Ленди Дерек

Malonusis ponas Skeletas

Versta iš:

Derek Landy

SKULDUGGERY PLEASANT

HarperCollins Children‘s Books

ISBN 9786090105412

Copyright © Derek Landy 2007

Derek Landy asserts the moral right to be identified as the author of this work

Viršelio dizainas © HarperCollins Publishers 2011

Viršelio iliustracija © Tom Percival

© Vertimas į lietuvių kalbą, Dalia Zaikauskienė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Dalia Zaikauskienė

Redagavo Marijona Treigienė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio meninis redagavimas Edvardas Jazgevičius

Maketavo Albertas Rinkevičius

Šią knygą skiriu savo tėvams Džonui ir Barbarai.

Tėti, tau už tavo keistai tvirtą paramą ir nepalaužiamą tikėjimą.

Barbi, tau už tą išraišką veide, kai pasakiau gerąją naujieną.

Esu jums dėkingas už absoliučiai viską ir, žinot, man regis, visai tikėtina, kad myliu jus…

1

STEFANI

Staigi Gordono Edžglėjaus mirtis sukrėtė visus, taip pat ir jį patį. Vieną akimirksnį jis sėdėjo savo darbo kambaryje, parašęs septynis naujosios knygos „Ir juos užliejo tamsa“ paskutinio skyriaus dvidešimt penkto sakinio žodžius, o kitą jau buvo miręs. „Tragiška netektis“, – abejingai pagalvojo, traukdamasis iš gyvenimo.

Į laidotuves susirinko šeima, pažįstami ir vos keli draugai. Gordonas nebuvo itin mėgstamas leidybos pasaulyje, nes, nors jo knygos – siaubo, magijos ir stebuklų kupini pasakojimai – vis iškildavo perkamiausiųjų sąrašuose, turėjo bjaurų įprotį nesąmoningai užgaulioti žmones, o paskui pasijuokti iš jų sutrikimo. Kaip tik Gordono laidotuvėse Stefani pirmą kartą pastebėjo džentelmeną rusvu paltu.

Jis stovėjo didžiulio medžio šešėlyje atokiai nuo visų. Paltas užsagstytas iki pat viršaus, nors popietė šilta. Šalikas užvyniotas iki pat akių. Stefani net iš kitapus kapo įžiūrėjo smulkiai garbanotus plaukus, styrančius iš po plačiakraštės skrybėlės, užsmauktos ant milžiniškų tamsių akinių. Susidomėjusi nepažįstamojo išvaizda, Stefani nenuleido nuo jo akių. O tas, tarsi pajutęs, jog yra stebimas, apsigręžė ir nupėdino tarp antkapių eilių ir galiausiai pranyko iš akių.

Po laidotuvių ceremonijos Stefani su tėvais susėdo į mašiną ir patraukė į velionio dėdės namus – persiropštė kuprotu tiltu ir nuvingiavo siauru keliuku per tankų mišką. Vartai – sunkūs, dideli, buvo atviri ir svetingai pasitiko atvykusius. Dvaro žemės driekėsi į visas puses, o ir senas namas buvo absurdiškai didelis.

Be pagrindinių, svetainėje buvo dar vienos durys, padarytos kaip knygų spinta, ir kai buvo jaunesnė, Stefani įsivaizduodavo, kad niekas daugiau apie tas duris nežino, net ir pats Gordonas. Tai buvo slaptas išėjimas kaip tuose jos skaitytuose pasakojimuose, ir Stefani prisifantazuodavo apie namus su vaiduokliais ir paslėptus lobius. Pro šitą slaptą išėjimą ji galėdavo pasprukti, ir prasimanyti piktadariai likdavo be žado dėl tokio netikėto ir paslaptingo jos išnykimo. Bet dabar šitos durys, šitas slaptas išėjimas, buvo atlapotos, pro jas vidun plūdo žmonės, ir Stefani pasidarė liūdna, kad iš jos atėmė šį mažą stebuklą.

Patiekė arbatos, pilstė gėrimus, ant sidabrinių padėklų nešiojo sumuštinukus. Stefani stebėjo, kaip laidotuvininkai neva atsainiai žvalgosi po kambarį. Visi prislopintais balsais tik ir kalbėjo apie testamentą. Gordonas nebuvo iš tų žmonių, kuriems jauti meilę ir švelnumą, pats jis taip pat nerodė jausmų, taigi niekaip negalėjai nuspėti, kas paveldės jo solidų turtą. Stefani matė, kaip godulys tvenkiasi pavandenijusiose kito jos tėčio brolio, bjauraus neūžaugos Ferguso akyse, jam liūdnai belinksint, niūriai besišnekučiuojant ir kniaukiant stalo sidabrą, kai jam atrodė, kad niekas nemato.

Ferguso žmona Berilė buvo absoliučiai nemiela kampuotų bruožų moteriškė. Neįtikinamai sielvartaudama ji slankiojo tarp žmonių, tikėdamasi pasirankioti gandų ir nusičiupti kokį skandalą. Jos dukterys kaip tik galėdamos ignoravo Stefani. Kerolė ir Kristalė buvo dvynės penkiolikmetės, tokios pat gižios ir kerštingos kaip ir jų tėvai. Stefani buvo tamsiaplaukė, aukšta, liekna ir stipri, o tos dvi blondinės – tiek paritus, tiek pastačius, apsirengusios taip, kad išsipūtė ten, kur visai nereikia. Tik iš rudų akių galėjai įtarti, kad dvynės – jos giminaitės. Stefani tai patiko. Ji paliko savo pusseseres su jų niekingais žvilgsniukais ir pagiežingais pasišnibždėjimais ir išėjo pasivaikščioti.

Koridoriai dėdės namuose buvo ilgi, sienos nukabinėtos paveikslais. Grindys buvo medinės, nušveistos iki blizgesio, buvo justi seno namo kvapas. Na, ne pelėsių, o… patirties. Šios sienos ir šitos grindys daug regėjo per savo amžių, ir Stefani joms tebuvo menkas dvelktelėjimas. Šią akimirką čia, kitą nebe.

Gordonas buvo geras dėdė. Arogantiškas ir nenuspėjamas – tai jau tikrai, bet ir vaikiškas, pašėlusiai linksmas, švytinčiomis akimis ir šelmiškais kipšiukais jose. Kiti su juo bendraudavo rimtai, o dėdė, kai niekas nematydavo, vis mirktelėdavo Stefani, linktelėdavo ar šyptelėdavo. Stefani juto, jog supranta jį geriau už daugelį. Mėgo jo protą ir sąmojį, mėgo, jog jam nė motais, ką apie jį mano kiti. Jis buvo geras dėdė. Ir daug ko ją išmokė.

Stefani žinojo, kad jos motina ir Gordonas trumpai draugavo (mama tai pavadintų „merginimu“), tačiau kai Gordonas ją supažindino su savo jaunėliu broliu, tai buvo meilė iš pirmo žvilgsnio. Gordonas vis pabambėdavo, kad taip ir nesulaukė nieko daugiau už pakštelėjimą į skruostą, tačiau maloningai pasitraukė ir gana laimingai gyveno toliau, turėjo daugybę aistringų romanų su daugybe gražių moterų. Vis sakydavo, kad tai buvę beveik teisingi mainai, tik manąs, jog jam nepasisekė.

Stefani užkopė laiptais, stumtelėjo duris į Gordono darbo kambarį ir įžengė vidun. Sienos buvo nukabinėtos įrėmintais jo perkamiausių knygų viršeliais, visur pridėliota visokiausių apdovanojimų. Palei vieną sieną nuo apačios iki pat viršaus įrengtose lentynose prigrūsta knygų. Čia buvo biografijų ir istorinių romanų, mokslinių tekstų ir psichologijos knygų, o tarp jų prikaišiota nutrintų knygelių plonais viršeliais. Apatinėje lentynoje gulėjo žurnalai, literatūros apžvalgos ir ketvirtiniai leidiniai.

Stefani praėjo pro lentynas, į kurias buvo sudėti pirmieji Gordono romanų leidimai, ir priėjo prie rašomojo stalo. Nukreipė akis į krėslą, kuriame dėdė mirė, – pabandė įsivaizduoti jį čia susmukusį.

– Bent jau mirė veikdamas tai, ką mėgo.

Ji nustebusi atsigręžė ir tarpdury išvydo vyriškį iš laidotuvių, tą su apsiaustu ir skrybėle. Tebebuvo apsivyniojęs šaliką, su tamsiais akiniais, papurę plaukai tebestirksojo iš po skrybėlės. Buvo su pirštinėmis.

– Taip, – ištarė Stefani, nes nesugalvojo nieko kita. – Bent jau.

– Tai tu viena iš jo dukterėčių? – pasiteiravo vyriškis. – Nebandai nieko nušvilpti, nieko nelaužai, tai, matyt, esi Stefani.

Ji linktelėjo ir pabandė atidžiau jį apžiūrėti. Iš po šaliko ir tamsių akinių veido nesimatė nė lopinėlio.

– Jūs jo draugas? – pasidomėjo Stefani.

Jis buvo aukštas, aukštas ir lieknas, nors per paltą sunku buvo spręsti.

– Buvau, – patvirtino ir kryptelėjo galvą.

Tik iš šito menko kryptelėjimo Stefani suvokė, kad visas jo kūnas keistai nejudrus.

– Pažįstu jį daugybę metų: susipažinom Niujorke prie baro dar tais laikais, kai jis buvo ką tik išleidęs savo pirmąjį romaną.

Stefani nieko neįžvelgė už tamsių akinių – šie buvo juodi kaip degutas.

– Tai ir jūs rašytojas?

– Aš? Ne, aš nežinočiau, nuo ko pradėti. Bet aš savo rašytojiškas fantazijas išreikšdavau per Gordoną.

– Jums kyla rašytojiškų fantazijų?

– O argi ne visiems jų kyla?

– Nežinau. Nemanau.

– Ak. Tuomet aš atrodau keistokas, ar ne?

– Na, – nutęsė Stefani. – Šiek tiek.

– Gordonas vis apie tave kalbėdavo, didžiavosi savo mažąja dukterėčia. Tas tavo dėdė buvo nepaprastas žmogus. Atrodo, ir tu tokia.

– Sakote, tarsi pažinotumėte mane.

– Valia, protas, aštrus liežuvis, nepakantumas kvailiams… Primena ką nors?

– Taip. Gordoną.

– Įdomu, – ištarė vyriškis. – Nes būtent šiais žodžiais jis apibūdino tave.

Jo pirštinėti pirštai paniro į liemenės kišenę ir ištraukė puošnų kišeninį laikrodį ant dailios auksinės grandinėlės.

– O, – pasakė. – Man jau laikas. Malonu buvo susipažinti, Stefani. Sėkmės, kad ir ką nuspręstum daryti su savo gyvenimu.

– Ačiū, – nelabai rišliai padėkojo Stefani. – Ir jums sėkmės.

Pajuto, kad vyriškis nusišypsojo, nors lūpų visai nebuvo matyti. Paskui apsigręžė ir Stefani liko viena. Ji susivokė, kad negali atplėšti akių nuo tos vietos, kur jis ką tik stovėjo. Kas jis toks? Nė nesužinojo jo vardo.

Stefani pasileido prie durų ir išpuolė į koridorių, stebėdamasi, kaip jis taip mikliai pranyko. Nuskuodė laiptais žemyn, bet ir didžiuliame vestibiulyje jo nerado. Laukujes duris atvėrė kaip tik tą akimirką, kai didelis juodas automobilis apsisuko ant kelio. Nulydėjo jį nuvažiuojantį akimis, dar kelias minutėles pastovėjo, paskui nenoriai grįžo pas savo gausią giminę į svetainę ir kaip tik spėjo pamatyti, kaip Fergusas į vidinę kišenę kyštelėjo sidabrinę peleninę.

2

TESTAMENTAS

Gyvenimas Edžglėjų namuose slinko be jokių nuotykių. Mama dirbo banke, tėčiui priklausė statybų kompanija. Stefani neturėjo nei brolių, nei seserų, taigi visi buvo įpratę gyventi maloniai patogiai. Tačiau balsas tolimame pasąmonės kamputyje vis kartodavo, kad jos gyvenime turėtų būti šis tas daugiau negu vien šitai, šis tas daugiau negu vien Hagardo miestelis pajūryje. Tik Stefani niekaip negalėjo suprasti, kas tas „šis tas“.

Ji kaip tik baigė pirmą pagrindinės mokyklos klasę ir prieš akis buvo vasaros atostogos. Stefani nemėgo mokyklos. Nelengva buvo sutarti su bendraklasiais – ne todėl, kad jie nemieli, o paprasčiausiai dėl to, kad tarp jų nebuvo nieko bendra. Ir mokytojai jai nepatiko. Nepatiko, kad jie reikalauja pagarbos, kurios nenusipelnė. Stefani būdavo nesunku padaryti kas liepiama, jei tik jai pateikdavo svarų argumentą, kodėl ji privalo tai daryti.

Pirmąsias kelias atostogų dienas ji padėjo tėčiui: jo biure atsiliepdavo telefonu ir rūšiavo aplankus. Gledis, pradirbusi tėvo sekretore septynerius metus, nusprendė, kad jai jau pakaks statybų verslo, ir panoro išbandyti savo aktorinius gabumus. Stefani kaskart pasijusdavo kiek nejaukiai, kai eidavo pro šią keturiasdešimt trejų moteriškę, gatvėje modernaus šokio judesiais bandančią perteikti Faustą. Gledis šiam reikalui pati pasisiuvo kostiumą, jos manymu, simbolizuojantį vidinę Fausto kovą, ir, matyt, be jo nė neidavo į viešumą. Stefani kaip mokėdama vengdavo Gledis akių.

Jei nesidarbuodavo biure, Stefani laiką leisdavo paplūdimyje, plaukiodavo arba užsidarydavo savo kambaryje ir klausydavosi muzikos. Ji kaip tik ir buvo savo kambaryje, ieškojo mobiliojo telefono kroviklio, kai mama pasibeldė į duris ir įžengė vidun. Tebevilkėjo tamsiai po laidotuvių, o Stefani vos grįžusi namo susirišo ilgus tamsius plaukus, apsimovė įprastus džinsus ir apsiavė sportbačius.

– Skambino Gordono patikėtinis, – lyg ir stebėdamasi pranešė mama. – Nori, kad dalyvautume, kai bus skaitomas testamentas.

– O, – atsiliepė Stefani. – Kaip manai, ką mums paliko?

– Na, sužinosim ryt. Ir tu sužinosi, nes važiuosi drauge.

– Aš? – perklausė Stefani, suraukusi kaktą.

– Žinau tik, kad esi sąraše. Išvažiuojam dešimtą, gerai?

– Buvom sutarę, kad ryte padėsiu tėčiui.

– Jis paskambino Gledis, paprašė, kad padarytų paslaugą – ateitų kelioms valandoms. Ji sutiko, jei tik galės vilkėti žemės riešuto kostiumą.

Pas patikėtinį kitą rytą jie išvažiavo penkiolika po dešimtos, ketvirčiu valandos vėliau negu buvo planuota, nes Stefani tėvui punktualumas ne itin rūpėjo. Jis maklinėjo po namus, tarsi būtų ką pamiršęs ir lauktų, kol prisimins ką. Kai tik žmona jį paskubindavo, sulinksėdavo ir nusišypsodavo, ištardavo: „Einu einu“ ir, kai jau, regis, buvo belipąs pas jas į automobilį, vėl nukėblindavo šalin, apstulbusiomis akimis dairydamasis aplinkui.

– Jis tyčia taip daro, – pasakė Stefani mama; jiedvi jau prisisegusios sėdėjo automobilyje. Stebėjo, kaip tėvas tarpdury įsispraudžia į švarką, susikamšo marškinius, žengia lauk ir sustoja.

– Atrodo, tuoj čiaudės, – tarė Stefani.

– Ne, – atsiliepė mama, – jis galvoja. – Ji iškišo galvą pro langelį. – Desmondai, kas dabar?

Tėtis sutrikęs pakėlė akis.

– Man regis, kažką pamiršau.

Stefani nuo užpakalinės sėdynės palinko į priekį, pasižiūrėjo į tėtį, kažką pasakė mamai, toji linktelėjo ir vėl iškišo galvą.

– Mielasis, kur tavo batai?

Jis pasižiūrėjo į savo kojines – vieną rudą, kitą tamsiai mėlyną – ir jo niūrus veidas nušvito. Iškėlęs nykščius parodė, kad viskas gerai, ir pranyko.

– Varge tu mano, – ištarė mama, kraipydama galvą. – Ar žinai, kad kartą jis pametė prekybos centrą?

– Jis ką padarė?

– Nepasakojau? Gavo pirmą didelę sutartį. Jo kompanija puikiai pasidarbavo, ir jis vežė klientus parodyti – ir užmiršo, kur tai yra. Kone valandą suko ratais, kol galiausiai pamatė kažką pažįstama. Gal jis ir labai talentingas inžinierius, bet, patikėk manimi, atidumo teturi tiek, kiek akvariumo žuvelė. Visai ne taip, kaip Gordonas.

– Jiedu buvo ne itin panašūs, ar ne?

Mama nusišypsojo.

– Ne visados taip buvo. Kadaise viską darydavo drauge. Visi trys buvo neišskiriami.

– Ką, net ir Fergusas?

– Net ir Fergusas. Bet kai mirė jų močiutė, visi išsiskirstė kas sau. Gordonas po to susidėjo su keista kompanija.

– Kokia prasme keista?

– Ai, turbūt tik mums ji atrodė keista, – ištarė mama ir tyliai nusijuokė. – Tavo tėtis ėmėsi statybų verslo, aš mokiausi koledže, mudu buvome, tarkim, normalūs. Gordonas nenorėjo būti normalus, o jo bičiuliai buvo kažkokie šiurpūs. Nežinojom, kuo jie užsiima, tik supratom, kad tai nieko…

– Normalaus.

– Kaip tik taip. O tavo tėtį jie šiurpino labiausiai.

– Kodėl?

Tėtis išėjo lauk, jau su batais, ir uždarė duris.

– Manau, buvo daug panašesnis į Gordoną, negu jam būtų norėjęsi, – tyliai paaiškino mama, ir tada tėtis įsiropštė į mašiną.

– Tvarka, – išdidžiai tarė. – Aš pasirengęs.

Moterys stebėjo, kaip šeimos galva linkteli patenkintas savimi. Jis užsisegė saugos diržą ir pasuko raktelį. Suburzgė variklis. Stefani pamojo Džasperui, aštuonmečiam berniūkščiui tragiškomis ausimis, o tėtis tuo metu atbulas išriedėjo į gatvę, įjungė pavarą ir jie nuvažiavo, per plauką neužkliudę šiukšlių dėžės.

Nuvažiuoti iki patikėtinio biuro mieste užtruko kiek mažiau nei valandą, ir jie atvyko dvidešimt minučių pavėlavę. Girgždančiais laiptais juos nulydėjo į mažutį biurą, per šiltą, kad būtų patogu, ir su didžiuliu langu, pro kurį vėrėsi nuostabus plytų sienos vaizdas kitapus gatvės. Fergusas su Berile jau buvo čia. Savo nepasitenkinimą, kad teko laukti, išreiškė žvilgčiodami į laikrodžius ir raukydamiesi. Stefani tėvai susėdo ant likusių laisvų kėdžių, o Stefani atsistojo už jų. Patikėtinis atidžiai pasižiūrėjo į juos pro suskilusius akinius.

– Dabar jau galime pradėti? – kiauktelėjo Berilė.

Patikėtinis, striukas vyriškis, pavarde ponas Fedgevikas, apimtimi ir išvaizda primenantis suprakaitavusį boulingo kamuolį, pabandė išspausti šypseną.

– Mes laukiame dar vieno asmens, – paaiškino jis, ir Fergusas išpūtė akis.

– Ko? – sukriokė jis. – Nieko daugiau nėra, esam tik mes – Gordono broliai. Kas jis toks? Čia ne kokia nors labdara, ką? Nepasitikiu labdaros organizacijomis. Jie amžinai ko nors iš tavęs tikisi.

– Čia… Čia ne labdara, – pasakė ponas Fedgevikas. – Bet jis pranešė, kad gali šiek tiek vėluoti.

– Kas pranešė? – pasiteiravo Stefani tėvas, ir patikėtinis pasižiūrėjo į priešais jį atverstą bylą.

– Labai neįprasta pavardė, – ištarė jis. – Mes laukiame pono Skeleto Maloniojo.

– Kas, velniai rautų, jis toks? – susinervino Berilė. – Pavardė kaip… Kaip… Fergusai, kaip kieno?

– Kaip prietrankos, – atšovė Fergusas ir įsmeigė akis į Fedgeviką. – Jis ne prietranka, ką?

– Tiesą sakant, nežinau, – sumurmėjo Fedgevikas, jo blanki atsiprašymo šypsena apgailėtinai pranyko nuo į jį svaidomų Ferguso ir Berilės žvilgsnių. – Bet esu tikras, kad jis tuojau pasirodys.

Fergusas susiraukė ir primerkė savo paukštiškas akytes.

– Kaip galite būti tikras?

Fedgevikas sudrebėjo, negalėdamas paaiškinti, bet tą akimirką atsivėrė durys ir vidun įžengė vyriškis rusvu paltu.

– Atsiprašau, kad vėluoju, – atsiprašė vyriškis, uždarydamas duris. – Deja, tai buvo neišvengiama.

Visi susirinkusieji spoksojo į jį, spoksojo į šaliką ir pirštines, į tamsius akinius ir styrančius papurusius plaukus. Lauke buvo šilta, tikrai oras ne toks, kad vertėtų šitaip apsimuturiuoti. Stefani geriau įsižiūrėjo į plaukus. Iš arčiau jie nebeatrodė tikri.

Patikėtinis atsikrenkštė.

– Hm, ar jūs – Skeletas Malonusis?

