — padvėsusios pelės skonis. Išnešu į virtuvę per kraštus byrančią peleninę, tada prisipilu stiklinę vandens ir įmetu porą piliulių nuo galvos skausmo. Magiškos tabletės ištirpsta vandenyje lyg snaigių sūkurys ir, staigiai gnybtelėjusios, atleidžia skausmą suteikdamos man naują gyvenimą.

Atsisėdęs prieš ekraną, laukiu, kol atsidarys Publicom‘as. Tada surenku DiaDatos pavadinimą.

Bendrovė priklauso danams. Iš aprašų matyti, kad didžiausias jos akcininkas — stambus žiniasklaidos koncernas Tele Trois. Paaiškėja tik šis faktas ir dar kelios smulkmenos.

Bandau iš ekrane pateiktų DiaDatos duomenų susidaryti bendrą firmos vaizdą, tačiau, neturėdamas buhalterinių žinių, galiu lengvai apsirikti. Iš pirmo žvilgsnio kompanija gana solidi. Nepriekaištingai išdėstytas balansas, audito patvirtinimas ir metinė ataskaita, toliau — ūkinės veiklos apskaita, dar toliau — išoriniai kaštai, personalo kaštai ir nurašymai. Pateikiami įmonės aktyvai, apyvartinės lėšos ir vertybiniai popieriai staigaus likvidumo atveju, pasyvų pusėje — grynasis kapitalas, ilgalaikės bei trumpalaikės paskolos. Už pavadinimų ir straipsnių piramidės slepiasi tikroji „paciento“ būklė, bet iki jos prisikasti nežmoniškai sunku.

Kaip visuomet pasižymiu vadovų vardus ir panašiai. Pažįstamų tarp jų nėra, ausiai girdėtas tik kažkokio advokato vardas. Tomas Kubčekas nepaminėtas. Turbūt jis hierarchijos apačioje.

Esu tiesiai prisijungęs tik prie redakcijos ir Publicom’o — tiesioginio priėjimo duomenų bazės, priklausančios Verslo ir kompanijų asociacijai. Kartkarčiais man jos prisireikia, ypač ieškant vardų sutapimų arba šiaip vardų, reikalingų kokiai nors istorijai.

Revizorių pastabos apie DiaDatą santūrios ir atsargiai optimistiškos. Jie deda viltis į keletą „naujų iniciatyvų“. Bet „naujosios iniciatyvos“, žinoma, nesukonkretintos. Mane sudomina tik ši detalė.

Bazės nėra mano arkliukas. Stela sako, kad kai kas susikrovė turtus vien dėl to, kad mokėjo laisvai jose manevruoti. Kartą Stelos ir Rapid duomenų bazės dėka mūsų laikraščio politinė redakcija pirmoji išspausdino naująsias Europos Bendrijos komisijos direktyvas iš Briuselio. Komisija Briuselyje kasdien rengia spaudos konferencijas, ir jau po poros valandų visas jas galima gauti per Rapid. Būtina tik viena sąlyga — kad žurnalistai mokėtų kelias užsienio kalbas, nes žinios pateikiamos kalbėjusių pareigūnų originalo kalba. Tą kartą spaudos konferencijos nuorašai trimis pagrindinėmis kalbomis viešumai buvo išspausdinti tik po dviejų dienų. Spaudos pasaulyje dviejų dienų pirmenybė reiškia ne pralenkti kitus, o tiesiog neturėti sau lygių! Stela moka ne vieną tokį triuką.

Pastaruoju metu viskas klostosi taip greitai. Šluote šluojam informaciją, draugystes, skandalus. Įvykių ir naujienų ateina tiek daug, kad jie tarsi panaikina vienas kitą, ir jų suma pasidaro kažkokia nereikšminga. Viską darome greitomis. Neskubiname tik sekso, nors visi kiti darbai veja vienas kitą.

Sutemus miestas juodomis kaladėlėmis plaukia pro šalį. Gatvėje automobilių beveik nėra. Melsvoje nakties šviesoje tamsūs sumigusių namų kūnai atrodo dar tamsesni. Šis šaltas nejaukus rajonas man visuomet priminė nesibaigiančių bendrabučių miestelį. Ateities priemiesčių skonis.

— Štai jis, — sako Lindvigas.

Prie įėjimo stovi aukštas akiniuotas vyras, apsirengęs golfu, o ant viršaus dar užsimetęs didelį paltą. Stijus Plaunas.

Lindvigas išjungia variklį ir ištraukia rankinį stabdį. Tada atsisuka į mane.

— Jis nepakenčia neišmanėlių, todėl apsimesk, kad esi bent girdėjęs apie Cray ir Silicon Graphics.

— O kas tai?

— Superkompiuteriai. Stijus Plaunas viename Londono aukcione neseniai nusipirko Cray 1. Septintojo dešimtmečio viduryje superkompiuteris Cray 1 buvo greičiausias pasaulyje. Dabar jis tinka tik muziejui. Tas daiktelis dviejų metrų aukščio ir sveria dešimt tonų. Geriau neklausk nei jo, nei manęs, kaip jis ketina jį atgabenti į Daniją. Man atrodo, jis pats dar nežino. Tais laikais Cray 1 kainavo devyniolika milijonų dolerių.

— Kiek už jį sumokėjo Stijus Plaunas?

— Dešimt tūkstančių vieną šimtą vieną dolerį ir vieną centą.

— Binarinis skaičius, — sakau.

— Matyti, kad skaitei, — sako Lindvigas.

— Visą naktį, — atsakau. — Kam jam šitas kompiuteris?

— Kolekcijai. Bet apskritai jis šiuo pirkiniu neprašovė pro šalį: mašinoje aukso yra už šešiasdešimt tūkstančių dolerių.

— Tai kodėl jis jo neparduoda?

— Jis šventas. Ir turi stovėti jo namuose kaip paminklas praeičiai ar panašiai.

Iš anksto žinau, kad Stijus Plaunas man nepatiks. Aš nebetikiu progresu dėl vienos labai aiškios priežasties: progresas nebėra joks progresas. Progresas yra siurbėlė, parazitas, kurio didžiausias ateities pasiekimas bus tai, kad jis pajėgs sušvelninti savo paties sukeltas katastrofas. Taigi argumentuoti galima ir progreso gimimą, ir jo mirtį. Pripažįstu, kad tai klaidu. Priklauso, kokia tikimi ir kaip žiūrėsi. Tuo tarpu ateitis su savo unikaliu gyvenimo ciklu nenustoja žadėjusi, kad ateityje bus kitaip, tačiau ištesėti savo pažadus ji gali vėlgi — tik ateityje. Blogiausia tai, kad nieko nebematome, mat žavėdamiesi progresu, nebemokame žavėtis niekuo kitu.

Pamatęs mus ateinant, Stijus Plaunas nesišypso. Atrodo, lyg jam būtų nuobodu ir šalta, lyg staiga būtų supratęs, jog ne ten pataikė.

Jis ištiesia Lindvigui ranką. — Turbūt tai labai svarbu.

— Taip, svarbu, — sako Lindvigas. — Čia Martinas Molbergas.

Mes pasisveikiname.

— Pinigus moki tu? — klausia.

Linkteliu.

— Galima pažiūrėti?

Parodau jam nuotrauką.

Jis paima nuotrauką ir apžiūri ją iš arti. Tada atitraukęs pasižiūri iš tolo, po to vėl prisikiša prie veido.

— Kas čia blogo?

Jis kaip gydytojas. Jam nerūpi motyvas. Nuo pat pirmos akimirkos ima ieškoti taškelių defektų, nuotraukos ydų. Jo uždavinys paprastas ir aiškus — surasti trūkumą, ir jis jo ieško. Jį domina tik tai.

— Ši nuotrauka ne tokia kaip visos.

— Mat kaip, — burbteli jis.

— Ji suklastota.

Stijus Plaunas atlaidžiai nusišypso.

— Iš pirmo žvilgsnio neatrodo, — nesutinka.

— Galėtum garantuoti, kad ji nepadirbta?

— Ne, bet norint įsitikinti reikia laiko.

— Niekam jos neduodu. Mes liksime čia.

— O gal tai pinigų švaistymas?

— Žinau, kad ši nuotrauka padirbta kompiuteriu.

— Iš kur žinai?

— Žinau, ir tiek.

Jis pasižiūri į laikrodį.

— Jei nereikėtų veidrodžio, nė už ką neapsiimčiau. Bet gerai, pažiūrėkime. Eikite paskui.

Leidžiamės ilgais pastato koridoriais. Be valytojų čia daugiau nieko nėra. Įvairios pastato sekcijos atskirtos stiklinėmis durimis. Stijus Plaunas atrakina jas, ir, ieškodamas naujo raktų ryšulio, sustoja prie kitų.

— Kas per veidrodis? — pasiteirauju.

— Yra toks.

Mano nuomone, žmonės kaip Stijus Plaunas atstovauja ateičiai. Jis — skaičių pranašas, matematikos mesijas. Naują technologiją priima ne tik asmeniškai, bet liete įsilieja į ją, — prapuola visatoje, kur planetos dirbtinės, o Dievas kalba kodais.

Ant jo stalo kompiuteris, kokių, regis, daug. Tačiau jis nepaprastas. Stijaus Plauno aiškinimu, tai Silicon Graphics darbo stotis su RISC procesoriumi.

— Taip vadinamas superkompiuteris. Truputį galingesnis už tą, kuriuo pats dirbi, — sako šypsodamasis. — George Lucas bendrovė, ILM, jų turi aštuoniasdešimt. Vienintelė NASA jų turi dar daugiau. Yra apie ką pagalvoti, ar ne?

Lindvigas susidomėjęs klauso. Bandau ir aš kartu stebėtis, bet neišeina. Man tai nedaro jokio įspūdžio. Nesuprantu jo iki galo, ir jis tai mato.

— Ką tu žinai apie Silicon Graphics?

Pasižiūrėjęs į Lindvigą, papurtau galvą.

— Nedaug ką.

— O apie Cray?

— Cray yra geras, — sakau.

Jis nusivaipo.

— Cray ir Silicon Graphics gamina superkompiuterius. Jei ši nuotrauka suklastota, tai būtent tokiu kompiuteriu. Superkompiuteriai daugiausia naudojami animacijai, televizijos reklamoms ir panašiai.

Prisimenu, kad rengiant straipsnius TV tema, kažkas kažką apie tai minėjo. Filmų industrija jau ilgą laiką dirba elektroninio vaizdų komponavimo sferoje. Tai labai palengvina jų montažą.

Prisimenu, kažkas buvo apskaičiavęs, kad jei per pastaruosius dvidešimt metų automobilius būtume tobulinę tokiais pat tempais kaip kompiuterius, tai šiuolaikinė mašina galėtų važiuoti aštuonių šimtų tūkstančių kilometrų per valandą greičiu. Laimėjimai televizijos srityje ne tokie įspūdingi. Per penkiasdešimt jos gyvavimo metų neįvyko beveik nieko. Kai imi galvoti, sunku patikėti, kokią didelę reikšmę žmogaus gyvenime turi vaizdai. Vaizdais lengviausia įsimename, susikuriame sau pažįstamų ir nepažįstamų žmonių vaizdus. Tiesa, visa tai vyksta mūsų sąmonėje, bet vaizdais. Jais sapnuojame, fantazuojame, ir jau ne vieną tūkstantį metų save išreiškiame vaizdais. Nepaisant to, paprastų televizorių skiriamoji geba vargana.

Šis argumentas pasitelkiamas ginant naują technologiją tarptautiniu lygiu, nors tikroji priežastis — perteklius rinkoje. Bet tai jau pačių tarptautininkų problemos: žmogaus akis puikiai prisitaikiusi atskirus kadro taškus sujungti į vientisą atvaizdą, tarpelius tarp mirkčiojančių elementų užpildydama turiniu bei spalvomis ir šitaip sukurdama iliuziją.

Stijus Plaunas padeda nuotrauką ant stiklinės skaitytuvo plokštelės ir paspaudžia keletą mygtukų. Skaitytuvas pastatytas greta kompiuterio, kabineto gale. Šviesa vaiduokliškai švysčioja iš po jo dangčio.

— Jei nuotraukoje yra veidrodis, stiklas, metalas ar koks kitas blizgus paviršius, jau galima šį tą įtarti. Vaizdai yra iliuzijos. Tai lyg kokie burtai: žvilgsnis krypsta į vieną pusę, tuo tarpu tikroji apgaulė slypi visai kitoje. Tinkamai sudėlioti atspindžiai ir šešėliai būtinai apgaus akį. Jie sukuria erdvės ir tikrumo pojūtį. Būtent todėl kompiuterinės grafikos specialistai savo manipuliacijose mėgsta veidrodžius. Dėl to ir mums yra pagrindo sunerimti.

Jis laukia, kol mašina baigs nuskaityti, tada ima spaudyti klavišus ir atidarinėti įvairius langus.

— Pirma bandysime ją padidinti. Šešis septynis šimtus kartų. Tada galėsime pasižiūrėti į atskirus vaizdo elementus.

Stijus Plaunas vaizdą priartina, tada nutolina, tada priartina dar labiau. Nusitaikęs į Monikos kūną, traukia jį vis arčiau ir arčiau: kūno kontūrai dingsta, priartėjame prie jos krūtinės, ir galiausiai oda pavirsta atskirais taškeliais.

— Iš kur žinai, kad ji sufalsifikuota?

— Nuotraukoje užfiksuotas kambarys yra Los Andžele, Four Seasons viešbutyje. Plaukus ji nusikirpo paskutinę kovo savaitę. Tuo laiku Los Andžele ji tikrai nebuvo.

— Hm, — sumykia jis. Vėl atsitraukia nuo kūno ir nusitaiko į Monikos plaukus. Kiek įmanoma priartina juos.

— Bet anksčiau ji yra buvusi Los Andžele?

— Ne kartą.

— Šitame viešbutyje.

— Greičiausiai.

— Taigi teoriškai, ją ten galėjo nufotografuoti?

— Galimas daiktas.

— Bet tu taip nemanai, ar ne?

Suabejoju.

— Ne.

Jis prisispyręs žiūri į mane.

— Tu manai, kad nemanai, ar iš tikrųjų nemanai?

— Iš tikrųjų nemanau.

— Gerai, — sako jis. — Pradėsime nuo plaukų. Kokie jie buvo iš pradžių?

— Ilgi.

— Vadinasi, jie turėjo kažką išmesti, — sako jis, tai padidindamas, tai sumažindamas atskirus jos veido fragmentus ir vis sugrįždamas prie plaukų.

— Ar kas nors matyti? — pasiteirauju.

— Tikėjausi, kad bus matyti. Yra toks bump-mapping. Jis naudojamas kuriant objekto struktūrą. Dažniausiai gruoblėtų paviršių, bet ne tik. Taip pat plaukų. Klastotėje paprastai būna aiškiai matyti objekto kraštai. O čia nieko panašaus. Be to, turėjo būti perdaryta ta nuotraukos dalis, kur prieš tai būta ilgų plaukų. Tai irgi turėtų būti matoma. Bet nesimato.

— Man atrodo, kažkur skaičiau, jog šiais laikais manipuliacijų iš esmės neįmanoma atskirti?

Matau, kad jį tai erzina. Jis žiūri tiesiai į ekraną.

— Man įmanoma.

Jis maigo klavišus, atidaro vis naujus langus — taip greitai, kad nespėji mirktelėti.

— Pabandysime kitaip, — sako. Kompiuteriui dirbant, atsitraukia nuo stalo ir sukryžiuoja rankas.

— Kas dabar? — klausiu.

— Dabar skaičiuojame vaizdo elementus, — aiškina. — Ši fotografija labai jau neaiški.

Kompiuteris sustoja, Stijus Plaunas vėl pasisuka prie jo ir paspaudžia kažkokį meniu.

— Keista, — sako.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Na, bet kuriuo atveju tai nėra paprasta nuotrauka.

— Kodėl ne?

— Ką išmanai apie nuotraukas? — paklausia.

Klausimas nuskamba kiek globėjiškai. Šypteliu.

— Pačią esmę. Kad viena nuotrauka prilygsta daugiau nei tūkstančiui žodžių.

Jis pasižiūri į mane.

— Maniau, kad žurnalistai turi nusimanyti apie viską po truputį?

— Kas tau sakė?

— Vienas žurnalistas.

— Tai netikėk tuo, — sakau.

Jis perveria mane įsiutusiu žvilgsniu. Stijui Plaunui nematant, Lindvigas irgi šypsosi.

— Žinai, kad nuotrauką sudaro daugybė mažų taškelių. Skiriamoji geba matuojama DPI, taškeliais viename colyje. Taškus dar vadiname vaizdo elementais.

Linksiu. Jis tyčia kalba lėtai tęsdamas žodžius.

— Paprastą popierinę fotografiją sudaro dvidešimt milijonų taškelių. Skaidrę — apie šimtas milijonų. Ši nuotrauka kitokia: čia taškų vos keli milijonai.

— O tai reiškia?

— Kad kažko trūksta.

— Ko?

— Likusių dvidešimt keturių kadrų.

Aš žiūriu į Lindvigą, jis — į mane. Nei jam, nei man neaišku, ką Stijus Plaunas nori pasakyti.

— Filmas. Kalbama apie videofilmą, — sako jis. — Mums prieš akis vienas filmo kadras, iškirptas ir atspausdintas kaip popierinė nuotrauka.

16

Galbūt Stijus Plaunas spalvas mato jas sudarančiais skaičiais. Man tai atrodo sunku. Sunku apčiuopti netikros erdvės netikrumą. Suprasti jį. Ji čia! Monika yra čia. Jei vieną po kito sudėliočiau trūkstamus vaizdus, ji imtų judėti, taptų gyva. Prisimenu, kaip kartą vienoje Kopenhagos gatvių tiesiai prieš mane nugriuvo senukas. Dariau, ką galėjau. Ką turėjau daryti. Nenorėdami manęs liūdinti, greitosios pagalbos gydytojai pasakė, kad senukas mirė pakeliui į ligoninę. Bet aš žinau, kad jis mirė man ant rankų. Dabar jaučiuosi panašiai. Atrodo, kad galiu kažką padaryti, bet iš tikrųjų nieko negaliu.

Gyvendama pas Marianą, Monika gavo siuntinį — knygos dydžio arba vaizdajuostės. Bandau atkurti įvykių seką, bandau įsivaizduoti, kokia galėjo būti Monikos reakcija, ką ji galėjo pamanyti. Vienintelė problema, kad nebesu tikras, kaip ji galvojo. Pasimečiau netikroje erdvėje, klaidžioju ir nerandu kelio.

— Dabar žinome, kad nuotraukoje tikrai kažkas suklastota. Ar galime būti tikri, kad padirbti tik plaukai? — klausiu.

— Ne.

— Kiek prisimenu, sakei galįs atskirti.

— Paprastai galiu. Bet ne šiuo atveju. Kompiuteriu apdorojant vaizdus reikia labai tiksliai pataikyti skaičius. Vaizdo spalvos ir išraiška keičiama pasitelkus įvairius skaičius. Iš pirmo žvilgsnio paprasta, bet toli gražu taip nėra. Kiekviena spalva arba rastras popieriuje turi savo kampą. Jei netiksliai jį nustatysi, sluoksniuojant spalvas nuotraukoje gali atsirasti mažų įtrūkimų. Interferencija. Rastro kampus dažnai reikia nustatyti net penkių šešių dešimtainių tikslumu. Tai gan sudėtingas darbas, nors galutinis rezultatas atrodo lengvas ir įtikinamas. Viską lemia detalės. Daugelis mėgėjų suklumpa jau prie šviesos ir šešėlių — banaliausių dalykų, matomų plika akimi. Kalbu apie blogai krentančius šešėlius ir panašiai. Bet čia anaiptol. Ši nuotrauka švari ir be ydos.

Pagaliau! Pagaliau susiprotėjau, ko trūksta. Paprastos detalės. Banalybės. Ilgai spoksau į ekraną, kad įsitikinčiau.

— Pabandyk priartinti jos ranką, — sakau.

Vaizdui trūkčiojant, Stijus Plaunas keliauja Monikos ranka prie delno. Kompiuteris kurį laiką dirba. Pasirodo drumzlinas vaizdas.

— Gal galėtum paryškinti? — paprašau.

— Truputį gal ir galiu.

Spaudydamas pelę jis išrenka kelis meniu. Vaizdas nusipiešia iš naujo, persikelia į kitą vietą, susiglaudžia ir tampa ryškesnis.

Prisilenkiu prie ekrano.

— Žiedas. Čia trūksta žiedo.

Man pasirodo, kad Lindvigo akyse šmėsteli užuojauta. Įdomu, iš kur tas staiga sukilęs jausmingumas? Jis nenoriai prataria:

— Galbūt ji galėjo jį nusimauti?

— Monika niekada jo nenusimaudavo. Ji manė, kad tai būtų atnešę nelaimę. Tai mūsų sužadėtuvių žiedas.

Lindvigas atlaidžiai žiūri į mane. Skausmo išraiška jam net tinka.

— Jei buvo filmas... ir dar toks filmas... Jei ji filmavosi tokiame filme, tai greičiausiai ir žiedą galėjo nusimauti.

Linkteliu jam šypsodamasis.

— Taip, tačiau Monikai, kaip ir visiems kitiems, nuo ilgo nešiojimo ant piršto buvo atsiradusi plona šviesi juostelė. Ant jos piršto ypač ryški, nes Monika visada būdavo įdegusi. O ten, — sakau rodydamas į ekraną, — ten jos nėra.

Jie tyli. Atrodo, kad Lindvigas bando surasti kokį nors paaiškinimą. Bet nesėkmingai. Stijus Plaunas toliau keliauja įvairiais meniu, tyrinėja atskirus nuotraukos fragmentus, tačiau dabar daro tai mechaniškai. Matau, kad jis galvoja. Tik ne apie nuotrauką, o apie tai, kas už jos slypi.

— Taigi merginą tu pažįsti? — klausia.

Linkteliu.

— Ji nebūtų galėjusi filmuotis tokiuose filmuose?

— Ne, — sakau.