– Jūsų paslaugoms, – atsakė vyriškis. Stefani to balso būtų galėjusi klausytis per dienų dienas. Jos motina nepatikliai nusišypsojo sveikindamasi, o tėvas į vyriškį žvelgė sunerimęs – tokios jo išraiškos Stefani dar nebuvo mačiusi. Po minutėlės tėčio veidas išsilygino, jis mandagiai linktelėjo ir vėl įsistebeilijo į poną Fedgeviką. Fergusas su Berile tebespoksojo į poną Malonųjį.

– Kas jūsų veidui? – paklausė Berilė.

Fedgevikas vėl atsikrenkštė.

– Ką gi, eikime prie reikalo, kad jau visi susirinkome. Puiku. Gerai. Tai, suprantama, yra paskutinė Gordono Edžglėjaus valia ir testamentas, paskutinį kartą patikslintas beveik prieš metus. Gordonas buvo mano klientas pastaruosius dvidešimt metų ir per tą laiką spėjau gerai jį pažinti, todėl leiskit pareikšti jums, jo šeimai ir… ir jo draugui, giliausią, giliausią…

– Taip, taip, taip, – nutraukė jį Fergusas ir mostelėjo ranka. – Gal galėtume praleisti šitą dalį? Jau ir taip ilgai užgaišom. Pereikim prie tos dalies, kur parašyta, kas kam tenka. Kas gauna namą? Ir kas gauna vilą?

– Kam atitenka turtas? – pasiteiravo Berilė ir palinko į priekį.

– Honorarai, – neatsiliko Fergusas. – Kam atitenka honorarai už knygas?

Stefani akies krašteliu žvilgtelėjo į Skeletą Malonųjį. Jis, susikišęs rankas į kišenes, stovėjo už visų prie sienos ir žiūrėjo į patikėtinį. Na, atrodė, kad žiūri į patikėtinį: su tais tamsiais akiniais galėjo žiūrėti bet kur. Stefani akimis grįžo prie Fedgeviko. Tas nuo stalo paėmė popieriaus lapą ir ėmė skaityti.

– „Broliui Fergusui ir jo gražuolei žmonai Berilei, – perskaitė jis, ir Stefani vos ne vos užgniaužė šypseną, – palieku automobilį, laivą ir dovaną.“

Fergusas ir Berilė sumirksėjo.

– Automobilį? – perklausė Fergusas. – Laivą? Kodėl jis man palieka laivą?

– Tu negali pakęsti vandens, – su kylančio siuto gaidelėmis balse pratarė Berilė. – Tu susergi jūros liga.

– Aš tikrai susergu jūros liga, – iškošė Fergusas, – ir jis tai žino!

– Ir mes turime automobilį, – aiškino Berilė.

– Ir mes turime automobilį! – pakartojo Fergusas.

Berilė jau tiek pasislinko nuo kėdės, kad beveik užsigulė ant stalo.

– Ta dovana, – dusliai ir grėsmingai ištarė, – ar tai turtas?

Ponas Fedgevikas nervingai sukosčiojo, iš rašomojo stalo stalčiaus ištraukė dėžutę ir stumtelėjo jų link. Tiedu sužiuro į dėžutę. Ieškojo ko nors dar. Vienu metu abu siekė ją paimti, ir dabar Stefani stebėjo, kaip tiedu pliaukši vienas kitam per rankas, kol Berilei galiausiai pavyko nusičiupti dėžutę ir ji iš karto atlupo dangtelį.

– Kas ten? – cyptelėjo Fergusas. – Raktas nuo seifo? Sąskaitos numeris? Kas, kas ten? Žmon, kas ten?

Berilės veidas išblyško kaip kreida, rankos ėmė drebėti. Ji ėmė tankiai mirksėti, kad sulaikytų ašaras, tada atsuko dėžutę, kad visi matytų. Ir visi pamatė segę, maždaug butelio padėkliuko dydžio, įtupdytą ant pliušinės pagalvėlės. Fergusas stebeilijo į segę.

– Čia net brangakmenių nėra, – pridususiu balsu pasiskundė Berilė. Fergusas išsižiojo plačiai kaip išsigandusi žuvis ir atsigręžė į Fedgeviką.

– Ką dar mes gavome? – jau apimtas panikos paklausė.

Ponas Fedgevikas vėl pabandė išspausti šypseną.

– Savo, hm, savo brolio meilę?

Stefani išgirdo spiglų inkštimą ir ne iš karto suvokė, kad tą garsą skleidžia Berilė. Fedgevikas vėl susitelkė į testamentą, stengdamasis nepaisyti Ferguso ir jo žmonos svaidomų šiurpių žvilgsnių.

– „Savo geram bičiuliui ir vedliui Skeletui Maloniajam palieku patarimą. Tavo kelias yra tavo kelias, ir aš visai nenoriu tavęs paveikti, bet kartais pats didžiausias priešas, su kuriuo mums lemta susigrumti, esame mes patys, ir didžiausia kova yra prieš tamsą mumyse. Artinasi audra, ir kartais raktas nuo saugaus uosto būna paslėptas, o kartais jis yra tiesiai priešais mūsų akis.“

Stefani, kaip ir visi kiti, nukreipė akis į poną Malonųjį. Jautė, kad jis kažkuo kitoks, jautė nuo pat tos akimirkos, kai jį pamatė – jis buvo kažkoks egzotiškas, kažkoks paslaptingas, kažkoks pavojingas. O jis pats niekaip neparodė savo reakcijos, tik dar giliau panarino galvą. Nepaaiškino, ką Gordono žodžiai turėtų reikšti.

Fergusas patapšnojo žmonai per kelį.

– Matai, Berile? Automobilis, laivas, segė – dar ne taip blogai. Jis galėjo mums palikti kokį nors kvailą patarimą.

– Oi, ar nenutilsi tu? – suurzgė Berilė, ir Fergusas atsilošė.

Ponas Fedgevikas skaitė toliau:

– „Kitam savo broliui, Desmondui, šeimos laimės kūdikiui – tau aš palieku tavo žmoną. Pamaniau, kad ji tau turėtų patikti.“

Stefani pastebėjo, kaip jos tėvai susikibo rankomis ir liūdnai nusišypsojo.

– „Taigi dabar, kai tau pavyko nugvelbti mano merginą, galbūt norėtum ją nusivežti į mano vilą Prancūzijoje, kurią taip pat palieku tau.“

– Jie gauna vilą? – pašokusi nuo kėdės suriko Berilė.

– Berile, – pratarė Fergusas, – būk gera…

– Ar žinai, kiek ta vila verta? – nerimo Berilė; atrodė, ji tuoj puls Stefani tėvus. – Mums atiteko segė, o jie gavo vilą? Jie tik trise! Mes turime Kerolę ir Kristalę! Mes turim daugiau! Mums reikia daugiau vietos! Kuo jie nusipelnė vilos? – Ji sviedė į Stefani tėvus dėžutę. – Keičiamės!

– Ponia Edžglėj, prašyčiau atsisėsti, nes antraip negalėsime tęsti, – sudraudė ponas Fedgevikas, ir galų gale, po ilgo plikymo išverstomis akimis, Berilė atsisėdo.

– Dėkoju, – ištarė Fedgevikas; atrodė, kad kaip vienai dienai išgyvenimų jam jau pakanka. Jis apsilaižė lūpas, pasitaisė akinius ir vėl įbedė akis į testamentą.

– „Jei ir gailiuosi dėl ko nors gyvenime, tai tik dėl to, kad neturiu vaikų. Kartais, kai žiūriu į tai, ką pagamino Fergusas ir Berilė, manau, kad man pasisekė, bet kartais man širdis plyšta. Taigi pagaliau dukterėčiai Stefani.“

Stefani išplėtė akis. Ką? Ji kažką gauna? Gordonui vila tėvams pasirodė per mažai?

Fedgevikas skaitė toliau:

– „Pasaulis didesnis, negu tau atrodo, ir baisesnis, negu įsivaizduoji. Vienintelė ko nors verta valiuta – sąžiningumas pačiam sau ir vienintelis siekti vertas tikslas – išsiaiškinti, kas iš tiesų esi.“

Stefani juto, kad Fergusas su Berile spokso į ją, ir kaip galėdama stengėsi nekreipti į juos dėmesio.

– „Tegu tavo tėvai didžiuojasi ir būna laimingi, kad gyveni po jų stogu, nes aš tau palieku savo nuosavybę ir turtą, savo santaupas ir honorarus, kuriuos paveldėsi sulaukusi aštuoniolikos. Man tiesiog norisi pasinaudoti galimybe pasakyti, jog savaip myliu jus visus, net ir tuos, kuriuos ne itin mėgstu. Tai tu, Berile.“

Fedgevikas nusiėmė akinius ir pakėlė akis.

Stefani susivokė, kad visi žiūri į ją, o ji nė menkiausio supratimo neturėjo, ką dabar derėtų sakyti. Fergusas vėl nutaisė išgąsdintos žuvies išraišką, o Berilė jos link baksnojo ilgu kaulėtu pirštu, bandė kažką sakyti, bet neįstengė. Tėvai į ją žiūrėjo apstulbę iš nuostabos. Tik Skeletas Malonusis pajudėjo iš vietos, prisiartino, sustojo jai už nugaros ir švelniai palietė ranką.

– Sveikinu, – pasakė ir žengė durų link. Vos tik durys jam išėjus klaktelėjo, Berilė atgavo balsą.

– JAI? – suklykė. – Jai?

3

VISIŠKAI VIENA

Tą popietę Stefani drauge su mama per penkiolika minučių iš Hagardo nuvažiavo į Gordono dvarą. Mama atidarė laukujes duris ir atsitraukė.

– Prašom, savininke, – šyptelėjo mama ir nusilenkė.

Stefani įžengė vidun. Negalvojo apie šitą namą kaip apie savo nuosavybę – per daug grandioziška, per daug kvaila. Nors, praktiškai, tėvai yra globėjai iki jai sukaks aštuoniolika, vis tiek kaip ji gali turėti namą? Kiek jau čia dvylikamečių turi namus?

Ne, tikra kvailystė. Pernelyg jau. Beprotybė. Kaip tik tai, kas Gordonui atrodytų tobula.

Jos vaikštinėjo po didelį, tylų, tuščią namą. Stefani viskas dabar atrodė kitaip, ir ji suprato, kad kitaip reaguoja į baldus, kilimus, paveikslus. Ar jai patinka? Ar ji pritartų šio audinio spalvai? Viena apie Gordoną tikrai derėjo pasakyti – jis turėjo gerą akį. Stefani mama pripažino, kad ji labai nedaug ką pakeistų, jei reikėtų. Kai kurie paveikslai jos skoniui buvo kiek per šiurpūs, bet šiaip baldai elegantiški ir santūrūs, dvelkiantys išskirtinumu, pritinkančiu tokio lygio namui.

Jie dar nebuvo numatę, ką darys su namu. Spręsti buvo palikta Stefani, tačiau tėvams dar reikėjo nutarti dėl vilos. Trys namai rodėsi daugoka. Tėvas siūlė vilą parduoti, tačiau mamai nesinorėjo atsisakyti tokios idiliškos vietos.

Jie taip pat kalbėjosi apie Stefani išsilavinimą, ir ji žinojo, kad tas pokalbis anaiptol nebaigtas. Vos tik išėjus iš pono Fedgeviko biuro, tėvai ją perspėjo, kad nesileistų, jog visa tai susuktų jai galvą. Pastarieji įvykiai, sakė jie, nereiškia, jog ji liausis mokytis, liausis ruoštis stoti į koledžą. Ji privalanti būti savarankiška, sakė jie, turinti verstis pati.

Stefani nekliudė jiems kalbėti, kartais linktelėdavo, pritariamai sumurmėdavo, kai reikėdavo pritarti. Neaušino burnos aiškindama, jog pati supranta, kad jai reikia koledžo, kad jai reikia atrasti savąjį kelią pasaulyje, nes jeigu to nepadarysianti, niekados neištrūksianti iš Hagardo. Neketino nusispjauti į savo ateitį vien todėl, kad iš dangaus nukrito pinigų.

Jiedvi su mama taip ilgai žvalgėsi po pirmą aukštą, kad kai priėjo laiptus, jau buvo penkios. Šiai dienai tyrinėjimų pakako, taigi jos užrakino namus ir nuėjo prie automobilio. Kai sulipo vidun, ant priekinio lango ištiško keli lietaus lašai. Stefani prisisegė saugos diržu, užtrenkė dureles, o mama pasuko užvedimo raktelį.

Automobilis burbtelėjo, sudejavo ir nutilo. Mama pasižiūrėjo į Stefani.

– O ne!

Abi išlipo ir atidarė variklio dangtį.

– Na, – ištarė mama žiūrėdama į variklį, – bent jau jis niekur nedingo.

– Ar kiek nors išmanai apie variklius? – pasiteiravo Stefani.

– Tam turiu vyrą. Motorams ir lentynoms buvo sukurtas vyras.

Stefani mintyse pasižymėjo, kad reikia pasimokyti apie variklius iki jai sueis aštuoniolika. Lentynos didelio nerimo nekėlė.

Mama iš rankinės išžvejojo mobilųjį ir paskambino tėčiui, tačiau tas buvo užsiėmęs statybų aikštelėje ir niekaip negalėjo atvažiuoti iki sutemstant. Jiedvi grįžo į namą, mama paskambino meistrui ir jos keturiasdešimt penkias minutes pralaukė, kol jis atvažiavo.

Dangus buvo pilkas ir piktas, kai iš už kampo pasirodė sunkvežimis, jau kaip reikiant lijo. Sunkvežimis taškė balas, važiuodamas ilgu keliuku namo link. Mama užsimetė ant galvos švarkelį ir išbėgo jo pasitikti. Stefani įžiūrėjo kabinoje gražų didelį šunį: jis stebėjo, kaip meistras išlipa lauk apžiūrėti automobilio. Po kelių minučių mama, kiaurai peršlapusi, parbėgo vidun.

– Jis negali čia pataisyti, – pranešė, priebutyje gręždama švarkelį, – taigi nutemps į garažą. Turėtų greitai pataisyti.

– Ar abi tilpsim į sunkvežimį?

– Galėsi sėdėti man ant kelių.

– Mam!

– Arba aš galiu sėdėti tau ant kelių, jei taip geriau.

– Ar galiu pabūti čia?

Mama pasižiūrėjo į Stefani.

– Viena?

– Galima? Sakei, kad greit pataisys, o man dar norisi pasidairyti – vienai.

– Nežinau, Stefi…

– Prašau. Esu pasilikusi viena. Aš nieko nesugadinsiu, tikrai.

Mama nusijuokė.

– Gerai jau. Užtruksiu ne daugiau kaip valandą, gerai? Daugiausia pusantros. – Mama pakštelėjo jai į skruostą. – Jei tik ko prireiks, skambink.

Ji vėl išbėgo lauk, šmurkštelėjo į kabiną greta šuns, o tas apseilėjo jai visą veidą. Stefani akimis sekė, kaip jų velkamas automobilis tolsta, kol galiausiai pranyksta.

Likusi viena nusprendė pasidairyti. Užlipo laiptais ir patraukė tiesiai į Gordono darbo kambarį.

Jo leidėjas, Simusas T. Stypas iš Arc Light Books, tądien jiems skambino: pareiškė užuojautą ir teiravosi apie paskutinę Gordono knygą. Mama pažadėjo, kad jie išsiaiškins, ar Gordonas ją užbaigė. Jei knyga baigta, jie ją išsiųsią. Ponas Stypas degė noru, kad knyga kuo greičiau atsirastų knygynų lentynose, mat buvo tikras, kad romanas iškart paklius į perkamiausiųjų sąrašą ir ilgai jame išsilaikys. „Mirusius rašytojus gerai perka“, – pasakė, tarsi reikštų pritarimą, kad Gordonas taip gudriai rinkodariškai pasielgė.

Stefani atitraukė rašomojo stalo stalčių ir rado tvarkingai padėtą rankraštį. Atsargiai jį ištraukė ir pasidėjo ant stalo, stengdamasi nesuglamžyti. Pirmame puslapyje buvo tik pavadinimas paryškintu šriftu:

Ir ant jų liejosi tamsa

Rankraštis buvo storas, sunkus, kaip ir visos Gordono knygos. Daugumą jų buvo skaičiusi ir, jei nekreipsi dėmesio į keistoką pretenzingumą, Stefani jo kūryba patiko. Gordono pasakojimai dažniausiai būdavo apie žmones, sugebančius daryti stulbinamus ir nuostabius dalykus, ir apie keistus ir siaubingus įvykius, dėl kurių tie žmonės visados neįprastai ir šiurpiai miršta. Stefani pastebėjo, kad Gordonas sukuria stiprų ir didingą pagrindinį veikėją, o paskui per visą romaną jį žiauriai baudžia, kad išmuštų pasipūtimą, ir pabaigoje veikėjas jau nuolankus ir kaip reikiant pasimokęs. O tada Gordonas jį nužudo, dažniausiai – pačiu neoriausiu būdu. Stefani rodydavosi, jog girdi, kaip jai beskaitant Gordonas piktdžiugiškai kvatojasi.

Stefani paėmė antraštinį puslapį ir apverstą padėjo greta rankraščio. Pradėjo skaityti. Ketino tik užmesti akį, tačiau netrukus jau rijo žodį po žodžio, užmiršusi girgždantį seną namą ir lietų už lango.

Stefani net pašoko, kai suskambo jos mobilusis. Skaitė dvi valandas. Ji paspaudė mygtuką „atsiliepti“ ir pakėlė telefoną prie ausies.

– Labas, mažute, – pasigirdo mamos balsas. – Kaip einasi?

– Viskas gerai, – atsakė Stefani. – Skaitau.

– Juk ne vieną iš Gordono knygų, ką? Stefi, jis rašo apie šiurpias pabaisas ir visokius baisūnus, apie tai, kaip blogi žmonės krečia klaikiausias niekšybes. Sapnuosi košmarus.

– Ne, mam, aš… Aš skaitau žodyną.

Net ir trumputė tyla kitapus buvo skeptiška.

– Žodyną? – pakartojo mama. – Tikrai?

– Aha, – patvirtino Stefani. – Ar žinojai, kad yra toks žodis kupėti?

– Žinai, tu keistesnė ir už tėtį.

– Nujaučiu… Tai ar jau pataisė mašiną?

– Ne, todėl ir skambinu. Niekaip nepataiso, o kelias iki pat tavęs užlietas. Pavažiuosiu taksi kiek galima, o tada žiūrėsiu, gal kaip nors atbrisiu. Užtruksiu dar bent dvi valandas.

Stefani pajuto progą. Nuo pat mažumės mieliau būdavo viena negu draugėje, o praleisti ištisą naktį be tėvų jai dar nebuvo tekę. Laisvės skonis kone gnaibė liežuvį.

– Mam, viskas gerai, nevažiuok. Man čia patinka.

– Jokiais būdais nepaliksiu tavęs vienos svetimuose namuose.

– Namai ne svetimi – jie Gordono, ir viskas čia gerai. Nėra reikalo tau trenktis čionai šįvakar – pila kaip iš kibiro.

– Mažute, ilgai netrukčiau.

– Užtruktum amžinybę. Kur patvinę?

Motina patylėjo.

– Prie tilto.

– Prie tilto? Ir tu nori eiti pėsčia nuo tilto iki čia?

– Jei žingsniuočiau spėriai…

– Mam, nekvailiok. Tegu tėtis atvažiuoja tavęs paimti.

– Zuikeli, ar tikrai?

– Man patinka čia, tikrai patinka. Gerai?

– Ką gi, gerai, – nenoriai pasidavė mama. – Atvažiuosiu tavęs iš pat ryto. Mačiau, spintelėse yra šio to valgomo, jei išalksi, pasiieškok ko nors.

– Gerai. Iki rytdienos.

– Skambink, jei ko reikės arba jei pasidarys liūdna.

– Skambinsiu. Labanakt, mama.

– Myliu tave.

– Žinau.

Stefani baigė pokalbį ir nusišypsojo. Telefoną kyštelėjo atgal į švarkelio kišenę, susikrovė kojas ant stalo, patogiai įsitaisė krėsle ir vėl ėmėsi rankraščio.

Kai pakėlė akis, nustebo, kad jau beveik vidurnaktis ir nebelyja. Jei dabar būtų namie, jau gulėtų lovoje. Stefani sumirksėjo – skaudėjo akis. Pakilo nuo stalo ir nusileido laiptais į virtuvę. Nepaisant viso savo turto, sėkmingos karjeros ir ekstravagantiškų polinkių, Gordonas, laimei, maisto požiūriu buvo normalus žmogus. Duona buvo sužiedėjusi, vaisiai mažumą pernokę, tačiau buvo sausainių ir javainių, pienas šaldytuve dar ir rytoj bus tinkamas gerti. Stefani pasiėmė užkąsti, nupėdino į svetainę ir įsijungė televizorių. Atsisėdo ant sofos ir kaip tik buvo jaukiai beįsitaisanti, bet suskambėjo namų telefonas.

Stefani pasižiūrėjo į telefono aparatą, kūpsantį ant staliuko prie pat jos alkūnės. Kas galėtų skambinti? Niekas, kas žino, kad Gordonas mirė, neskambintų, nes žino, kad jis miręs, o jai visai nesinorėjo pranešti žinią tam, kas nežino. Galėtų būti jos tėvai, bet kodėl skambina ne mobiliuoju?

Nusprendusi, kad jos, kaip naujosios namų savininkės, pareiga atsiliepti telefonu, Stefani pakėlė ragelį prie ausies.

– Klausau.

Tyla.

– Klausau? – pakartojo Stefani.

– Kas čia? – paklausė vyriškas balsas.

– Atleiskite, – ištarė Stefani, – o su kuo norėtumėte kalbėti?

– Kas čia? – jau suirzęs pakartojo balsas.

– Jei ieškote Gordono Edžglėjaus, – pradėjo Stefani, – deja, jis…

– Aš žinau, kad Edžglėjus mirė, – drėbė vyriškis. – Tu kas tokia? Kuo vardu?

Stefani dvejojo.

– Kam jums reikia žinoti? – pasiteiravo.

– Ką veiki tame name? Kodėl tu jo name?

– Jei norėtumėte paskambinti rytoj…

– Aš nenoriu, supratai? Paklausyk, mergyt, jei suknisi mano šeimininko planus, jis bus labai nepatenkintas, o tu tikrai nenori, kad jis būtų nepatenkintas, supratai? Sakyk, kas tu tokia!

Stefani pajuto, kad dreba rankos. Ji pasistengė nusiraminti ir netrukus sutrikimą pakeitė pyktis.

– Ne jūsų reikalas, kuo aš vardu, – pareiškė. – Jei norite pasikalbėti, paskambinkite rytoj tinkamu metu.

– Nekalbėk šitaip su manimi, – sušnypštė vyras.

– Labanakt, – ryžtingai ištarė Stefani.

– Nekalbėk su manimi kaip…

Tačiau Stefani jau padėjo telefono ragelį. Staiga sumanymas praleisti čia visą naktį pasirodė nebe toks patrauklus. Ji pasvarstė, ar nevertėtų paskambinti tėvams, bet sudraudė save, kad nebūtų tokia vaikiška. „Nėra ko jų jaudinti, – mąstė sau. – Nėra ko jų jaudinti dėl kažkokio…“

Kažkas ėmė daužyti į laukujes duris.

– Atidaryk! – tarp dūžių girdėjosi vyro balsas.

Stefani pašoko ir įsižiūrėjo į holą už svetainės. Už matinio laukujų durų stiklo judėjo tamsus siluetas.

– Atidaryk, kad tave kur galas!

Stefani besidaužančia širdimi atsitraukė prie židinio. Jis žino, kad ji čia, nėra prasmės apsimetinėti, kad jos nėra, bet gal, jeigu ji tupės kaip pelė po šluota, jis pasiduos ir nueis šalin.

Vyras plūdosi ir dabar jau taip stipriai daužė, kad durys net traškėjo nuo smūgių.

– Palikit mane ramybėje! – šūktelėjo Stefani.

– Atidaryk!

– Ne! – sušuko ji. Jai patiko šaukti – taip nebuvo justi jos baimės. – Kviečiu policiją! Tuoj pat kviečiu policiją!

Trankymasis tučtuojau liovėsi ir Stefani pamatė, kad siluetas atsitraukė nuo durų. Ar tikrai? Ar nubaidė jį? Stefani pagalvojo apie duris iš kiemo pusės – ar užrakintos? Aišku, užrakintos… Turi būti užrakintos. Bet tikra ji nebuvo, nebuvo įsitikinusi. Stefani čiupo iš židinio žarsteklį ir jau siekė telefono, kai pabeldė į langą greta.

Stefani klyktelėjo ir atšoko. Užuolaidos buvo atitrauktos, už lango tamsu nors į akį durk. Nieko nematyti.

– Tu čia viena? – pasigirdo balsas. Dabar jis erzinosi, žaidė su ja.

– Eik šalin, – garsiai paliepė Stefani ir žarsteklį iškėlė taip, kad anas matytų. Išgirdo, kad vyriškis nusijuokė.

– Ir ką tu su juo darysi? – pasiteiravo.

– Suknežinsiu tau makaulę! – išrėkė Stefani, sprogdama ir iš baimės, ir iš įsiūčio. Tas vėl nusijuokė.

– Aš tenoriu įeiti, – pasakė. – Atidaryk duris, mergyt. Įsileisk mane.

– Policija jau atvažiuoja, – pagąsdino Stefani.

– Melagė.

Ji vis taip pat nieko neįžiūrėjo už lango, o jam viskas buvo kaip ant delno. Stefani žengtelėjo prie telefono ir čiupo ragelį.

– Nedaryk to, – pasigirdo balsas.

– Kviečiu policiją.

– Kelias uždarytas, mergyt. Iškviesi juos, o aš išlaušiu duris ir pribaigsiu tave kur kas anksčiau, negu jie sugebės čia atkakti.

Baimė peraugo į siaubą ir Stefani suakmenėjo. Tuoj pravirks. Juto, kaip kaupiasi ašaros. Daug metų nebuvo verkusi.

– Ko tu nori? – ištarė tamsai. – Kam tau vidun?

– Aš čia niekuo dėtas, mergyt. Mane tiesiog atsiuntė kai ko paimti. Įsileisk mane. Pasidairysiu, pasiimsiu ko atėjęs ir išeisiu. Pažadu, nė plaukelis nenukris nuo tavo dailios galvelės. O dabar tučtuojau atidaryk duris.

Stefani suėmė žarsteklį abiem rankom ir papurtė galvą. Dabar ji verkė, ašaros ritosi skruostais.

– Ne, – pasakė.

Ji suklykė, kai kumštis išdaužė langą ir ant kilimo pažiro šukės. Kone parvirto atbula, nes vyriškis ėmė ropštis vidun – spigino į ją degančiomis akimis, į ranką susmigusios šukės jam buvo nė motais. Kai tik viena jo koja palietė grindis, Stefani kaip kulka nėrė iš svetainės, pasileido per holą ir ėmė grabinėtis užrakto.

Iš už nugaros ją sugriebė stiprios rankos. Pakėlė, ėmė nešti atgal, ir Stefani vėl suklykė. Ji spyrė ir kulnu pataikė jam į blauzdą. Vyriškis sukriokė, paleido ją, ir Stefani apsisuko, bandydama vožti žarstekliu per veidą, bet įsibrovėlis žarsteklį sučiupo ir išlupo jai iš rankų. Viena ranka sugriebė jai už gerklės, ir Stefani negalėjo nė cyptelėti; ir kvėpuoti nebegalėjo, kol vyriškis vilko ją atgal į svetainę.

Bloškė ją į fotelį ir palinko virš jos. Kad ir kaip Stefani stengėsi, niekaip negalėjo išsivaduoti iš jo gniaužto.

– O dabar, – jo lūpos pašaipiai išsiviepė, – duok man raktą, mergyt.

Ir štai tuomet nuo vyrių buvo nublokštos laukujės durys ir į namą įsiveržė Skeletas Malonusis.

Vyriškis nusikeikė, paleido Stefani ir užsimojo žarstekliu, bet Skeletas puolė tiesiai prie jo ir vožė taip stipriai, kad Stefani pasirodė, jog įsibrovėliui galva nulėks. Vyriškis parvirto aukštielninkas, bet tuoj pat pašoko pasirengęs kitai Skeleto atakai.

Ir puolė pirmas. Abu susikibo, atbuli užvirto ant sofos ir Skeletui nukrito skrybėlė. Virš šaliko švystelėjo baltas ruoželis.

Grumdamiesi atsistojo ir vyriškis trenkė Skeletui taip, kad šio tamsūs akiniai nulėkė per visą kambarį. Skeletas pasilenkė, sugriebė vyriškį per liemenį ir trenkėsi į jį klubu. Vyriškis tėškėsi ant grindų.

Vėl ėmė plūstis, o tada prisiminė Stefani ir puolė prie jos. Stefani stryktelėjo iš fotelio, ir, nespėjus tam nenaudėliui jos nučiupti, Skeletas spyriu į kojas vėl jį parvertė. Įsilaužėlis smakru vožėsi į kavos staliuką ir stūgtelėjo iš skausmo.

– Manai, kad gali mane sustabdyti? – suklykė bandydamas atsistoti. Jo keliai atrodė netvirti. – Ar žinai, kas aš?

– Žalio supratimo neturiu, – atšovė Skeletas.

Vyriškis išspjovė kraują ir įžūliai nusišiepė.

– Na, o tave aš pažįstu, – pasigyrė. – Šeimininkas apie tave man viską papasakojo, detektyve, ir tau teks pasistengti kur kas labiau, kad mane sustabdytum.

Skeletas gūžtelėjo pečiais, ir Stefani apstulbusi stebėjo, kaip jo rankoje suliepsnoja ugnies kamuolys. Skeletas metė kamuolį ir nenaudėlį staiga prarijo liepsna. Bet, užuot ėmęs klykti, tas tik atlošė galvą ir griausmingai nusikvatojo. Liepsna kad ir apėmė jį, bet nenudegino.

– Dar! – kvatojosi jis. – Duok dar!

– Jei prašai.

Ir tada Skeletas iš švarko kišenės išsitraukė senovišką pistoletą ir iššovė; ginklas nuo atatrankos šoktelėjo. Kulka kliudė vyrui petį ir tas sukliko, paskui pabandė sprukti ir suklupo. Nugūžino durų link vis pasilenkdamas ir puldinėdamas į šalis, kad vėl į jį nepataikytų; liepsnų apakintas, pakeliui trenkėsi į sieną.

Ir tada dingo.

Stefani spoksojo į duris, bandydama suvokti tai, kas neįmanoma.

– Na, – pratarė Skeletas, – ne kasdien tokių dalykų nutinka.

Stefani atsigręžė. Nebebuvo skrybėlės, drauge nebeliko ir plaukų. Visoje toje maišalynėje ji tepastebėjo baltutėlį viršugalvį, taigi dabar tikėjosi išvysti gal kokį pliką albinosą. Bet ne. Be tamsių akinių, su nukarusiu šaliku nebebuvo kas paneigtų, jog nėra kūno, nėra odos, nėra akių, nėra veido.

Vietoj galvos – kaukolė.

4

SLAPTAS KARAS

Skeletas pasidėjo ginklą ir išėjo į vestibiulį. Išlindo lauk ir apsidairė tamsoje. Patenkintas, kad niekur aplink netyko žmogiškų ugninių kamuolių, grįžo vidun ir stenėdamas nuo įtampos pakėlė nuo grindų duris. Nuvairavo jas į vietą ir atrėmė į staktą. Tada truktelėjo pečiais ir nužingsniavo atgal į svetainę, kur Stefani stovėjo kaip įkasta ir spoksojo į jį.

– Atsiprašau dėl durų.

Stefani spoksojo.

– Sumokėsiu už remontą.

Stefani spoksojo.

– Durys tai geros. Tvirtos.

Supratęs, kad Stefani neįstengia nieko daugiau, tik spoksoti, vėl gūžtelėjo pečiais, nusivilko paltą, tvarkingai perlenkė ir pakabino ant kėdės atlošo. Nuėjo prie išdaužto lango ir ėmėsi rinkti šukes.

Dabar, kai Skeletas buvo be palto, Stefani pamatė, koks jis iš tiesų liesas. Kostiumas, nors ir puikiai pasiūtas, kabojo ant jo kaip maišas. Ji žiūrėjo, kaip Skeletas renka stiklus, ir pastebėjo tarp marškinių rankovės ir pirštinės suboluojant kaulą. Jis atsistojo, pasižiūrėjo į Stefani.

– Kur man suberti visus šituos stiklus?

– Nežinau, – tyliai atsakė Stefani. – Jūs – griaučiai?

– Tikrai taip, – patvirtino jis. – Gordonas prie kiemo durų laikydavo šiukšliadėžę su ratukais. Į ją sukrauti?

Stefani linktelėjo.

– Taip, gerai, – tepasakė ir akimis išlydėjo Skeletą pilnu glėbiu šukių. Visą gyvenimą ji ilgėjosi ko nors daugiau, ko nors, kas išplėštų iš nuobodaus įprastinio pasaulio, ir štai dabar, kai tai, regis, taip iš tiesų nutiko, ji žalio supratimo neturėjo, ką daryti. Klausimai galvoje grūdosi vienas per kitą, kiekvienas veržėsi būti pirmas. Daug klausimų.

Grįžo Skeletas ir ji paklausė:

– Radote?

– Taip, radau. Ten, kur visada būdavo.

– Tai gerai.

Stefani pamanė, kad jei klausimai būtų žmonės, jie spoksotų dabar į ją tiesiog negalėdami patikėti. Ji pabandė rišliai suregzti mintį.

– Ar pasakei jam savo vardą? – pasiteiravo Skeletas.

– Ką?

– Vardą. Ar pasakei?

– A, ne…

– Gerai. Kai žinai kieno nors pavardę, gali jį valdyti. Bet net ir vardo, net ir Stefani, būtų užtekę.

– Kam užtekę?

– Paveikti tave, priversti daryti ko jis paprašys. Jei žinai vardą ir žinai, ką su juo veikti, kartais nieko daugiau ir nereikia. Šiurpu, ar ne?

– Kas čia darosi? – paklausė Stefani. – Kas jis? Ko jis norėjo? O jūs kas toks?

– Aš esu aš, – atsakė Skeletas, paėmė skrybėlę, peruką ir padėjo ant stalo greta. – O jis – aš nežinau, kas jis toks, niekada nesu jo matęs.

– Jūs jį nušovėte.

– Tikrai taip.

– Ir metėte į jį ugnį.

– Mečiau.

Stefani pakirto kojas, galvoje pasidarė tuščia.

– Pone Malonusis, jūs skeletas.

– A, taip, grįžtam prie dalyko esmės. Taip. Aš, kaip tu sakai, esu skeletas. Toks esu jau daug metų.

– Ar aš kraustausi iš proto?

– Tikiuosi, ne.

– Tai jūs tikras? Iš tikrųjų egzistuojate?

– Matyt.

– Norite pasakyti, kad nesate tikras, egzistuojate ar ne?

– Esu visiškai tuo tikras. Noriu pasakyti, jog galiu klysti. Galiu būti kokia nors šiurpi haliucinacija, mano fantazijos vaisius.

– Galite būti savo paties fantazijos vaisius?

– Ir keistesnių dalykų yra nutikę. Ir vis nutinka – bauginamai reguliariai.

– Absurdas kažkoks.

Skeletas savo pirštinėtas rankas susikišo į kišenes ir pakreipė galvą. Akių obuolių neturėjo, taigi sunku buvo suprasti, žiūri į ją ar ne.

– Žinai, mes su tavo dėde susipažinom panašiom aplinkybėm. Na, šiek tiek panašiom. Bet jis buvo girtas. Ir mudu buvome bare. Jis apvėmė man batus. Ko gero, aplinkybės nebuvo visiškai tokios pačios, bet abiem atvejais buvo susitikimas, taigi… Ką noriu pasakyti – jis buvo įkliuvęs į bėdą, o aš ištiesiau jam pagalbos ranką ir mudu tapome gerais draugais. Gerais, labai gerais draugais. – Jis pakreipė galvą. – Atrodai taip, tarsi tuoj nualpsi.

Stefani lėtai linktelėjo.

– Niekada nesu nualpusi, bet turbūt jūs teisus.

– Ar nori, kad tave pagaučiau, jei krisi, ar?..

– Jei galėtumėt.

– Mielai.

– Ačiū.

Stefani blankiai šyptelėjo ir tada jai akis apniaukė tamsa, pajuto, jog krenta, ir paskutinis dalykas, kurį matė, buvo paknopstom prie jos lekiantis Skeletas.

Stefani atsipeikėjo ant sofos po antklode. Kambaryje buvo tamsu, tik dvi lempelės švietė priešinguose kampuose. Ji pasižiūrėjo į išdaužtą langą ir pamatė, kad jis užkaltas lentomis. Girdėjosi kalant vestibiulyje. Kai pajuto, jog pakaks jėgų išsilaikyti ant kojų, pamažu atsikėlė ir išslinko iš svetainės.

Skeletas Malonusis bandė vėl užkabinti duris ant vyrių. Kairės rankos marškinių rankovė buvo atraityta. Alkūnkaulio, pasitaisė Stefani, įrodydama, kad pirmų metų biologijos kursas nepraėjo veltui. O gal stipinkaulio? Ar abiejų? Stefani girdėjo, kaip Skeletas sau kažką niurna, paskui jis ją pastebėjo ir linksmai linktelėjo.

– O, atsigaiveliojai.

– Sutvarkėte langą.

– Uždengiau. Gordonas turėjo pasidėjęs kelis lentgalius, tai padariau ką galėjau. O va su durimis sunkiau einasi. Išversti buvo lengviau, negu įstatyti atgal. Kaip jautiesi?

– Gerai, – atsakė Stefani.

– Puodelio karštos arbatos – štai ko tau reikia. Su daug cukraus.

Jis paliko duris ir nusivedė Stefani į virtuvę. Ji įsitaisė prie stalo, o jis užkaitė vandens.

– Valgyti nori? – paklausė Skeletas, kai vanduo užvirė, bet Stefani papurtė galvą. – Pieno?

Ji linktelėjo. Skeletas šliukštelėjo pieno, įbėrė kelis šaukštelius cukraus, mikliai pamaišė arbatą ir pastatė puodelį priešais ją ant stalo. Stefani siurbtelėjo – karšta, bet gardu.

– Ačiū, – padėkojo, ir jis gūžtelėjo petimi. Kai kuriuos jo judesius sunku buvo suprasti be veido išraiškos, bet šitą gūžtelėjimą ji suprato kaip: „Menkniekis“.

– Ar čia buvo burtai? Ugnis ir išverstos durys?

– Taip, burtai.

Stefani geriau įsižiūrėjo.

– Kaip jūs kalbate?

– Atsiprašau?

– Kaip jūs kalbate? Kalbėdamas judinate burną, bet neturite nei liežuvio, nei lūpų, nei balso stygų. Aš žinau, kaip atrodo skeletai, mačiau piešinių, modelių ir panašiai – kaulus jungia raumenys, oda ir raiščiai, tai kaip jūs nesubyrate?

Jis vėl gūžtelėjo, šįkart abiem pečiais.

– Na, tai irgi burtai.

Stefani pasižiūrėjo į jį.

– Burtai labai patogūs.

– Taip, burtai patogūs.

– O kaip su, na, žinot, nervų receptoriais? Ar jaučiate skausmą?

– Jaučiu, bet nėra taip jau blogai. Kai skauda, bent jau žinai, kad esi gyvas.

– O jūs gyvas?

– Na, teoriškai ne, bet…

Stefani įsižiūrėjo į jo tuščias akiduobes.

– Ar turite smegenis?

Jis nusijuokė.

– Neturiu smegenų, neturiu jokių organų, bet turiu sąmonę. – Jis nurinko cukrų ir pieną. – Būsiu tau atviras – čia netgi ne mano galva.

– Ką?

– Ne mano. Jie paspruko su mano kaukole. Šitą išlošiau per pokerį.

– Ji netgi ne jūsų? Ir tinka?

– Bus gerai. Bus gerai, kol atgausiu savo galvą. Atrodo, tau šlykštoka.

– Aš tik… Argi ne keista? Tarsi mūvėtum svetimas kojines.

– Įpranti.

– Kas jums nutiko? – pasiteiravo Stefani. – Ar toks ir gimėte?

– Ne, gimiau aš visiškai normalus. Oda, organai, viskas kaip priklauso. Net veidas, mano manymu, buvo visai nieko pažiūrėti.

– Ir kas nutiko?

Skeletas atsirėmė į stalviršį, susidėjo rankas ant krūtinės.

– Įsivėliau į burtus. Tais laikais, tais laikais, kai buvau – nerandu geresnio žodžio – gyvas, sukinėjosi baisiai šlykščių tipų. Pasaulį buvo užgulusi tamsa, kuri galėjo taip ir neatsitraukti. Supranti, tai buvo karas. Slaptas karas, bet vis vien karas. Buvo toks burtininkas Mevolentas, baisesnis už visus kitus. Jis turėjo kariuomenę, ir tie, kurie nesutiko dėtis prie jo, savaime tapo jo priešais.

O mes artėjome prie pergalės. Pagaliau po šitiekos mūsų tylaus karo metų mes iš tiesų buvome belaimį. Jo parama byrėjo, įtaka nyko, jo laukė neišvengiamas pralaimėjimas. Taigi jis liepė kirsti paskutinį desperatišką kirtį prieš visus mūsų pusėje besikovusius vadus.

Stefani nenuleido akių nuo užsimiršusio Skeleto.

– Aš koviausi prieš jo dešiniąją ranką, o tas paspendė klastingus subtilius spąstus. Neįtariau nieko, kol jau buvo per vėlu. Taigi miriau. Jis mane nužudė. Širdis liovėsi plakti spalio dvidešimt trečią. Kūną pasmeigė ant ieties ir sudegino, kad visi matytų. Panaudojo mane kaip perspėjimą – jie visų nužudytų vadų kūnus naudodavo kaip perspėjimą. Ir, mano dideliam siaubui, tai suveikė.

– Ką turit omeny?

– Viskas apsivertė. Mūsų pusė ėmė trauktis. Mevolentas sustiprėjo. To jau nebegalėjau ištverti ir sugrįžau.

– Tiesiog… sugrįžote?

– Tai… sudėtinga. Kai miriau, taip niekur ir nepasitraukiau. Kažkas mane čia laikė, vertė žiūrėti. Nesu girdėjęs, kad anksčiau taip būtų nutikę, ir negirdėjau, kad būtų nutikę po to, bet man nutiko. Taigi kai nebegalėjau ištverti, ėmiau ir pabudau toks kaulų maišas. Tikrąja to žodžio prasme. Jie surinko mano kaulus, subėrė į maišą ir įmetė į upę. Va ten tai bent potyris buvo.

– Ir kas tada?

– Surinkau save – skaudėjo, – tada išsiropščiau iš upės, prisidėjau prie kovotojų ir galų gale mes laimėjome. Pagaliau laimėjome. Taigi Mevolentas buvo nugalėtas – aš užbaigiau visą tą reikalą ir tapau savarankiškas pirmą kartą per kelis šimtus metų.

Stefani sumirksėjo.

– Kelis šimtus?

– Karas buvo ilgas.

– Tas vyras jus pavadino detektyvu.

– Matyt, bus apie mane girdėjęs, – spėjo Skeletas ir atsistojo tiesiau. – Dabar aiškinuosi paslaptis.

– Tikrai?

– Ir visai neprastai einasi.

– Tai ką – dabar ieškote savo galvos?

Skeletas pažvelgė į Stefani. Jei būtų turėjęs vokus, matyt, irgi būtų sumirkčiojęs.