— Ir tu neprisimeni jokios nuotraukos, kurią jie būtų galėję panaudoti klastotės pradžioje?

Papurtau galvą.

— Nieko panašaus neturiu, — sakau.

Kurį laiką jis žiūri į ekraną. Padidina atskirus elementus, keičia jų mastelį, kuria panoramą. Išnarsto visą vaizdą, bet nieko neranda.

— Sakykime, kad ji turi prieš juos kokių nors kėslų, — sakau. — Neįsivaizduoju kokių, bet tebūnie taip. Nenorėdami pasiduoti, jie atsiunčia jai kompromituojančių nuotraukų. Filmą. Ji pakeičia savo išorę. Tačiau ir jie nedelsdami pakeičia jos išvaizdą filme. Viskas įvyksta per kelias dienas.

Stijus Plaunas susimąstęs žvelgia prieš save.

— Darbo daug, bet įmanoma. Jie būtų turėję pakeisti tik vietas aplink veidą. Bet iš kur jie gavo pirmąją jos nuotrauką?

— Nežinau, iš kur jie paėmė ją, bet žinau, iš kur jį. Ar čia yra videomagnetofonas? Čia paprasta VHS juosta.

Stijus Plaunas linkteli. Įdedu vaizdajuostę. Paimu distancinio valdymo pultą. Pasitraukiu kelis žingsnius atgal. Įjungiu. Stijus Plaunas susidomėjęs žiūri. Nusuku juostą iki ligoninės scenos. Tada magnetofoną sustabdau. Dar pasuku į priekį, sustabdau. Dar trupučiuką ir vėl sustabdau.

— Štai, — sakau sustabdęs juostą.

Atsistoju, pasirąžau. Stijus Plaunas nepatikliai žiūri į ekraną.

Paimu nuotrauką ir imu ją apžiūrinėti. Net kai žinai tai, sunku pasakyti. Jie yra čia, bet lyg ir nėra. Nesuprasi. Visada sunku suprasti tai, kas netikra. Priimti tai. Bandau įsivaizduoti juos judant, bet negaliu.

— Grįžtant prie merginos, nesame tikri, ar jie turėjo už ko užsikabinti? — klausia Stijus Plaunas.

Papurtau galvą.

— Kiek suprantu, jos pačios paklausti negalime dėl kokios nors ypatingos priežasties?

Linkteliu.

— Ji mirusi.

Lindvigas tuščiai spokso į erdvę. Lyg vis dar ieškotų įtikinamo paaiškinimo. Kokios nors išlygos. Jis kažko nesuveda.

Stijus Plaunas atsistoja ir ima vaikščioti po kambarį. Nežinau, ar jis užfiksavo faktą apie Monikos mirtį, bet, atrodo, kad ypatingai nesusidomėjo. Nebent kaip informacija, dar labiau intriguojančia pačią fotomanipuliaciją.

— Nuotrauką jie naudojo šantažui, sakai?

— Tai tik spėjimas.

— Tačiau negalime atmesti galimybės, kad filmas su ja yra, — sako Lindvigas.

Pasižiūriu į jį.

— Ne, bet jei toks filmas yra, tai kam jie pakeitė jos ranką?

Mėginu sudėlioti įvykių eigą. Yra kažkoks filmas. Žinome, kad yra. Gyvendama pas Marianą, Monika gavo kažkokį siuntinį. Paslėpė jį. Arba išmetė. Bet kuriuo atveju kažkaip sureagavo. Pakeitė šukuoseną. Ji turėjo numanyti, koks desperatiškas ir beviltiškas buvo šis veiksmas. Bet turbūt nusprendė nepaisyti fakto, kad jie paprasčiausiai gali pakeisti jos išvaizdą. Todėl nusikirpo trumpai. Kovo pabaigoje. Po poros dienų vėl pasikeitė — nusidažė plaukus. Nes per tą laiką gavo kadrą, kur vietoje ilgų — trumpi plaukai. Šią nuotrauką dabar turime mes. Žinau, kad mano rekonstrukcija šlubuoja, kad galiu apsirikti. Bet tik taip viskas įgauna šiokią tokią prasmę. Neturėdami Monikos nuotraukos, jie padaro klaidą: kurdami ranką, pamiršta žiedą.

Nė vienas mūsų neprataria nė žodžio, bet visi galvojame tą patį: Moniką jie sukūrė kompiuteriu.

— Tu nori pasakyti, kad jie sukonstravo ją gyvą, pradėję iš nieko?

— Nežinau, tik spėju, — sakau.

Lindvigas abejoja, ir tai pradeda mane erzinti, nes jo skepticizmas neturi nieko bendra su objektyvia kritika. Greičiau tai bandymas apginti technologiją, jo nenoras pripažinti, kokiems tikslams ji naudojama.

— Aš tik sakau, kad jie pakeitė jos plaukus — suklastojo juos taip puikiai, jog nematyti skirtumo. Ir dar, dievai žino kodėl, jie davė jai svetimą ranką. Jei jau įmanoma padaryti tokius dalykus, tai kodėl nesuklastoti visko?

Lindvigas purto galvą.

— Todėl, kad tai neįmanoma. Kalbama ne tik apie nuotrauką. Kalbama apie visą filmą. Ar supranti, kiek jiems būtų reikėję informacijos? Ar žinai, kiek reikia informacijos vienai filmo sekundei?

Nežinau, ką dar pasakyti. Pats nesuprantu daugelio savo prielaidų. Negaliu apibrėžti savo įtarimų ir išdėstyti jų kitiems. Mano galvoje tik bendras vaizdas.

Pasižiūriu į visą laiką tylėjusį Plauna.

— Teoriškai tai įmanoma, — sako jis. — Bet praktiškai? Abejoju. Teoriškai, jei tik yra pakankamai informacijos, galima atkurti viską. Bet praktiškai? Ne. Kita vertus, ne paslaptis, kad šioje srityje dirbama.

Lindvigas nesutinka. Esą buvo atlikti apskaičiavimai, kad atkuriant trimačio vaizdo kopiją, galinčią apgauti akį, kompiuteris turėtų apdoroti daugiau nei aštuoniasdešimt milijonų poligonų per sekundę. Tai yra penkiasdešimt kartų daugiau, nei pajėgia galingiausi šiuolaikiniai kompiuteriai.

Kol jiedu ginčijasi, bandau susigaudyti savo mintyse. Monika jiems kažkuo užkliuvo, „jiems“, kad ir kas jie būtų. Įdomu, kas yra tas „kažkas“. Galbūt nuotrauka? Pati nuotrauka. Arba filmas. Kas, jei jie pagalvotų, kad filmą turiu aš!

Iš Lindvigo ir Stijaus Plauno kalbų suprantu, kad ateitis bus žaidimas dešimtainiais skaičiais. Dalelytėmis. Algoritmais. Ir kai vieną dieną formulės mums pažįstamą pasaulį perkels į dirbtinę visatą, jis bus lygiai toks pat nesuprantamas kaip šiandien. Prizmėmis nusagstę dangų palydovai, nieko nepaisydami, klioks į žemę spalvotą vaizdų liūtį. Galimas daiktas, kad dabar mes laikome kąsnelį mūsų laukiančios ateities.

— Tai ginklas, ar ne? — sakau.

— Nebūtinai, — sako Plaunas.

Lindvigas susiima už galvos.

— Liaukis, Martinai. Tai, ką tu dabar vaizduojiesi, neįmanoma.

Lindvigo protestus praleidžiu pro ausis, nes Stijus Plaunas nesipriešina. Pasižiūriu į jį.

— Tai ginklas, ar ne? Šita nuotrauka. Šitas filmas. Technologija pati yra ginklas!

— Sunku pasakyti. Juk nežinome, kaip ji veikia. Bet jei veikia, tada taip, ji yra potencialus ginklas.

Pamatėme tai. Dabar sėdime ir žiūrime į tai. Jos plaukai — tiksliai apskaičiuotos vertės, jos oda — pakitusių skaičių sekos suma, jos besišypsanti burna — milijardai taškelių. Kad jie netikri, pamatėme tik suskaldę nuotrauką į atomines dalelytes ir tik todėl, kad kažkas per žioplumą apsiriko. Žiūrime į pirmą sintetinę aktorę. Ginčijamės, ar ji gali vaikščioti. Tai atrodo per daug netikra.

Priėjęs artyn, Lindvigas įsikimba į mane. Atrodo lyg norėtų išaiškinti paprastą matematinį veiksmą kažkokiai autistinei būtybei, iš anksto žinodamas, kad ji nesupras. Vienu metu jis svarsto, koks turėtų būti sudėtingumo laipsnis, kad jo žinia pasiektų tikslą.

— Pažiūrėk į mane, Martinai. Tai neįmanoma. — Jis pakartoja lėtai skiemenuodamas. — Tai neį...ma...no...ma.

Stijus Plaunas pasipurto lyg pabusdamas iš miražo.

— Sukurta nemažai 3-D, arba trimatės imitacijos algoritmų, — sako. — Galbūt modeliu jiems pasitarnavo jo kūno apybrėžos. Yra viena labai populiari trimatės animacijos sistema, vadinama Softimage. Žinau, kad ji išsprendė kai kurias hierarchinės animacijos problemas, suteikdama animatoriams daugiau laisvės ir autonomijos — darant kokius nors pakeitimus, jiems nebereikia rankiniu būdu derinti atskirų objekto dalių. Bet vis tiek dar lieka didelė skylė. Be to, kalbama ne apie vieną programą. Šitokiam animacijos procesui reikia daugybės jų.

Jis purto galvą.

— Nežinau. Sunku pasakyti.

— Paklausyk, — sako Lindvigas. — Vienas dalykas yra sukurti atskiras filmo scenas ir fragmentus. Šitai jau matėme. Bet dabar kalbame apie visišką žmogaus animaciją. Paimkime kad ir tokį fundamentalų dalyką kaip traukos jėga: tai reikštų, kad apskaičiavimai reikalingi kiekvienai raumenų grupei. Oda. Pagalvokite apie tai, kiek laiko reikia sukurti judančią odą. Odą, jos šešėlius ir šviesą.

Lindvigas viltingai žvelgia į Stijų Plauna, tikėdamasis, kad dabar jau jis nusileis. Bet Plaunas nenusileidžia. Paima nuotrauką ir paduoda ją man.

— Nenoriu spėlioti. Nei taip, nei kitaip. Kažką panašaus esu matęs, bet daugiau nenoriu apie tai kalbėti; kadaise bandžiau pranašauti apie kompiuterių technologiją, bet siaubingai apsirikau. Ar šis reikalas turi ryšį su Amerika?

Linkteliu.

— Norėčiau sužinoti apie tai daugiau. Jūs žiūrite filmus, kaip ir aš. Jei tik tokie dalykai įmanomi, neverta abejoti, kas tuo užsiima. Ir jeigu mūsų spėjimai teisingi, šitai turėjo užtrukti savaites, gal mėnesius, — net jei filmas kelių sekundžių. Dėl klastočių pakeitimų nieko nesakau. Jeigu iš tikrųjų yra algoritmai pirminei manipuliacijai, nesunkiai galima atlikinėti ir tolesnes. Bet jei laiko tarpas toks trumpas, kaip tu sakai, manipuliacija turėjo būti padaryta Danijoje.

— Ar tau žinoma DiaDatos bendrovė?

— Tai paslaugų agentūra. Kuria televizijos reklamas. Bet labai abejoju, ar ji galėtų būti įsivėlusi į šį reikalą.

— Kodėl?

— Galbūt ji kokiu nors būdu susijusi su merginos mirtimi, tačiau, bet kuriuo atveju, manipuliacija yra nelegali. Ir tokiu būdu sukurtas filmas yra bevertis.

— Bevertis?

Stijus Plaunas susirenka nuo stalo daiktus, uždaro kompiuterio langus. Atkreipiu dėmesį, kad įrašytąją nuotrauką iš savo katalogo ištrina. Lindvigas stovi kažkur atokiau ir nemato. Plaunas užgesina lempą, išjungia kompiuterį, atsistoja.

— Sakiau, kad nuotraukos skiriamoji geba labai nedidelė. Yra truputį kitaip. Palyginti su paprastais televizijos signalais, ji faktiškai dvigubai didesnė. Dėl filmo pobūdžio abejonių nekyla: pornografija. Puiku. Bet pornografiniai filmai kuriami pardavimui, o šito filmo neparodysi niekur.

Lindvigas skeptiškai pasižiūri į jį. Aš išsižioju ir išpučiu akis.

— Kodėl ne?

— Todėl, kad šitokia skiriamąja geba jo rodyti neįmanoma. Bent jau kol kas. Čia yra skaitmeninė didelės raiškos televizija. HDTV.

Matant, kaip pildosi ateitis, apima keistas jausmas. Lauke aušta, viskas atrodo įprastai. Pietryčiuose jau matyti šviesa. Ant pastatų nusileidžia perregimas melsvas šydas. Tarsi pirmas sluoksnis laipsniškame spalvų ir šešėlių taikymo procese. Pastatai vis dar tamsūs, bet netrukus įsidienos.

Tai užtruks keletą metų. Tik keletą metų. Verčiau negalvoti, nes tai veda iš proto. Tik mintyse tai atrodo netikra. Bet vos tik ateitis tampa realybe, bet koks netikrumo jausmas išnyksta. Čia slypi ateities bei progreso prielaida ir stiprybė: prie jų priprantama palaipsniui. Po kelerių metų iš palydovų šniokš kriokliai vaizdų. O mes patys būsime juos kuriantys dievai. Kursime juos tokius, kad mums patiktų. Žiūrėsime juos patys, rodysime kitiems, galiausiai, visiems.

Tik dvidešimt penki kadrai per sekundę, pastoviu greičiu pralekiantys vienas paskui kitą, ir mes patikime, kad šitie atskiri vaizdai iš tikrųjų yra vientisas judesys. Naujoji skaitmeninė televizija šituo naudojasi. Įtraukia duomenis, kurių žmogaus akis vis tiek nesugeba atskirti. Kadangi pereinant nuo vieno kadro prie kito keičiasi tik atskiros televizijos vaizdo dalys, siunčiant pakanka duomenų apie atskirų kadrų skirtumus. Akis nepajus skirtumo net tose scenose, kur veiksmo daug.

Grįžtant atgal, Stijus Plaunas paskui save užrakina stiklines duris. Jis eina spėriai. Lyg kur nors skubėtume.

— Tegul tai bus už dyką. Su sąlyga, kad apie šį vakarą nebus užsiminta. Niekur. Niekada. Ir niekam.

— O kas čia tokio?

— Kaip manai?

— Ekspertas esi tu.

Jis pasižiūri tiesiai prieš save.

— Kaip tau atrodo, kas aukoja turtus tokiems dalykams, kurių niekada nepanaudosi komerciniais tikslais? Kalbama ne apie mažus pinigus. Kas gali sau šitai leisti?

Bandau neatsilikti nuo jo. Lindvigas pėdina iš paskos.

— Bijau, kad man neužtenka fantazijos, — sakau.

Jis kreivai šypteli.

— Niekada nemaniau, kad žurnalistams jos trūktų, — sako. — Kaip manai, kas aukoja milijonus dolerių technologiniams tyrimams? O kas lyg videožaidimui vadovavo paskutiniam dideliam karui? Ir kas dirigavo imitatorių paveiktiems kareiviams ir jų rankomis milimetro tikslumu svaidė bombas? Kam šitai reikalinga? Kaip manai, kas norėtų suklastotais videovaizdais sumaišyti priešų signalus? Arba laimėti laiko, įpučiant gyvybę kokiam nors mirusiam diktatoriui? Ir kas norėtų vaizdais nugalėti visą pasaulį?

— Iš tikrųjų tu taip nemanai, — sakau.

— Aš apskritai nieko nemanau. Atsimink tai.

Prieiname duris. Prilaikydamas jas Stijus Plaunas laukia Lindvigo.

— Kodėl ją ištrynei?

— Nes nenoriu, kad ji būtų.

— Kas yra Džekas Rotas Paskalis? — klausiu.

Jis papurto galvą.

— Tokio nepažįstu, — sako. Lindvigas nepamato, užtat pamatau aš. Tą pačią sekundę suprantu Stijų Plauna meluojant.

Grįžtant per miestą vis dar dienoja. Gatves užlieja saulės spinduliai. Diena ateina neatsiklaususi mūsų. Kaip ir progresas. Nori nenori jis ateina su visais savo privalumais ir blogybėmis. Nauja tai, kad niekas neklausia, ar mums jo reikia, ar jis padarys mus laimingesnius. Ir tai, kad nebediskutuojame. Abejojančius paprasčiausiai užverstų įvairiausiais argumentais apie progreso privalumus. O jei kas rimtai paprieštarautų, būtų sužaista žemiausiais mūsų bendravardikliais, būtų apeliuojama į elementariausias mūsų baimes: prarasti, netekti mylimųjų, pasenti, numirti. Taip buvo daroma anksčiau, taip bus daroma ir dabar. Ir tik prisitaikę ir įsigyvenę į Naująjį Pasaulį, pamatysime, kad skelbtieji privalumai turėjo užmaskuoti trūkumus, kuriuos tenka realiai patirti savo kailiu.

Ilgą laiką važiuojame tylėdami. Lindvigas stengiasi surasti žodžius, bet neranda.

— Kas šitai kontroliuos, Lindvigai?

— Apie ką kalbi?

— Vaizdus? Ateitį? Tavo ateitį?

— Nelabai suprantu.

— Skaitmeninę televiziją? Televizijos vaizdų manipuliacijas?

— Tai draudžiama įstatymu.

— Bet kaip mes tai patikrinsime, jei nebematome skirtumo? Žiūrėdami žinių laidas, kaip žinosime, tikros jos, ar ne? O kaip bus su vaizdų koše, gaunama iš aukštai? Iš kur atskirsime, kas suklastota, o kas ne?

— Girdėjai, ką jis sakė, Martinai. Kaip tai neįtikėtina. Be to, galimas daiktas, nuotrauka tikra. Nežinai, kaip yra iš tikrųjų.

— Čia viskas ir prasideda, ar ne? Negalime būti tikri — niekada ir dėl nieko.

Melsvai šviesai sklaidantis, važiuojame per miestą. Aš pažinojau Moniką. Ji pažinojo mane. Žmonės suauga vienas su kitu. Vyksta metamorfozė, ir jie pradeda susilieti. Panėšėti vienas į kitą. Yra nuomonių, kad suauga bet kokia medžiaga.

Žinau, ką žinau. Žinau, kad jie sukūrė filmą su Monika, kuriame ji nesifilmavo. Žinau, kad ji suprato, ką jie gali, ir norėjo jiems sukliudyti. Žinau, kad jie parodė jai filmą ir ją šantažavo. Žinau, kad supanikavusi ji pakeitė išvaizdą ir kad netrukus gavo nuotrauką iš to paties filmo, bet su pakeistu veidu. Šitai žinau.

Prie Lindvigo įėjimo sustoju.

— Na, bent jau išmokai šio to naujo. Pamatei, kaip galima panaudoti naujausią techniką, — sako jis.

— Greičiau, kaip ja galima piktnaudžiauti.

Pervažiavęs miestą, sustabdau automobilį šalikelėje, prie Asistenso kapinių, ant Niorebro gatvės kampo. Nueinu į telefono būdelę prie sankryžos. Per Informacijos tarnybą išsiaiškinu telefoną ir adresą. Surenku numerį. Pasigirsta signalas. Laukiu. Galų gale kažkas pakelia ragelį. Piktas, apsimiegojęs balsas sako:

— Čia nėra jokio Stijaus Plauno.

— Nėra? Kokiu numeriu aš skambinu?

— Pačiam gal geriau žinoti.

— Iš kur man žinoti, jei surinkau ne tą numerį!

Teškiu ragelį. Esu suirzęs. Kad neapsirikčiau, antrą kartą skaičius renku iš lėto. Staiga ant būdelės grindų pamatau maišelį. Prispaudęs ragelį prie ausies, pasilenkiu ir paimu jį. Pagaliau susijungia, bet numerio linija užimta. Padėjęs ragelį, praskleidžiu maišą. Viduje pirštinės ir butelio kamštis. Mane apima keistas déjà-vu jausmas: kažkur jau esu tai matęs, stovėjęs šitaip. Atrodo, visą laiką nešiojausi tai galvoje, bet tik dabar prisiminiau, kur tai buvo. Oro uoste, kai Nataša įdavė man maišelį ir paprašė pernešti jį per muitinę.

Vėjuje plaikstosi Kubčeko butą dengiantis brezentas. Ryto šviesos nutvieksta gatvė visai tuščia. Pastvėrę audinį, gūsiai šnarina jį it laisvėn besiveržianti siela ar mirties nepribaigta gyvybė. Kubčekas yra paslaptis. Nerandu jo rolės.

Šiandien rytas giedras. Diena bus saulėta, dangus žydras. Jau dabar šviesa skverbiasi pro pastatus lyg pro nesandarių sienų plyšius. Gatvėje kol kas nė žmogaus. Nė garso. Tik plazdantis brezentas ir metalinis pastolių skambesys.

Išsekęs ir apspangęs einu namo. Dar kartą paskambinu Stijui Plaunui. Vis dar užimta.

Padedu ragelį. Įsiutęs imu plempti gryną viskį, kol pajuntu, kad tuoj vemsiu. Jaučiu turįs teisę viską čia išdaužyti. Kiekvienas naujas smūgis mano lūžusiai rankai lyg peilis, bet, kiekvieną sykį savo nugremžtais krumpliais trenkdamas į kokį daiktą ir sudaužydamas jį į šipulius, pasijuntu geriau. Tada pradedu ieškoti.

Perverčiu viską: stalčius, komodas, spintas. Ištraukiu virtuvės stalčius, su triukšmu ant grindų išverčiu stalo įrankius, iššukuoju visus plyšius tarp panelių, durų ir langų staktų. Išėmęs paskutinius Monikos paltus, paskleidžiu svetainėje ant grindų. Pirma juos apčiupinėju, tada paimu virtuvinį peilį ir imu pjaustyti audinį, pradžioje atsargiai, lyg paltai būtų gyvi, po to stipriau, kol galiausiai imu juos draskyti ir plėšyti: kišenes, pamušalą, vidines kišenes, apykakles. Tada persimetu į svetainę. Išstumdau baldus, nulupu užtiesalus, išsvaidau pagalves.

Galiausiai užpuolu knygų spintą. Jai susvyravus, vėl spiriu. Su baisiausiu triukšmu ji trenkiasi į palangę ir triokšteli per pusę. Plokštelės, juostos, kompaktiniai diskai išbyra ant grindų į visas puses. Čia jo nėra. Ir šį kartą. Jis čia buvo, Monika, bet kažkur dingo. Natašos maišelyje buvo kompaktinis diskas. Ir tu taip pat buvai parsivežusi diską su Vivaldžiu, bet dabar jo nebėra.

Pavargęs išsitiesiu ant sofos. Atsuku vaizdajuostę atgal. Lovoje medicinos seselė. Jai už nugaros Nikolajus Martinas. Sustabdau juostą. Lėtai suku atgal. Vėl sustabdau. Čia. Visai kaip nuotraukoje. Iš akių varvantis prakaitas. Moniką jie sukūrė iš šito vyro. Kaip iš Adomo šonkaulio. Tik Nikolajus Martinas šito nežino. Su šia istorija jis neturi nieko bendro.

Kai paskambinu, ji dar nemiega.

— Nemanai, kad mums reikėtų dabar pasikalbėti?

— Apie ką? Viskas kitaip, nei tau atrodo.

— Aš nežinau, kaip man atrodo.

— Eik miegoti, Martinai. Paskambink kada nors, kai būsi normalus.

— Ar jis pas tave? Dabar dulkinatės?

— Ai, liaukis.

— Ar tu ryji jo spermą, Nataša?

— Martinai!

— Kai kurios moterys sako, kad jos skonis kaip kiaušinio.

— Martinai.

— Žinoma, tai gali būti dėl cholesterino.

Pramiegu visą dieną. Tik temstant atsikeliu ir apsirengiu. Kai Danijoje vakaras, Los Andžele žmonės tik keliasi. Paskambinu Barbarai į Los Angeles Times archyvą.

Išklausiusi mane, ji pratrūksta juokais.

— Industrinis šnipinėjimas? Gal galėtum sukonkretinti?

— Kompiuteriais.

— Šito turime per akis. Sujungsiu tave su Julu Morisu. Jis žino viską apie kompiuterius.

Julas Morisas papasakoja, kad Silikono slėnyje FTB turėjo įsteigti specialią tarnybą. Praėjusią savaitę San Francisko oro uoste jie pagavo kažkokį vokietį su diskeliu kišenėje.

— Joje buvo vienos programų, naudojamų gynybos pramonėje, pirminiai kodai, — sako jis.

— Betgi į tokį diskelį telpa labai ribotas informacijos kiekis?

— Turint galvoje visas kompresijos priemones, ne. Didžiausia problema ta, kad šiais laikais daugelis kompanijų prisijungusios prie kompiuterių tinklų lygiai taip pat, kaip anksčiau jungdavosi prie mainframes.

— Tai ar nebūtų paprasčiau sistemos informaciją nušvilpti iš išorės? Ar tai ne saugiau?

— Ne. Net atvirkščiai. Iš vidaus tai padaryti lengviau: jei jau pavyksta įsigauti vidun, tereikia įkišti diskelį į kompiuterį. Žinoma, yra apsauga, kodai ir panašiai, bet tiesiog stebėtina, kad daugumos įsibrovimo atvejų niekas taip ir neišaiškina.

— O kalbant apie didelius informacijos kiekius, ją turbūt galima padalyti dalimis ir perkelti į CD-ROM kompaktinį diską?

— Na, į kompaktinį diską įrašyti informaciją nėra taip lengva.

— Bet kas nors turi tai sugebėti.

— Tokiais atvejais kalbama apie vienaip ar kitaip organizuotą nelegalų pervežimą. Hipotetiškai kompaktiniai diskai net geresni už diskelius. Šiuo metu skiriama daug jėgų bandant suspausti duomenis į diską. Tiesą sakant, tereikia rasti būdą susiaurinti disko takelius. Siauresni takeliai paliktų daugiau vietos duomenims. Gal patikslintumėte, apie ką kalbama?

— Apie vieną amerikietį, sistemingai vagiantį duomenis.

— Keista. Paprastai daugiausia problemų turime su čia dirbančiomis užsieniečių grupėmis. Ar jis parduoda informaciją į užsienį?

Girdžiu, kaip prie telefono kažkas prisijungia. Galbūt magnetofonas. Vienas žurnalistas bando ištraukti informaciją iš kito. Nusprendžiu nieko nebesakyti.

— Dar neturiu visų detalių, — sakau.

— Klausiu, nes Klintonas ir Goras, kaip jums turbūt žinoma, pastaraisiais metais kište kiša pinigus į kompiuterių pramonę. Todėl reikėtų manyti, kad tobulintojams labiausiai apsimoka dirbti būtent čia?

— O gal taip yra dėl to, kad jie žino, kiek daug informacijos iš čia dingsta?

Išvažiuoju sutemus. Jo namas Kopenhagos priemiestyje, Sorgenfri, ramiame mažame rajone. Įvažiavime tuščia, name tamsu.

Įvažiavęs į šoninį keliuką, apsisuku ir sustabdau mašiną. Grįžtu pėsčiomis. Tai dviaukštis geltonų plytų kampinis namas su vaizdu į Frederiksdal apylinkes ir Fure ežerą. Sodo takeliu apeinu namą. Stengiuosi ką nors įžiūrėti pro fasado pusėje esančius langus, bet, nieko nepamatęs, pasuku už kampo ir atsiduriu pietinėje terasoje. Pusiau ištrauktas tentas dengia tik stalą ir dalį kėdžių. Per langą tamsoje matyti svetainės kambarys su židiniu. Apėjęs visą namą, atsistoju krūmų ir garažų priedangoje, greta priekinės namo sienos. Laukiu.

Jis pasirodo po pusvalandžio. Automobilio lempoms švystelėjus namo fasadu, tūpteliu. Mašina įrieda į garažą, vairuotojas išjungia variklį, išeidamas užrakina spyną ir nužingsniuoja sodo takeliu.

— Plaunai, — sakau. — Stijau Plaunai.

Jis krūpteli, bet, pamatęs mane, skubiai prieina.

— Idiotas, — sako.

— Ką tuo nori pasakyti?

Priglausdamas prie lūpų pirštą, Stijus Plaunas nutildo mane. Tada timpteli už rankovės, ir mudu nuslenkame palei namo sieną. Tą pačią akimirką kelyje pasirodo „Mazda“. Juodai blizganti ji be garso pračiuožia gyvatvore kaip ryklys.

— Jie sekė mane visą dieną, — sako jis. — Po velnių, ką tu čia veiki?

— Turiu sužinoti apie jį daugiau.

— Nieko daugiau nežinau, — nepasiduoda jis.

— Taip, žinai. Žinau, kad taip.

Jis įsiutęs pasižiūri į mane. Tada sušnabžda:

— Tik ne čia, — apsidairo. — Nueisiu į vidų uždegti šviesos, o tu po kelių minučių lauk manęs už namo.

Trupučiuką palaukiu, staiga pro langą pliūptelėjus šviesai, pritupiu. Tuo pačiu metu vėl pravažiuoja juodoji „Mazda“. Dar luktelėjęs, nueinu už namo.

Nuvinguriuojame siaurais takeliais, išsiraizgiusiais aplink būriais susispietusius rajono kotedžus.

— Ką nori sužinoti? — paklausia jis.

Sustoju.

— Kas jis yra? Džekas Rotas Paskalis?

— Eik nesustodamas, — sako. Toliau žingsniuojame takeliu. Tolumoje pamatome šunį vedžiojančią moterį. Šiaip tuščia.

— Tu įstūmei mane į velniškai nemalonią situaciją, — sako jis. — Ar jie tave irgi seka?

Linkteliu. Priėjus tako galą gatve pravažiuoja kažkokia mašina, ne „Mazda“. Plaunas vis tiek prisiglaudžia prie gyvatvorės. Man pasirodo, kad jis bijo labiau nei reikėtų.

— Ar tau nepasirodė keista, kad žinai apie jį tiek nedaug, — sako jis. — Sakau tai, nes tu turbūt ieškojai apie jį informacijos?

Vėl linkteliu.

— Informacijos galima ieškoti, ją galima panaikinti. Informacijos nebuvimas irgi yra tam tikra informacija. Tai turėtų tau šį tą sakyti?

— Žinau, kad jis dirbo kažkokiam TDI, — sakau. — Kas yra TDI?

— TDI buvo Thomsono atskala.

— Thomsono? Elektronikos kompanijos?

— Taip. Kartu su Philipsu jos varžėsi dėl HDTV amerikiečių skaitmeninio standarto. Prieš keletą metų Thomsoną palikę inžinieriai dar buvo įsteigę Thomsono gamybinės atšakos firmą TDI: Thomson Digital Images. Jie sukūrė programinės įrangos programą Explore. Ją lydėjo didelė sėkmė Europoje, ypač Prancūzijoje, bet kai kurios programos buvo naudojamos ir Holivude. Vienu, metu IBM firma, norėdama įsigyti žinių apie RISC sistemos technologiją, tapo jos dalininke. „Vedybos“ nepavyko. IBM sukūrė savo versiją, bet ji pasirodė blogesnė už įprastą Silicon Graphics kompiuteriams skirtą versiją. Nežinau, kokia padėtis ten dabar, bet kai kurie inžinieriai galiausiai buvo taip nepatenkinti, kad atsiskyrė. Jie buvo spėję sukurti gan stulbinančių rendering’o, vaizdų generavimo, technologijų, kuriomis įmanoma dirbti su atskiromis scenos dalimis — visos scenos kurti nebereikia. Džekas Rotas Paskalis buvo vienas iš atskilusiųjų.

— Ką dar žinai apie jį?

— Vienu metu sklandė gandai. Tai buvo prieš keletą metų. Kad kažkoks kompiuterių ekspertas atrakino kai kuriuos NSA kriptografijos sistemų kodus.

— NSA?

— Nacionalinė saugumo agentūra. Visi žino, kad įtariamas buvo Džekas Rotas Paskalis.

Išsiimu Stelos sąrašą. Silpnoje gatvės žibintų šviesoje bandau skaityti.

— Čia apie NSA nieko neparašyta.

— Todėl, kad reikalas nepateko į viešumą. NSA kažkada dar buvo vadinama No Such Agency, nes Amerikos vyriausybė neigė jos egzistavimą. Dabar ji užima pagrindinę vietą tarp žvalgybos tarnybų. Biuras — labai ištobulintas technologijos centras, kurio kompetencija — tarptautinė duomenų perdavimo kontrolė. Tarptautiniu mastu jie stebi, šifruoja ir atkoduoja kodus. Tai šiuolaikinė CŽV.

Kriptogramų vajus prasidėjo per Antrąjį pasaulinį karą. Visos šalys naudojosi kodais. Tai buvo kristalinių detektorių laikas. Amerikiečiai kriptografiją ištobulino Šaltojo karo metu. Sakei, kad vaizdų manipuliacija yra ginklas. Kriptogramų raktai irgi yra ginklas, toks rimtas, kad amerikiečių bendrovėms draudžiama eksportuoti algoritmus — jie priskiriami ginklų kategorijai. Šis draudimas buvo įvestas Šaltojo karo metu, bet galioja iki šiol, kliudydamas Amerikos kompanijoms parduoti programinę kodavimo įrangą už milijonus dolerių. Amerikiečius tai siutina. Ir aš suprantu juos. Dieve mano, viskas priklauso nuo algoritmų. Kitos šalys, parduodamos juos, šluoja sau pelną.

— Ir visai tikėtina, kad Džekas Rotas Paskalis atrakino NSA kodus?

Jis linkteli.

— Nelabai smagus nutikimas žvalgybos tarnybai, kuri pati įgaliota filtruoti ir atkoduoti perdavimo signalus.

— Bet apskritai ar įmanoma atkoduoti?

— Abejoju, bet iš tikrųjų nežinau. Žinau tik tai, kad tam reikėtų išskirtinio meistriškumo ir milžiniško duomenų pajėgumo. Amerikiečių kontrolės palydovuose įmontuoti tokie šifrų raktai, kad vien juos pakrauti reikia dvidešimt keturių valandų. Be to, vieną kartą per dieną įėjimo raktas keičiamas. Visa tai verda kažkur ore virš mūsų. Yra kompiuterių, kurių vienintelė paskirtis — kurti ir siųsti į erdvę raktus. Ko gero, labiau tikėtina, kad informacijai nutekėti buvo leista tyčia. Šitokiu būdu norėta atsikratyti senaisiais algoritmais, o vietoje jų įvesti naujus. NSA yra vienas didžiausių darbdavių Merilende.

— Bet jei Paskaliui pavyko perkąsti jų sistemą, tai kyla mintis, kad jis — geriausias jų draugas?

— Viskas vyksta kitaip. Santykiai retai kada užsimezga iš draugiškumo. Greičiau dėl abipusės baimės.

Man užsidegant cigaretę, tamsoje sušvinta liepsna. Jaučiu, kad Stijus Plaunas atidžiai mane apžiūrinėja.

— Ar yra koks ryšys tarp Paskalio ir DiaDatos? — klausia jis.

— Dar nežinau. Ar tau ką sako Kubčeko vardas? Tomo Kubčeko?

Jis papurto galvą.

— Nieko.

— Tomas Kubčekas dirbo DiaDatoje. Dabar jis miręs. Esu tikras, kad jį nužudė.

— Ar kalbėdamasis su žmonėmis, visuomet pasakai jiems, kad tie, su kuriais tau anksčiau teko šnekėtis, dabar nužudyti?

— Su Kubčeku aš nesikalbėjau.

— Ir šitaip juos nuramini? Kad net tie, su kuriais nesikalbėjai, taip pat neišvengė žūties?

Takeliu, skiriančiu keletą blokų, pasukame namų link.

— Su kuo kalbėjaisi telefonu vakar rytą? — klausiu.

Jis sustoja.

— Koks tavo reikalas?

— Tai buvo iškart po to, kai išsiskyrėme?

— Su žmona, — sako jis. — Dabar ji Australijoje, turi ten giminių. Bet su tavimi tikrai kažkas negerai, jei negali atskirti draugų nuo priešų.

— Man atrodo, pats sakei, kad tokio dalyko kaip draugai nėra?

Jis šypteli. Toliau einame takeliu.

— Užsiminei, kad panašių vaizdų manipuliacijų jau esi matęs. Kas tai buvo?

— Argi aš sakiau „panašių“? Toli gražu ne. Lyginant su tavąja nuotrauka, tai buvo tik, kaip čia pasakius, bandymai. Bet tikslas buvo aiškus. Ar atsimeni, kaip per karą Persų įlankoje sąjungininkai ieškojo Huseino? Atsimeni, kad vienu metu niekas nežinojo, gyvas jis ar ne? Įsivaizduok ateitį, kai šalių vadovai liaudies akyse iškils nepajudinami ir nenugalimi. Kalbėjai apie vaizdų manipuliaciją kaip apie ginklą. Jei iš tiesų pavyko sukurti programą, kuri gali padirbti gyvą vaizdą per tokį trumpą laiką, kaip tu sakei, tai jie tikrai turi ginklą. Skaitmeninę medžiagą galima keisti iki begalybės, ir šito nesimato. Skaitmeninės kopijos niekuo ne blogesnės už originalą. Faktiškai skaitmeninio proceso pažanga radikaliai keičia kopijos ir originalo santykį. Nuo dabar nebėra originalų. Tik kopijos. Paimkime kad ir Rodney Kingą. Kas, jei juosta buvo suklastota? Kas, jei joje ką nors pakeitė?

Bandau būti kaip Lindvigas. Skeptiškas. Kad išprovokuočiau jį. Turiu išsiaiškinti viską, ką jis žino.

— Teismo procesuose greičiausiai bus uždrausta remtis tokia medžiaga. O teisminiai procesai, nepaisant visko, kol kas sprendžiami teismo salėse.

— Argi? Ar taip buvo su Rodney Kingo byla? O gal sprendimą lėmė televizija? Kas jei teoriškai ta vaizdajuostė, kur pareigūnai jį muša, buvo suklastota?

— Betgi yra žurnalistinė etika? — paprieštarauju.

Jis nusikvatoja. Garsiai. Kartu nusijuokiu ir aš. Nueiname likusį kelio galą ir sustojame netoli namų. Juodosios „Mazdos“ nebėra.

— Kodėl visa tai tave taip žavi? — pasidomiu.

Stijus Plaunas nusišypso. Jo akyse šmėsteli kažkas tolima ir svajokliška.

— Kai dar buvau berniukas, vieną dieną sužinojau, kad dangus visai ne mėlynas. Perskaičiau, kad jis mums atrodo mėlynas, nes sugeria visą saulės šviesą, išskyrus mėlyną. Mėlyną spalvą jis atspindi, todėl jį tokį ir matome. Nuo tos dienos man pasidarė aišku, kad viskas yra iliuzija. Ir nuo tada iliuzijos mane ėmė žavėti. Svarbiausia yra pripažinti grožį ir neprarasti sugebėjimo žavėtis. Pamatęs grožį tuose dalykuose, kurių nekenti, gali juos nugalėti.

Kurį laiką stovime. Toli už gyvatvorių vos įžiūrimai mirkčioja šviesa — iš Farumo, kitos Fure ežero pusės.

— Čia mūsų keliai išsiskiria, — prataria jis ir apgailestaudamas pažvelgia į mane. — Ir žinok viena: niekada nemačiau tos nuotraukos, o jei kada nors tai iškils aikštėn, aš viską paneigsiu.

— Garbinga iš tavo pusės.

Jis stabteli lyg kuo stebėdamasis.

— Jie tiesiog važinėja tau iš paskos?

Linkteliu.

— Ar pagalvojai kada, kaip nesunkiai jie galėtų tavimi atsikratyti, jei tik to panorėtų?

— Ką turi galvoje?

— Apskritai, nebuvo sunku nustatyti, kad nuotrauka suklastota. Ar tau nekilo mintis, kad tu reikalingas jiems gyvas? Kad kažkas nori, jog tu viską išsiaiškintum?

17

Kai užsimerkus mums prieš akis nebeiškils jokie vaizdai. Kai nustosime vaizduotis žiną daugiau nei dabar. Kai nieko nebeprisiminsime ir atsidursime didelėje užmaršties tamsoje — tik tada galėsime tapti laimingi. Bent jau dėl to, kad nieko daugiau nežinosime.

Nataša paskambina jau kitą rytą. Visiškai pasikeitusi. Šalta. Agresyvi.

— Tu skambinai mano mamai.

— Taip...

— Ką jai pasakei?

— Nieko.

— Ką ji pasakė tau?

— Nieko.

— Niekada tau neatleisiu, — sako.

Klausiu:

— Ar tai man tu niekada neatleisi?

Balta didelė vila prisišliejusi prie šlaito greta nedidelio miškelio, pakrantės ir jūros.

Jau gerokai po pietų. Kelią užlieja vėsus jūros brizas. Takeliu namo tingiai traukia poilsiautojai. Visur tvyro uždara cirko palapinės nuotaika.

Nataša užmigusi saulėje. Mažyčiai prakaito lašeliai it deimantais nusagstytas šydas net skambčiodami tviska jai ant kaktos. Ji guli ant kilimėlio, vidury pievos, paskendusi baltų saulučių jūroje. Viskas atrodo kaip ypatinga egzotiška karūnavimo ceremonija. Arba kaip angelo laidotuvės.

Man žingsniuojant sodo takeliu, Nataša mirkčiodama atsisėda. Šalimais, pievelėje, mėlyno skėčio pavėsyje, stovi baltas stalas su baltomis kėdėmis.

Ji atsistoja, kūną apsigobia lengva balta suknele.

— Ko nori? — sako.

— Pakalbėti. Tu viena?

— Ar ne visi tokie esame?

Ji nueina prie stalelio po skėčiu. — Ko nors nori?

— Noriu paklausti.

Ji prisipila sau taurę. Atsigręžia. — Gal ko norėtum?

— Atsakymų.

Atsisukusi veidu į mane ji gurkšteli iš taurės, pastato ją, užsidega cigaretę.

— Kam visa tai, Martinai?

— Nes tai svarbu.

— Kam?

Čia, prie sausmedžio gyvatvorės, po aukštomis nuskurusiomis eglėmis, čia, ant sodriai žaliuojančios pievos, Nataša kalbėjosi ir mylėjosi su man nepažįstamais žmonėmis. Nieko nežinau apie jos praeitį. Ji man svetima. Kaip ir Monika. Yra dalykų, į kuriuos įsismelkti nelemta.

Vasarą, per pobūvius, ji nusileisdavo į baltą prancūziško stiliaus paviljoną ir drungnoje globiančioje tamsoje šokdavo su man nematytais veidais. Čia, ant pievelės, ji apsivydavo meilužius, kurių galbūt dabar net neprisimena. O ten, kur pro stoglangį it švelnus liežuvis kyšo balta antklodė, ji miegojo, sapnavo ir baiminosi dalykų, apie kuriuos aš nieko nežinau.

Kažkas ją suformavo tokią, kokia ji dabar. Lindvigas sako, kad tai — kodai. Nuo pat pradžių viskas mumyse suprogramuota, ir mes patys nieko negalime pakeisti. Žmogus yra lyg kokia mišrainė. Kitų nelaimių kratinys. Kompiuteriai mums padeda tai suprasti.

Žiūriu į jos raudonai lakuotus nagus, tvirtus, aštrius ir blizgančius kaip ylos. Kai ji mylėdamasi mėšlungiškai kabinasi į balto audinio klostes, tie nagai gali be niekur nieko susmigti kiaurai visus patalus.

— Kaip geriausia paslėpti kompaktinį diską?

— Ką turi galvoje? — paklausia ji.

— O į kompaktinį diską? — sakau.

— Nesuprantu, apie ką kalbi.