– Aišku, miela būtų ją susigrąžinti, bet…

– Tai jums jos nereikia, na, kad ilsėtumėtės ramybėje?

– Ne. Ne, nelabai.

– Kodėl jie ją paėmė? Ar tai irgi buvo įspėjimas?

– Oi ne, – nusijuokė Skeletas. – Ne, jie jos nepaėmė. Prieš kokius dešimt ar penkiolika metų miegojau, atlėkė tie gobliniūkščiai ir nušvilpė tiesiai nuo stuburo. Tik kitą rytą apsižiūrėjau.

Stefani susiraukė.

– Ir nepajutot?

– Na, kaip sakiau, miegojau. Jūs turbūt sakytumėt, kad meditavau. Kai medituoju, nieko nematau, negirdžiu ir nejaučiu. Ar bandei kada?

– Ne.

– Visai atsipalaiduoji. Manau, tau patiktų.

– Atsiprašau, bet man vis rūpi, kaip jūs pametėte galvą.

– Aš jos nepamečiau, – gynėsi Skeletas. – Ją pavogė.

Stefani jau geriau jautėsi. Negalėjo patikėti, kad nualpo. Nualpo. Kaip kokia senutė. Ji pakėlė akis į Skeletą.

– Jūs nugyvenote labai neįprastą gyvenimą, ar ne?

– Turbūt. Bet dar nenugyvenau. Na, teoriškai jau, bet…

– Ar ko nors pasigendate?

– Ko?

– Ko nors iš tada, kai buvote gyvas.

– Palyginti su tuo, kiek jau esu šitoks, teoriškai gyvas buvau tik akies mirksnį. Kaip reikiant nė neprisimenu krūtinėje plakančios širdies, tai ir nesiilgiu.

– Tai nieko nesiilgite?

– Turbūt… turbūt ilgiuosi plaukų. Ilgiuosi… ilgiuosi to pojūčio. Ir kaip jie augo čia, ant viršugalvio. Turbūt ilgiuosi plaukų. – Jis išsitraukė kišeninį laikrodį ir loštelėjo galvą. – Oho, kiek laiko. Man laikas, Stefani.

– Laikas? Kur laikas?

– Deja, turiu reikalų. Pirma, išsiaiškinti, kam tas malonus džentelmenas buvo čionai pasiųstas, ir, antra, kas jį pasiuntė.

– Negalite palikti manęs vienos, – pareiškė Stefani, pėdindama jam įkandin į svetainę.

– Galiu, – atrėmė jis. – Tau nieko nenutiks.

– Be durų!

– Na, taip. Tau nieko nenutiks, jei jie nesiverš pro duris.

Jis apsivilko paltą, bet Stefani nučiupo skrybėlę.

– Ar imi mano skrybėlę įkaite? – nepatikėjo Skeletas.

– Arba niekur neinat, kad niekas manęs neužpultų, arba imat mane drauge.

Skeletas nustėro.

– Tai, – pagaliau išspaudė, – nebūtų itin saugu.

– Kaip ir likti man čia vienai.

– Bet gali pasislėpti, – pasiūlė Skeletas ir apvedė ranka kambarį. – Tiek daug vietų, kur galima pasislėpti. Tikrai pilna gerų tvirtų tau tinkamo dydžio drabužių spintų. Galima net ir po lova. Nustebtum, kaip dažnai mūsų laikais žmonės nepasižiūri po lova.

– Pone Malonusis…

– Skelete, prašyčiau.

– Skelete, tu šiąnakt išgelbėjai man gyvybę. Ar viskas dabar nueis šuniui ant uodegos, nes paliksi mane čia, kur dar kas nors gali ateiti ir paprasčiausiai mane nudėti?

– Skleidi pralaimėjimo nuotaikas. Pažinojau kadaise tokį vyruką, buvo kiek vyresnis už tave. Norėjo drauge leistis į nuotykius, norėjo narplioti paslaptis, kuriomis tas varguolis tikėjo. Vis zirzė, vis neatstojo. Pagaliau įrodė, ko vertas, ir mudu tapom partneriais.

– Ar patyrėt daug jaudinamų nuotykių?

– Aš taip. Jis ne. Jis mirė per pačią pirmą mudviejų bylą. Siaubinga mirtis. Bjauri. Daug muštynių.

– Na, aš kol kas neketinu mirti ir turiu šį tą, ko jis neturėjo.

– Ką gi?

– Tavo skrybėlę. Pasiimk mane kartu, arba aš ant jos atsistosiu.

Skeletas pasižiūrėjo į ją didelėmis tuščiomis akiduobėmis ir ištiesė ranką paimti skrybėlę.

– Nesakyk, kad neperspėjau.

5

KINIJA ŠIRDGĖLA

Skeletas Malonusis turėjo 1954-ųjų Bentlį, R-Type Continental, vieną iš 208, kiek jų iš viso buvo pagaminta, šešių cilindrų, 4,5 litro variklio, retro automobilį su įmontuotu centriniu užraktu, kondicionieriumi, palydovine navigacija ir aibe kitokių šiuolaikinių patogumų. Skeletas visa tai susakė, kai Stefani paklausė. Jai būtų pakakę: „Čia Bentlis.“

Iš Gordono valdų, kad išvengtų potvynio, jie išvažiavo atokiu keliuku už dvaro. Stefani keliuką pamatė tik tuomet, kai jiedu jau juo važiavo. Skeletas paaiškino, kad jis čia dažnas svečias ir žino visus plyšelius bei užkaborius. Jie pravažiavo Hagardo ženklą, ir Stefani pasvarstė, ar nevertėtų paprašyti, kad ją užmestų namo, bet tuoj tą mintį išmetė iš galvos. Jei dabar grįžtų namo, atgręžtų nugarą viskam, ką neseniai regėjo. Jai reikėjo sužinoti daugiau. Reikėjo pamatyti daugiau.

– Kur mes važiuojam? – paklausė ji.

– Į miestą. Esu sutaręs susitikti su sena bičiule. Gal padės suprasti, kas čia pastaruoju metu vyksta.

– Kodėl įsiveržei į namą?

– Atsiprašau?

– Šįvakar. Nesakau, kad nesu dėkinga, bet kaip čia nutiko, kad buvai netoliese?

– A, – ištarė jis ir linktelėjo. – Taip, suprantu, iš kur toks klausimas.

– Tai ar pasakysi?

– Vargu.

– O kodėl?

Skeletas metė į ją žvilgsnį ar bent jau kryptelėjo galvą.

– Kuo mažiau žinosi, tuo bus geriau. Esi normali jauna panelė ir po šitos nakties grįši į normalų gyvenimą. Neverta tau per daug painiotis.

– Bet aš jau įsipainiojau.

– Bet mes galim sustabdyti tą painiojimąsi.

– Bet aš nenoriu sustabdyti to painiojimosi.

– Bet tau taip būtų geriausia.

– Bet aš nenoriu!

– Bet tai gali…

– Nepradėk dar vieno sakinio žodeliu „bet“.

– Gerai. Atsiprašau.

– Juk nesitiki, kad visa šitai pamiršiu. Mačiau stebuklų ir ugnį, ir tave, ir sužinojau apie karus, apie kuriuos mūsų nemoko mokykloje. Regėjau pasaulį, kurį nė nežinojau egzistuojant.

– Negi nenori grįžti į savo įprastą pasaulį? Jame saugiau.

– Mano vieta ne čia.

Skeletas atsigręžė visu veidu ir pakreipė galvą.

– Juokinga. Kai pirmą kartą susitikome su tavo dėde, jis pasakė tą patį.

– Tai, apie ką jis rašo, – staiga švystelėjus minčiai pradėjo Stefani, – ar tai tikra?

– Jo knygos? Ne, nė viena.

– A.

– Tiesą sakant, jos veikiau įkvėptos tikrų istorijų. Jis tiesiog jas pakeisdavo taip, kad nieko neįžeistų ir niekas neimtų jo medžioti ir nenudėtų. Tavo dėdė buvo geras žmogus, tikrai. Mudu drauge atskleidėme daugybę paslapčių.

– Tikrai?

– O, taip, turėtum didžiuotis, kad turėjai tokį dėdę. Žinoma, įsivėliau per jį į šimtus peštynių, nes nusivesdavau kur nors, o jis vis siutindavo žmones, bet… Geri laikai buvo. Geri laikai.

Jiedu važiavo, iki pasimatė miesto žiburių pašvaistė. Netrukus automobilį gaubusią tamsą išsklaidė oranžinė migla, atsispindinti nuo šlapio grindinio. Mieste buvo ramu ir tylu, gatvės beveik tuščios. Jie įsuko į nedidukę stovėjimo aikštelę, Skeletas išjungė variklį ir pažvelgė į Stefani.

– Ką gi, palauk čia.

– Aišku…

Jis išlipo. Stefani pasėdėjo kelias akimirkas ir suprato, kad negali vien tik valkiotis iš paskos ir laukti – jai reikėjo pamatyti, kokių dar staigmenų jai yra parengęs pasaulis. Ji išlipo iš mašinos ir Skeletas atsigręžė į ją.

– Stefani, man kyla įtarimų, kad tu manęs neklausai.

– Ne, neklausau.

– Supratau. Ką gi. – Jis užsidėjo skrybėlę, apsivyniojo šaliku iki akių, tačiau peruko ir akinių neužsidėjo. Spustelėjo pultelį, automobilis pyptelėjo ir durys užsirakino.

– Ir viskas?

Jis pakėlė akis.

– Atsiprašau?

– Negi nebijai, kad ją pavogs? Čia ne pati saugiausia miesto dalis.

– Yra signalizacija.

– Negi neištarsi burtažodžio ar ko nors? Kad būtų saugu?

– Ne. Signalizacija gera.

Jis nužingsniavo. Ji stengėsi neatsilikti.

– Tai ar tu buri?

– Kartais. Pastaruoju metu stengiuos nebūti priklausomas nuo magijos, stengiuosi verstis tuo, kas yra čia. – Jis patapšnojo sau per galvą.

– Ten tuščia.

– Na, taip, – burbtelėjo Skeletas, – bet supranti, ką noriu pasakyti.

– Ką dar tu gali?

– Nesupratau?

– Su burtais. Parodyk man ką nors.

Jei Skeletas būtų turėjęs antakius, jie veikiausiai būtų pakilę.

– Ką – tau negana gyvo skeleto? Nori dar kažko?

– Taip, – nepasidavė Stefani. – Noriu paskaitos.

Skeletas gūžtelėjo pečiais.

– Na, turbūt neskaudės. Yra dvejopų magų, arba burtininkų: Adeptai praktikuoja vienos rūšies magiją, Stichai – kitos. Adeptai agresyvesni, jų metodai greičiau suveikia. Stichai, tokie kaip aš, atvirkščiai, renkasi ramesnį kelią ir buria sau stichijų komandą.

– Stichijų komandą?

– Gal kiek ir perdedu. Mes joms nekomanduojame, mes jomis manipuliuojame. Paveikiame jas.

– Ką? Žemę, orą…

– Vandenį ir ugnį. Taip.

– Tai parodyk.

Skeletas pakreipė galvą į dešinę ir kai prakalbo, balse girdėjosi linksmos gaidelės.

– Ką gi, – ištarė ir priešais Stefani pakėlė delną.

Ji susiraukė, nes pasidarė vėsoka, o tada pajuto per veidą nuriedant vandens lašiuką. Akimirksniu plaukai peršlapo, lyg ką tik būtų išnėrusi iš vandens.

– Kaip tu tai padarei? – susidomėjo, purtydama galvą ir taškydamasi lašais.

– Tu pasakyk, – atšovė Skeletas.

– Nežinau. Kažką padarei su drėgme ore?

Jis pasižiūrėjo į Stefani.

– Labai gerai, – nuoširdžiai pagyrė. – Pirmasis elementas – vanduo. Negalime perskirti Raudonosios jūros nei nieko panašaus, tačiau šį tą paveikti galime.

– Dar parodyk ugnį, – nenustygo Stefani.

Skeletas spragtelėjo pirštinėtais pirštais – pažiro kibirkštys, delnas išsigaubė ir supleveno liepsna. Jiedu žingsniavo, o Skeletas rankoje nešėsi liepsnos rutulį. Liepsna didėjo, ir Stefani pajuto, kad jos plaukai džiūsta.

– Oho, – nusistebėjo.

– Tikrai oho, – pritarė Skeletas ir atsivėdėjęs švystelėjo ugnies kamuolį. Tas, nubrėžęs lanką, sudegė nakties danguje.

– O kaip žemė? – pasiteiravo Stefani, bet Skeletas papurtė galvą.

– Tu nenori to pamatyti ir, tikiuosi, tau niekada neteks to išvysti. Žemės galia tiktai gynybai ir naudojama tik kaip paskutinis šiaudas.

– Tai kas pats galingiausias? Ugnis?

– Ugnis įspūdingiausia, jai kliūva visi „oho“, bet kad žinotum, ką gali padaryti truputėlis oro, jei tinkamai jį perkeli. Perkeltas oras ne pranyksta – jį reikia kur nors padėti.

– Galėčiau pamatyti?

Jie priėjo automobilių aikštelės pakraštį ir pamatė neaukštą ją supančią tvorą. Skeletas sulenkė pirštus ir staiga išskėtė plaštaką sienos link. Oras suvilnijo ir plytos išvirto lauk. Stefani stebeilijo į naujutėlę skylę sienoje.

– Čia tai kietai, – ištarė.

Jiedu žingsniavo toliau, o Stefani vis gręžiojosi į sieną.

– O kaip Adeptai? Ką jie gali?

– Pažinojau tokį vyruką – prieš porą metų, – jis galėjo skaityti mintis. Kartą buvau sutikęs moteriškę, kuri mokėjo keisti savo išvaizdą, galėjo tiesiog tavo akyse pasiversti bet kuo.

– Tai kas stipresnis? – paklausė Stefani. – Stichai ar Adeptai?

– Viskas priklauso nuo mago. Adeptas atsargoje gali turėti tiek visokių triukų, tiek įvairių gebėjimų, jog pasirodys stipresnis už patį galingiausią Stichą. Taip yra buvę.

– Tas burtininkas, tas visų blogiausias, ar jis buvo Adeptas?

– Tai kad ne. Mevolentas buvo Stichas. Retai Stichų atskalūnas nuklysta tamsiais takais taip toli, bet vis dėlto taip nutinka.

Vieno dalyko Stefani baisiai knietėjo paklausti, bet nenorėjo išsiduoti, kaip nesitveria savam kaily. Lyg tarp kitko, užsikišusi nykščius už džinsų diržo kilpų, pasakė taip, tarsi būtų ką tik tą mintį nuraškiusi tiesiog iš oro:

– O iš kur žinoti, ar gali daryti stebuklus? Ar burti gali bet kas?

– Ne bet kas. Tiesą sakant, mažai kas. Tie, kurie gali, paprastai renkasi tose pačiose vietose, taigi visame pasaulyje yra mažyčių bendruomenių. Vien Airijoje ir Jungtinėje Karalystėje yra aštuoniolika skirtingų apylinkių, kuriose gyvena vien burtininkai.

– Ar gali būti burtininkas to nežinodamas?

– O, taip. Kai kurie žmonės vaikštinėja, bodisi savo gyvenimu ir nė nenutuokia, kad čia pat – jų panosėje – stebuklų pasaulis. Jie nugyvens savo dienas visiškai nesusivokdami ir mirs nežinodami, kokie nuostabūs galėjo būti.

– Liūdna.

– Veikiau juokinga.

– Ne, ne juokinga – liūdna. Kaip pats jaustumeisi, jei niekada nebūtum supratęs, ką gali?

– Aš kitaip neįsivaizduoju, – atsakė Skeletas ir sustojo už jos. – Atėjom.

Stefani pakėlė akis. Jie stovėjo prie apšiurusio seno daugiabučio, jo sienos buvo subjaurotos grafičiais, langai suskilinėję ir purvini. Stefani paskui Skeletą pakilo betoniniais laipteliais ir įėjo į fojė, paskui jiedu ėmė lipti įlinkusiais laiptais.

Pirmame aukšte buvo tylu ir trenkė drėgme. Antrame šviesos nuoplaišos pro plyšius tarp durų ir staktų skverbėsi į šiaip jau tamsų koridorių. Iš vieno buto buvo girdėti veikiantis televizorius.

Kai užlipo į trečią aukštą, Stefani suprato, kad jie atėjo. Trečiame aukšte buvo švaru, šviesu ir niekuo nedvokė. Tarsi būtum pakliuvęs į visai kitą pastatą. Paskui Skeletą ji nusekė į koridoriaus vidurį ir tada pastebėjo, jog durys be numerių. Ji pažvelgė į duris, į kurias pabeldė Skeletas – ant durų buvo pritvirtinta lentelė: „Biblioteka“.

Kol jiedu laukė, Skeletas pasakė:

– Dar vienas dalykas. Kad ir kaip tau norėtųsi, nesakyk jai savo vardo.

Durys atsivėrė nespėjus jai nieko paklausti, ir tarpdury išniro liesas vyriškis didžiuliais apskritais akiniais, kumpa nosimi, jau pradėjęs plikti. Vilkėjo languotą kostiumą ir ryšėjo varlytę. Jis žvilgtelėjo į Stefani, tada linktelėjo Skeletui ir plačiai atlapojo duris.

Stefani suprato, kodėl durys be numerių – visos jos vedė į vieną patalpą. Sienos tarp butų buvo išgriautos, kad tilptų daugybė lentynų su knygomis. Šimtai knygų, nuo vieno pastato krašto iki kito nusidriekęs lentynų labirintas. Kai jie sekė paskui akiniuotį per visą tą raizgalynę, Stefani pamatė, kad čia yra žmonių – pasitraukę į šešėlį tie žmonės susikaupę skaitė ir atrodė ne visai tokie…

Bibliotekos viduryje buvo aikštelė, tarsi miško proskyna, ir šitoje aikštelėje stovėjo neapsakomo grožio moteris. Plaukai juodi kaip varno sparnas, o akys šviesiai žydros. Jos veido bruožai buvo tokie subtilūs, jog Stefani darėsi baisu, kad jis nesubyrėtų, jei moteris nusišypsos; o tada dama nusišypsojo, ir Stefani pajuto tokią šilumą, jog akimirksniu panūdo būti tik greta šitos damos.

– Baik, – sudraudė Skeletas.

Damos žvilgsnis nuslydo į jį ir dabar ji šypsojosi išdykėliškai. Stefani susižavėjusi negalėjo nuo jos atplėšti akių. Kūnas apsunko, pasidarė nerangus; dabar jai gyvenime tesinorėjo vieno – tiesiog stovėti čia, šitoje vietoje, ir žiūrėti į tyrą ir tikrą grožį.

– Baik, – vėl sudraudė Skeletas, ir dama nusijuokė, gūžtelėjo pečiais ir vėl pažvelgė į Stefani.

– Atsiprašau, – ištarė, ir Stefani pajuto, kaip galva prablaivėjo. Buvo apsvaigusi, svyrinėjo, tačiau Skeletas stovėjo greta, prilaikė uždėjęs ranką ant liemens.

– Meldžiu atleisti, – dar kartą atsiprašė dama ir nusilenkė. – Pamiršau, kaip veikiu žmones. Pirmas įspūdis ir panašiai.

– Atrodo, kaskart, kai ką nors susitinki, pamiršti šitą smulkmenėlę, – mestelėjo Skeletas.

– Esu užuomarša, ką galiu padaryti?

Skeletas suniurnėjo ir atsigręžė į Stefani.

– Nesijaudink. Visi, kas pirmą kartą pamato Kiniją, iš pirmo žvilgsnio ją įsimyli. Patikėk, kuo geriau ją pažįsti, tuo mažiau veikia.

– Mažiau, – pakartojo moteris, vardu Kinija, – bet taip ir nepraeina, ar ne, Skelete?

Detektyvas nusiėmė skrybėlę ir pasižiūrėjo į Kiniją, bet į klausimą neatsakė.

Kinija nusišypsojo Stefani ir padavė vizitinę kortelę. Kortelė buvo balta, matinė, o joje tik telefono numeris, išvedžiotas su subtilia elegancija.

– Nesidrovėk skambinti, jei kartais aptiktum knygą ar kokį daiktą, kuris, tavo manymu, galėtų mane sudominti. Skeletas taip darydavo. Dabar nebedaro. Per daug jau, kaip sakoma, vandens nutekėjo, matyt. Oi, kokia aš nemandagi. Aš – Kinija Širdgėla, mieloji. O tu?..

Stefani jau buvo Kinijai besakanti savo vardą, tik Skeletas staigiai grįžtelėjo galvą ir ji prisiminė, kas jai buvo sakyta. Stefani susiraukė. Noras šiai moteriai pasakyti viską buvo beveik neįveikiamas.

– Tau nereikia jos vardo, – pasakė Skeletas. – Tau tereikia žinoti, kad ji matė, kaip kažkas įsilaužė į Gordono Edžglėjaus namus. Kažko ieškojo. Ką tokio Gordonas turėjo, ko kažkam prisireikė?

– Nežinot, kas toks ten buvo?

– Tas, kas buvo, buvo niekas. Man rūpi jo šeimininkas.

– Ir kas, tavo manymu, tas šeimininkas?

Skeletas nieko neatsakė ir Kinija nusijuokė.

– Vėl Serpinas? Mielasis, tau kone per visus nusikaltimus atrodo, kad kaltas Serpinas.

– Nes taip ir yra.

– Tai ko atėjai pas mane?

– Tu daug žinai.

– Tikrai?

– Žmonės kalbasi su tavimi.

– Aš labai draugiška.

– Gal ką girdėjai – gandų, paskalų, ko nors.

– Nieko, kas tau padėtų.

– Bet kažką girdėjai?

– Girdėjau nesąmonę. Girdėjau kažką, ko net gandu vadinti neverta. Atseit Serpinas domėjosi Sentėvių skeptru.