— Iš tiesų, tai juk labai paprasta, ar ne? Maišelis, Nataša?

— Maišelis?

— Tavo duotas maišelis su kompaktiniu disku.

— Ir kas?

— Kas jame buvo įrašyta?

— Muzika.

Nusišypsau.

— Netiki tuo? — sako. — Gal man atnešti jį?

Sekundės dalelę suabejoju.

— Aš gi žinau, kaip tai veikia, — sakau.

— Žinai, Martinai? Tikrai žinai?

— Tai kodai. Jūs slapta į šalį įvežate programinius kodus. Ir Monika tą patį darė, ar ne?

— Nesuprantu, apie ką kalbi.

Nueinu prie stalo ir pats įsipilu išgerti.

— O nuotrauka? — klausiu.

— Nuotrauka?

— Ta nuotrauka, kurios ieškojai?

— Neįsivaizduoju, apie ką kalbi.

— Tik tu galėjai tai padaryti.

— Ką ketini daryti, Martinai?

— Kam tau reikėjo tos nuotraukos?

— Nesuprantu, apie kokią idiotišką nuotrauką tu čia paistai. Sugriebiu ją.

— Nejaugi, Nataša? Taip jau visai ir nesupranti?

— Paleisk mane, — sako.

— Iš kur gauni pinigus, Nataša? Kas tau už tai moka? — mosteliu ranka. — Už visa tai?

— Aai. Paleisk mane, po šimts. Tu visai išprotėjai.

Suduodu jai. Plaukai čiurkšlėmis užkrenta jai veidą. Ji nubraukia juos, lėtai pasuka veidą, primerkusi akis žiūri į mane.

— Tu — purvina kekšė, — sakau.

— Bet tu gi nemokėjai už tai.

Vėl suduodu jai. Stipriai.

— Nemokėjau, Nataša?

Paleidžiu ją. Ji suglemba ant žolės. Verkia.

— Vis tiek nieko negali padaryti, Martinai.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Jie tave medžioja, Martinai.

Ji svirduliuodama atsistoja. Kraštovaizdis neįtikėtinai puikus: prie kelio, ant kalniuko, nutvieksta paskutinių saulėlydžio spindulių, balta vila, atstačiusi savo nuauksintą krūtinę, — lyg jūra jai būtų nė motais.

— Mačiau tave viešbutyje Los Andžele.

— Na ir kas, Martinai?

— Tu įėjai į 505-ąjį kambarį.

— Ir kas iš to?

— Jis buvo ten, ar ne? Buvo.

— Niekuo tau negaliu padėti, Martinai.

Ji stovi prieš mane lyg mįslė, kurios paslaptys man neįžengiamos ir neišnarpliojamos.

— Niekuomet netapsime artimi, ar ne?

Ji prisimerkusi žiūri į mane.

— Ką turi galvoje?

— Tai. Būtent tai...

Einu į automobilį. Matau Natašą stovint ant pievos, man už nugaros, paskutinių vėjo gūsių plaikstoma balta suknele.

Paskatintas instinkto, popiet skambinu į DiaDatos akcinę bendrovę. Privalau surasti tiesioginį ryšį tarp jaunojo Tomo Kubčeko ir Džeko Roto Paskalio. Noriu būti tikras. Visiškai tikras.

Prisistatau, paaiškinu jiems, kad per Publicom’ą susipažinau su bendrovės dokumentais, bet norėčiau patikslinti kai kurias ankstesnes detales.

— Tuomet jums reikia pasikalbėti su Vivi Fleiss, — sako ji. — Tuoj sujungsiu.

Po gerokos pauzės mane sujungia. Išmanančiai darbą sekretorei laiko turėjo užtekti ir glaustam reziumė.

— Vivi Fleiss.

Dar kartą prisistatau. Išdėstęs išgalvotą reikalą, paaiškinu, ko pageidauju.

— Iš ataskaitų nematyti, ar Džekas Rotas Paskalis yra daugiau nei dešimties procentų akcijų savininkas, todėl norėčiau gauti ankstesnius sąrašus.

— Jei akcijų savininkas nėra užregistruotas paskutinėje mūsų ataskaitoje, vadinasi, dabartiniu metu akcijų jis neturi.

— Galbūt jis jų nusipirko paskutiniu metu, — pasiūlau galimybę.

— Kam jums reikia tokios informacijos? — klausia ji. Neužkibo. Vis dar ne. Ji budri ir atsargi. — Net nesu tikra, ar jūs turite pagrindo reikalauti tokios informacijos.

Sakau, kad ji nežino Akcinių bendrovių įstatymo 28a paragrafo II skyriaus, kuriame sakoma, kad tokio pobūdžio informacijos galima pareikalauti raštišku prašymu.

— Taigi mano reikalavimas teisėtas, — sakau.

Ji truputį suabejoja.

— Paklausykit, — sako, — nebūtina per daug sureikšminti šio reikalo. Asmeniškai jums garantuoju, kad Džekas Rotas Paskalis pas mus akcijų neturi. Kodėl jums tai rūpi?

— Man tai nerūpi. Man tik reikėjo išsiaiškinti, ar jūs jį pažįstate.

DiaData — tik mažytis tinklo narelis, o pats tinklas — mažesnių tinklų raizginys. Ateityje centrinės supertarnybinės stotys — skaitmeninio pasaulio pulsuojančios širdys — siųs signalus, o šie, šniokšdami ir spragsėdami, keliaus toliau bendraašiais kabeliais ir šviesolaidžių linijomis.

Per informaciją susižinau Tele Troiso numerį. Tai žiniasklaidos koncernas, solidus vienos iš mažesnių prancūzų telekomunikacijos kompanijų ir daugelio elektronikos firmų investuotojas. Įsikūręs visai netoli Paryžiaus.

Truputėlį padvejojęs, vis dėlto paskambinu. Numerį surenku mygtukais. Lengva ir paprasta. Nebereikia sukti.

Apsimetęs Džeku Rotu Paskaliu, paprašau kompanijos direktoriaus Moriso Dubjako. Sakau, kad tai skubu. Mane tuoj pat sujungia.

Netrukus jis pakelia ragelį:

— Dubjakas.

Prisistatau.

— Spauda? Tuomet jums reikia Visuomeninių ryšių skyriaus. Man buvo pasakyta, kad skambina kitas.

— Minutėlę, monsinjore Dubjakai. Tiesą sakant, apie jį aš ir norėjau su Jumis pasikalbėti.

— Nelabai suprantu.

— Apie Džeką Rotą Paskalį.

— Atsiprašau, bet su žurnalistais savo konsultantų aš neaptarinėju.

— Tai dėl jo produkto, pagaminto DiaDatoje, Danijoje.

— Man labai gaila, bet jums teks kalbėtis su Visuomeninių ryšių skyriumi...

— Esu šiek tiek susipažinęs su programos galimybėmis. Man tiesiog norėtųsi žinoti, kam ji skirta. Kas ruošiasi ją nupirkti?

— Bijau, kad jūs žinote daugiau už mane. Techniniai dalykai nėra mano kompetencija. Žinau tik, kad iš danų tobulintojų laukiama įdomaus produkto.

— O kaip programiniai kodai? Juk jų rengimas turėjo trukti metų metus?

— Man labai gaila...

— O gal jie atkeliavo kartu su TDI inžinieriais? O kompanija Softimage? Ar jie irgi prisidėjo prie šio darbo, tik patys to nežinodami?

— Monsinjoras Paskalis turi gabių patarėjų tinklą. Tikiuosi, nenorite pasakyti, kad buvo kaip nors nusižengta.

— Ar jis jums patarė neapsigauti taip, kaip tai padarė Thomsonas, Philipsas ir japonai? Būtumėte galėję gauti milijoninę paramą iš EB, jei būtumėt prisijungę prie HDMAC? Kodėl to nepadarėte? Ar tai Paskalis jums pašnabždėjo, ko greitu laiku tikimasi iš General Instruments!

— Ką turite galvoje?

— Skaitmenines mikroschemas. Skaitmeninių televizijos signalų kompresiją.

— Mūsų kompanija turi teisę nuspėti būsimus įvykius. Kiekvienas galėjo numatyti, kad ateitis taps skaitmeninė. Beje, man visai nepatinka jūsų tonas. Imitacijos ir animacijos programos nėra uždraustos. Ir gal galėčiau paklausti, kam gali pakenkti tai, kad imsime kurti skaitmeninius aktorius? Jei ne mes, kiti tai padarys.

— Vadinasi, produktas jums žinomas.

— Nepasirašau po šiais žodžiais.

— Jei taip jau pasitikite Džeku Rotu Paskaliu, ar jums nekeista, kad jūs dar nematėte baigtos programos?

— Ką tuo norite pasakyti?

— Programa DiaDatoje jau sukurta.

Dubjakas tyli. Bet iš smalsumo dar nededa ragelio.

— Ir ar jums neįdomu, kad dėl šios programos žudomi žmonės?

Po trumpos pauzės jis taria: „Nesuprantu, apie ką kalbate“.

Tada ryšys nutrūksta. Kurį laiką sėdžiu su pypsinčiu rageliu rankoje.

Nesuprantate, apie ką kalbu, — tai kodėl numėtėte ragelį?

Ankstyvas vakaras. Pas mus jau vakarėja, o Los Andžele diena dar tik prasideda.

Apsaugos priemonės nesiderina su žmogumi. Prevencija — irracionalus procesas, o žmogus yra racionalus. Tačiau, jei tik labiau apsimoka, jis tučtuojau ima elgtis irracionaliai. Žiūrint iš racionalumo pozicijų, niekam nenaudinga užkirsti kelią nelaimei, kuri plika akimi dar nematoma. Pirma užteršiame ir tik po to valome. Dirbame atmestinai ir neigiame tai. Tokia mūsų prigimtis. Norime pamatyti savo darbų rezultatus. Net ir piktų darbų.

Esame kaip primušti gyvuliai.

Kai mirsiu, mano širdis bus susidėvėjusi dėl ligos ar dėl pervargimo? Ar dėl meilės stokos? O jos širdis?

Turėjau pasidomėti jos skausmais ir nesėkmėmis, nusivylimais ir begalėmis netekčių. Gal viskas būtų buvę kitaip. Nežinau. Galvoju apie Moniką. Ir apie Natašą galvoju. Ir apie žodžius.

Šiandien į NSA gali prisiskambinti bet kas. Jų telefoną ir adresą išsiaiškinu per užjūrio informaciją: Nacionalinė Saugumo Agentūra, Fortas Džordžas Midas, Merilendas. Šiais laikais niekas neslepiama. Bent jau toks įspūdis. Mums leidžia žinoti kai ką, o mes kažkodėl patikime, kad tai viskas.

— Are you calling from a secure line, sir?

— Excuse me?

— All overseacalls must be checked. Are you calling from a secure line?27

Staiga suabejoju. Imu apžiūrinėti ragelį. Telefoną apsuku, apverčiu. Apsidairau po kambarį. Nežinau. Tikrai nežinau.

Padedu ragelį.

Skambinu į Four Seasons viešbutį ir paprašau Luiso.

— Jei prisiregistruotų Džekas Rotas Paskalis, turi pažadėti man paskambinti. Jis gali užsirašyti ir Jakobo Roto Paskalio vardu.

— Sorry, sir. I can’t give you any information about our guests. 28

— Luisai! Luisai, tai aš, Molbergas.

— I know, sir29.

Akimirką jaučiuosi pasimetęs. Tada sakau: „Jis dabar ten? Luisai, tu tai norėjai pasakyti?“

— That’s right, sir. Good-bye.30

Pakuojuosi daiktus. Į lagaminą suverčiu visą dėžę senų Monikos laiškų. Nenoriu nieko palikti Klinkeriui. Viskas gali baigtis kova dėl žodžių. Dėl netiesioginių įkalčių. Atsitiktinių laiškų ir pastabų interpretavimo.

Nuotraukai išrenku vieną vienintelę vietą. Jie jau buvo bute. Jei vėl čia apsilankys, greičiausiai atkels grindis ir nulups tapetus. Bet nė vienam nešaus į galvą pažiūrėti po sofos užtiesalu.

Įsidėjęs drabužių, iš darbo kambario nuo lentynos pasiimu ašarinių dujų balionėlį. Išbandau jį. Išėmus pusę cigarečių, patroną nesunkiai galima įgrūsti į cigarečių pakelį. Blogiausiu atveju jis galėtų pabūti vietoj žiebtuvėlio.

Stoviu prie lango. Lauke namai susiglaudę krūvon lyg gūždamiesi nuo šalčio. Pasiremiu į palangę. Rankos tarsi suragėjusios. Mane visą laiką pykina. Dr. Filipas tai pavadintų įkyriųjų būsenų neuroze. Ant veido jaučiu besileidžiančios saulės šilumą. Abrikosine spalva ji aplimpa nuošaliausių namų sienas. Jei iš namų priešais kas nors stebi, kaip aš vaikštau po erkerį, turėčiau jiems atrodyti it besiblaškantis bokšto vaiduoklis. Vėjyje plazdena susprogdinto buto žaliuzės. Kitoje gatvės pusėje, kažkur iš galinio kiemo, kniaukia meilės ligos kankinama katė. Kitais metais ji vėl kniauks. Ėmė kristi pirmieji lapai. Kitais metais jie vėl kris. Ir taip amžinai.

Naktimis kažkoks svetimas vyras tuštinosi į merginą, kurią mylėjau. Statistiškai mažiausiai du kartus per savaitę. Kas jis buvo? Džekas Paskalis? O kas jis toks? Tas Džekas Rotas Paskalis? Ir ar jo rankose užgeso tavo gyvybė, Monika? Nežinau. Viską susumavęs, nieko nežinau.

Viskas prasidėjo nuo menkniekių. Pradžioje visada esama mažų nereikšmingų dalykų, kurie palaipsniui didėja, auga, kol vieną dieną viskas ima ir pasikeičia. Pasitaikydavo keistų telefono skambučių, grynai asmeninių, kurie staiga ėmė kelti įtarimą. Pasėta liga ėmė keroti. O gal visa tai buvo klaidinga diagnozė? Bereikšmiai praeities įvykiai dabar įgavo naują prasmę. Tą pavasario dieną, kai ji užsirišo ant kaklo skarelę, — ar ji iš tiesų sirgo? O gal slėpė žymę — mažą nereikšmingą melsvą žymelę? Lyg oda galėtų atskleisti kūno išdavystę.

O gal tai vaikystėje išgyventa trauma, staiga prasiveržusi į paviršių? Mama? Tėvas? Monika? Viešpatie, juk ji paprasčiausiai patvirtino tą liūdną faktą, kad anksčiau ar vėliau išduodame vienas kitą. Ir taip be pabaigos.

Skambinu Klinkeriui. Atsiliepia jis pats.

— Žinau, kas jis, — sakau. — Žinau, kas nužudė Moniką. Ir jaunąjį Tomą Kubčeką kas nužudė, taip pat žinau.

— Gerai, kad paskambinote, Molbergai. Norėjome ir su jumis pakalbėti apie sprogimą 16-me bute.

— Ar šį kartą irgi manote, kad tai buvau aš?

— Ką jūs veikėte tuo metu, kai tai atsitiko?

— Nemiegojau. Buvau atsibudęs. Kažką mačiau.

— Buvote vienas?

— Ne. Turiu liudininką.

— Mat kaip. Kalbate apie moterį? Natašą Noiret?

— Taip. Tačiau ji, regis, netinka, ar ne? Kubčeką, kaip ir savo merginą, užmušiau aš?

— Beje, ir šia tema turime jums dar keletą klausimų.

— O kaip su mano liudininku? Ar jis jau irgi nebetinka?

Akimirkai Klinkeris nutyla.

— Molbergai, — sako nustebęs. — Aš maniau, kad jūs tai žinojote. Jaunuolis Kubčekas ir buvo jūsų liudininkas.

18

Geltonas kaip kiaušinio trynys viešbutis prisiglaudęs po palmių sparnais. Po didele plokščia įėjimo pastoge sustoję žurnalistai ir fotografai. Kostiumuoti plačiapečiai asmens sargybiniai skina kelią misteriui Nikolsonui su žmona, jo pašonėje spinduliuojančia kaip žvaigždė. Saulė jos odą nusėjusi strazdanėlėmis. Jos bandytos paslėpti pudra, bet iš arti vis tiek persišviečia neryškia taškelių juosta. It DNR brėžiniai po oda. Nikolsonas užsidėjęs tamsius akinius. Šypsosi. Savo garsiąja šypsena.

Juos apspinta pulkas spaudos atstovų, aplink bėginėja baltaskverniai juodakelniai viešbučio tarnautojai. Tarp kitų filmo kritikų iš užsienio pamatau ir Janą Borisą.

— Molbergas! Labas, Molbergai, — pasisveikina, nors ketinau nepastebėtas prasmukti pro šalį. — Pasisveikinkite su Uršula, — sako stverdamas mane už rankovės.

Prie mūsų prieina besišypsanti putloka moteris.

— Wer ist er?31 — pasiteirauja.

— Martin, ein alter Freund,32 — pristato Janas Borisas. — Ar jau pasilabinai su savo senu bičiuliu, Nikolsonu? Jis ką tik čia buvo. O gal jūs kartu atvažiavote?

Mechaniškai ištiesiu ranką besišypsančiai vokiečių žurnalistei.

— Neturiu tam laiko, Janai.

— Tavęs teiraujasi redakcijoje. Ką pasakyti, jei manęs paklaustų, ar nemačiau tavęs?

— Kad dirbu. Janai, aš skubu.

— Ar vėl kuri nebūtas istorijas?

Išsiveržiu iš jo gniaužtų.

— Paleisk, po velnių, arba nudėsiu tave.

Jis iškelia rankas lyg gindamasis. „Apsaugok Viešpatie!“ — Bild Zeitung, — Uršula šypsodamasi prisistato prie mūsų draugijos prisigretinusiai dar vienai kolegei.

— Durch, fūr, gegen, — sakau grubiai braudamasis pro jų tarpą.

Kambaryje sulaužęs dvi „Dobesino“ tabletes, užsigeriu jas viskiu iš barelio. Paėmęs distancinio valdymo pultą, įjungiu didįjį televizorių. Garsą atsuku iki galo, kad persmelktų mane visą: aš čia, kad nužudyčiau žmogų. Kad išsiaiškinčiau paskutines Monikos Milazar gyvenimo valandas. Iškvosčiau tą vienintelį žmogų, kuris tai žino. O tada jį užmuščiau. Viskas labai paprasta. Žinau jo vardą, tik neįsivaizduoju, kas jis ir kaip atrodo. Garsas nepadeda: tai jau nebe fantazijos, tai tikra. Niekas manęs nebesustabdys. Skambinu į Kambarių priežiūros skyrių ir paprašau Luiso.

— He’s not here, Mr. Molberg.33

— Su kuo kalbu? — klausiu.

— This is Steven, sir. How can I help you, Mr. Molberg?34

— Kada ateina Luisas?

— Jis nebeateis, — sako Stivenas. — Jis paliko jums savo telefono numerį, misteri Molbergai. Ar turite kuo užsirašyti?

— Ar žinutės paprastai neturi būti atsiunčiamos į kambarį?

Jis kalba prislopinęs balsą.

— Taip, bet šiuo atveju tai prieštarauja taisyklėms. Darau Luisui paslaugą. Jis turi problemų, bet geriau pats su juo pasikalbėkite.

— Kas atsitiko?

— Verčiau paskambinkite jam pats, misteri Molbergai. Dėl to ir aš galiu pakliūti į bėdą.

Jis padiktuoja numerį.

— Kokią bėdą?

Bet jis padeda ragelį. Užsirašęs numerį, irgi padedu telefoną.

Paskambinęs Luisą randu namuose.

— Kas atsitiko? — klausiu.

— Jie mane susekė ir atleido iš darbo.

— Man labai gaila.

— Nesigailėkite, misteri Molbergai. Tik būtų buvę geriau, jei iš pat pradžių būtumėte perspėjęs mane, koks tai reikalas.

— Tuo metu aš ir pats dar to nežinojau, Luisai. Tikrai nežinojau.

— Tas Džekas Rotas Paskalis — tikras niekšas, ar ne?

— Taip. Kalba eina apie merginos nužudymą.

— Norėčiau tikėti, kad ji jums kažką reiškė.

— Paklausyk, Luisai, mielai tau sumokėsiu už visus nemalonumus, kuriuos patyrei dėl manęs.

— Ne tai norėjau pasakyti, — sako.

— Ką turi galvoje?

— Įklimpote į bėdą, misteri Molbergai. Labai didelę bėdą.

Susirandu cigarečių pakelį, išsitraukiu cigaretę, užsidegu, įtraukiu dūmo.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Pirmiausiai leiskit papasakoti, kaip jis atrodo, kad galėtumėte jį surasti. Keletą dienų iš eilės, paprastai valandą vėliau, jis pietaudavo viešbučio restorane su įvairiais svečiais. Todėl visai tikėtina, kad šiandien, tuo pačiu laiku, jis irgi valgys viešbutyje. Jei ne, jis gyvena 505-ajame kambaryje. Jį visuomet lydi bent du žmonės — labai artimi draugai arba asmens sargybiniai. Jis truputį aukštesnis už mane, maždaug 188 centimetrų ūgio. Manau, kad jam arti keturiasdešimties. Jei vis tiek neatpažintumėte, pasižiūrėkite į jo rankas. Ant abiejų rankų, nuo riešo iki pat pirštų, driekias randai. Nepanašu į odos susirgimą, greičiau į nudegimą. Lyg oda būtų išsilydžiusi.

— Turi gerą atmintį, Luisai.

— Kai prižiūri kambarius, išmoksti pastebėti žmonių rankas, misteri Molbergai. Jūs buvote dosnus, tuo tarpu misteris Paskalis arbatpinigių šykšti.

— Norėčiau atsiųsti tau daugiau pinigų, Luisai.

— Manau, kad saugiausia būtų daugiau nepalaikyti jokių ryšių, misteri Molbergai. Šį vakarą išvažiuoju pas draugus į San Franciską. O rytoj rytą bandysiu pasiekti rytinę pakrantę.