– Kaip tai?

– Jis jo ieško.

– Ką turi galvoje? Skeptras – tik pasaka.

– Taigi ir sakau, kad nesąmonė.

Skeletas nutilo, tarsi šitą informacijos pluoštą pasidėtų tolesniam tyrimui. Kai vėl prabilo, klausimus nukreipė kita linkme:

– Tai ką tokio Gordonas galėjo turėti, ko jam – ar kam kitam – galėjo prireikti?

– Ko gero, ne taip jau mažai, – atsakė Kinija. – Meilutis Gordonas, kaip ir aš, buvo kolekcionierius. Bet manau, ne to tau derėtų klausti.

Skeletas trumpam susimąstė.

– A.

Stefani šaudė akimis nuo vieno prie kito.

– Kas? Kas?

– Klausimas, – pradėjo Skeletas, – ne ką tokio turėjo Gordonas, ką kažkas užsimanė pavogti, bet ką tokio turėjo Gordonas, kad kažkam teko laukti, kol jis mirs, kad galėtų tą kažką pavogti.

Stefani pažvelgė į Skeletą.

– O yra skirtumas?

Jai atsakė Kinija:

– Yra daiktų, kurių negalima paimti, turto, kurio negalima pavogti. Tokiu atveju tik tuomet, kai savininkas miršta, kitas gali pasinaudoti jo geru.

– Jei nugirstum bent ką naudinga, praneši? – paklausė Skeletas.

– O kas man už tai? – atrėmė Kinija, o jos lūpose vėl klaidžiojo anoji šypsenėlė.

– Mano dėkingumas?

– Gundymas. Tai gundymas.

– Tai kaip? – nepasidavė Skeletas. – Padaryk paslaugą draugui.

– Draugui? – pakartojo Kinija. – Po visų tų metų, po viso to, kas nutiko, sakai, kad vėl esi mano draugas?

– Turėjau omeny Gordoną.

Kinija ėmė juoktis, o Stefani patraukė tarp lentynų įkandin Skeleto. Jiedu išėjo iš bibliotekos ir grįžo tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo.

Gatvėje Stefani pagaliau pratrūko:

– Tai čia buvo Kinija Širdgėla, – pradėjo ji.

– Taip, – atsiliepė Skeletas. – Moteris, kuria negalima pasitikėti.

– Bet vardas gražus.

– Kaip jau sakiau, vardai yra galia. Visi turi tris vardus. Vardas, su kuriuo gimsti, vardas, kurį tau duoda, ir vardas, kurį pasiimi. Kiekvienas, kad ir kas jis būtų, gimsta su vardu. Tu gimei su vardu. Ar žinai, koks jis?

– Ar čia suktas klausimas?

– Ar žinai, kuo tu vardu?

– Taip. Stefani Edžglėj.

– Ne.

– Ne?

– Tai duotas vardas. Tai vardas, kurį tau davė kiti. Jei kokių nors žinių turintis magas panorėtų, galėtų tą vardą panaudoti, kad tave paveiktų, kad galėtų trupučiuką valdyti – priversti stotis, sėstis, kalbėti ir panašiai.

– Kaip šunį.

– Panašiai.

– Tu mane lygini su šunimi?

– Ne, – pasakė Skeletas. Tada patylėjo. – Na, taip.

– Valio.

– Bet tu turi kitą vardą, tikrą vardą, teisingą vardą. Vardą, kurio niekas kitas neturi.

– Koks jis?

– Nežinau. Ir tu nežinai, bent jau sąmoningai. Šitas vardas suteikia tau galios, tačiau ir kitiems žmonėms jis suteikia absoliučią galią valdyti tave. Jei kas nors jį sužinotų, valdytų tavo ištikimybę, tavo meilę, viską. Tavo laisva valia būtų visiškai sunaikinta. Štai kodėl slepiame savo tikruosius vardus.

– O trečias vardas?

– Vardas, kurį pasiimi. Jis negali būti panaudotas prieš tave, jis negali būti panaudotas tau paveikti ir tai yra tavo svarbiausia apsauga puolant burtininkui. Tavo pasiimtasis vardas pažymi duotąjį vardą, saugo jį, štai kodėl taip svarbu pasirinkti jį tinkamą.

– Tai Skeletas yra vardas, kurį pasirinkai?

– Tikrai taip.

– O aš kaip? Ar man reikia trečio vardo?

Skeletas dvejojo tik minutėlę.

– Jei ketini mane lydėti, tada taip, veikiausiai reikia.

– O ar aš lydėsiu tave?

– Tai nuo kai ko priklauso. Ar tau reikia tėvų leidimo?

Stefani tėvai norėjo, kad ji atrastų savąjį gyvenimo kelią. Tai jie buvo sakę daugybę kartų. Suprantama, jie turėjo omenyje mokykloje dėstomus dalykus, prašymus priimti į koledžą ir darbo perspektyvas. Veikiausiai nei gyvų skeletų, nei magijos pasaulio jų svarstymuose nebuvo. Antraip jų patarimas, ko gero, būtų buvęs visiškai kitoks.

Stefani gūžtelėjo pečiais.

– Ne, nelabai.

– Na, man tai tinka.

Jiedu priėjo automobilį, sulipo vidun, ir kai išsuko į kelią, Stefani pasižiūrėjo į Skeletą.

– Tai kas toks yra Serpinas, apie kurį kalbėjai?

– Nefarianas Serpinas yra blogiukas. Turbūt, kai dabar nebėra Mevolento, jis yra pats didžiausias blogiukas.

– Ir kuo jis toks blogas?

Kelias minutes buvo girdėti tik variklio parpimas.

– Serpinas yra Adeptas, – pagaliau pasakė Skeletas. – Jis buvo patikimiausias Mevolento pavaduotojas. Girdėjai, Kinija sakė, kad ji yra kolekcionierė ir kad Gordonas buvo kolekcionierius? Serpinas irgi kolekcionierius. Jis kolekcionuoja magiją. Jis kankino, luošino ir žudė, kad išgautų kitų žmonių paslaptis. Elgėsi neapsakomai žiauriai, kad atskleistų slaptus ritualus, ieškojo to vienintelio, kurį jis ir kiti panašūs tikėjimo fanatikai stengėsi aptikti daugybę amžių. Kai prasidėjo karas, Serpinas turėjo tą… ginklą. Šiandien jis kupinas staigmenų, bet ir dabar naudoja tą ginklą, nes, tiesą pasakius, tas neįveikiamas.

– Kokį ginklą?

– Paprastai sakant, kankinamą mirtį.

– Kankinamą mirtį? Savo rankomis? Ne, tarkim, šūvis ar kas nors tokio?

– Jam tereikia nukreipti į tave raudoną dešinę ranką ir… Na, kaip sakiau, kankinama mirtis. Tai nekromantijos būdas.

– Nekromantijos?

– Juodosios magijos, itin pavojingos Adeptų disciplinos. Nežinau, kaip jis to išmoko, bet išmoko puikiai.

– O kaip su šituo visu susijęs Skeptras?

– Niekaip. Jis su niekuo nesusijęs.

– O kas tai?

– Tai nesulaikomas griaunamosios galios ginklas. Arba toks būtų, jei iš tikrųjų egzistuotų. Tai maždaug tavo šlaunikaulio ilgio lazda… Tiesą sakant, gal turiu paveikslėlį…

Jis sustabdė automobilį, išlipo ir atidarė bagažinę. Stefani šitoje miesto dalyje nebuvo lankiusis. Gatvėse tylu ir tuščia. Tolumoje matyti tiltas virš kanalo. Netrukus Skeletas vėl sėdėjo prie vairo, jie važiavo toliau, o Stefani skreite turėjo knygą odiniais viršeliais.

– Kas čia? – paklausė, atsegusi dirželį ir versdama lapus.

– Populiariausi mūsų mitai ir legendos, – paaiškino Skeletas. – Ką tik pravertei Skeptrą.

Ji atvertė atgal iki paveikslo reprodukcijos: didžiaakis vyras siekia auksinio strypo su ant rankenos įtaisytu juodu kristalu. Skeptras spindi, ir vyras prisidengęs akis. Kitame puslapyje buvo dar vienas paveikslėlis – šį kartą vyras laiko Skeptrą, o aplinkui jį susigūžę, veidus šonan nusukę žmonės.

– Kas šitas?

– Sentėvis. Pasak legendų, Sentėviai buvę pirmieji burtininkai, pirmieji ėmę valdyti stichijas, pirmieji ėmę naudoti magiją. Jie gyveno atsiskyrę nuo mirtingųjų pasaulio, juo visai nesidomėjo. Jie turėjo savo gyvenimo būdą, savo papročius ir savo dievus. Galiausiai nusprendė, kad nori patys valdyti savo likimus, taigi sukilo prieš dievus, gana šlykščius padarus, Beveidžius, ir puolė juos žemėje, danguje ir vandenyje. Beveidžiai buvę nemirtingi ir laimėdavę kiekvieną kovą, kol Sentėviai sukūrę tokį galingą ginklą, kuriuo privertę juos atsitraukti – Skeptrą.

– Atrodo, tau ši istorija gerai žinoma.

– Šiais laikais pasakoti pasakas gal ir neįprasta, bet mes iki filmų nieko daugiau neturėjom. Beveidžius sumušė ir išstūmė ten, iš kur jie buvo atėję.

– Ir kas čia vyksta? Ar Skeptras žudo savo dievus?

– Uhu. Jis buvo įkrautas Sentėvių laisvės troškimu. Tai buvo jų pati stipriausia galia.

– Vadinasi, tai yra laisvės galia?

– Iš pradžių buvo. Kadangi Sentėviai nebeturėjo Beveidžių, kurie jiems pasakytų, ką daryti, jie pradėjo peštis tarpusavy, nukreipė Skeptrą vienas į kitą ir pripildė jį neapykantos.

Jiems neriant į tamsą ir išneriant iš jos, gatvių žibintų šviesa hipnotizuojamai švystelėdavo ant Skeleto kaukolės.

– Paskutinis Sentėvis, – pasakojo jis toliau, – išvijęs savo dievus, išžudęs visus draugus ir visą savo šeimą, suprato, ką padarė, ir sviedė Skeptrą į Žemės gelmes, ir žemė jį prarijo.

– Ką jis paskui darė?

– Gal prigulė pasnausti. Aš nežinau, čia legenda. Alegorija. To iš tiesų nebuvo.

– Tai kodėl Serpinas mano, kad tai tikra?

– Va tai ir nesuprantama. Kaip ir anksčiau jo šeimininkas, jis tiki kai kuriais tamsiausiais mūsų mitais, pačiomis grėsmingiausiomis legendomis. Jis mano, kad pasaulis buvo geresnis, kai valdė Beveidžiai. Supranti, jie ne itin mėgo žmoniją, reikalavo, kad juos garbintų.

– Tas ritualas, kurio jis ieškojo – kad juos sugrąžintų?

– Tikrai taip.

– Tai gal jis mano, kad Beveidžius išvijęs Skeptras gali kažkaip parvadinti juos atgal, ar ne?

– Žmonės viskuo tiki, kai tai susiję su jų religija.

– O tu kuo nors tiki? Sentėviais, Beveidžiais, kuo nors?

– Tikiu savimi, Stefani, ir dabar to pakanka.

– Tai ar gali Skeptras būti tikras?

– Vargu.

– O kaip su visu tuo susijęs mano dėdė?

– Nežinau, – prisipažino Skeletas. – Todėl tai ir vadinama paslaptimi.

Automobilį užliejo šviesa ir staiga pasaulis sudrebėjo, nugriaudėjo baisus trenksmas ir metalas nudžeržgė per metalą. Stefani pakibo ant saugos diržo ir trenkėsi galva į langą. Gatvė už lango stipriai pakrypo ir Stefani suvokė, kad Bentlis verčiasi. Girdėjo, kaip greta plūstasi Skeletas, paskui tapo besvorė, o tada Bentlis vėl trenkėsi ant žemės ir vožė ją į prietaisų skydą. Automobilis susiūbavo ant ratų. Stefani sėdėjo nudelbusi akis sau į kelius; akys buvo išplėstos, bet apspangęs protas nepajėgė mąstyti. Pažiūrėk, pasigirdo balselis galvoje. Pažiūrėk, kas darosi. Bentlis stovėjo tylus, variklis neveikė, bet girdėjosi kito variklio burzgimas. Atsivėrė ir vėl trinktelėjo automobilio durelės. Pažiūrėk. Žingsniai, skubūs žingsniai. Pažiūrėk dabar. Skeletas šalia, nejuda. Pažiūrėk, kažkas tavęs ateina. Pažiūrėk DABAR.

Langelis greta išdužo antrą kartą tą naktį, ir vyriškis iš namo sugriebęs ėmė ją vilkti iš mašinos.

6

IŠSKYDĘS VYRAS

Jo drabužiai buvo nuskurę ir apsvilę, tačiau odos ugnies kamuolys, kuris jį buvo prarijęs Gordono namuose, nepalietė. Stefani žvilgtelėjo į vyriškio veidą, kai tas ją vilko per geltoną Bentlio žibintų šviesą – veidas buvo perkreiptas pykčio ir neapykantos. Paskui vyras Stefani kilstelėjo ir tėškė ant atsitrenkusio į juos automobilio variklio dangčio. Sugniaužė ją už apykaklės, jo krumpliai įsirėžė Stefani į kaklą.

– Mirsi, – sušnypštė, – čia ir dabar, jei neduosi man to prakeikto rakto.

Stefani rankomis įsikirto į jo rankas, bandydama atlaisvinti gniaužtus. Galva pasidarė lengva, smilkiniuose tvinkčiojo kraujas.

– Prašau, – sušnibždėjo, bandydama įkvėpti.

– Per tave galiu netikusiai pasirodyti, – suurzgė vyriškis. – Šeimininkas dar pamanys, kad aš kvailys, jei nesugebu gauti kažkokio niekinio raktelio iš kažkokios niekinės mergytės!

Gatvė buvo tuščia. Parduotuvių vitrinos ir biurai uždaryti nakčiai. Niekas jos neišgirs. Niekas neateis į pagalbą. Kur Skeletas?

Vyriškis kilstelėjo ją nuo variklio dangčio ir vėl bloškė žemyn… Stefani riktelėjo iš skausmo ir vyriškis užsigulė virš jos, dešinę alkūnę paspaudęs jai po smakru.

– Nusuksiu tau išdžiūvusį sprandą, – šnypštė.

– Nežinau apie jokį raktą! – išlemeno Stefani.

– Jei nežinai, man iš tavęs jokios naudos ir aš tave nudėsiu.

Stefani pasižiūrėjo į šiurpiai persikreipusį veidą, paleido užpuoliko rankas ir sugrūdo nykštį į kulkos skylę petyje. Vyriškis suriaumojo ir ją paleido, keikdamasis susvirduliavo, o Stefani nusirito nuo automobilio ir nuskuodė prie Bentlio. Skeletas daužė į dureles, bet tos buvo sulinkusios nuo smūgio ir prispaudė jam koją.

– Bėk! – šaukė jis jai pro išdaužtą langelį. – Spruk!

Stefani grįžtelėjo, pamatė grėsmingai artėjantį siluetą ir pasileido tolyn nuo automobilio. Paslydo ant šlapio grindinio, bet pašoko ir vėl ėmė bėgti, o jai įkandin susiėmęs už skaudamo peties lumpsėjo užpuolikas.

Jis metėsi prie jos, ji šastelėjo į šalį ir užkliuvo už gatvės žibinto, vyriškis puolė paskui ją ir išsitiesė ant šaligatvio. Ji pasileido į priešingą pusę, prabėgo abu automobilius ir dūmė toliau. Gatvė buvo labai ilga, labai plati, nebuvo kur nuo jo pasprukti. Liuoktelėjo į siaurą keliuką tarp gyvatvorių ir šmurkštelėjo į šešėlius.

Girdėjo, kad vyriškis bėga iš paskos, jo žingsniai, regis, buvo kur kas greitesni už jos. Ji nedrįso atsigręžti – nenorėjo, kad ją vejanti baimė sukliudytų pasprukti. Buvo taip tamsu, kad nesimatė, kas priekyje: nebuvo nieko matyti nė per ištiestą ranką. Galėtų įvaryti tiesiai į sieną ir ne…

Siena.

Stefani susiorientavo paskutinę akimirką, iškėlė rankas, atsitrenkė jomis į sieną, tada atsistūmė, mikliai atšoko ir nukūrė už kampo. Persekiotojas tamsoje matė ne ką daugiau negu ji, ir Stefani išgirdo, kaip jis vožėsi į sieną ir prapliupo keiksmais.

Priekyje švystelėjo švieselė. Stefani pamatė pravažiuojant taksi. Vyriškis paslydo ir suklupo – ji nuo jo tolo. Jai tereikėjo pribėgti prie kokio nors žmogaus, ir užpuolikas neišdrįs jos sekti.

Stefani išnėrė iš šešėlio ir ėmė šauktis pagalbos, bet taksi jau buvo nuvažiavęs, gatvė tuščia. Ji vėl sušuko, šį kartą be vilties. Gatvės žibintų šviesos viską nudažė oranžine spalva, jos šešėlis nutįso priešais. Tada už jos sujudėjo kitas šešėlis, ir Stefani šastelėjo šonan, o persekiotojas praniuogė pro šalį, tik tik jos nesučiupęs.

Priešais buvo per miestą einantis kanalas. Stefani pasileido jo link. Jautė, jog vyras vėl už jos ir sparčiai artėja.

Pajuto pirštus ant peties. Iš pradžių tik slystelėjo, bet paskui sugriebė. Ranka apsivijo pečius ir suspaudė kaip tik tuomet, kai ji pribėgo kanalą, ir Stefani puolė į priekį, nespėjus užpuolikui atitraukti rankos. Išgirdo panikos klyksmą sau už nugaros ir suprato, jog įsitraukė jį drauge. Tada geliantis vanduo prarijo abu.

Šaltis akimirkai sustingdė, bet Stefani nepasidavė ir išnėrė. Kabino vandenį ir stūmė į šalis, kaip kad buvo šimtus kartų dariusi Hagardo paplūdimyje. Dabar ji plaukė tolyn, šviesų link.

Iškvėpdama perskrodė vandens paviršių, pasuko galvą ir pamatė besikepėstuojant užpuoliką – apimtas siaubo jis plakė rankomis. Iš pradžių Stefani pamanė, kad jis nemoka plaukti, tačiau priežastis buvo ne vien ta. Vanduo jį žalojo, ėdė kaip rūgštis, jis skydo gabalais. Jo klyksmai virto gomuriniais niurnesiais, ir Stefani akyse jis ištižo, nutilo ir neliko jokių gyvybės žymių.

Stefani nusigręžė nuo jos link plaukiančių gabalų ir nusiyrė per vandenį. Rankos ir kojos jau buvo nutirpusios nuo šalčio, bet ji nesiliovė irtis, kol tiltas liko toli už jos.

Visa drebėdama priplaukė prie krašto ir šiaip taip išsikeberiojo ant kranto. Prisispaudusi prie krūtinės rankas, su kiekvienu žingsniu žliugsinčiais sportbačiais, su prilipusiais plaukais ji pasileido atgal prie Bentlio.

Atbėgusi automobilį rado tuščią. Stefani pasitraukė į šešėlį. Privažiavo sunkvežimis – sulėtino avarijos vietoje. Neradęs nė gyvos dvasios nuvažiavo toliau. Stefani lindėjo savo slėptuvėje.

Po kelių minučių ant keliuko tarp gyvatvorių išniro Skeletas. Žvalgydamasis po gatvę spėriai žingsniavo automobilio link. Stefani išlindo iš šešėlio.

– Ei, – pakvietė.

– Stefani! – šūktelėjo Skeletas ir pasileido pas ją. – Tau nieko nenutiko!

– Paplaukiojau, – pasakė Stefani, nenulaikydama danties ant danties.

– Kas nutiko? – puolė klausinėti Skeletas. – Kur jis?

– Čia ir ten. – Vėjelis kedeno jos permirkusius drabužius. – Vanduo jį… suskaidė.

Skeletas linktelėjo.

– Pasitaiko.

Jis ištiesė rankas ir Stefani pajuto, jog džiūsta, pamatė, kaip vanduo nuteka nuo jos ir miglos debesėliu kaupiasi virš galvos.

– Tu nenustebai?

Jis patraukė debesėlį ir jį paleido. Ant gatvės nulijo menkas lietutis.

– Kai kurie Adeptų magijos būdai nėra lengvai įgyjami. Kaip matėm Gordono namuose, tavo užpuolikas pasidarė atsparus ugniai ir veikiausiai labai dėl to savimi didžiavosi. Jo nelaimei, šito mažyčio burto kaina buvo ta, kad jam pasidarė mirtinas didelis vandens kiekis. Kiekvienas rimtas užkeikimas turi slaptą kliautį.

Skeletas, spragtelėjęs pirštais, iškvietė ugnį, ir Stefani vėl pajuto šilumą.

– Dailus triukas, – pagyrė ji. – Kada nors turėsi išmokyti.

Tik gerokai pasistengusi Stefani atidarė automobilio dureles. Nubraukė nuo sėdynės stiklo šukes, atsisėdo ir prisisegė saugos diržu. Skeletas apėjo iš kitos pusės prie savo išdaužto langelio ir įsiropštė vidun. Pasuko raktelį, variklis suburbuliavo nepatenkintas ir tada atgijo.

Stefani kūnas buvo nuvargęs. Protas sustingęs. Rankos kojos apsunkusios, akys merkėsi. Ji kišenėje susižvejojo mobilųjį telefoną – stebuklas, nuo kanalo vandens jam nieko nenutiko. Ji spustelėjo mygtuką, pasirodė valandas rodantys skaičiai, Stefani suvaitojo, paskui pasižiūrėjo į lauką, kur dangų ėmė balinti ryto aušra.

– Kas yra? – pasiteiravo Skeletas. – Skauda ką nors?