— Tu taip rimtai šituo susirūpinęs?

— Ir jums patarčiau, misteri Molbergai. Ar turite ginklą?

Ginklo neturiu. Tik dujų balionėlį. Pagalvojau, kad tik jį tesugebėsiu nepastebėtas pernešti per saugumo kontrolę Kopenhagos oro uoste. Dažnai susimąstau, kiek visko iš tikrųjų prasprūsta per oro uostų kontrolės punktus. Pavojaus signalas taip dažnai įsijungia dėl folijos cigarečių pakeliuose, kad budintys nebekreipia dėmesio, jei keleiviai cigaretes padeda į šalį dar prieš kontrolę.

L’utilisateur est responsabble de son usage, užrašyta ant balionėlio. Visa atsakomybė tenka vartotojui. Gerai suvokiu tai. Skystis greičiausiai neatims Paskaliui gyvybės, bet man užtektų, jei išėstų jam akis ir padarytų jį aklą.

— Manau, bandysiu improvizuoti, — sakau. — Kokia bėda man gresia, Luisai?

— Visų pirma girdėjau, kad iš darbo mane atleido ne viešbučio vadovybė, o Paskalis. Manau, taip ir buvo. Apskritai, informacijos apie viešbučio svečius teikimas yra pakankama priežastis netekti darbo. Išdėstęs reikalą, viršininkas nusiuntė mane pasišnekėti su Paskaliu akis į akį. Paskalis nebuvo nei šiurkštus, nei nemalonus, bet nesiliovė mane kamantinėjęs, iš kur pažįstu jus, misteri Molbergai, ir kodėl ieškojau jo vardo kompiuteryje. Keisčiausia tai, kad niekas iš viešbučio personalo nebuvo prasitaręs, jog ieškojau merginos vardo. Tai ir įtartina, nes pastebėti buvo galima tik šitai. Niekam neturėjo kristi į akis, kad pasižiūrėjau Džeko Paskalio vardą — tai kasdieninė procedūra, susijusi su visais viešbučio svečiais. Kadangi apie pirmąjį kartą niekas niekam neprasitarė, jie galėjo pastebėti tik tai, kad tikrinau Paskalį. O tai reiškia, kad Paskalis pats kažkokiu būdu stebi visą kompiuterių sistemą. Jau buvau suspėjęs išsiaiškinti kai kuriuos dalykus apie jį, tad atsiprašydamas pasakiau, jog informacijos man prireikė todėl, kad jam kažkas paskambino. Čia jie mane ir pagavo. Matote, Džekas Rotas Paskalis mūsų viešbutyje nepriiminėja jokių skambučių. Šito aš nežinojau.

— Ką pavyko išsiaiškinti?

— Kas apmoka jo sąskaitas.

— Kas?

— Buvo nurodytas telefono numeris. Susiradau jį. Tai NSA numeris.

Ketvirtame aukšte, prie baseino, misterio Nikolsono filmo proga surengtas vakarėlis.

Vos spėjęs trumpai nusimaudyti, išgirstu tyliai beldžiant. Tai ne Stivenas, bet kitas iš Kambarių priežiūros skyriaus, ant sidabrinio padėklo atnešęs išgerti ir užkąsti.

— Compliments of the hotel35, — sako. — Atsiprašome, kad uždarėme baseiną. Bet kai tik spauda baigs savo darbą, iškart atidarysime.

— Tuomet tai gali užtrukti, — sakau.

Paimu iš jo padėklą, įkišu banknotą, uždarau duris, sidabrinį padėklą pastatau ant stalelio greta lovos. Prie praviro balkono vos šiurena užuolaidos. Beverly Hills leidžiasi saulė.

Tą vakarą sudeginu Monikos Milazar laiškus. Prigrūstą lagaminą užkeliu ant lovos ir iškratau likusius popierius. Tada nuleidžiu juos šiukšlių vamzdžiu tualete.

Nieko nenoriu palikti po savęs. Jokių pėdsakų. Jokių paaiškinimų.

Kažkada įsivaizdavau, kad laimė — tai tingiai krentančios namų dulkės, ir kad jas išsaugotum, tereikia uždaryti duris. Štai kaip galima apsigauti.

Kai pagalvoju, kiek mes galėjome! Aš ir Monika turėjome daug galimybių būti laimingi. Iš esmės visas. Bet kuo daugiau galimybių, tuo daugiau rizikos suklysti. Vengėme atsakomybės, nes ji atrodė per daug varginanti. Ir pavėluotai supratome, kad atsakomybės dalis yra atsakyti vienas už kitą. Atsakyti už savo laimę.

Buvome jauni, gražūs, turtingi.

Nesupratome, kad turime nusibrėžti sau ribas. Nes galimybės atrodė begalinės. O ir pačias ribas laikėme tik dar viena galimybe. Manėme, kad laimė glūdi tuose dalykuose, kuriuos išsirinkome, o ne tuose, be kurių nusprendėme apsieiti. Tai ir buvo mūsų klaida.

Nežinau, ar iš tiesų taip yra. Tai tik žodžiai. Ne daugiau. Mes tik įsivaizduojame, kad gyvename pagal kažkokį modelį.

„Modelis yra“, — nenustoja teigęs dr. Filipas. Aišku, žiūrint į krūvon supuolusius atsitiktinumus, gal ir galima sakyti, kad jie kyla vienas iš kito.

Ūžia galva, pykina. Visą laiką tekinas lakstau į tualetą išsivemti. Gal tai kokios ligos pradžia. O gal paprasčiausiai nuo alkoholio. Juk be perstojo plempiu viešbučio gėrimus. Viskas trūkinėja lyg per trumpą sujungimą. Toks jausmas, tarsi galvoje spragsėtų juodos kibirkštys. Signalai silpsta, vaizdiniai subyra, juos keičia kiti.

Dr. Filipo žodžiais, yra dvi skausmo rūšys. Skausmas, išliejamas ašaromis ir paguoda, ir mano skausmas: didelis, juodas, užgniaužtas. Ko gero, dabar jis bando pratrūkti. „Kitą kartą jis sukrės jus dar stipriau“. Galbūt dr. Filipas teisus.

Nemirtingumas tau užtikrintas, Monika. Naujajame Pasaulyje mirgėsi tūkstančiuose ekranų. Jie tave sukonstravo ir suteikė tau amžiną gyvenimą pasaulyje, jungiančiame tai, kas, regis, nesijungia: skaičius ir vaizdus. Tu tapai žmonių fantazijų suma, nesveikų protų matematiniu veiksmu. O vieną gražią dieną galbūt jie ims ir sugalvos būdą, kaip pasiekti tavo kūną. Bet ir gyva, tu, ko gero, jau gyvenai kažkokioje kitoje erdvėje.

Mano kūnas išsekęs, maudžia kiekvieną raumenėlį. Lyg mažos saulutės, sproginėjančios po oda. Gal tai nuo įtampos. O gal dėl to, kad guliu su atsitiktinėmis moterimis kaip Nataša Noiret, ir miegu su jomis lyg būtume seni draugai, guodžiantys vienas kitą.

Miriadai minčių. Padrikų nuotrupų liūnas. Ar tai Monikos kaltė, ar mamos, ar tėvo? Who the fuck cares?36

Monika buvo mano dalis. Aš — jos dalis. O gal mes niekada nebuvome vienas kito dalis. Galbūt aš nieko nedaviau. Galbūt neturėjau ko duoti. Galbūt taip bijojau išleisti beprotybę, kad užtvėriau kelią viskam. Ir meilei. O prasprūdo tik beprotybė.

Reikėtų gauti ginklą. Revolverį arba pistoletą. Bet ginklų niekuomet neišmaniau: revolveris turi apkabą ar cilindrą? Turbūt cilindrą. Kai studijavau žurnalistiką, mums buvo kalama, kad būtent detalės yra svarbios — skaitytojai pastebi klaidas. Bet apie ginklus nenutuokiu. Ir mano geriausias ginklas yra pyktis. O vienintelė jėga — tai, kad aš nebijau. Daugiau neturiu ką prarasti.

Į šiukšlių dėžę įmetu degtuką. Popieriai raitosi, mėlynos raidės lydosi švytėdamos liepsnose. Juodas sniegas birena ant suanglėjusių popieriaus gniūžčių.

Įjungęs magnetofoną, įsikišu jį į vidinę kišenę. Pasiimu cigarečių pakelį su dujiniu balionėliu. Ir tą akimirką sudrimbu.

Šiaip taip nukabinęs telefono ragelį ir susisiekęs su administracija, imu dusti.

— What was in the drinks?37 — išlemenu.

— Drinks? What drinks?38

Padedu ragelį, vargais negalais atsistoju ant kojų ir išeinu į koridorių. Atrodo lyg kokie magnetai trauktų mane prie kilimo. Porą metrų šliaužiu ropomis, tada vėl atsistoju ir nušlitiniuoju prie Jano Boriso kambario. Duris atidaro jis pats.

— Molbergai! Ko, po velnių, nori?

Pažvairuoju pro jį į kambario vidų. Ant lovos sėdi vokietė Uršula iš Bild Zeitung.

— Ar jums irgi atnešė gėrimų?

Nebepajėgęs išsilaikyti, lėtai susmunku palei staktą.

— Velnias, kaip tu atrodai? Tu ką, girtas?

— Blogai jaučiuosi.

Staiga man suduria pilvą ir aš susiriečiu dvilinkas.

— Taip, ir mums atnešė gėrimų, tik mes geriame su saiku, — sako jis, bandydamas uždaryti duris. Suspėju užkišti koją.

— Janai, manau, man reikalinga pagalba.

Su panieka nužvelgia mane.

— Tau ji seniai reikalinga.

Užstumia duris.

Beldžiuosi, bet jis neatidaro. Stoviu siūbuodamas tuščiame koridoriuje ir nesėkmingai bandau susikoncentruoti. Koridoriaus gale, pakibę it siūlai ore, strapalioja augalai, nuo sienų šokinėja daugiakampiai. Detalės skaidosi į taškelius, akyse šmėžuoja tik riebių, padidintų vaizdo elementų košė. Viskas išskydę.

Kaip beišgalėdamas nusvirduliuoju prie liftų. Nežinau, ko išgėriau, aišku viena — visai nebepasilaikau ant kojų. Nusileidžiu į fojė, šiaip taip suspėju išsirioglinti iš lifto. Duris dar praskečiu rankomis, kad nesusiglaustų. Apačioje laukusi jauna pora atlaidžiai šypsosi. Viskas sukasi ratu.

Kai tik pavyksta sutelkti dėmesį, pamažėliais šlitinėju pirmyn, pro barą, restorano link. Daiktai kaip skriejo, taip skrieja ratu. Galva įkaitusi, sprandą kartas nuo karto lyg nuo kokio prisilietimo nutvilko karščio bangos. Ausys užgultos, o viduje kažkas garsiai griaudžia. Svaigulys vėl verčia mane iš koto, bet laiku spėju pasiremti sienos prie restorano įėjimo.

— Can I help you, sir?39

— I’m looking for Mr. Jack Pascal.40

Padavėjas ranka mosteli į lango pusę.

— Tuojau padengsiu. Nežinojau, kad jie laukė dar vieno žmogaus.

— Jie ir nelaukė.

Jis įvertina mane žvilgsniu.

— You look siek, sir?41

— I am. Sick of all of you42.

Iriuosi per stalus prie patarnautojo nurodytų žmonių. Pusiaukelėje įvirstu į padavėjų stalelį. Rankoje atsiradusi šakutė maloni laikyti, tad aš jos nebepaleidžiu. Kai tik prisverdėju arčiau, nuo stalo pakyla dvi žmogystos. Galiausiai dedu šuolį ir, čiuoždamas staltiese, įsmeigiu šakutę tiesiog Paskaliui į krūtinę. Tą pačią akimirką ant manęs pasipila smūgių kruša. Dar šmėžteli atskubančio padavėjo vaizdas, ir aš išgirstu: „Tik nesijaudinkit, jis su mumis. Mes patys juo pasirūpinsime“. Tada man užtemsta akys.

Nežinau, nei kiek valandų, nei kokia diena. Suglebęs sėdžiu ant minkštos dryžuotos sofos kažkieno numeryje. Kitame kambaryje ant lovos krašto skambina kažkoks žmogus. Atpažįstu jį — tai vienas iš dviejų vyriškių, kuriuos matydavau pro savo langą gatvėje. Dėl antrojo, sėdinčio ant kėdės priešais, nesu tikras. Jis galėtų būti vyras iš „Mazdos“. Balkone, už plonos širmos, matyti dar vieno žmogaus kontūrai. Jau temsta, bet, atrodo, ši diena kol kas nesibaigė. Iš baseino apačioje vos vos girdisi muzikos garsai.

Skambinęs vyras padeda ragelį ir išeina į balkoną, vidun jie sugrįžta dviese.

— Turbūt neverta klausti, ar atsipeikėjote ir vėl jaučiatės savimi, nes tai berods jūsų esminė problema, misteri Molbergai? Turėjau galvoje tai, kad pats nežinote, kas esąs.

— Kur aš?

— Viešbučio numeryje. Mano numeryje.

— Kas atsitiko?

— Atrodėte labai išbadėjęs, — sako Džekas Paskalis, sukeldamas priešais sėdinčio vyriškio šypseną. — Kaip pasiutęs puolėte su šakute rankoje. Jūs aiškiai ne iš tų, kurie palaukia, kol bus pasakyta „prašom“.

— Kiek laiko aš buvau atsijungęs?

— Apie valandą. Į gėrimus jums įpylėme gana veiksmingo preparato. Tik ne per daug. Antraip jau būtumėte miręs. Bet kad jums taip patiko, vėliau gausite ir likusią dalį.

Jis persirengė marškinius. Ant krūtinės nėra nė žymės sukrešėjusio kraujo. Bet tai jis. Džekas Rotas Paskalis. Atsisėda ant sofos priešais. Tamsus, aukštas, visai ramaus žvilgsnio. Jo akys beveik juodos, todėl iš pirmo žvilgsnio atrodo šiltos, bet jam pasisukus į šviesą, išryškėja mažos lėlytės. Tai šaltos akys.

Truputį pasiraitojęs rankoves, jis atsiremia į stalą. Pamatau randuotas rankas.

— Na, misteri Molbergai. Tai ko gi jūs norite?

— Noriu susigrąžinti ją.

— Argi? Tikrai norite?

— Ką turite galvoje?

— Man atrodo, jūs padėtumėte pats sau, jei žiūrėtumėte tiesai į akis.

— Pavyzdžiui?

Jis atsistoja ir eina prie lango. Atsuka man nugarą.

— Kaip apibūdintumėte savo santykius su Monika? Ar jūs buvote laimingi?

— Ne jūsų reikalas.

— Manote, kad Monika buvo laiminga? Su jumis?

— Aišku, kad buvo.

— Tai ką gi ji veikė su manimi?

— Nežinau.

— Jūs daug ko nežinote, misteri Molbergai. Monika žinojo, kad didžiausias malonumas yra neperskiriamai susijęs su didžiausiu skausmu. O jūs to nežinote, misteri Molbergai. Ar ne? Jums sunku tai suderinti?

— Nesuprantu, apie ką kalbate.

— Nesuprantate? Negi nė kiek neįniršote pamatęs ją su kitu nuotraukoje?

Nieko neatsakau.

— Čia ir yra jūsų problema, misteri Molbergai. Jūs negalite su tuo susitaikyti. Jums buvo skaudu matyti ją gulinčią ten — bet ne mažiau pikta, ar ne? Monika tai žinojo. Ji nedarė iš to problemos. Tampame laisvi, kai tik suprantame, kad turėdami vienas kitą, niekuomet netapsime vienas kito nuosavybe. Monika tai žinojo. Ir galėjo taip gyventi. O jūs negalite.

— Nesuprantu, ką jūs čia paistote.

— Nejaugi, misteri Molbergai? Ar netiesa, kad jūs kažkada mylėjote Moniką? Ir kad ji pasikeitė? Ar netiesa, kad ji faktiškai ruošėsi jus palikti? Ir kad jūs, tiesą sakant, nustojote ją mylėjęs?

Žiūriu į jį.

— Kas jums moka už šitą purviną darbą?

Šypteli.

— Tikitės atsakymo?

— Ar jūsų sąskaitą apmoka NSA?

— Žinoma... Jūsų mažytis viešbučio šnipelis! Mums buvo smalsu, kaip jūs sužinojote, kur mes. Tai truputėlį sumaišė įvykių eigą.

— Sumaišė ką?

Jis šypsosi, bet neatsako.

— Aš dirbu daug kam, misteri Molbergai. Visiems, kas moka. Pats į save žiūriu kaip į konsultantą. Mes dabar šalyje, kuri diktuoja tempą. Šalyje, kurią domina naujausių technologijų galimybės. Interesų užmojai jums, be abejo, žinomi.

— Atvirai kalbant, jūs šantažuojate juos, ar ne? Šitokiu metodu dirbate, taip?

Paskalis žiūri į mane atsargiai šypsodamasis, lyg būtų nustebęs.

— Ar žinote, kodėl tiek daug bedarbių šiais laikais, misteri Molbergai? Kažkodėl visi įsitikinę, kad būsimajam darbdaviui asmeninės informacijos arsenalą reikia siųsti. Aš išsiaiškinau, kad priešingas kelias yra daug efektyvesnis.

— Ar Monika dirbo jums?

— Kaip manote?

— Galbūt. Nežinau.

— O sąskaita? Argi jūs staiga nepraturtėjote?

— Ką jūs žinote apie sąskaitą?

Jis nusisuka. Galbūt slėpdamas grimasą.

— Ar pinigus į sąskaitą pervedėte jūs, misteri Paskali?

Jis atsigręžia šypsodamasis. Tada papurto galvą. Kiek atlaidžiai.

Kalbu toliau:

— Kad aš turėčiau motyvą, ar ne?

— Jūs daug klausinėjate, misteri Molbergai?

— Aš — žurnalistas.

Jis atsistoja tarsi kažką prisiminęs. — Tiesa, — sako eidamas į gretimą miegamąjį. Grįžta nešinas magnetofonu.

— Jis gulėjo jūsų švarko vidinėje kišenėje. Buvote pamiršęs išjungti. Aš tuo pasirūpinau, taigi galėsime pasikalbėti laisviau, ar ne?

— Žinau, kaip viskas buvo, misteri Paskali.

Jis kilsteli antakį.

— Žinote, misteri Molbergai? Tai papasakokite. Papasakokite man, kaip viskas susiję.

— Manau, jūs sunerimote, kai aš pirmą kartą apsistojau šitame viešbutyje.

— Tęskite, misteri Molbergai.

— Jūs nežinojote, ką ir kiek aš žinau. Ir dėl Monikos jūs apsirikote. Tikėjotės priversti ją tylėti. O kai paaiškėjo, kad ne, išsigandote, jog ji gali jus išduoti. Bijojote, kad ji ko nepadarytų su filmu.

— Filmu?

— Žinau, kad yra kažkoks filmas. Jūs parodėte jį Monikai, norėdami priversti ją paklusti. Be to, atsiuntėte jai kopiją, nes buvote tikri, kad išsigandusi ji paklausys jūsų. Bet ji nepakluso. Filmą pasiliko sau, kaip ir nuotrauką.

Jis susidomėjęs klauso.

— Ne policija, o jūs išvertėte mano butą, kai aš buvau JAV. Ieškojote filmo, bet neradote. Tas filmas pavojingas. Kol kas niekas neįsivaizduoja skaitmeninės televizijos perspektyvų, bet jei filmas pasirodytų viešumoje, galimas daiktas, tą idėją pasigautų kiti. Šitaip visas parengiamasis darbas kuriant manipuliavimo programas nueitų šuniui ant uodegos.

Vos tik išsakęs šią mintį, išgirstu, kaip naiviai tai nuskamba. Paskalis garsiai nusijuokia.

— Misteri Molbergai, jūs turbūt netikite tuo, kad kažkoks filmas galėtų sutrukdyti atsirasti skaitmeninei televizijai šiame pasaulyje?

— Aš jau nebežinau, kuo tikiu.

Čiulpdamas cigaro galą, jis atsilošia kėdėje. — Tęskite, misteri Molbergai. Tęskite.

— Pamačiusi filmą, Monika išsigando. Apimta panikos, ji pakeitė išvaizdą. Nusikirpo plaukus. Bet tada jūs paprasčiausiai pakeitėte jos šukuoseną filme. Iškirpote iš filmo vieną kadrą ir nuotrauką nusiuntėte jai. Gavusi nuotrauką, Monika plaukus nusidažė. Aš turiu tą nuotrauką, kur ji šviesiais trumpais plaukais.

— Ir kur jūs tą nuotrauką laikote, misteri Molbergai?

— Saugioje vietoje. Kopenhagoje.

— Kaip jūs tą nuotrauką gavote, misteri Molbergai?

— Jos draugė atsiuntė. Nuotrauka gulėjo knygoje, ant lentynos, jos namuose.

Jis šypsosi.

— Net ir kaip žurnalistas spėjate prastai, — sako jis.

— Tai paaiškinkite man.

— Kodėl gi turėčiau paaiškinti, misteri Molbergai? Kodėl manote, kad jūs galite sužinoti atsakymus į krūvas klausimų, kurių nežino kiti? Puikiai suprantu, kodėl jūs čia. Jūs čia, nes nežinoti — kančia, ar ne? Nežinojimas ir yra blogiausia. Esu giliai įsitikinęs, kad kai tik sužinosite, kas iš tikrųjų įvyko, jums net neberūpės, kas bus toliau. Taigi iki tol galiu jus kontroliuoti. Turiu tai, ko jūs norėtumėte, misteri Molbergai. Žinau, kaip viskas atsitiko.

Lėtai ir ramiai papsėdamas, Paskalis užsidega cigarą. Mostu užgesina degtuką, juodą užsirietusį galelį padeda į peleninę.

— Pasakykite man vieną dalyką, misteri Molbergai. Kodėl jūs tapote žurnalistu, o ne kuo kitu?

— Nes man patinka rašyti.

Jis purto galvą.