– Ne, – atsakė Stefani, – bet skaudės, jei negrįšiu į Gordono namą. Netrukus mama atvažiuos manęs paimti.

– Neatrodo, kad labai džiaugtumeis.

– Aš nenoriu grįžti į tą pasaulį – į nuobodų seną miesteliūkštį su smalsiom kaimynėm ir bjauriom tetulėm.

– Verčiau liktum pasaulyje, kur tave per vieną naktį dukart užpuolė?

– Žinau, skamba beprotiškai, bet taip. Čia buvo vyksmas.

– Šiandien vėliau turiu susitikti su vienu draugu, su kai kuo, kas galbūt mums padėtų. Galiu ir tave paimti, jei nori.

– Tikrai?

– Man regis, turi gyslelę šiam darbui.

Stefani linktelėjo ir gūžtelėjo pečiais, o kai prakalbo, turėjo labai pasistengti, kad neišsiduotų, jog kunkuliuoja džiaugsmu.

– O kaip su magija?

– O kas?

– Išmokysi?

– Tu net nežinai, ar gali burti.

– O kaip man sužinoti? Gal yra koks testas?

– Taip, nukirsime tau galvą. Jei ataugs, gali burti.

– Vėl pokštauji, ar ne?

– Smagu, kad pastebėjai.

– Tai išmokysi?

– Aš ne mokytojas. Aš detektyvas. Jau turiu profesiją.

– Taip, žinoma. Tiesiog man labai norėtųsi išmokti, o tu viską moki.

– Subtiliai pataikauji.

– Bet nieko tokio, jei nenori manęs mokyti, nieko tokio. Turbūt galėčiau paprašyti Kinijos.

Skeletas pasižiūrėjo į ją.

– Kinija tavęs nemokys. Ji tavęs nemokys, nes viską, ką ji daro, daro, kad būtų naudinga jai pačiai. Gal iš pradžių to ir nepastebi, gal atrodo, kad ji tikrai maloni, bet ja negalima pasitikėti.

– Gerai jau.

– Gerai. Vadinasi, sutarėm?

– Sutarėm. Nepasitikėti Kinija.

– Gerai. Smagu, kad tai išsiaiškinome.

– Tai ar pamokysi mane magijos?

Jis atsiduso.

– Su tavim prasidėsi, tai tiktai bėdos turėsi, ar ne?

– Taip sako mano mokytojai.

– Bus smagu, – konstatavo Skeletas. – Tiesiog nujaučiu.

Skeletas išleido Stefani prie Gordono namo, o po pusvalandžio per milžiniškas balas atsitaškė Stefani mamos automobilis. Stefani išėjo į lauką pasitikti mamos. Jai pavyko nukreipti mamos dėmesį nuo namo – toji bent jau tikrai nepastebėjo, kad laukujės durys stovi vos priremtos prie staktos.

– Labas rytas, – pasisveikino mama, kai Stefani įsiropštė į mašiną. – Kaip laikaisi?

– Viskas gerai, – atsakė Stefani.

– Kažkokia pasitaršiusi.

– Ačiū, mam.

Mama nusijuokė, sukdama atgal vartų link.

– Atsiprašau. Na, pasakok, kaip praėjo naktis.

Stefani padvejojo, paskui gūžtelėjo pečiais.

– Ramiai.

7

SERPINAS

Nefarianas Serpinas sulaukė svečio.

Beeinančiam pilies koridoriais jam žemai lenkėsi Tuščiažmogiai. Iš atokiau jie atrodė kaip tikri, tačiau iš tikrųjų tebuvo prasta gyvybės imitacija. Plonytė oda – abejingas kiautas, pripūstas dvokiančių dujų. Tik pėdos ir plaštakos buvo kietos ir sunkios – pėdos plumpsėjo jiems beeinant, o plaštakos svarino rankas, todėl jie visados stovėdavo susikūprinę.

Artėjant prie didžiosios menės Tuščiažmogių daugėjo. Jie buvo paprasti padarai, tačiau darydavo ką paliepti, o ką daryti su svečiu, nežinojo. Serpinas įžengė į didžiąją menę, Tuščiažmogių būrys prasiskyrė ir į jį atsigręžė vyriškis tamsiu kostiumu.

– Pone Blisai, – mandagiai kreipėsi Serpinas. – Maniau, jūs negyvas.

– Ir aš apie tai girdėjau, – atsakė Blisas. Jis buvo dailus raumeningas vyriškis, Serpino ūgio, tačiau Serpinas buvo juodaplaukis žibančiomis smaragdo žalumo akimis, o Blisas plikas ir žydraakis. – Tiesą sakant, pats tą gandą paleidau. Pamaniau, gal žmonės paliks mane ramybėje.

– Ir kaip?

– Deja, ne.

Serpinas mostu atleido Tuščiažmogius ir nusivedė svečią į svetainę.

– Išgersite ko nors? – pasiteiravo Serpinas, eidamas prie gėrimų spintelės. – Ar tam dar per ankstyvas metas?

– Atėjau su reikalu, – pasakė Blisas. – Su Vyresniųjų reikalu.

Serpinas atsigręžė, nusišypsojo.

– Kaipgi laikosi Vyresnieji?

– Nerimauja.

– O kada buvo kitaip?

Serpinas nuėjo prie krėslo palangėje, pažiūrėjo, kaip vargais negalais pakilo saulė, tada įsitaisė krėsle, užmetė koją ant kojos ir laukė, ką Blisas sakys toliau. Kai paskutinį sykį abu buvo šiame kambaryje, bandė vienas kitą nudėti, o uraganas siaubė viską aplinkui. Kad Blisas dabar liko stovėti, reiškė, jog ir jis galvoja apie tą patį. Blisas jo saugojosi.

– Vyresnieji mane pasikvietė, nes prieš penkias dienas dingo du jų žmonės – Klementas Štormas ir Aleksanderis Sleikas.

– Labai apgailestauju, bet man regis, neturėjau garbės jų pažinoti.

– Jie buvo paskirti… retkarčiais jus stebėti.

– Šnipai?

– Visai ne. Tik stebėtojai. Vyresnieji nusprendė, jog bus išmintinga nenuleisti akių nuo kelių Mevolento šalininkų, kad niekas nenukryptų nuo Paliaubų sąlygų. Jūs visuomet buvote tame sąraše pirmas.

Serpinas nusišypsojo.

– Ir jūs manote, kad aš kaip nors susijęs su jų dingimu? Dabar esu taikos žmogus, ne karo. Aš tik siekiu pažinimo.

– Jūs siekiate paslapčių.

– Iš jūsų lūpų tai atrodo labai nuodėminga, pone Blisai. O pradingę „stebėtojai“ galbūt atsiras gyvi ir sveiki, ir Vyresnieji galės atsiprašyti, kam atitraukė jus nuo užtarnauto poilsio.

– Jie atsirado vakar.

– O?

– Negyvi.

– Siaubas.

– Ant kūnų nė menkiausios žymės. Visai jokių ženklų, kaip jie mirė. Ar neatrodo pažįstama?

Serpinas šiek tiek pagalvojo, tada kilstelėjo antakį ir pakėlė dešinę pirštine apmautą ranką.

– Manote, kad tai padarė šitai? Manote, kad aš nužudžiau tuos vyrus? Jau daug metų nenaudoju šios galios. Kai to išmokau, atrodė nuostabu, bet dabar tai laikau prakeiksmu ir priminimu apie daugybę mano klaidų ir nusidėjimų, kuomet tarnavau Mevolentui. Nesunku prisipažinti jums, pone Blisai, jog man labai gėda dėl to, ko esu pridaręs per savo gyvenimą.

Blisas stovėjo tiesiai priešais jį, o Serpinas vos nenusikvatojo ir visko nesugadino. Bet vis dėlto sugebėjo išlikti pašaipi nekaltybė.

– Ačiū už bendradarbiavimą, – padėkojo Blisas ir pasigręžė eiti. – Susisieksime, jei man teks jums užduoti daugiau klausimų.

Serpinas palaukė, kol Blisas nueis prie durų, ir tik tada prakalbo:

– Turbūt jie išsigandę.

Blisas sustojo.

– Kodėl taip sakote?

– Juk pasiuntė jus, ar ne? Kažin kodėl neatsiuntė detektyvo?

– Skeletas Malonusis atlieka kitą tyrimą.

– Mat kaip? Arba jie pamanė, kad jūs mane įbauginsit.

– Jie pamanė, kad jūs manęs paklausysit. Paliaubos truks tiek, kiek to norės abi pusės. Vyresnieji nori, kad jos tęstųsi.

– Jiems tai būtų labai paranku.

Ponas Blisas įsižiūrėjo į Serpiną, tarsi mėgindamas perskaityti jo mintis.

– Būkite atsargus, Nefarianai. Jums gali nepatikti, ką rasite kelio, kuriuo einate, gale.

Serpinas nusišypsojo.

– Tikrai nenorite drauge išgerti?

– Skubu į lėktuvą.

– Traukiate į kokią mielą vietelę?

– Į susitikimą Londone.

– Tikiuosi, kad eisis gerai. Išgersim kada nors kitą kartą.

– Gal.

Ponas Blisas nusilenkė ir išėjo.

8

BAISUOKLIS

Vos tik grįžusi namo Stefani nuėjo miegoti ir pabudo įdienojus – kelios minutės po dviejų. Nušlepsėjo į vonią ir palindo po dušu – po vandens čiurkšlėmis gėlė visą kūną. Keliai buvo nubrozdinti į grindinį, kuriuo buvo vilkte velkama. Oda numarginta tamsių mėlynių. Sprandas užtirpęs.

Stefani užsuko vandenį, išlipo iš dušo kabinos, nusišluostė ir užsitempė švarius džinsus bei marškinėlius. Basomis nunešė nešvarius drabužius žemyn ir sumetė į skalbyklę, įbėrė miltelių ir įjungė. Tik įsimetusi šio to į burną leido sau galvoti apie praėjusią naktį.

„Na, – tarė ji sau, – tai kas gi nutiko?“

Ji apsiavė ir išėjo lauk; saulė maloniai šildė veidą. Gatvės gale praėjo seną prieplauką ir patraukė Didžiosios gatvės link. Normalybė. Vaikai žaidžia futbolą, važinėja dviračiais ir juokiasi, aplink laigo šunys, vizgina uodegas, kaimynai plepa su kaimynais ir pasaulis toks, koks jai visados ir atrodė. Jokių gyvų skeletų. Jokios magijos. Ir niekas nebando jos nudėti.

Šiurpokas juokas išsprūdo suvokus, kaip smarkiai pasikeitė jos gyvenimas per vieną naktį. Iš visiškai paprastos mergaitės visiškai paprastame pasaulyje ji virto vandenyje tirpstančio keistuolio taikiniu ir kaulinio detektyvo partnere tiriant jos dėdės nužudymą.

Stefani krūptelėjo. Dėdės nužudymą? Iš kur ji šitai ištraukė? Gordonas mirė dėl natūralių priežasčių – taip sakė gydytojai. Stefani susiraukė. Bet tai buvo gydytojai, gyvenantys pasaulyje, kuriame nėra vaikštančių, plepančių griaučių. Bet kodėl jai dingtelėjo, kad dėdė buvo nužudytas? Kodėl, velniai rautų, ji taip pagalvojo?

„Yra daiktų, kurių negalima paimti, – pasakė Kinija, – turto, kurio negalima pavogti. Tokiu atveju tik tuomet, kai savininkas miršta, kitas gali pasinaudoti jo geru.“

Jos užpuolikas ir tas, kas jį pasiuntė, kažko norėjo. Jie kažko norėjo taip labai, kad buvo pasiryžę ją dėl to nužudyti. Ir jeigu jie to norėjo taip labai, ar tikrai jie būtų laukę, kol dėdė mirs natūralia mirtimi?

Stefani nupurtė šaltis. Gordoną nužudė. Kažkas jį nužudė, ir niekam tai nė motais. Niekam nekilo jokių klausimų, niekas nebandė išsiaiškinti, kas tai padarė.

Išskyrus Skeletą.

Ji prisimerkė. Detektyvas turėjo žinoti, kad Gordonas nužudytas. Jei ir neįtarė tuomet, kai jie susitiko pirmą kartą, turėjo tai suprasti bibliotekoje. Kinija veikiausiai irgi žinojo, bet nė vienas jai nepasakė. Gal manė, kad ji to neištvers. O gal jiems atrodė, kad tai visai ne jos reikalas. Šiaip ar taip, tai susiję su jų pasauliu, o ne su jos. Bet Gordonas jos dėdė.

Už jos sustojo automobilis. Žmonės žiopsojo išpūtę akis. Stefani atsigręžė ir pamatė Bentlį.

Vairuotojo pusė ten, kur į jį trenkėsi anas automobilis, tebebuvo bjauriai įlenkta, priekinis stiklas sutrūkinėjęs. Trys langai buvo be stiklų, o stogas kairėje šlykščiai aplamdytas. Vietoj įprastinio variklio parpimo girdėjosi nerimą keliantis tarškėjimas, kuris staiga nutilo. Skeletas – su skrybėle, šaliku ir tamsiais akiniais – susiruošė išlipti, bet durelės neatsidarė.

– O varge, – sumurmėjo Stefani.

Ji stebėjo, kaip Skeletas atsitraukia nuo durelių, kilsteli kelį, išspiria dureles ir išlipa lauk. Prieidamas jis apsitampė paltą.

– Laba diena, – pasisveikino guviai. – Puikus orelis, ar ne?

– Žmonės žiūri, – šnipštelėjo Stefani, kai jis priėjo.

– Tikrai? O, tikrai. Na, ir į sveikatą. Ar mes pasirengę važiuot?

– Bus matyt, – atsakė Stefani. Kalbėjo tyliai ir šypsojosi. – Kada ketinai man pasakyti, kad dėdė buvo nužudytas?

Skeletas lyg ir sudvejojo.

– A. Tai išsiaiškinai?

Stefani įsuko į siaurą keliuką tarp dviejų pastatų, kad pasislėptų nuo smalsių Hagardo liežuvautojų akių. Skeletas minutėlę padvejojo, tada spėriu žingsniu ją prisivijo.

– Turėjau svarią priežastį nesakyti.

– Man nerūpi. – Dabar, kai niekas jos nebematė, šypsena dingo. – Skelete, Gordonas buvo nužudytas. Kaip galėjai man nepasakyti?

– Reikalas pavojingas. Aš gyvenu pavojingame pasaulyje.

Stefani ūmiai sustojo. Skeletas pėdino toliau, paskui susivokė, kad jos greta nėra, ir apsisuko ant kulno. Stefani susidėjo rankas ant krūtinės.

– Jei manai, kad aš nesusidorosiu…

– Ne, tu jau parodei, ką sugebi. – Jo tonas mažumėlę pasikeitė. – Nuo pat pirmo mudviejų susitikimo žinau, jog esi iš tų, kurie niekados nesprunka nuo pavojaus – tiesiog iš užsispyrimo. Kaip mokėdamas stengiausi tave apsaugoti nuo šito. Turi suprasti – Gordonas buvo mano draugas. Man atrodė, jog mano pareiga jam – apsaugoti jo mylimą dukterėčią nuo šitos bėdos.

– Na, aš jau įklimpau į šitą bėdą, taigi dabar ne tau spręsti.

– Taip, matyt, ne man.

– Tai daugiau nieko nuo manęs nebeslėpsi?

Jis prisidėjo ranką prie krūtinės.

– Kad mane kirminai sugraužtų.

– Gerai.

Skeletas linktelėjo ir patraukė prie Bentlio.

– Nors nėra ką graužti, – ištarė Stefani.

– Žinau.

– Iš tikrųjų tu jau negyvas.

– Ir tai žinau.

– Tiesiog išsiaiškinome.

– Koks jis? – pasiteiravo Stefani jiems bevažiuojant.

– Kas koks?

– Tas vyrukas, pas kurį važiuojam. Kuo jis vardu?

– Baisuoklis Kriaučius.

Stefani pasižiūrėjo į Skeletą, kad įsitikintų, jog tas nejuokauja, paskui suvokė, jog vis vien nesupras.

– Argi gali kas nors vadintis Baisuokliu?

– Vardai atitinka žmones. Baisuoklis yra mano siuvėjas ir taip jau nutiko, kad ir vienas iš artimiausių bičiulių. Jis mane išmokė boksuotis.

– Tai koks jis?

– Padorus. Kilnus. Sąžiningas. Ir, patikėk, kur kas linksmesnis, negu atrodo iš mano kalbų. Dar jis nėra didelis magijos gerbėjas…

– Jam nepatinka magija? Kaip gali nepatikti magija?

– Tiesiog jam tai neįdomu. Jam mielesnis pasaulis, apie kurį skaito knygose ir mato per televizorių, pasaulis su farais ir plėšikais, su dramomis ir sportu. Jei galėtų pasirinkti, turbūt gyventų pasaulyje be magijos. Taip jis būtų galėjęs lankyti mokyklą, susirasti darbą ir būti… normalus. Žinoma, rinktis jis niekados negalėjo. Jam turbūt ir negali būti pasirinkimo. Niekaip.

– Kodėl?

Skeletas dvejojo tik minutėlę, tarsi svarstydamas, kaip čia geriau pasakius, o tada paaiškino, kad Baisuoklis gimė bjaurus.

– Ne šiaip negražus, – pasakojo jis, – ne šiaip nemalonus, bet iš tikrųjų šlykštus. Motiną, kai jo laukėsi, prakeikė ir dabar jo veidas išvagotas randų. Jie viską išbandė – užkeikimus, eliksyrus, burtus, visokiausius tepalus, bet niekas nepadėjo.

Skeletas papasakojo, jog vaikystėje savo draugams Baisuoklis vis sakydavęs, kad meilę boksui paveldėjo iš tėvo, o meilę siuvimui – iš motinos. Tiesa ta, kad tėvas vis tvarkydavo drabužių palankas, o motina buvo kumštynių čempionė, besididžiuojanti dvidešimt dviem pergalėm iš eilės. Skeletas buvo matęs jos kovą. Kabliu iš dešinės galėjusi nušnioti galvą. Ir, kaip žmonės pasakoja, kartą taip nutikę.

Kad ir kaip ten būtų, Baisuoklis išmoko abiejų šitų skirtingų profesijų ir, kadangi jau ir taip buvo bjaurus, nusprendė tapti siuvėju, o ne boksininku.

– Ir aš dėl to džiaugiuosi, – pasakė Skeletas. – Jis siuva fantastiškus kostiumus.

– Tai mes pas jį važiuojame todėl, kad tau prisireikė naujo kostiumo?

– Ne visai. Matai, jo šeima sukaupė unikalią meno dirbinių kolekciją, paveikslų ir literatūros apie Sentėvius iš viso pasaulio. Jie turi keletą retų tomų, kurie mums būtų labai naudingi. Visa, kas žinoma apie Skeptrą, yra žinoma iš primirštų mitų. Iš tų knygų ir kitų Baisuoklio kolekcijos eksponatų būtų galima daugiau sužinoti apie tai, ką Skeptras gali ir, tikėtina, kaip elgtis norint nuo jo apsisaugoti.

Jiedu pastatė mašiną ir išlipo. Rajonas buvo purvinas ir varganas, žmonės skubėjo nė nežvilgčiodami į kėpsantį aplamdytą automobilį. Mažutė senučiukė šlepsėdama pro šalį linktelėjo Skeletui.

– Ar čia viena iš tų slaptų bendruomenių, apie kurias man pasakojai? – spėjo Stefani.

– Tikrai taip. Stengiamės, jog gatvės būtų kuo nykesnės, kad jokiam atsitiktiniam praeiviui nekiltų noro sustoti ir žioplinėti.

– Na, jums pavyko.

– Jau turėtum suprasti, kad išvaizda dažniausiai būna apgaulinga. Toks rajonas kaip šitas – su grafičiais, šiukšlėmis ir purvu – saugus kaip joks kitas. Praverk duris į bet kurį namą ir įžengsi į tikrus rūmus. Išorė nieko nereiškia, Stefani.

– Pasistengsiu prisiminti, – pažadėjo Stefani, eidama paskui jį prie ant kampo kiūksančios parduotuvėlės. Apsižvalgė iškabos.

– Ar čia siuvykla?

– Taip, Kriaučiaus siuvykla.

– Bet nėr jokios iškabos. Lange nė vieno drabužio. Kaip bent jau žinoti, kad atidaryta?

– Baisuokliui nereikia reklamos. Jo klientūra ypatinga, ir negalima, kad koks eilinis žmogelis užklystų, kai matuojamas kostiumas aštuoniarankiam žmogui-aštuonkojui.

– Tu rimtai? Yra aštuoniarankių žmonių-aštuonkojų?

– Yra visa žmonių-aštuonkojų kolonija, – eidamas durų link pasakė Skeletas.

– Tikrai?

– Gerasis Dieve, Stefani – aišku, kad ne. Būtų tikra kvailystė.

Jis žengė pirmyn jai net nespėjus pamėginti jam vožtelėti. Parduotuvėlės durys buvo neužrakintos, ir Skeletas įėjo vidun. Stefani nustebo, kad viduje švaru, šviesu ir atrodo visiškai įprastai. Pati nežinojo, ko tikėjosi – gal atgyjančių ir tave suėsti ketinančių manekenų. Be to, viduje gardžiai kvepėjo. Jaukiai.

Baisuoklis Kriaučius atėjo iš tolesnio kambario ir juos išvydęs nusišypsojo. Jis šiltai paspaudė Skeletui ranką. Buvo plačiapetis, randai vagojo visą galvą. Kai Skeletas atsisuko pristatyti Stefani ir pamatė, kaip ji spokso į Baisuoklį, gūžtelėjo pečiais.

– Nekreipk į ją dėmesio, – pasakė. – Ji spokso. Visada taip daro susipažindama su naujais žmonėmis.

– Aš pratęs, – nebesišypsodamas patikino Baisuoklis. – Ar norėtumėte, kad paspausčiau jums ranką, panele, ar pradėsim nuo ko nors paprastesnio, tarkim, pasimojuosime?

Stefani nukaito ir skubiai ištiesė ranką. Jo ranka buvo normali, be randų, tvirta ir kieta.

– Ar turi vardą? – pasiteiravo jis.

– Dar ne, – prisipažino Stefani.

– Geriau jau įsitikink, ar tikrai jo nori, o paskui jau galvok kokio. Šitoks gyvenimas ne kiekvienam.

Stefani iš lėto linktelėjo, ne visai supratusi, ką jis turėjo omenyje. O jis tuo metu nužvelgė ją nuo galvos iki kojų.

– Buvot pakliuvę į bėdą?

– Šiek tiek, – atsakė Skeletas.

– Tuomet turbūt praverstų tinkamos drapanos. – Baisuoklis išsiėmė nedidelį bloknotą ir ėmė jame kažką žymėtis. – Kokia mėgstamiausia spalva? – pasiteiravo.

– Atsiprašau?

– Drabužių. Kokia labiau patiktų?

– Nelabai suprantu…

– Ne visi mano siūti drabužiai yra vien gražūs siuviniai. Kartais, jei kyla būtinybė, sukuriu ir specialių egzempliorių.

– Tokių, kad būtum saugi, kol visa šitai baigsis, – pridėjo Skeletas. – Baisuoklis gali tau pasiūti kostiumą – nepernelyg prašmatnų, – kuris veikiausiai išgelbėtų tau gyvybę.

– Mada, – gūžtelėjęs pečiais ištarė Baisuoklis, – tai gyvenimas arba mirtis. – Jis laikė parengtą pieštuką. – Taigi dar kartą – kokia tavo mėgstamiausia spalva?

– Aš… Vargu ar tai mano kišenei…

Baisuoklis vėl gūžtelėjo pečiais.

– Įrašysiu į Skeleto sąskaitą. Tepasiunta.

Stefani sumirksėjo. Nuo to, kad kone visus drabužius jai perka mama, pereiti prie šito – tokio šuolio ji nesitikėjo.

– Nežinau, nesu tikra… Juoda?

Baisuoklis linktelėjo ir pakraigliojo bloknote.

– Juoda visada gerai. – Pasižiūrėjo į Skeletą. – Aš tik užrakinsiu, – pasakė, – ir tada galėsim žmoniškai pasikalbėti.

Kol Baisuoklis rakino duris, Skeletas su Stefani nuklydo į parduotuvėlės gelmę. Įvairiausių rūšių ir tekstūrų audiniai buvo labai tvarkingai sudėti į tvirtas lentynas palei sienas. Kambario viduryje buvo įrengta darbo vieta, o dar vienos durys vedė giliau į namą.

– Ar jis ketina siūti man drabužius? – sušnibždėjo Stefani.

– Taip, ketina.

– Argi nereikia manęs pamatuoti?

– Jam užtenka pažiūrėti.

Jie įžengė į nedidukę svetainę, netrukus pas juos atėjo ir Baisuoklis. Stefani su Skeletu įsitaisė ant siauros sofutės, o Baisuoklis atsisėdo į krėslą priešais – kojas pilna pėda padėjo ant grindų, smailai suskliaudė rankų pirštus.

– Tai kas gi nutiko? – pasidomėjo.

– Mes tiriame Gordono Edžglėjaus žmogžudystę, – pradėjo Skeletas.

– Žmogžudystę? – kiek patylėjęs pakartojo Baisuoklis.

– Būtent.

– Kas būtų norėjęs nužudyti Gordoną?

– Manom, tai padarė Serpinas. Manom, kad jis kažko ieškojo.

– Skelete, – raukydamasis pradėjo Baisuoklis, – paprastai, kai tau reikia mano pagalbos, tu tiesiog paskambini, mes kur nors nueiname ir kyla peštynės. Tu anksčiau niekados neaiškindavai, kas vyksta, tai kodėl darai tai dabar?

– Dabar man reikia kitokios pagalbos.

– Tai tau nereikia, kad kam nors trinktelėčiau?

– Mes norėtume, kad padėtum išsiaiškinti, ką rezga Serpinas.

– Suprantu, – sulinkčiojo Baisuoklis.

– Nesupranti, ar ne?

– Ne, – iš karto atsakė Baisuoklis. – Tikrai nežinau, ko iš manęs norite.

– Mes manom, kad Serpinas ieško Sentėvių Skeptro, – išpyškino Stefani ir pajuto, kad Skeletas sulindo giliau į pagalvėlę greta.

– Ko? – Baisuoklis vėl šypsojosi. – Juk tu nerimtai, ką? Klausyk, nežinau, ko tau pripliurpė mano mielas bičiulis, bet Skeptro nėra.

– Serpinas mano, kad yra. Mes manom, kad tai kažkaip susiję su mano dėdės mirtimi.

– Užjaučiu dėl netekties, – pasakė Baisuoklis, – labai užjaučiu. Gerbiau Gordoną. Jis žinojo, kad pasaulyje egzistuoja magija, ir ja nesusiviliojo. Jis tik norėjo stebėti ir tai aprašyti. Tam reikia stiprybės, kurios, tikiuosi, turi ir tu.

Stefani nieko neatsakė. Skeletas nežiūrėjo į ją.

– Bet, – kalbėjo Baisuoklis, – teigti, kad jo mirtis kuo nors susijusi su legenda, kuri perduodama iš kartos į kartą ir kaskart yra pakeičiama, tiesiog nesąmonė. Jam buvo širdies priepuolis. Jis buvo mirtingasis. Jis mirė. Taip nutinka visiems mirtingiesiems. Tesiilsi ramybėje.

– Manau, dėdė žinojo, kur yra Skeptras, arba jį turėjo, ir Serpinas jį nužudė. Ir dabar Serpinas žino, kur jis, ir todėl nori rakto.

– Kokio rakto?

– Rakto, su kuriuo galbūt galėtų prieiti prie Skeptro. Mes tikrai nežinome. Tik žinome, kad jis du kartus bandė mane nužudyti, kad tą raktą gautų.

Baisuoklis papurtė galvą.

– Tai ne tavo pasaulis.

– Dabar aš jau jam priklausau.

– Tu ką tik į jį įžengei. Pamatei magijos, burtininkų ir gyvus griaučius, ir galiu kirsti lažybų, kad tau labai smagu. Bet tu nė menkiausio supratimo neturi, kas pastatyta ant kortos.

Skeletas nieko nesakė. Stefani pašoko nuo sofos.

– Žinot ką? – pratrūko ji. – Man tai tikrai nuotykis. Juk taip sakote, ar ne? Ką gi, jūs teisus. Tikrai į visa tai žiūriu kaip į didelį nuotykį, esu sužavėta, sujaudinta, tiesiog apšalus. Mačiau, kaip nuostabūs žmonės daro nuostabius dalykus, ir stebėjausi tuo. – Stefani žvilgsnis sugriežtėjo. – Bet nedrįskit – nei sekundėlei – manyti, kad man tai vien žaidimas. Dėdė paliko didžiulį turtą – jis man paliko viską, ko širdis tik galėtų geisti. Jis visa tai padarė dėl manęs, o dabar jis miręs. Taigi ir aš ketinu ką nors padaryti dėl jo. Ketinu išsiaiškinti, kas jį nužudė, ir ketinu padaryti, ką tik galėsiu, kad jie taip lengvai neišsisuktų. Kas nors turi būti jo pusėje.

– Beprotybė! – šūktelėjo Baisuoklis ir palinko į priekį. – Skeptras tėra vaikų pasakos!

– Aš tikiu, kad jis egzistuoja.

– Suprantama, jog tu tiki, kad jis egzistuoja! Tave įtraukė į tokį pasaulį, kuriame, tau atrodo, gali nutikti bet kas, bet yra ne taip. Tavo dėdė pats į šitai įsipainiojo ir, jei tai, ką tu sakai, yra tiesa, buvo dėl to nužudytas. Ar taip jau trokšti to paties? Tu žaidi su ugnimi.

– Visi čia žaidžia su ugnimi.

– Nesitikėjau, kad viskas taip pakryps, – ištarė Skeletas.

– Yra taisyklės, – nekreipdamas dėmesio į Stefani putojo Baisuoklis. – Ne šiaip sau kiekvienam sutiktam nepliurpiam, kad esam čia. Ji – puikiausias pavyzdys kodėl.

Stefani įsiuto. Žinojo, kad dabar negali kalbėti, nes balsas ims išdavikiškai lūžinėti, todėl puolė pro Baisuoklį. Perbėgo per parduotuvę, atsirakino duris ir išlėkė į gatvę. Viduje kunkuliavo iš pykčio, net pirštai susilenkė kaip paukščio nagai. Siuto, kad su ja nesielgia kaip su lygia, siuto, kam kalba su ja iš aukšto, siuto, kam bando ją apsaugoti. Nepatiko ir tai, kad nekreipia į ją jokio dėmesio.

Po kelių minučių iš parduotuvėlės išlindo Skeletas. Su skrybėle. Priėjo prie jos, atsirėmusios į Bentlį, sukryžiavusios rankas ant krūtinės ir nudelbusios akis į suskilusį šaligatvį.

– Neblogai ėjosi, – pagaliau pasakė jis. Kai ji nieko neatsakė, jis linktelėjo ir paklausė: – Ar pasakojau tau, kaip susipažinau su Baisuokliu?

– Man nerūpi.

– A. Gerai. – Tyla nusileido kaip smogas. – Nelabai ir įdomu. Bet ten buvo piratai.

– Man visiškai nerūpi, – atšovė Stefani. – Tai padės jis mums ar ne?

– Matai, jam ne itin patinka tai, kad tu esi su manimi.

– O, nejaugi? – įgėlė Stefani.

– Jam, regis, atrodo, kad elgiuosi neatsakingai.

– O tau kaip atrodo?

– Aš seniau buvau pagarsėjęs neatsakingu elgesiu. Visai tikėtina, kad tai kartojasi.

– Ar manai, kad man gresia pavojus?

– Oi, tikrai. Serpinas tebemano, kad turi tą kažkokį raktą, kurio jis ieško. Kai tik jis sužinos, kas tu esi arba kur esi, atsiųs dar ką nors. Tau gresia – ir nemanau, kad perdedu, – mirtinas pavojus.

– Tai tada išsiaiškinkim viską iki galo, gerai? Negaliu šito mesti. Net jei ir norėčiau, negaliu grįžti į nykų, nuobodų, paprastą gyvenimą. Per daug mačiau. Aš jau įsipainiojau. Mano dėdė buvo nužudytas, mano gyvybė kabojo ant plauko ir aš neketinu imti ir pasitraukti. Aišku kaip dieną.

– Ką gi, įtikinai mane.

– Tai ko mes čia stypsom?

– Ir aš norėjau to paties paklausti, – atrakindamas Bentlį paantrino Skeletas. Jiedu susiropštė vidun ir Bentlis, pasukus raktelį, barškėdamas užburzgė. Skeletas žvilgtelėjo į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, paskui į šoninius, tada prisiminė, kad nebeturi šoninių, ir išvairavo į gatvę.

– Tai negausim pasižvalgyti po jo šeimos kolekciją? – paklausė Stefani.

– Baisuoklis – geras vyras ir geras draugas, kaip tik toks, kokį norėtum turėti savo pusėje, bet kartu jis vienas iš labiausiai užsispyrusių žmonių, kiek tik man yra tekę pažinti. Po keturių dienų – užtektinai laiko pagalvoti – jis persigalvos ir maloniai leis apžiūrėti tai, ką mums reikia pamatyti, bet iki tol nėra jokios vilties.

– O gal tos knygos yra ir Kinijos bibliotekoje?

Skeletas išleido kažkokį garsą – lyg nusijuokė, lyg kriuktelėjo.

– Kinija jau daugybę metų stengiasi prisikasti iki tų knygų, bet jos užrakintos ten, kur net ji negali pasiekti.

– Tu žinai, kur jos?

– Saugykloje.

– Saugykloje? Na ir ką?

– Ne šiaip saugykloje, o Saugykloje. Tai daugybė salių, įrengtų po Dublino Municipaline meno galerija. Jos labai gerai saugomos, įsibrovėlių ten neglosto.

Stefani patylėjo, tada vėl prakalbo:

– Baisuoklis persigalvos po keturių dienų?

– Paprastai tiek trunka.

– Bet mes gi neturim keturių dienų, tiesa?

– Ne, neturim.

– Taigi tu žinai, ką mums reikia padaryti, ar ne?

– Deja, žinau.

– Mums reikia pamatyti tą kolekciją.

Skeletas pasižiūrėjo į Stefani.

– Žinojau, kad tiksi šiam reikalui. Kai tik tave pamačiau, supratau, kad turi polinkį į šį darbą.

– Tai laužiamės į Saugyklą?

Skeletas nenoriai linktelėjo.

– Laužiamės į Saugyklą.

Dublino Municipalinė meno galerija buvo turtingame miesto rajone. Spindintis plieno ir stiklo triumfas – muziejus stūksojo vienišas ir išdidus, jo prašmatnūs sodai kitų pastatų neprileido per pagarbų atstumą.

Stefani su Skeletu automobilį pasistatė kitapus gatvės išankstiniam stebėjimui, kaip tai pavadino Skeletas. Jie dar nesilauš į Saugyklą, patikino jis; jie čia tik tam, kad pamąstytų, kas jų laukia. Iš pastato kaip tik išėjo galerijos darbuotojai ir pustuzinis apsaugininkų – baigėsi jų dienos pamaina. Du žmonės, vyras ir moteris, apsivilkę mėlynais kombinezonais, prasilenkė su jais ant laiptų, įėjo į galeriją ir užsirakino iš vidaus.

– O, – iš po šaliko sumykė Skeletas. – Gali būti keblumų.

– Kokių keblumų? – paklausė Stefani. – Jie? Kas jie tokie?

– Naktinė pamaina.

– Du žmonės? Ir viskas?

– Jie ne visai žmonės.

– Tai kas jie tokie?

– Labiau ne žmonės negu žmonės.

– Skelete, dievaži, arba pasakai tiesiai šviesiai, arba surasiu šunį kaip veršį, priversiu jį išraust duobę ir joje užkast tave.

– Oi, kaip žavinga, – ištarė Skeletas ir tarsi atsikrenkštė, nors nebuvo ko atsikrenkšti ir nebuvo gerklės, kurią reikėtų pravalyti. – Ar pastebėjai, kaip jie judėjo?

– Labai, na, nežinau – grakščiai. Na ir kas? Ar jie šokėjai? Saugyklą saugo apsaugininkai balerinos?

– Jie vampyrai, – pasakė Skeletas. – Saugyklą saugo apsaugininkai vampyrai.

Stefani maivydamasi iškišo galvą pro langelį ir užvertė į dangų.

– Saulė vis dar šviečia, Skelete. Dar šviesu.

– Jiems nesvarbu.

Stefani susiraukė.

– Argi saulė jų nenužudo? Argi nepaverčia jų į dulkes, argi jie neplyksteli liepsna ar dar kaip nors?

– Nea. Vampyrai įdega – taip pat kaip tu ir aš. Gerai jau – kaip tu. Aš blykštu.

– Taigi saulės spinduliai jų neveikia?

– Suvaržo juos. Prislopina galias. Dieną jie beveik kaip mirtingieji, bet kai saulė nusileidžia, jų galios sustiprėja.

– Aš to nežinojau.

– Ir Saugykla samdo du tokius naktinei pamainai. Puikūs sarginiai šunys.

– Jei saulė jų neveikia, tai, spėju, ir kryžiaus jie nebijo?

– Geriausias būdas sustabdyti vampyrą – pilna kulkų apkaba, o kadangi mes nenorime nieko sužeisti, čia ir yra tas mano minėtas keblumas.

– Turi būti koks būdas pro juos prasmukti. Galėtume persirengti valytojais ar dar kuo nors.

– Kai budi vampyrai, niekas nedirba: vampyrams nėra skirtumo tarp sąjungininko ir grobio. Jie neatsispiria kraujo troškimui, kaip kad naktinis drugys – ryškiai šviesai. Jie žudikai, patys geriausi, negailestingiausi žudikai visoje žemėje.

– Baisu.

– Taip, bet vampyrai ir negarsėja mielumu.

– Ką gi, teks sumąstyti ką nors baisiai gudraus.

Skeletas patylėjo, paskui gūžtelėjo pečiais.

– Manyčiau, man tai neblogai išeina.

9

TROLIS PO VESTMINSTERIO TILTU

Skeletas parvežė Stefani namo, ir kai ji tą vakarą gulėjo lovoje, pagaliau nirdama į miego karalystę, jauna moteris Londone atsitūpusi bandė kažką įžiūrėti tamsoje.

– Ei? – riktelėjo ji. – Ar yra kas nors ten apačioje?

Temzė buvo tamsi, plukdė savo vandenis po ja, bet niekas neatsiliepė. Moteris žvilgtelėjo į laikrodį, paskui apsižvalgė aplinkui. Iki vidurnakčio buvo likusios septynios minutės ir ant Vestminsterio tilto, išskyrus ją, nieko daugiau nebuvo. Puiku.

– Ei? – šūktelėjo ji vėl. – Man reikia su tavimi pasikalbėti.

Pasigirdo balsas:

– Čia nieko nėr.

– O man atrodo, kad yra, – nepasidavė moteris.

– Ne, – ataidėjo, – nėr.

– O man atrodo, kad ten yra trolis. Ir man reikia su juo pasikalbėti.

Iš tamsumos išlindo snukelis, mažas ir susiraukšlėjęs, milžiniškom ausim ir kupeta stirksančių plaukų. Sumirksėjo didžiulės akys.

– Ko nori? – paklausė trolis.

– Noriu su tavimi pasikalbėti, – atsakė jaunoji moteris. – Aš – Tanita Mažutė. O tu kaip vadiniesi?

Trolis papurtė galvą.

– Ne, ne, nesakyti. To nesakyti.

– Ak, taip, – suprato Tanita, – troliai turi vien tik vardą, tiesa?

– Jo, jo, tik vardą. Nesakyti.

– Bet aš galiu spėti, juk taip daroma, ar ne? Jei atspėsiu tavo vardą, kas tada bus?

Trolis nusišiepė, parodydamas daugybę aštrių geltonų dantukų.

– Likti gyva, – pasakė.

– O jei neatspėsiu?

Trolis sukikeno.

– Būti suvalgyta!

– Turėtų būti smagu, – šypsojosi Tanita. – Kuriuo metu tu įprastai žaidi?

– Vidurnaktį, mušti vidurnaktį, jo, jo, jo. Kai aš stiprus.

– Ir tu strykteli iš po tilto, kai tik kas nors eina, ar ne?

– Trys kartai, – linktelėjęs paaiškino trolis. – Spėja tris kartus. Atspėti vardą, nesuvalgyti; neatspėti, eikš čionai.

– Nori pažaisti su manimi?

Šypsena dingo nuo trolio snukelio.

– Dar ne stiprus. Reikia palaukti, jo, jo. Mušti vidurnaktį.

– Mums juk nebūtina laukti, a? – rūgščia mina pasitikslino Tanita. – Noriu žaisti dabar. Lažinuos, kad atspėsiu tavo vardą.

– Ne, neatspėti.

– Va ir atspėsiu.

– Ne, neatspėti! – nepasidavė trolis ir vėl pradėjo kikenti.

– Lįsk iš ten ir pažiūrėsim.

– Jo, jo, žaisti.

Tanita žvilgtelėjo į laikrodį ir, išnėrus troliui, atsitraukė. Dvi minutės iki vidurnakčio. Jis buvo mažiukas, jai iki liemens, plonom rankytėm ir kojytėm, išpampusiu pilvu. Nagučiai kieti ir smailūs, jis viltingai vypsojo, nors laikėsi atokiai.

Tanita kiek prasisiautė apsiaustą ir vėl nusišypsojo troliui.

– O tu dailus vyrukas. Ar tu vienintelis trolis Londone?

– Vienas, – išdidžiai patvirtino trolis. – Dabar žaisti! Atspėti vardą, nesuvalgyti; neatspėti, eikš čionai. Spėk, spėk, spėk.

– Pagalvokim, – ištarė moteris ir žengtelėjo artyn. Trolis prisimerkė ir atsitraukė prie tilto krašto. Moteris sustojo. – Ar tavo vardas Balauhalau?

Trolis susirietė iš juoko.

– Ne, ne, ne Balauhalau! Du kartai spėti, tik du!

– Sunkiau negu maniau, – ištarė Tanita. – Tau gerai išeina, ar ne?

– Geriausias! Pats geriausias!

– Juk nedaug žmonių atspėjo tavo vardą, a?

– Nė vienas, – suklegėjo trolis. – Spėti, spėti!

– Gal… Ferninabopas Kaprukis?

Trolis stryktelėjo, klyktelėjo ir pasileido šokti, o Tanita prisislinko artėliau.

– Ne Ferninabopas! – kvatojosi trolis. – Ne Kaprukis!

– Vaje, – sunerimusi tarė Tanita. – Ne kažin kaip man čia einasi, ar ne?

– Suvalgyti!

– Daug praeivių suvalgai?

– Jo, jo, niam, niam.

– Suryji iki paskutinio kaulelio, tiesa? Jie klykia, verkia ir bando pabėgti…

– Bet aš juos pagauti! – kikeno trolis. – Mušti vidurnaktį, aš didelis, stiprus ir greitas, suryti iki kaulelio, suryti iki paskutinio kaulelio! Jie muistytis, rangytis ir kutenti mano pilve!

– Tai gal aš jau verčiau spėsiu paskutinį sykį, a? – pasakė Tanita. – Ar tu… Raukšlėtaodis?

Trolis taip kvatojosi, kad net parvirto aukštielninkas.

– Ne, ne! – išspaudė tarp juoko šuorų. – Visada šitą sakyti! Visada neatspėti!