— Nes jums patinka žiūrėti. Jūs mėgstate stebėti daiktus per atstumą. Esate voyeur — kaip ir dauguma kitų. O ką jie visi daro su ta mažyte yda, kurią apibrėžiame kaip iškrypimą? Žiūri televizorių! Ir patikėkite manimi, viso pasaulio argumentai, kad ir kokie gąsdinantys, nesutrukdys atsirasti skaitmeninei televizijai, interaktyviajai televizijai. Ji jau su mumis kaip gamtos dėsnis. Tik pagalvokite apie potyrius, kurie mūsų laukia! Viską užgožiančius potyrius, kurių galiausiai nebeatskirsime nuo tikrovės. Neilgai trukus išmoksime prijungti kvapus, skonį, net jausmus.

Jūs — žurnalistas, misteri Molbergai, tad greičiausiai nebetikite šviesia pasaulio ateitimi? Mūsų skaičius vis didės ir didės. Ką visi šie žmonės veiks? Tai tiesiog mūsų pareiga — įvykdyti perversmą bent jau vienoje iš žiniasklaidos priemonių, kad galima būtų nuraminti mases. Patikėkite manimi, misteri Molbergai, taip bus.

— Ir visa tai vyksta su amerikiečių žvalgybos palaiminimu — ar kam jūs ten dirbate?

— Prieš keletą metų NSA... nugirdo... kad kažkokia danų firma gana toli pažengusi kuriant naują animacijos programą. Paprastą protingą programą, jau išsprendusią problemas, kurių kitos programos dar nepajėgė įveikti. Oficialių derybų NSA, be abejo, negalėjo pradėti, todėl biurui kartkartėm tenka susisiekti su nepriklausomais ekspertais.

— Ir kokia jūsų dalis NSA?

— Mes į tai žiūrime kiek kitaip, misteri Molbergai. Jei kalbos pakryptų į tą pusę, aš būčiau lavonas. Mes tik deramės ir tariamės.

— Taip pat ir su DiaData?

— Norėjome nupirkti algoritmus, bet kompanija atsisakė. Šiaip galėjome juos pavogti, bet vietoj to pasiūlėme kompanijai užkoduoti savo išorinę duomenų perdavimo sistemą prieš neprašytus svečius. Iš esmės kodų neįmanoma atšifruoti, mat kai kuriose formulėse variantų gali būti tiek, kiek visatoje žvaigždžių. Tačiau NSA nemėgsta neįveikiamų kodų, todėl natūralu, kad mes pasistengiame juos atšifruoti.

— Vadinasi, DiaData dirba, o jūs vagiate rezultatus?

— Ne taip viskas paprasta. Mes deramės ir tariamės, kaip jau sakiau. DiaData yra tik viena iš kompanijų, lektyniaujančių programinės įrangos srityje. Daugelis geriausių algoritmų sukurta Amerikoje. Aš turiu... ryšių... su kai kuriomis kompanijomis. DiaData tėra variklis: reguliuojame jį pagal savo poreikius, maksimaliai mažindami jo greičio apribojimus.

— Ir dėl kažkokios programos verta žudyti?

— Jūs vis dar nesuprantate, misteri Molbergai, ar ne? Tik pagalvokite, kad šią akimirką yra sudarinėjami aljansai: maži ir dideli. Varžovai ir mirtini priešai — visi tariasi ir derasi skersai išilgai viso pasaulio. Telekomunikacijų kompanijos, masinės informacijos priemonių koncernai, elektronikos firmos, kompiuterių gigantai. Ar tai jūsų nė kiek nestebina? Ar visai nesuvokiate, kas vyksta aplink? Po penkerių metų kalbėsime apie trilijoninę industriją doleriais.

Grįžtant prie mūsų produkto, įvairių šalių interesai kertasi. Prisiminkite karą Persų įlankoje. Matėte, kaip lengva buvo manipuliuoti masinės informacijos priemonėmis pateikiant joms vienokius ar kitokius vaizdus. O ne visuomet taip buvo. Aišku, kils dar daug karų, bet nebebus nė vieno, pralaimėto dėl reikalingų vaizdų stygiaus. Tai rimtoji klausimo pusė, būtent ji įeina į NSA interesus. Kita pusė — komercinė. Tai pramogų pramonė.

— Atvirai kalbant, man sunku įžiūrėti pramoginį elementą?

— Iš tiesų? Pabandykite įsivaizduoti, kad galite susigrąžinti Moniką. Ne tą Moniką, kurią mudu pažįstame, bet tą, kokia ji buvo prieš tai. Dar tada, kai jūs nuoširdžiai ją mylėjote. O kaip su kaimyno žmona? Ir su jūsų mažytėmis purvinomis fantazijomis? Ar nepasiekiamomis gražuolėmis? Nebebus nepatenkinto geismo, nebereikės per atstumą grožėtis pasaulio įžymybėmis. Skaitmeniniai vaizdai yra neatskiriama demokratijos sąvokos dalis. Jos visos bus jūsų, ir taip, kaip jūs to panorėsite.

— Jūs nesveikas.

— Galbūt. Bet ir jūs taip pat. Nes dabar štai sėdite ir mąstote apie tai.

— Kiaulė neraliuota.

— Kiaulė? Ar kiaulės esame mes? Mes ar tie, kurie punta šlykščiausiais iškrypimais? Mažai kas įsivaizduoja, kokia iš tiesų milžiniška yra pornografijos rinka. Jūsų paties šalis puikiai pasižymėjusi šiame kontekste. Kurgi ne: berods, jūs sugalvojote ir pačią sąvoką.

Ateityje nevaržomai bus patenkinami ypatingiausi žmonių troškimai: seksas su gyvuliais, seksas šlapinantis ar išplakant partnerį. Vienintelė problema, kad niekas nenori su tuo sutikti. Ar jūs netikite pasirinkimo laisve, misteri Molbergai? Kas sako, kad žmonės nori vienas kito? Kas sako, kad tikrovė mus patenkina? Tikime neužkrėsta estetine ateitimi, kur viskas vyks anonimiškai, vienatvėje. Tokia yra, misteri Molbergai, ateitis.

— Ir Monika tapo jūsų ligūstos fantazijos auka?

— Aš tiksliai net nežinau, kieno auka ji tapo.

— Ką turite galvoje?

Jis lengvai sukanda cigarą, tada ramiai jį papsi, kol vėl pasirodo ugnelė.

— Jums niekada nesisekė su jausmais, ar ne? Man atrodo, Monika jautėsi apleista. Nemylima.

Nieko nesakau.

Jis atsistoja ir persėda ant kėdės greta manęs.

— Misteri Molbegai, jūs visada jautėtės labai vienišas, ar ne?

Įsmeigiu į jį žvilgsnį. Nieko neatsakau.

— Ar žinote, kad daugiau nei 35 procentuose danų būstų gyvena vieniši žmonės? Tokie kaip jūs.

— Aš nesu vienišius.

Jis išsiima cigarą, paknebinėjęs lapą liežuviu, pakramto jį burnoje.

— Dabar esate.

Man ima niežėti rankos, bet kantriai lieku sėdėti ant sofos.

— Ką jūs jai padarėte?

— Ką aš padariau? — jis atsistoja ir nueina prie pravirų balkono durų. — Geriau paklauskite, ką ji padarė man. Jis atsigręžia. — Ar jūs žinote, misteri Molbergai, kad oralinis seksas daugelyje valstijų dar tebėra uždraustas?

— Jūs — melagis!

— Argi? Gal norite pasižiūrėti nuotraukas?

— Aš gi negaliu pasitikėti jūsų nuotraukomis.

— O aš maniau, kad jūs norite išgirsti, kaip viskas įvyko. Matyt, vis dėlto nenorite?

— Ar ji perveždavo jums kontrabandą?

— Ach, tos mažytės detalės. Galėjau ir pats susiprotėti. Jūs gi toks mielas jaunas žmogus. Taip, ji tai darė.

— Nesuprantu, kaip jūs ją įkalbėjote?

— Kokio atsakymo pageidaujate, misteri Molbergai? Tiesos ar kurio nors kito iš nesuskaičiuojamos daugybės galimų atsakymų? Pats nežinote, misteri Molbergai. Nežinote, ko norite. Taigi pateiksiu gražųjį variantą. Moterys ir technika turi kažką tokio, — nors jūsų skandinaviškai ausiai tai galbūt skamba šovinistiškai, — nesuderinamo. Aišku, kad pasakiau Monikai, ką ji vežiojo. Ir žinote ką, misteri Molbergai, — jai tai buvo nė motais!

— Kodėl reikėjo ją nužudyti? Šito nesuprantu!

— Nejau nesuprantate, misteri Molbergai? Iš tikrųjų? Kodėl manote, kad mes apskritai ieškome to svarbiojo videofilmo, apie kurį čia tiek prišnekėta? Kas sako, kad mes jo neturime?

Pasižiūriu į jį.

— Tai neįmanoma. Jis buvo pas jos draugę, bet dabar jo nebėra.

— Nebėra, misteri Molbergai? Ar jums nepasirodė keistas įsilaužimas į jūsų butą? Ar nepagalvojote, kaip mums pavyko įeiti?

Aišku, kad pagalvojau, bet apsigavau. Tik detektyvuose įkalčiai padeda atkurti įvykių seką. Tikrovėje dėl įvykių niekada negali būti tikras. Tikrovėje galima pasikliauti tik instinktais. O jie būna arba teisingi, arba absoliučiai klaidingi. Maniau, kad yra kelios galimybės. Bet iš tikro buvo tik viena.

— Mariana?

Jis trukteli petį.

— Jei turėtumėte pakankamai pinigų, misteri Molbergai, nustebtumėte kiek daug galima už juos nusipirkti.

— Netikiu jumis.

Jis spragteli pirštais. Sargybinis nueina prie spintos ir išima videofilmą.

— Tai gal vis dėlto norite pasižiūrėti filmą? Tuomet pats galėsite nuspręsti, tikras jis ar ne.

Akimirksnį dvejoju.

— Žinau gi, kad netikras.

— Žinote, misteri Molbergai? Tikrai žinote?

Aišku, kad tą dieną išeidama Monika raktų nepasiėmė. Kam gi jai būtų reikėję? Ji nesiruošė namo ir raktus galėjo palikti gulėti. Pas savo geriausią draugę. Ten, kur ji gyveno. Porą kartų Klinkeris teiravosi manęs apie raktus. Ar Monika galėjo juos išmesti? Pasakiau, kad galimas daiktas. Bet ji, aišku, neišmetė.

Mariana atsiuntė nuotrauką. Pokalbiai su ja. Jie visą laiką turėjo raktą. Galvoje košė.

— Bet jei Mariana turėjo filmą, ko ji ieškojo mano bute?

— Žinojimo, misteri Molbergai, žinojimo. Mes nebuvome tikri, ar Monika neturėjo pasidariusi filmo kopijos. Štai šitas yra transkoduota PAL kopija. Dabar žinome, kad ji nepasidarė kopijos. Žinome ir tai, kad nieko ypatingai kompromituojančioji nerašė.

— Bet jei tai tiesa, tai reiškia, kad...

— Visai teisingai, misteri Molbergai. Mes laukėme jūsų. Ir, kažkuria prasme, tebelaukiame. Likusią istorijos dalį dabar jau turbūt galėsite pats atgaminti?

Galiu. Dabar. Matau, kad pakliuvau į seniai paspęstus spąstus. Pradedant Marianos atsiųsta nuotrauka ir baigiant Nataša Los Andžele. Visą laiką mane sekė. Ne policija, o jie. Visą laiką buvo planas, programa, kurios jie sistemingai laikėsi ir tebesilaiko. Monikos žmogžudystė. Kubčeko žmogžudystė. Dabar jiems trūksta tik kaltininko, kaip ir man.

— O kaip Tomas Kubčekas? Kokia jo rolė?

Jis susimąstęs šypteli.

— Turbūt žinote, kad prieš keletą metų karo gydytojai su savanoriais amerikiečių kareiviais ilgą laiką bandė LSD ir kitas psichoaktyvias medžiagas?

Linkteliu.

— Toks bandomasis triušis buvo ir Kubčekas. Ką žinote apie sensorinę stimuliaciją?

— Dirbtiniai tikrovės išgyvenimai? Virtuali realybė?

Jis pritariamai linksi.

— Kubčekas dalyvavo eilėje bandymų, pradėtų vykdyti po vieno nelaimingo atsitikimo per karą Persų įlankoje. Kažkoks pilotas numetė savo bombas toli nuo nustatyto taikinio. Ypatingos katastrofos nebuvo, bet įvykis sukėlė rimtą susirūpinimą, kai paaiškėjo, kad šis pilotas — kaip ir visi kiti — buvo treniruojamas imitatoriais. Vykdant užduotį, jam užėjo priepuolis, šiurpinančiai primenantis daugelio LSD pacientų patiriamus grįžtamuosius simptomus. Flashback, sugrįžimas į praeitį, vadinamasis gaiduko efektas, kai dirbtinė tikrovė staiga vėl atgyja, bet jau realiame pasaulyje. Kubčekas patyrė tą patį.

Paskalis ištiesia savo randuotas rankas.

— Kartą važiavau su juo automobiliu. Staiga jam užėjo haliucinacijos. Jis nebegalėjo valdyti vairo, ir mes tik per plauką spėjome išsiropšti iš automobilio, prieš pat jam sprogstant.

— Sujaudintas.

Jis apmaudžiai žvilgteli į mane. Lyg gailėtųsi išpasakojęs man savo asmeninį nutikimą.

— Kodėl nužudėte jį?

— Buvome priversti. Kubčekas pasidarė... nestabilus. — Jis atsilošia kėdėje. — Kas, jei dabar pasakysiu jums, kad viskas taip ir įvyko? Kad su Monika rūsyje susitiko Kubčekas? Ir kad jam pasimaišė? Užėjo eilinis priepuolis? Ir kad viskas buvo tik nelaimingas atsitikimas?

— Ko jai reikėjo tame rūsyje?

— Paprašėme jos atnešti nuotrauką ir vaizdajuostę. Mūsų nuomone, tai priklausė mums. Pats suprantate, kad filmas ir nuotrauka mums buvo svarbūs. O kadangi ji jų neatnešė, Kubčekas nebeišlaikė. Bet mes to nenorėjome.

Skeptiškai pasižiūriu į jį.

— Jūs, tikiuosi, nemanote, kad dabar imsiu ir patikėsiu tuo?

Jis nusijuokia.

— Na taip, žinoma, dėl visko kaltas turėčiau būti aš, ar ne, misteri Molbergai? Jūs piktas ant manęs, taip? Bet ar pagrįstai? Kiek man žinoma, dabar turite visai suprantamų problemų su danų policija. Jei pasakytume, kad kaltas Kubčekas, viskas išsispręstų jūsų naudai. Aš jums parūpinčiau keletą liudininkų, o jie patvirtintų pastaruoju metu girdėję Kubčeką atvirai save kaltinantį už padarytą nusikaltimą ir ketinantį nusižudyti.

— Kubčeko ten nebuvo. Buvote jūs. Ir jūs nužudėte ją.

— Bet Jūs to nežinote, misteri Molbergai. Nieko tikrai nežinote. Apskritai tai galėjo būti kas tik nori. Juk proto užtemimus sukelia ne tik imitatoriai ar narkotikai. Kartais užtenka pavydo, vaistų ar alkoholio. Iš esmės tai galėjote būti jūs pats.

— Aš ten nebuvau, — sakau.

— Tačiau niekas to nežino, misteri Molbergai. Kubčekas buvo jūsų liudininkas. Bet jo nebėra.

Stodamasis jis duoda ženklą vienam sargybinių ir prisikišęs kažką sušnabžda jam į ausį.

— Visas šitas spektaklis. Kam jis?

— Mes turime rėmėjus, misteri Molbergai. Turime priemonių, bet jos nėra neribotos. Yra žmonių, norinčių išbandyti, kaip dirbtinė tikrovė veikia realybėje. Jiems reikia įrodymų.

— Vadinasi, viskas turi atrodyti taip, lyg nužudęs juos būčiau aš?

— Taip viskas neginčijamai ir atrodo.

— Tai kas dabar bus?

Jis šypsodamasis žiūri į mane. Psichopato šypsena.

— Pagalvokite. Pagalvokite, misteri Molbergai. Ką tik pasiūliau jums galimybę, bet jūs ją atmetėte.

Nežinau, kiek valandų man dar liko gyventi. Kiek minučių. O gal tai sekundžių reikalas. Žūtbūt iš cigarečių pakelio reikia išsitraukti dujų balionėlį.

— Ar galima surūkyti cigaretę? — pasiteirauju.

Žvilgtelėjęs į mane, Džekas Paskalis linkteli greta manęs sėdinčiam vyriškiui.

— Duokite jam cigaretę.

Mintyse susikeikiu.

Kaip galima ramiau paimu cigaretę. Laikydamas ją priešais, priekabiai apžiūrinėju.

— Jei jūs neprieštarausite, norėčiau savųjų?

Uždėjęs ranką ant kišenės, klausiamai nužvelgiu visus iš eilės. Niekas nesipriešina, Džekas Paskalis pritariamai linkteli.

Atplėšęs balionėlį, pirštu nuspaudžiu galvutę. Stora stipria srove prileidžiu į kambarį visą debesį dujų. Patroną nutaikau tiesiai Paskaliui į veidą ir kiek galėdamas ilgiau purškiu. Jis jau ima dusti, bet tada vienas jo sargybinių netrunka įsikibti man į gerklę. Vilkdamas jį paskui, iš visų jėgų šliaužiu prie durų. Džekas Paskalis su antruoju sargybiniu instinktyviai puola prie atviro balkono. Daugybe smūgių bandau atmušti man į koją įsikibusį vyriškį, kol galiausiai pajuntu, kaip jo gniaužtai atsileidžia. Dar kiek, ir nuo dusinančio tvaiko būčiau nualpęs pats. Pačiu laiku spėju atidaryti duris. Ir pasileidžiu bėgti.

19

Vargais negalais pavyksta įtikinti budinčiuosius įleisti mane į vakarėlį prie baseino. Įėjęs vieną pirmųjų čia sutinku Janą Borisą.

— Na, jau išsiblaivei? — klausia priekabiai nužiūrinėdamas mane. Mane pila prakaitas, sunku kvėpuoti, maudžia visą kūną.

— Kaip, po velnių, atrodai? — sako.

Svečiai sustoję aplink baseiną ratu, moterys pasipuošusios suknelėmis, vyrai — smokingais. Jau sutemę. Būrio viduryje, apsuptas sargybinių, — pats misteris Nikolsonas — viso vakaro dėmesio centras. Nuotaika pakili. Vienas kitas jau nusimetęs švarką, prasisegęs apykaklę. Tūkstančiais švieselių mirga milijoninio miesto langai, it maži šviesos taškeliai leidžiasi lėktuvai, o prekybiniame miesto rajone virš dangoraižių ratus suka policijos malūnsparniai.

Stengiuosi atgauti kvapą. Per veidą nuo plaukų srūva prakaitas.

— Janai, man reikia tavo pagalbos. Jie mane vejasi.

— Kas? Kreditoriai?

Tą pačią minutę prie įėjimo pasirodo Džekas Paskalis su savo draugais. Budintieji mosteli mano pusėn, ir jie mane pamato.

Man nelieka jokios išeities. Liftas į restoraną užbarikaduotas specialiai šiam vakarui pastatytu baro staleliu. Per baseino sieną neperšoksi — ketvirtas aukštas. Negaliu užlipti ir ant laiptų terasos, kur paprastai kepamos dešrelės, nes šis praėjimas šventės proga taip pat užtvertas. Jokios išeities.

— Janai, tai labai rimta. Aš įklimpęs iki ausų. Rimtai.

Šaipydamasis jis stumia mane šalin.

— Neįsivaizduoju, kaip tu apskritai čia patekai. Bet man tai nerūpi. Nepažįstu tavęs, drauguži. Degtinėlės drauge, — šaiposi. — Bet kodėl gi tau nepaprašius pagalbos savo bičiulio Nikolsono?

Tai pasakęs nueina.

Džekas Paskalis su vienu savo sargybinių ramiu, bet skubriu žingsniu eina artyn.

Žingtelėjęs prie misterio Nikolsono, garsiai sušunku:

— Mister Nicholson! How nice to see you again.43

Viskas nuščiūva. Žmonės sužiūra į centrą. Situacija ganėtinai dramatiška. Budintieji atsisuka, sargybinių apsuptas žmogelis irgi atgręžia veidą.

Išsišiepęs iki ausų, per petį pažvairuoju į persekiotojus.

— Don’t you remember me? Here? At the pool?44

Jei kalbėsiu pakankamai įtaigiai, galbūt dar yra šansas — todėl žodžius ištariu garsiai. Jo reakcijos nematyti. Net sutemus jis su akiniais nuo saulės. Bet nesišypso. Sargybiniai įtemptai stebi jį. Visa draugija kaip apmirusi. Pats misteris Nikolsonas atrodo dvejojus. Galiausiai jis skėsteli rankomis ir nusišypso.

— Fans... Even at the sunny beach, 45 — ištaria atlaidžiai ir abejingai nusisuka.

Matau, kaip Janas Borisas linguoja galva. Tai šen, tai ten nuvilnija juokas.

Sargybiniai apsupa kino žvaigždę dar glaudesniu žiedu. Incidentas sustiprina ir durininkų budrumą. Vienas jų pasileidžia prie Džeko Paskalio su sargybiniu, bet šie nesustodami eina manęs link.

Lieka tik vienas kelias.

Virš baro stalelio, prie restorano išėjimo, yra nedidelė pastogė su atbraila. Tekinas pasileidžiu ten. Paskalio sargybinis prisiveja mane ir užsimoja taip, kad įgriūvu į susispietusius prie baro svečius. Vis dėlto laiku suspėju užšokti ant stalo ir, porą kartų slystelėjęs ant išsipylusių gėrimų šlakelių, strykteliu, pakimbu už atbrailos, prisitraukęs rankomis užlipu ant stogo ir pasileidžiu bėgti. Minia tik ošteli, kažkas dar šūkteli: „Laikykit jį!“, o persekiotojai jau lipa ant kulnų.

Užšoku ant kitos pastogės, po to dar ant kitos, tada stabtelėju ir nuo penkto aukšto pasižiūriu į apačią, ten, kur viešbučio įėjimas. Tiesiai virš manęs — kampinis kambarys su balkonu į baseino pusę. Viduje tamsu ir greičiausiai tuščia. Įsikimbu balkono krašto ir užsliuogiu viršun. Vos tik atsiduriu balkone, užsidega šviesa, ir pamatau prie durų bėgant vieną Paskalio sargybinių. Grotelėmis toliau ropščiuosi aukštyn, įsitveriu kito balkono krašto ir vėl prisitraukiu taip, kad jis manęs nepasiektų. Įšokęs į balkoną, pamatau šviesą, tad šliaužiu toliau, balkonų šonais iki pat viešbučio fasado iš gatvės pusės. Tarpai tarp gretimų balkonų tik po vieną metrą, todėl šitaip bėgti net lengviau. Šliauždamas kartkarčiais pažvairuoju į bedugnę ir stabteliu susiorientuoti. Vieną kartą prisireikia pereiti per patį kambarį. Bet, apsižvalgęs iš viršaus į apačią ir iš vienos pusės į kitą, staiga pamatau Paskalio sargybinį. Iš kambario įsibėgėjęs jis atlekia tiesiai į mane. Akimirksniu peršoku ant kito balkono turėklų. Nespėju pamatyti, kaip jis nukrinta, bet apačioje išgirstu duslų trinktelėjimą į viešbučio įėjimo pastogę. Jis nejuda, guli paslikas ant šaligatvio, išskėtęs kojas ir rankas. Norėdamas suklaidinti juos ir laimėti truputį laiko, nusprendžiu pakilti dar vienu aukštu. Šliaužiu turėklu aukštyn ir pamėginu užšokti ant kito aukšto, bet, per aukštai iššokęs, vietoje atbrailos pirštais atsimušu į groteles. Jaučiu, kaip ima silpti rankos, ir nedaug trūksta, kad visai pasileisčiau. Šiaip taip prisitraukęs pamatau, kad kambaryje tamsu. Taigi galiu įeiti vidun.

Tą pačią akimirką pajuntu, kaip kažkas pakimba man ant kojos. Tai pats Džekas Paskalis. Bandydamas išlaikyti pusiausvyrą, jis laviruoja ant žemiau esančio balkono turėklų. Stengiuosi jį nuspirti, bet, atkabinęs rankas, jis šokteli ir pakimba greta manęs. Apsivynioja mane kojomis ir bando nutraukti žemyn, bet aš, viena ranka laikydamasis turėklų, kita trankau jam per galvą lyg kūju per vinį. Jis paleidžia man kojas, ir aš vieną po kitos permetu jas per turėklus. Patekęs į balkoną, trukteliu duris. Užrakinta. O jis vėl čia.

Atrodo, jam tai pramoga. Uždusęs kvatoja ir toliau bando užsiropšti ant balkono.

— Kodėl mums nepamiršus senų kivirčų? — sako užkeldamas alkūnes ant balkono turėklų.

— Visos jaunos merginos svajoja tapti kino žvaigždėmis. Taip jau išėjo, kad jūsų Monika ja tapo, — šaiposi. — Bet palikime tai praeity, misteri Molbergai. Nejau netikite laimingomis pabaigomis?

— Ne! — atšaunu ir įsibėgėjęs iš visų jėgų įspiriu jam kaip tik tą akimirką, kai jis bando permesti koją per balkono turėklą. Matau, kaip jis rankomis griebia už oro. Tada dingsta ir rankos. Nukrenta.

Nelaukiu bumbtelėjimo. Atsitraukęs atgal, užsivynioju veidą švarku. Ant turėklo dar spėju pamatyti kažkieno ranką — greičiausiai antrojo sargybinio. Nesižvalgydamas atsispiriu ir šoku ant lango. Stiklas išdūžta, aš pats apkvaitęs nutupiu kambario viduje. Pasižiūriu atgal: kol kas persekiotojų nematyti. Einu per tamsų kambarį iki durų, vos vos praveriu jas. Nieko.

Perėjęs į kitą koridoriaus pusę, pasibeldžiu. Jokio atsako. Koridoriuje ramu. Papurtau duris, bet jos tokios sunkios, kad nei išlauši, nei išplėši. Tada pabandau prisibelsti į kitas duris. Vėl nieko. Tik iš trečio karto durys atsidaro. Per plyšelį atsargiai kyšteli jaunos japonės galva. Spyriu atidarau duris iki galo.

Visaip atsiprašinėdamas ir mėtydamas ant lovos pinigus lekiu per kambarį prie atviro balkono.

— Aš nieko nedarysiu. Man tik reikia nusileisti į apačią. Nesijaudinkite. Ir niekam nė žodžio.

Ji nei linksi, nei šypsosi. Iš baimės netekusi amo.

— I won’t hurt you. Please, don‘t say a word.46

Ji sumišusi linkteli.

Iš jos balkono nuslenku į gretimą. Visame aukšte tamsu. Nušliaužęs iki paskutiniojo kambario, apsidairau. Japonė iš balkono stebi mane. Ką gi, laimėjau bent tiek laiko. Ten, kur balkonai baigiasi, turėklais nusliuogiu aukštu žemiau, ir taip iki pirmo aukšto. Šokdamas žemyn, pataikau ant kažkokio švelnaus egzotiško krūmo. Jo stangrios šakos netikėtai išspriegia mane į orą, ir aš su trenksmu nukrentu ant grindinio akmenų. Šlubčiodamas nueinu už viešbučio: gatvėje nė gyvos dvasios. Sukaupęs jėgas pasileidžiu bėgti šalutine gatve, vedančia į Beverly centrą, už centro perbėgu į pirmąjį skersgatvį, tada suku į dešinę, tada vėl į kairę, kol pasiekiu Saulėlydžio bulvarą.

Prie Samuelio Frenčo muzikos parduotuvės šūkteliu taksi.

— Kur važiuosim, sere?

— San Franciskas.

20

Skrydis.

Beveik visą kelią miegu. Atsibundu pažadintas stiuardesės.

— Ar nežiūrėsite filmo?

— O kas vaidina?

— Meg Ryan.

— Jūs tikra?

Kopenhagos centrinė geležinkelio stotis. Išėjęs praeinu automobilių stovėjimo aikštelę. Stabteliu iš viršaus pasižiūrėti į gyvatėmis vinguriuojančius traukinius. Kaip sidabrinės žarnos iš didmiesčio pilvo. Pralėkus traukiniui, iš paskos pakyla chaotiškas lapų verpetas. Kaip purvo dribsniai nuo laukinio šuns letenų. Toli horizonte dangų skrodžia baltas blizgantis lėktuvas. Plakdamas sparnais kriokliu išsklinda išgąsdintų balandžių pulkas.

Greitai jie suras mane. Žmogžudystė Los Andžele bus susieta su žurnalistu Martinu Molbergu. Juk jis ten buvo kaip tik tuo metu. Viešbutis galės tai paliudyti. Išskrisdamas pasižiūrėjau televizijos naujienas, tačiau niekas nieko nepranešė. Buvau tikras, kad mane sustabdys oro uoste, bet perėjau tiesiog per kontrolę, ir nieko.

Toks jausmas, kad praeiviai spokso į mane. Gal tik dėl to, kad mano akys kaip dvi rozetės, o veidas baltas kaip pomirtinė kaukė.

Po rūbais slepiasi ne viena spalvota dėmė. Jos keičiasi lyg metų laikai: iš mėlynų virsta violetinėmis, po to juodomis, tada dar pagelsta, kol galiausiai pranyksta nuo odos lyg šešėliai.

Be tikslo bastausi gatvėmis, per petį vis pašnairuodamas atgal. Dr. Filipui šie paranojiški pasireiškimai visai nepatiktų.

Vengiu namų. Nežinau, ar ten saugu.

Tai mano gimtasis miestas. Jo ritmą visuomet jutau kaip dalį savęs. O šiandien nežinau kur pasidėti.

Patraukiu uosto pusėn. Pirmyn atgal vaikštinėju krantine, bet ir čia jaučiu kažkokią tuštumą. Po Zundo sąsiaurį plaikstydamos baltas bures plaukioja burinės valtys. Vis dar esama šeimų, viauksinčių šunyčių, jaunų merginų, drėgnų bučinių, ilgų lietingų dienų, rūkų, melsvų stūksančių miškų, vasarnamių, naktų prie laužo, dainų, paslapčių, šviesos, laimės, gyvenimo... Bet vis dažniau ir dažniau turime sau tai priminti.

Kaip įerzintas žvėris blaškausi po prieplauką. Juk užmušiau du žmones. Tik nieko nejaučiu. Nei atgailos, nei kaltės. Čia su Monika mėgdavome pasivaikščioti. Galbūt aš sužadinau Monikos viduje tai, ko negalėjau pakęsti savyje?

Grįžtu į Centrinę stotį. Įėjęs į išvykimo salę, susirandu telefoną. Skambinu Marianai. Niekas neatsako. Tada važiuoju pas ją.

Pro langą švilpia priemiesčio rajonai. Lyg atskiri montažo kadrai. Pievoje paskui lazdą vizgindamas uodega bėga šuo. Kažkokiame sode plaikstosi Danijos vėliava. Danija, žaliųjų bukų salos. Tokia ji jau tūkstantį metų. Po sujauktu dangumi — vėjo genamais baltais debesimis vakaruose ir rusnojančių griausmu šiaurės rytuose. Danija. Visada ta pati. Bet man ji nesukelia jokių jausmų: nei liūdesio, nei melancholijos, nei džiaugsmo.

Mes pakeliui į kitą pasaulį. Naują tūkstantmetį. Tik šitai nematoma. Ateina patyliukais, iš pasalų. O mes neprieštaraujame, nes nepastebime. Ir nepastebime, nes nustojome prieštarauti. Tiesiog į nieką nebekreipiame dėmesio. Apie nieką rimtai nebegalvojame. Vakarais leidžiamės užliūliuojami ekrano vaizdų: besmegeniai narcizistai įtraukia mus į savo idiotiškus televizijos žaidimus, naujienų pranešimai nukelia pasižiūrėti karo sužeistųjų ir suluošintųjų, ir susierziname gal tik tada, kai, paspaudus distancinio valdymo mygtuką, niekas nemiršta. Bet greitai bus taip, kad mirs. Tai ateina.

Viena po kitos pildosi praeities pranašystės, — visuomenė dėl to per daug nesijaudina, nors, progai pasitaikius, vis primena sau, kaip svarbu yra mokytis iš praeities. Neprotestuojame net prieš gamtos teršėjus, jei tik šie, sunaikinę dar vieną pasaulio lopinėlį, už tai sumoka atitinkamą baudą. Ir valiutos krizių nelabai bijome, nes bet kuriuo atveju statistika patvirtins, kad kitur situacija dar prastesnė. Turėdami naująjį dievą gyvename bedieviškai. Suteikiame jam proto tiek, kiek manom esant reikalinga. Kol kas. Nepaisant to, priklausome nuo jo. Vieną po kito jis atima darbus, o mes toliau šloviname jį. „Mes“ esame valdytojai, „jie“ — vykdytojai. Mūsų įgalioti. Visi kiti niekam nereikalingi. Į visa kita mums nusispjauti.

Ramioje priemiesčio gatvėje stovi namas — švelniai abrikosinės spalvos vila su elegantiškais langeliais. Prieš porą vasarų čia vyko vakarėlis. Monika tada dar buvo gyva.

Priešais pastatą ant šaligatvio pastatytas automobilis. Namo priekyje, sode didžiulio beržo viršūnėje, ošia vėjas. Užpakaliniame sode lyg graikiškos kolonos išsišovę kiparisai, net vėjuotą dieną tarsi suakmenėję.

Pradžioje ketinu skambinti į duris, bet apsigalvojęs nusprendžiu dar luktelėti. Porą kartų praeinu pro namą — nė ženklo gyvybės. Pasitrinu po rajoną, aplinkines gatveles. Laikas slenka. Daugiausiai laiko visuomet užima pats laikas.

Horizonte debesys susispietę į plačią juodai mėlyną juostą. Tolumoje griaudžia. Greitai lis.

Grįžtu prie vilos. Vis dar tuščia. Bet netikėtai durys atsidaro, ir ant laiptų pasirodo jaunuolis.

— Ko nors ieškote? — pasiteirauja.

— Marianos, — sakau. — Ji čia gyveno.

— Ji išvažiavo, — sako. Eidamas taku prie sodo vartelių, maloniai šypsosi.

— Mačiau, kaip jūs čia šmirinėjote. Mes čia naujokai. Namą nusipirkome visai neseniai.

— Gal žinote, kur ji išvažiavo?

— Į Pietų Ameriką, — sako. — Viskas įvyko taip greitai. Skelbimą perskaitėme tik prieš dvi savaites ir namą nusipirkome šimtu tūkstančių pigiau už jo tikrąją vertę.

— Kada ji išvažiavo?

— Berods vakar. Jūs ją pažįstate?

— Ne taip gerai, kaip man atrodė.

Pliaupia. Lietaus nujuodintu kraštovaizdžiu vingiuoja traukinys. Dar tik vėlyva popietė, o nuo lietaus jau sutemę. Žinoma, ji išvažiavo. Ir niekada nebegrįš. Džekas Paskalis buvo teisus. Už pinigus galima nusipirkti viską. Viską, išskyrus tai, ko netekome.

Sugrįžęs į stotį, išvykimo salėje vėl susirandu telefoną. Lauke pila kaip iš kibiro.

Susukęs į oro uostą, pasiteirauju Marianos.

— Mariana Nordentoft. Minutėlę. Ji Buenos Airėse. Turėtų grįžti po trijų savaičių.

— Ji niekada nebegrįš.

— Atsiprašau, su kuo aš kalbu?

Padedu ragelį.

Skambinu Lindvigui.

— Jie tavęs ieško. Čia buvo policija, teiravosi apie tave.

— Man atrodo, aš jį nužudžiau.

Kurį laiką jis tyli. Tada taria:

— Gali pagyventi pas mane. Bet, man rodos, tai nelabai saugu. Jie gali vėl ateiti.

— Nežinau, ką daryti.

— Išvažiuok kur nors, Martinai. Į užsienį.

— Ne tai norėjau pasakyti. Nežinau, ką dabar daryti.

Jis nežino, ką man pasakyti, jis negali nieko pasakyti. Ką galima pasakyti beviltiškam žmogui? Nieko. Tokiam nėra ką pasakyti.

Tik visai sutemus išdrįstu prisiartinti prie namų. Einu pėsčiomis. Visur lyja. Ant sustatytų mašinų, tankios lapijos, pastatų. Vienišų pravažiuojančių automobilių žibintai apšviečia kruopelėmis byrantį lietų.

Jei atrasiu nuotrauką, dar turėsiu menkutę galimybę. Lindvigas paremtų mane. O gal ir Stijus Plaunas.

Kiaurai permirkęs pasuku už savo gatvės kampo. Prie juvelyrinės parduotuvės nervingai blykčiodama stovi mašina. Laiduose trūkinėja kontaktas. Į mašinos stogą barbena lietus. Viską ėda rūdys.

Sustoju pamąstyti. Dar galėčiau apsisukti. Viską palikti ir nueiti kitu keliu. Viską pradėti iš pradžių. Nuo nulio. Galėčiau nusigauti tiesiog į oro uostą ir nusipirkti bilietą į kokią tolimą šalį. Kaip Mariana. Bet viskas veltui. Kažkas stumia mane pirmyn. Galbūt pabaiga. Juk viskas turi pradžią, vidurį ir pabaigą. Šita istorija irgi turi kažkaip baigtis.

Lietus ilgomis čiurkšlėmis plauna tuščią mašinų pristatytą gatvę. Kitoje gatvės pusėje kaip sunkios blizgios užuolaidos kabo brezentas. Vėjas kartkartėmis atkelia jį ir bloškia atgal į pastolius. Artėliau, jaunosios merginos bute, matyti šviesa. Šioje dramoje ji suvaidino antraeilę rolę ir jau seniai viską pamiršo. Gal ji susirado vaikiną. O gal ten sėdi policija. Paprastai pas ją niekuomet nebūdavo tiek šviesos. Toje pusėje, kur erkeriai kyšo it kelių girnelės, visur dega šviesos. Visur, išskyrus pas mane ir Ksenią iš palėpės kambario. Galbūt, sėdėdami tamsoje, jie laukia manęs.

Lietaus ir vėjo plakami gatvių žibintai pro medžius skleidžia vaiduokliškai matinę šviesą.

Lėtai einu gatve.

Priėjęs įėjimą, dvejoju, rakinti ar ne. Visur atrodo ramu. Bet nueinu toliau, pasuku už kampo ir įeinu pro užpakalinius vartelius. Užpakaliniame kieme tamsu. Girdėti, kaip į šiukšlių konteinerius barbena vanduo ir gurgėdamas teka drenažo nuotakais. Daugiau nieko. Bute irgi nematyti jokių gyvybės ženklų.

Perėjęs per kiemą, įeinu pro virtuvės laiptelius. Atidarant medines duris, kampe pritvirtinta spyruoklė sugirgžda. Sugriebiu ją. Vėl tyla.

Siaurais suktais laiptais tyliai kaip pelė lipu viršun. Prie durų vėl imu dvejoti. Kaip galėdamas tyliau priglaudžiu ausį. Ilgai klausausi. Nieko. Tada atidarau duris. Raktą spynoje suku atsargiai, lyg rakindamas seifą. Prisiglaudęs prie virtuvės durų kelias sekundes tyliai klausausi. Visur ramu.

Šliaužte nušliaužiu virtuvės grindimis į koridorių. Negaliu atsikratyti jausmo, kad kažkas tuoj uždegs šviesą. Bet nieko. Toliau šliaužiu koridoriumi palei panelį. Pro praviras žaliuzes ant svetainės lubų siauru pluošteliu gula šviesa. Rodos, kambaryje be manęs daugiau nieko nėra. Prie sofos atsiklaupiu. Pakišu ranką po užtiesalu. Nuotrauka čia. Dar ne viskas prarasta.

Tada suskamba telefonas.

Širdis nusirita į kulnus. Negaliu neatsiliepti. Antrasis skambutis, atrodo, sukvies visus namo gyventojus.

Sėdžiu tiesiai priešais telefoną, įsijungia autoatsakiklis.

— Martinai! Martinai, ar esi?

Atrodo, lyg ji skambintų iš namų ir kviestų mane. Tai Nataša.

— Martinai, jei tu ten, atsiliepk. — Ji laukia. Fone girdėti ūžimas. Ji pabarškina telefoną ir vėl ima kalbėti:

— Man atrodo, palauk truputį...

— Nataša! — šaukiu ją. — Nataša! — Bet ji padeda ragelį. Mane apima jausmas, tarsi ji vaikščiotų čia, po kambarį. Turbūt todėl, kad sėdžiu tamsoje. Pas ją kažkas brazda, bilda. Lyg bandytų įsiveržti vidun. Tada tolumoje pasigirsta, kaip garsiai pokšteli lūžtantis medis, žingsniai grindimis, o iš arčiau — jos balsas:

— Dieve! O ne! Tik ne tai...

— Nataša!

Tada riksmas. Triukšmas. Ryšys nutrūksta, lieka tik pypsintis signalas.

Nuotrauką paskubomis pakišu po užtiesalu. Ir išlekiu. Kaip žaibas. Atplėšiu duris, įsispiriu į šlapius batus, nuskrieju laiptais žemyn, įšoku į automobilį, užvedu, paduodu atgal, sužviegia ratai, suku dešinėn, didinu greitį, pristabdau, suku kairėn, vėl spaudžiu greičio pedalą, perjungiu kitą bėgį, vairuoju tiesiai per balas ir pelkes, žalias signalas, geltonas, geltonas, įsibėgėju, dar viena sankryža, geltona, geltona, geltona, raudona, pypinu, lekiu per Abulvarą, laviruoju tarp automobilių iš Bispengbueno į Borupo alėją. Tik čia man dingteli, kad per vėlu.

Nespėjęs atsitokėti, sustoju prie pastato. Tekinas pasileidžiu prie įėjimo. Nė gyvos dvasios. Spaudau visus mygtukus, bet niekas neatsiliepia. Garsiai nusikeikiu.

— To negali būti.

— Taip? — klausia kažkoks senas balsas. Senas kimus moters balsas.

— Atidarykite! — sušunku. — Įleiskite mane!

— Kas ten?

— Aš pas Natašą. Labai svarbiu reikalu.

— Tada tegul ji pati jus įleidžia. Aš gi negaliu šitaip...

— Atidarykite, po šimts, duris!

— Nė negalvokite. Jūs manote...

— Nesvarbu.

—... kad aš taip imsiu ir...

Nuskubu aplink namą prie užpakalinio įėjimo. Stryktelėjęs per tvorą, užšoku ant dviračių pašiūrės užpakaliniame kieme ir lekiu prie virtuvės laiptelių. Durys atlapotos iki galo.

Užbėgu į penktąjį aukštą. Čia durys irgi atviros: panašu, kad išlaužtos kirviu.

Nataša guli svetainėje.

Krapnoja.

Viena jos veido pusė pasruvusi krauju. Pradžioje pamanau, kad ji dar gyva, nes iš pilvo tebeplūsta kraujas. Ji pusiausėda guli ant skersai nustumtos sofos, grindys atrodo lyg nubarstytos raudonomis skystomis rožėmis. Paimu ją už kaklo. Atrodo tarsi laikyčiau šiltą košę. Švelniai paguldau ją kaip buvo. Pastiręs jos žvilgsnis nukreiptas į lubas.

Kažkas pasibeldžia į duris. „Atidarykite!“

Viską reikia užfiksuoti atmintyje. Sumišęs dairausi po kambarį. Ant svetainės stalelio guli kirvis, ant klavesino — kruvinas peilis. Mano peilis! Sekundės dalį jaučiu, kaip ašmenys sminga į kūną palikdamos odoje gilius pjūvius.

Iš koridoriaus triukšmas stiprėja. Tik tada topteli, kad tai turbūt policija. Ir tik tada atsipeikėju. Imu įsisąmoninti, kokioje padėtyje atsidūriau.

Nuo šoko ir baimės pradedu žiaugčioti. Bandau užspausti burną, bet neišlaikęs privemiu ant grindų.

Tada virtuvės laipteliais vėl pasileidžiu laukan. Prieš išbėgdamas į gatvę, stabteliu prie sienos, bandydamas susitvardyti. Už savo mašinos pastebiu policijos automobilį. Jis tuščias. Greičiausiai abu policininkai viršuje prie durų. Bebėgdamas prie mašinos, pamatau šaligatviu ateinant kažkokią moterį.

— Molbergas? Ar jūs Martinas Molbergas?

Prieinu prie jos.

— Taip, — sakau.

Laikas ištrynė didžiausius panašumus, bet jos veidas vis dar šiek tiek primena Natašos. Ji stovi už nugaros laikydama išskleistą skėtį. Kaip sena moteris užsisiautusi šalį.

— Tai jūs skambinote man tą vakarą, ar ne?

Linkteliu. Nuo plaukų galiukų mano veidu varva vanduo. Gal lietus nuplaus kraujo ir vėmalų žymes man nuo rankų. Gal ji nespės pamatyti.

— Ką jūs jai padarėte? Ką čia veikia policija?

Nežinau, ką jai pasakyti.

— Bijau, kad viskas yra nesusipratimas...

— Kodėl jūs taip elgiatės?

— Ne aš taip elgiuosi. Labai sunku paaiškinti, bet...

— Turite daug pinigų ir manote, kad jums viskas galima? Kas jums davė teisę...

Jos balsas užstringa. Akyse ašaros. Ji atsikrenkščia, prikanda lūpą.

— Kaip jus manote, ką jaučia motina, kai dukra jai paskambina... ir štai dabar? — Ji susitvardo. — Ar labai stipriai ją sumušėte?

— Ar jūs tikra, kad skambino jūsų duktė?

Ji pastebi mano rankas. Bandau įtraukti jas į rankoves.

Ji piktai nužvelgia mane.

— Išsigimėlio šmotas!

Tada ryžtingai žengia pro mane. Vos spėju pasitraukti, kad negaučiau skėčiu per veidą.

— Ponia Noiret, neikite į viršų...

Ji sustoja. Atsigręžia.

— Jeigu jai kas atsitiko, žinau, kas jūs toks, Martinai Molbergai. Meldžiu Dievą, kad tik jai nebūtų nieko blogo nutikę.

— Mona!

Ji sustoja.

— Nelipkite į viršų...

Gatvėje prisirenka policijos automobilių. Mėlynos švieselės šokinėja ant pareigūnų veidų. Truputį paėjęs ramiai, pasileidžiu bėgti. Prie pat automobilio durų pajaučiu, kaip man užlaužia ranką ir tvirtai prispaudžia prie mašinos.

— Mano namuose, ant sofos, yra nuotrauka. O autoatsakiklyje rasite juostelę...

Jie pargriauna mane ant šlapios vejos prie šaligatvio, veidą įmurdo į purviną žolę.

— Tik nesijaudinkit.

Dar suspėju sušvokšti:

— Tai svarbu.

— Tik nesijaudinkite.

21

Kad galima būtų apibrėžti prasmę. O tada pamiršti patį procesą. Kad galima būtų garsiai rėkti arba išdaužti langą. O tada įsivaizduoti, kad jis nesudužęs.

Praradę ką nors brangaus, prarandame viską. Po pirmojo praradimo tampame abejingi. Imame kelti sau vis mažesnius reikalavimus, vis mažiau save ribojame ir sakome, kad tai brendimo procesas, kad šitaip tampame suaugę, nors iš tiesų tai tėra nuosmukis. Ir baigiasi jis visišku supuvimu.

Mūsų nebedomina mažėjantis deguonies kiekis jūrose, nes jau nebežinome, kas yra smėlis, dugnas ir augalai. Nebejaudina ir tai, kad atominės atliekos Rytuose iš po žemių išlenda radioaktyviais grybais, o narkotikų karteliai, siekiantys net aukščiausius valdžios sluoksnius, patvirtina tik seną nuostatą — esą visi italai yra sukčiai. O kai žiūrime bado katastrofų vaizdus Afrikoje, tesugebame atsirūgti, skrandžiui virškinant sočią vakarienę. Blogiausia, kad prieštaraujame patys sau: pretenduodami į absoliučią kontrolę, pripažįstame, jog žmonijos išnykimas — savaime suprantamas dalykas, nes pasaulyje įvairios rūšys nuolatos nyksta. Pripažįstame esą kalti dėl proceso, bet jokiu būdu ne dėl rezultato, ir šitaip tikimės gavę nuodėmių atleidimą. Keista, bet ėmiau matyti tai labai aiškiai. Galbūt pasidariau katatoniškas.

Mane nuolatos tardo, galybes kartų ilgai sekinamai kamantinėja.

Rudenėja. Guobų lapai gelsta ir riečiasi lyg užsidegęs popierius, šešėliai gatvėje ilgėja, o saulė ritinėjasi vis arčiau žemės.

Ant palangės sėdi daktaras Filipas su popieriais. Teiraujasi, kaip jaučiuosi.

— Truputį skauda galvą, — sakau.

Baksnoja.

— Praeis.

Nusiėmęs akinius, trina akis. Rėmeliai jam ant nosies įspaudė raudoną žymę.

Dr. Filipas su savo idiotiškais testais.

— Širdys?

— Mirtis.

— Vaikystė?

— Nusikaltimas.

— Sukryžiuoti pirštai?

— Kovojantys vorai. Vienas žūsta.

Jis surenka popierius ir nueina pasikalbėti su vyriausiuoju gydytoju. Nieko nepasakę, netrukus abu išeina.

Jie nežino, ką su manimi daryti. Kartkarčiais, kai jiems iškyla abejonių, prie manęs prijungia srovę.

Stoviu prie lango. Už stiklo.

Pro gatvės medžių vainikus švyti blausoka aukso šviesa, liepsnelėmis nutvieskianti gražias moteris. Jos siuva po parduotuves, dramatiškai išsidažiusios akis, vilkėdamos matiniais pastelinių spalvų Angoros ožkų vilnos megztiniais. Jų siūlai ilgi ir išsipešioję lyg iškaršusių džiunglių gyvūnų kailiai.

Ateina komisaras Klinkeris. Kaip ir kiekvieną sykį iškamantinėja mane tais pačiais klausimais.

— Kodėl jūs užlipote virtuvės laipteliais?

— Jau sakiau. Senoji moteris nenorėjo manęs įleisti. Ar nekalbėjote su ja?

Jis linkteli.

— Ką ji pasakė? Nejaugi ji manęs neprisimena?

— Taip, bet ji neprisimena, ar triukšmą išgirdo prieš tai, ar po to. Šiaip jau, įvykdęs žmogžudystę, jūs galėjote iš buto atbėgti prie paradinių durų.

— Ką sako Natašos mama?

— Kad jūsų rankos buvo kruvinos.

— Kas jai skambino tą vakarą?

— Nataša. Ji buvo išsigandusi. Sakė, kad jūs ją mušėte. Ji skambino, kai jūs buvote tualete. Prašė motinos kuo greičiau atvažiuoti.

— Ar ji tikra, kad skambino Nataša?

Jis nustebęs pasižiūri į mane.

— Ką tuo norite pasakyti?

— Ar jūs to nematote, Klinkeri? Negi nematote?

— Nematau ko?

— Kad viskas buvo suplanuota. Kad už viso šito slypi ištisa organizacija.

Sakydamas tai jaučiu, kad viskas skamba beprotiškai. Ir kad kiekvienas mano ištartas žodis tik pablogina mano padėtį.

Klinkeris atsistoja.

— Vadinasi, šita „organizacija“ mobilizavo visas savo pajėgas, kad įvykdytų kažkokią operaciją, nukreiptą prieš jus?

— Juk toks ir buvo jų tikslas...

Klinkeris atrodo kaip vienas didelis klaustukas.

— ...parodyti, kad tai įmanoma, — aiškinu toliau.

— Nežinau, Molbergai, kur link jūs sukate. Turime tris lavonus, ir visus tris jūs pažinojote.

— O lavonai Los Andžele?

— Los Andžele nebuvo jokių lavonų. Bent jau tų, apie kuriuos jūs kalbate. Dabar, Molbergai, pasistenkite susikaupti. Kadangi autoatsakiklio juostelė yra vienintelis jums palankus įrodymas, pabandykite atpasakoti jos turinį. Tačiau žinokite, net jei juostelė pasirodytų tikra, ji negarantuos jums alibi, nes galėjo būti įrašyta bet kada — šito neįmanoma patikrinti.

— Pirma Nataša ištaria mano vardą. Ji tikisi, kad aš namuose. Tada sako: „Palauk truputį...“ Tada aš išgirstu triukšmą fone. Atrodo, lyg kas bandytų įsiveržti į butą. Per virtuvės duris... Aš sušunku... sušunku jos vardą.

— Kodėl jūs manote, kad tai buvo virtuvės durys?

— Paradinės durys sunkesnės. Jų garsas būtų buvęs kitoks.

— Hmm, — sumykia jis. — Įdomu, kad tiek daug dėmesio skiriate garsams.

— Kodėl?

— Nes tai reiškia, jog jūs nuoširdžiai manote girdėjęs šį pokalbį telefonu.

— Ką turite galvoje sakydamas, jog aš „manau girdėjęs“?

— Tai, ką sakau, — taria jis, iš kišenės ištraukdamas magnetofoną. Tada klausiamai pasižiūri į mane.

— Ar pajėgsite išklausyti tai dar kartą?

Linkteliu. Klinkeris paspaudžia mygtuką. Juostelė ima šnypšti. Sukdamasi toliau, ji tik šnypščia.

— Reikėtų atsukti atgal.

— Ji atsukta. Pradėjome klausytis nuo pradžios. Bet tai nieko nekeičia, Molbergai. Juostelė tuščia.

— Galima pažiūrėti?

Ištraukęs kasetę, Klinkeris paduoda ją man. Apžiūriu ją.

— Tai kita kasetė.

— Bet autoatsakiklyje radome šitą.

— Jie pakeitė ją.

Jis nuolaidžiai pasižiūri į mane. Atsistoja.

— Laikykitės šitos garsų versijos. Galėsite sumaniai ja pasinaudoti, įrodinėdamas, jog žmogžudystę įvykdėte beprotybės akimirką. Nes jūs iš tiesų sergate, Molbergai. Rimtai sergate.

Jis pasuka prie durų.

— O kaip nuotrauka? Nejaugi ir jos neradote?

Jis šypteli.

— Vokuose radome ir negatyvą.

— Kas tai per nuotrauka? Ar nesikalbėjote su Lindvigu?

— Taip, kalbėjomės, Molbergai. Berods jis — geras jūsų pažįstamas. Tačiau dabar kalbame apie tą nuotrauką, kurią buvote pakišęs po užtiesalu, ar ne?

— Taip.

— Vadinasi, tai ta pati nuotrauka. Ji gulėjo po sofos užvalkalu.

— Ar atkreipėte dėmesį į nuotraukos foną?

— Taip, nuotrauka daryta jūsų bute. Vasarą, prieš porą metų.

— Tai ne ta nuotrauka! Jie pakeitė ją!

— Paėmėme tą, kur gulėjo po užtiesalu, — atkerta jis. Žiūri į mane linguodamas galva. — Kokiu žmogumi reikia būti, kad užmuštum tokią gražią merginą?

— Aš jos nežudžiau.

— Molbergai, jūs nužudėte savo sužadėtinę. Ir Kubčeką. Būtinai išsiaiškinsime, kodėl. Greičiausiai jis nebenorėjo būti jūsų liudininku. Ir dar yra kažkokių mistiškų piniginių ryšių... keista sąsaja tarp jūsų ir jo sąskaitų. Beje, pats tai puikiai žinote. Bet ir tai mes išsiaiškinsime, Molbergai. Viską išsiaiškinsime.

— Kubčekas fotografavo mane. Ir filmavo. Jiems reikalingi judesiai. Be judesių šito padaryti neįmanoma.

— Apie ką jūs kalbate?

Man nusvyra rankos.

— Apie nieką. Dabar tai nebesvarbu, — atsakau.

— O kaip su Nataša? — dar paklausiu prieš jam išeinant.

— Kol kas ieškome pirštinių, kurias mūvėjote. Jūsų peilis jau pas mus. Kai rasime pirštines, turėsime visus reikalingus daiktinius įrodymus, Molbergai.

Klinkeris stabteli tarpdury ir mąsliai taria:

— Dr. Filipas sako, kad visa tai jums atrodo tikra. Jūs išgyvenate viską taip tikroviškai, kaip aš šį pokalbį. Bet atradus pirštines, nebeliks jokių abejonių. Nei mums, nei jums.

Vakaras.

Kažkur ten ji gulėjo, kažkokio nepažįstamojo rankose. Galbūt mane pakeitė kitas. Galbūt visam laikui.

Negi jie irgi gulėdavo susiglaudę kaip du šaukštai? Negi ji apsižergdavo jį, ranka įsikišdavo varpą ir leisdavo jam išsituštinti savyje? Negi ji vaikščiojo ant jo pėdų, apsikabinusi jį už kaklo? Negi naktimis jie irgi gerdavo arbatą, o jis žiūrėdavo į Moniką, savo mažais kumšteliais suspaudusią puodelį? Ir taip jiems besėdint, ar užplūsdavo jį švelnumas? Ar jie irgi turėjo intymų žodžių bei garsų pasaulį, ir ar jis buvo panašus į mūsų? O aš pats ar buvau panašus į jį? Manau, kad ne, ir tai mane gąsdina.

Juk gulėti kažkur ten būtume galėję mes abu: aš ir Monika. Tik ne mudu ten buvome. Ten buvo kitas, kažkoks nepažįstamas vyras, ir tai beprasmiška.

Tik supratę, kad viskas vyksta atsitiktinai, imame bijoti atsitiktinumų. Tolimoje jaunystėje atsitiktinumą gaubė magiška skraistė. Jo principai nepaprastai panėšėjo į guodžiančius pamąstymus apie lemtį. Jaunystės apsvaiginti, atsitiktinius susitikimus priimdavome kaip Dievo vedančią ranką.

Visiškai sutemo.

Lauke siaučia audra. Drasko alėjos medžių lapus. O gatvėse pliaupiantis lietus suplaka juos į košę. Namų languose išsibarstę šviesos. Kur ne kur melsvai švyti ekranas.

Ištisais vakarais žmonės sėdi prie ekrano, susikibę už rankų it prieš kokį bendrą priešą. Kartais, stebėdami vaizdus, jie net pajunta išsilaisvinimą. Taip atsitinka tuomet, kai tarp nereflektuojančių televizijos ekranų ir nereflektuojančių minčių įvyksta simbiozė — nes tobulai sukurtos iliuzijos kontūrai didesni nei minties.

Ištisais vakarais jie sėdi čia, lygiai taip kaip kažkas sėdėjo prieš juos, kai pasaulis dar buvo jaunas — susikibę už rankų, beviltiškoje baimėje laukdami Didžiosios Baltosios Šviesos: kad vaizdas sprogtų į žibančius taškelius ar kad ateitų mirtis. Kaip elektrinė audra. Jie sėdi čia ištisais vakarais, ir signalas jau niekada išsijungdamas nebepavirs sniego baltumo kruopelėmis, ir niekas niekuomet jiems nebeprimins, kad baigiantis dienai, ateina tamsa. O vieną kartą, kada nors ateityje, jų ekranuose pasirodys Monika. Išnirs spalvų ir formų juostomis, sukurtomis iš skaičių.

Tai atsitiko kažkur ten. Po to greičiausiai viskas užsivėrė. Taip kaip vanduo užsitraukia pliumptelėjus akmeniui. Kažkur ten įvyko nusikaltimas. Galbūt visi jo pėdsakai jau nusitrynė. Bet dabar trūksta vienos figūros. Galbūt dėl jos viskas ir įvyko.

O gal aš viską perdedu. Gal Džekas Paskalis teisus. Galbūt viskas eis tik į gerąją pusę. Ateityje. Gal mums tik reikia prisitaikyti. Pasiduoti. Šiaip ar taip pakeliui jau esame praradę tiek daug, kad, galimas daiktas, visiškai laisvi tapsime tik tada, kai prarasime absoliučiai viską. Kai atsiduosime dirbtiniam pasauliui, kuris jau dabar yra mūsų dalis. Galbūt skauda dėl to, kad maištaujame. Išsivaduoti — tai pasiduoti, plaukti pasroviui, nesikišti į įvykių eigą. Gal šitaip netapsime laimingi. Bet gal mažiau nelaimingi. O gal tai vienas ir tas pats. Net nepastebėsime, kad pasikeitėme, nebejausime, kad kiti apaugo stora žieve, nes patys būsime ja apaugę. Galbūt jis teisus. Meilė gyveno su Monika. Bet tik tada, kai ji mirė.

Slenka dienos. Nežinau, kiek jų. Nebegaliu suskaičiuoti. Diena iš dienos ilgi terapijos seansai, augantis susirūpinimas ir nerimastingos minos, nes man nekyla nei atgailos, nei pykčio priepuolių.

Kažkurį vakarą prie manęs priėjo seselė.

— Jus kviečia prie telefono.

Nuėjęs į savo kambarį, pakeliu ragelį. Laido gale tyla.

Tada pasigirsta balsas:

— Jūs — žurnalistas, misteri Molbergai. Nepamirškite pasižiūrėti žinių.

Atsakau vangiu balsu.

— Mačiau, kaip jūs nukritote...

Trumpa pauzė. Tada jis sako:

— Nereikia tikėti viskuo, ką matote.

Padeda ragelį.

Tekinas įbėga sanitaras.

— Molbergai, rodo žinias.

— Taip.

Jis truputį patrypčioja.

— Ir apie jus.

— Taip.

Girdžiu padrikus diktoriaus žodžius: „Naujienos... ką tik surastos... vaizdajuostės... Tomas Kubčekas... žurnalistas Martinas Molbergas... kaltinamas... kelios žmogžudystės... videomėgėjas... sensacingi įrašai... filmuota iš buto... Monikos Milazar žmogžudystė... Nataša Noiret... dujų sukeltas sprogimas... šantažas... liudininkas... Kubčekas irgi galėjo būti nužudytas... dabar parodysime... įspėjame...

Sanitaras su siaubu pasižiūri į mane. Aš stoviu, tyliai stebėdamas vaizdus. Atrodo, lyg būčiau ten buvęs. Lyg ten aš.

Tada einu pro sanitarą. Jis žengia žingsnį atatupstas. Einu į lovą. Atsigulu. Apsikamšau antklode. Ji maloni kūnui. Standi it minkštų pūkų dėžutė. Ten galėjau būti aš. Buvo panašu į mane. Galbūt todėl ten buvau aš. Nebesugebu atskirti.

Nieko.

Išnašos

— Vėl sapnuojate košmarus, sere?

— Visai nesapnuoju...

— Sveiki, misteri Molbergai. Tiesiog norėjau jums perduoti žinią: atvažiavo misteris Nikolsonas.

— Ačiū, Luisai. Kur galėčiau jį rasti?

— Galbūt prie baseino, sere.

— Ačiū, Luisai.

Paskambinkite kitą kartą.

— Ir jokių skambučių, nebent filmo reikalais.

— Tai puikus filmas. Neįtikėtini specialūs efektai. Nepatikėsite.

— Reikalai?

— Reikalai... Net ant saulėto kranto.

— Hmm. Graži frazė. Ar neprieštarautumėt, jei kada nors ją pavartočiau?

— Žinoma, ne.

— Graži frazė. Ar jus nieko prieš, jei pavartočiau ją kada nors?

— Žinoma, ne.

— Nesvarbu, Barbara. Labai ačiū.

— Atleiskite, sere.

— Ačiū, Luisai.

— Už ką, sere?

— Už misterį Nikolsoną.

— Neužsiminkite apie tai.

— Ačiū, Luisai.

— Už ką, sere?

— Už misterį Nikolsoną.

— Neužsiminkite apie tai.

— Labas vakaras, sere. Tik patikrinsiu barelį.

— Dar vienas vakarėlis?

— Ačiū, sere.

— Turite galvoje kaip geniai tai daro, sere?

— O ne, ačiū, sere, bet ne. Aš nemoku „stuksenti“

Kodėl turėčiau tave įleisti?

Nes aš tave įjungiu.

— Žinoma, misteri Molbergai. Kaip jums sekasi?

— Jos čia nebuvo, sere.

— Taip, sere. Taip ir yra.

— Nepadėkite ragelio, sere.

— Taip, panele. Ar galiu kuo padėti?

— Taip, panele. Ten, prie budinčiojo.

— Buvo malonu, sere. Viso gero.

— Ar skambinate iš patikimos linijos?

— Prašau?

— Visi užjūrio skambučiai turi būti tikrinami. Ar jūs skambinate iš patikimos linijos?

— Atleiskite, sere, bet negaliu teikti informacijos apie mūsų svečius.

— Žinau, sere.

— Tai tiesa sere. Viso gero.

— Kas jis?

— Martinas, mano senas draugas.

— Jo čia nėra, misteri Molbergai.

— Tai Stivenas, sere. Kuo galiu jums padėti, misteri Molbergai?

— Linkėjimai nuo viešbučio personalo.

Velniai griebtų, koks skirtumas?

— Kas buvo gėrimuose?

— Gėrimuose? Kokiuose gėrimuose?

— Kuo galiu padėti, sere?

— Ieškau misterio Džeko Paskalio.

— Blogai jaučiatės, sere?

— Taip, man bloga. Nuo jūsų visų.

— Misteri Nikolsonai! Malonu jus vėl matyti.

— Nejau neatsimenate manęs? Čia? Prie baseino?

— Gerbėjai... Net ant saulėto kranto.

— Neužgausiu jūsų. Tik, prašau, niekam nė žodžio.

Content

Larsen Michael Netikrumas