Tanita žengė dar vieną žingsnį, šypsena dingo. Iš po apsiausto blykstelėjo kardas, bet trolis jį pamatė, žvygtelėjo ir nusirito šalin.

Tanita nusikeikė ir vėl užsimojo, bet trolis panėrė po ja. Ji vikriai apsisuko, spyrė ir tas žnektelėjo žemėn. Šiaip taip pakilo, šnypšdamas ir spjaudydamasis jos pusėn. O tada šiltoje Londono naktyje nuaidėjo Big Beno dūžiai. Vidurnaktis.

Tanita puolė, bet buvo per vėlu. Trolis susigūžęs atšoko, suurzgė ir pradėjo augti.

– Velniava, – sušnibždėjo Tanita.

Trolio rankų ir kojų raumenys išsipūtė ir taip įtempė odą, kad ta, rodėsi, tuoj plyš. Tanita vėl žengtelėjo artyn, bet trolis atbulas apsivertė ore, o kai nusileido ant žemės, jau buvo lygus su ja. Jo krūtinė paplatėjo, kaklas pastorėjo, ir trolis vis dar augo, ir vis urzgė. Jo kaulai išsišovė ir jis liovėsi augti. Dabar trolis buvo kone dukart už ją didesnis.

Susiremti su suaugusiu troliu anaiptol nebuvo planuota. Tanita kardą laikė nuleistą prie kojos ir suko ratą aplink padarą.

– Sukčiavai, – dabar jau giliu, gomuriniu balsu suurzgė trolis.

– Buvai labai negeras berniukas, – pasakė Tanita.

– Suryti tave. Suryti visą, jo, jo.

Tanita šyptelėjo.

– Eikš, įkrėsk man į kailį, jei manai, kad esi toks kietas…

Trolis sustugo ir puolė – nors ir ištįsęs – judėjo kaip žaibas, bet Tanita buvo pasirengusi. Ji slystelėjo į šalį ir prasprūdo pro trolį, kardu šmaukštelėjusi jam per šlaunį. Tas sušnypštė iš skausmo ir užsimojęs milžinišku kumščiu vožė Tanitai per nugarą. Tanita skaudžiai parkrito. Trolis jau kėsinosi ją sutrypti, bet Tanita nusirito šonan, atsiklaupė ant vieno kelio, kilstelėjo kardą iki peties ir ašmenys kliudė troliui ranką.

Trolis parpuolė aukštielninkas, o Tanita atsistojo.

– Sudraskyti, – suurzgė trolis, – sudraskyti į mažus gabaliukus, jo, jo.

– Tavo žaidimas ne toks jau ir smagus, kai žaidi su tuo, kas gali pakovoti, ar ne?

– Mano tiltas, – suniurzgė trolis. – Mano žaidimas.

Tanita nusišypsojo.

– Mano taisyklės.

Vėl suriaumojęs trolis puolė, bet Tanita nesutriko. Vienu kirčiu nušniojo trolio kairės rankos pirštus ir tas sukaukė iš skausmo, loštelėjo atbulas, o Tanita stryktelėjo. Užšoko jam ant krūtinės ir užsimojo kardu – ašmenys švystelėjo tilto žibintų šviesoje, kai kirto jam galvą. Trolio kūnas susmuko, Tanita nušoko žemėn. Kūnas atsitrenkė į turėklus ir įkrito į upę.

Tanita pasilenkė trolio galvos ir žengė prie turėklų. Atsigręžė į ateinantį žmogų. Nebuvo jo mačiusi, bet žinojo, kas jis toks. Vyriškis buvo aukštas ir plikas, veidas išvagotas raukšlių, o akys neįtikėtino žydrumo – tokių blyškių akių ji nebuvo mačiusi. Jis vadinosi ponas Blisas.

Ponas Blisas mostelėjo į galvą jos rankoje.

– Rizikinga.

– Turiu patirties su troliais, – pagarbiai ištarė Tanita.

– Turiu omeny riziką, kad jus gali pamatyti.

– Reikėjo tai padaryti. Šitas trolis nugalabijo daugybę nekaltų žmonių.

– Bet juk tai troliai ir daro. Negalite jo smerkti už tai, kas prigimties duota.

Tanita nežinojo, ką atsakyti. Ponas Blisas nusišypsojo.

– Aš nebaru jūsų, – pasakė. – Padarėte gerą ir nesavanaudišką darbą. Pagirtina.

– Ačiū.

– Vis dėlto jūs man – mįslė. Stebėjau jūsų pažangą pastaruosius keletą metų. Neįprasta, kad magas, net ir Adeptas kaip jūs, taip susitelktų į fizinį konfliktą, kaip kad darote jūs. Jūs nesiekiate galios.

– Aš tik noriu padėti žmonėms.

– Tai ir yra mįslė.

– Motina man pasakodavo apie karą, – pasakė Tanita. – Regis, imat užmiršti kai kuriuos savo paties nesavanaudiškus poelgius.

Ponas Blisas švelniai nusišypsojo.

– Kare nėra jokio didvyriškumo, tiesiog yra dalykų, kuriuos reikia padaryti. Didvyriai atsiranda vėliau. Bet aš čia ne tam, kad filosofuočiau su jumis.

Jis pažvelgė į Tanitą stulbinamai žydromis akimis.

– Telkiasi audra, panele Mažute. Artėjantys įvykiai gresia pakeisti šio pasaulio galių pusiausvyrą, todėl man teko palikti savąjį vienišiaus būstą ir vykti čionai ieškoti jūsų. Man reikia žmogaus su jūsų gebėjimais ir jūsų požiūriu.

– Ne visai suprantu.

– Burtininkas Serpinas rengiasi suardyti Paliaubas. Jei mano pastangos bus bevaisės, mes vėl įsivelsime į karą. Man jūsų reikia mūsų pusėje.

– Man būtų garbė, – atsakė Tanita.

– Mudu abu galime daug išmokti vienas iš kito, – nusilenkdamas atsakė ponas Blisas. – Keliaukite į Airiją, aš netrukus su jumis susisieksiu.

Tanita linktelėjo, ir vyriškis nuėjo. Ji įmetė trolio galvą į Temzę ir, paslėpusi kardą po apsiaustu, nuėjo į kitą pusę.

10

MERGAITĖ JUODAIS DRABUŽIAIS

Kitą rytą Stefani pabudo nuo plyšaujančio radijo. Tėtis bandė perjungti kitą stotį, garso rankenėlė nulūžo ir vietoj tylaus pranešimo apie eismą jiems kliuvo Vagnerio „Valkirija“ visu garsu. Jis pametė valdymo pultelį už sofos ir niekaip nesumojo, kaip išjungti radiją. Muzika griaudėjo per grindis ir sienas. Nebuvo kur dėtis nuo jos audringos jėgos. Kol mama išrovė jungiklį iš lizdo, Stefani jau visi miegai buvo išlakstę.

Mama kyštelėjo galvą atsisveikinti ir tėvai išėjo į darbą. Stefani šmurkštelėjo į džinsus ir marškinėlius. Kol laukė atvažiuojant Skeleto, svarstė, koks vardas jai tiktų. Skeletas paaiškino, kaip pasirinkus naują vardą šis apsaugo senąjį – taigi jei Stefani pasirinktų vadintis Krištoliniu Plaktuku (ji neketino taip pasivadinti), vardas ir pavardė Stefani Edžglėj iš karto pasidarytų atsparūs bet kokiems kerams, kuriais galima valdyti žmogų. Bet kol teturi duotąjį vardą, ji pažeidžiama.

Jei jau reikia pasirinkti naują vardą, tai turėtų būti toks vardas, kurio ji nesigėdytų ir po daug metų. Jis turėtų būti šaunus, bet jaukus. Skeletas pasakojo jai apie žmones, pasirinkusius tokius vardus kaip Skustuvas ir Feniksas, ir sakė, kad jis pats jokiais būdais nepatartų rinktis „kieto“ vardo. Jis buvęs supažindintas su moteriške, kuri su metais priaugo šiek tiek svorio, jos plaukai buvo susitaršę, tarp dantų įstrigęs špinatas, o vadinosi ji Gagata1. Vardas Gagata netiko tai moteriai, kaip ir vardas Skustuvas netiko striukam storam vyriškiui.

Stefani pakėlė akis nuo rašomojo stalo – į langą beldėsi Skeletas. Ji atvėrė langą.

– Maniau, mergaitės būna tvarkingos, – užmetęs akį vidun pareiškė jis.

Stefani paspyrė apatinius po lova ir apsimetė, kad nieko negirdėjo.

– Tau ten patogu? – pasiteiravo ji.

– Patikėk, esu tupėjęs ir ant prastesnių stogų.

– Juk žinai, kad tėvai išvažiavo į darbą. Galėjai ir pro duris įeiti.

– Durys skirtos žmonėms be fantazijos.

– Ar tikrai niekas tavęs nematė? Man visai nereikia, kad koks kaimynas, eidamas pro šalį, pamatytų tave besiropščiantį pro langą.

– Nebijok, aš buvau atsargus. Ir turiu tau šį tą.

Skeletas jai padavė kreidos gabaliuką.

– O, ačiū, – iš lėto ištarė Stefani.

– Drožk prie veidrodžio.

– Nesupratau?

– Drožk prie veidrodžio ir nupiešk ant jo šitą ženklą.

Skeletas jai padavė kortelę, kurioje buvo nupiešta akis apskritime su skersai einančia vingiuota linija.

– Kam?

– Kad tau būtų lengviau. Nagi.

Stefani susiraukė, tada nuėjo prie veidrodžio.

– Ne, – sustabdė ją Skeletas, – reikia didelio veidrodžio. Turi tokį?

– Aha, – patvirtino Stefani.

Vis dar nesuvokdama, kam to reikia, ji atidarė spintą ir kreida perpiešė ženklą veidrodyje ant durų. Baigusi kortelę ir kreidą atidavė Skeletui. Tas padėkojo, įsikišo į kišenę, o tada pasižiūrėjo į veidrodį.

– Paviršiau, kalbėk; paviršiau, jausk; paviršiau, mąstyk; paviršiau, atgyk. – Skeletas pažvelgė į Stefani. – Malonėk dabar nutrinti ženklą.

– Kas čia vyksta? Ką darai? Ar tu ką tik užbūrei mano veidrodį?

– Taip. Nutrink ženklą.

– O ką tas burtažodis daro? – paklausė rankove valydama kreidą.

– Pamatysi, – atsakė Skeletas. – Ar tu su laikrodžiu?

– Mano laikrodis sugedęs. Nuėjau su juo maudytis. Maniau, atsparus vandeniui.

– Atsparus?

– Paaiškėjo, kad ne. Kam tau žinoti, kiek valandų?

– Oi, man to visai nereikia. Paliesk veidrodį.

Stefani prisimerkė.

– Kam?

– Paliesk.

Stefani padvejojusi padarė, kas sakyta: ištiesė ranką ir pirštų galais atsargiai palietė veidrodį. O kai atitraukė ranką, jos atvaizdas to nepadarė. Stefani apstulbusi stebėjo, kaip jos atspindys sumirksėjo, tarsi busdamas iš transo, paskui nuleido ranką ir apsižvalgė. Tada, labai lėtai, išžengė iš veidrodžio.

– O Dieve… – ištarė Stefani, traukdamasi nuo atvaizdo, nužengusio į kambarį. – O Dieve, – pakartojo, nes nieko gudriau nesugalvojo.

Skeletas viską stebėjo nuo palangės.

– Ji gyvens tavo gyvenimą, kol tavęs nebus, taigi tavęs niekas nepasiges.

Stefani spoksojo išpūtusi akis.

– Ji – tai aš.

– Ne ji, o tai. Ir tai nesi tu, o tik išorinė kopija. Vaikšto kaip tu, kalba kaip tu, elgiasi kaip tu, ir to turėtų pakakti apmauti tavo tėvus ir kitus, kas bendrautų. Kai grįši, kopija grįš į veidrodį, o potyriai ir prisiminimai pereis tau.

– Vadinasi… vadinasi, galėsiu tuo pat metu būti dviejose vietose?

– Būtent. Atvaizdas negali pernelyg užsibūti su žmonėmis, nes tie ims pastebėti, kad kažkas ne taip, ir šitaip neapkvailinsi mago, tačiau tavo poreikiams jis tinka idealiai.

– Oho. – Stefani atidžiau apžiūrėjo savo atvaizdą. – Pasakyk ką nors.

Atvaizdas pasižiūrėjo į Stefani.

– Ką nori, kad pasakyčiau?

Stefani staiga nusijuokė, o tada ranka užsidengė burną.

– Kalbi visai kaip aš, – iškošė pro pirštus.

– Žinau.

– Ar turi vardą?

– Aš vardu Stefani.

– Ne, savo vardą.

Skeletas papurtė galvą.

– Neužmiršk, kad čia ne tikras žmogus. Jis neturi nei savo minčių, nei jausmų – viskas tavųjų imitacija. Tai tavo atvaizdas, ir nieko daugiau. Nurodymai tokie: atvaizdas gali vilkėti tik tokiais drabužiais, kokiais vilkėjai tu, kai jį iškvietei, todėl žiūrėk, kad ant tavo drabužių nebūtų jokių emblemų ar ženklų, mat jie būtų atvirkšti. Žiūrėk, kad nesegėtum laikrodžio ir nemūvėtum žiedo – jie atsirastų ant kitos rankos. O visa kita labai paprasta.

– Oho.

– Mums laikas.

Stefani, raukydama kaktą, atsigręžė į Skeletą.

– Ar tikrai jie nesupras, kad čia ne aš?

– Atvaizdas didumą laiko stengsis nesipainioti niekam po kojomis ir stengsis išvengti ilgų pokalbių. Net jei tavo tėvai užspeis jį į kampą ir užvers klausimais, jie tik pagalvos, kad elgiesi keistokai.

Stefani pakramtė lūpą, paskui gūžtelėjo pečiais.

– Na, turbūt nelabai tikėtina, kad kam nors šautų į galvą, jog čia mano atgijęs atvaizdas.

– Nustebtum, kiek daug dalykų, kuomet sausi išlipame iš balos, pakliūva į kategoriją „nelabai tikėtina“. Pasirengusi?

– Matyt.

– Norėtum išeiti pro duris ar pro langą?

– Durys skirtos žmonėms be fantazijos, – vyptelėjo Stefani ir užsiropštė ant palangės pas Skeletą. Pažvelgė į kambarį. Atvaizdas visiškai ramiai stovėjo vidury kambario.

– Atia, – atsisveikino Stefani.

– Atia, – atsakė atvaizdas ir pirmą kartą pabandė nusišypsoti. Atrodė klaikokai.

Stefani išlipo lauk ir įsikibo į Skeletą: tas šoko žemėn, o orą po jais „pavertė“ į pagalvę. Jiedu švelniai nutūpė ant žemės gatvės gale ir niekas iš kaimynų jų nematė. Tačiau kai išėjo į prieplauką, Stefani veidas ištįso. Ji su siaubu stebėjo, kaip Skeletas drožia pirmyn.

– O čia, velniai rautų, kas? – griežtai paklausė ji.

– Čia mano automobilis, – atsakė Skeletas ir sukryžiavęs ant krūtinės rankas atsišliejo į mašiną. Nuo jūros dvelkiantis vėjelis šiaušė skrybėle užvožtą jo peruką.

Stefani išpūtusi akis pasižiūrėjo į jį, paskui į automobilį, tada vėl į jį.

– Kas nutiko Bentliui? – paklausė.

Skeletas pakreipė galvą.

– Nesu tikras, ar pastebėjai, bet jį šiek tiek aplamdė.

– Ir kur jis dabar?

– Jį remontuoja.

– Gerai. Geras atsakymas. „Remontuoja“ – geras atsakymas. Bet aš lyg ir norėčiau grįžti prie pirmo klausimo. Kas, velniai rautų, čia?

Skeletas stovėjo atsišliejęs į skaisčiai geltoną kaip kanarėlė hečbeką su žaliosios citrinos spalvos sėdynių užvalkalais.

– Čia mano pakaitinis automobilis, – pasigyrė jis išdidžiai.

– Šlykštynė!

– O man visai nieko.

– Na, tu užsimaskavęs iki dantų, tavęs vis tiek niekas nepažins!

– Gal kaip nors tai ištversim…

– Kada pataisys Bentlį?

– Gera gyventi burtų ir stebuklų pasaulyje – net patiems ypatingiausiems automobiliams pataisyti neprireikia nė savaitės.

Stefani išpūtė akis.

– Savaitės?

– Ne savaitės, – skubiai ištarė Skeletas. – Šešių dienų. Kartais penkių. Tikrai keturių. Paskambinsiu jam, pasakysiu, kad primokėsiu…

Stefani vis taip pat rūsčiai spoksojo.

– Poryt, – tyliai pažadėjo Skeletas.

Stefani pečiai nusileido.

– Ar tikrai būtina važiuoti šituo?

– Žvelk į tai kaip į nuotykį, – guviai pasiūlė Skeletas.

– Kodėl turėčiau?

– Nes antraip tau bus labai labai nyku. Patikėk. Nagi, šok vidun!

Skeletas liuoktelėjo į automobilį. Stefani koja už kojos nukėblino į kitą pusę ir veikiau įvirto vidun. Jiems bevažiuojant per Hagardą, ji kaip tik galėdama susigūžė ant ryškiai žalios sėdynės. Ant užpakalinės sėdynės gulėjo ryšulys – suvyniotas į rudą popierių ir perrištas virvute. Šalia kūpsojo juodas krepšys.

– Ar čia įranga įsilaužti į Saugyklą? – pasiteiravo Stefani. – Juk ten važiuojam?

– Na, atsakymas į tavo pirmą klausimą – taip. Tame krepšyje yra viskas, ko reikia dailiam įsilaužimui. Atsakymas į antrą klausimą – ne, mes važiuojame ne ten. Prieš supažindindamas su nusikaltimų pasauliu supažindinsiu tave su Vyresniaisiais Magais.

– Nusikaltimai atrodo smagiau.

– Taip iš tikrųjų ir yra, nors aš nepateisinu jokių nusikaltimų. Išskyrus tuos atvejus, kai pats tai darau.

– Žinoma. Tai kam atidėlioti linksmybes? Ko tie Vyresnieji Magai nori?

– Jie nugirdo, kad aš klampinu į bėdą žavią jauną panelę, ir nori mane už tai pabarti.

– Pasakyk jiems, kad čia ne jų reikalas.

– Na, aš tikrai žaviuosi tavo karingumu…

– Kokiu karingumu?

– …bet, deja, su šitais žmonėmis taip lengvai neišdegs. Apie Vyresniuosius Magus turi prisiminti vieną dalyką: jie yra…

– …labai seni burtininkai?

– Na, taip.

– Pati supratau.

– Gali didžiuotis savimi.

– Kodėl turi jiems atsiskaityti? Ar tu jiems dirbi?

– Tam tikra prasme. Vyresnieji priima įstatymus ir jie turi žmonių, kurie prižiūri, kad įstatymai būtų vykdomi, bet tik keletas iš mūsų tiria atvejus, kai tie įstatymai yra laužomi – žmogžudystės, plėšimai, pora pagrobimų, kaip visada. Ir nors aš esu laisvai samdomas, daugiausia darbo ir daugiausia pinigų gaunu iš Vyresniųjų.

– Taigi jeigu jie nori tau pagrūmoti pirštu…

– Turiu stovėti ir žiūrėti, kaip man grūmojama.

– O manęs kam jiems prireikė? Argi nesu nekaltutė suklaidinta mergytė?

– Matai, man visai nesinori, kad jie į tave žiūrėtų kaip į nekaltutę mergytę. Noriu, kad jie matytų maištingą, neklusnią, nenuoramą padaužą, kuri pati nusprendė tapti mano partnere. Gal tada jie manęs pasigailės.

– Pala, ar jie bent žino, kad atvažiuoju drauge?

– Ne. Bet jiems patinka staigmenos. Beveik visada.

– Gal man verčiau palaukti mašinoje.

– Šitoje mašinoje?

– A, gerai pastebėta.

– Stefani, mes abu žinom, kad vyksta kažkas rimta, bet kol kas Vyresnieji atsisako pripažinti, kad galbūt jų brangiosioms Paliauboms gresia pavojus.

– Ir kodėl gi jie patikėtų manimi, o ne tavimi?

– Nes aš pas juos atėjau su savu bagažu. Turiu praeitį ir, kaip kas nors pasakytų, savų planų. Be to, siaubo istorijos visada geriau suveikia, kai jas pasakoja panelė.

– Aš ne panelė.

Skeletas gūžtelėjo pečiais.

– Nieko geresnio neturiu.

Skeletas jai turėjo dar vieną staigmeną. Jis įsuko į aikštelę prie greitmaisčio užkandinės ir mostelėjo galva į ryšulį ant galinės sėdynės.

– Kas ten? – paklausė Stefani.

– O tu kaip manai?

– Atrodo kaip ryšulys.

– Vadinasi, ryšulys ir yra.

– O kas viduje?

– Jei pasakysiu, nebeliks priežasties ryšuliui būti ryšuliu.

Stefani atsiduso.

– O kokia ta priežastis?

– Būti atplėštam, žinoma, kad paaiškėtų, kas jame.

– Tu taip užknisi, – sumurmėjo Stefani, siekdama per sėdynę ryšulio. Tas buvo minkštas. Ji pažvelgė į Skeletą.

– Drabužiai?

– Tyliu kaip žuvis.

– Ar Baisuoklis jau pasiuvo drabužius? Maniau, kad nebepasiūs po to, žinai… ginčo.

Skeletas gūžtelėjo pečiais ir ėmė niūniuoti. Stefani atsiduso, paėmė ryšulį. Išlipo iš geltonojo automobilio ir nuėjo į greitojo maisto užkandinę. Ten patraukė į gilumoje esančius tualetus. Užsidariusi kabinoje ji atrišo virvutę ir popierius prasiskleidė. Ten buvo drabužiai. Juodut juodutėliai, pasiūti iš kažkokio nematyto audinio.

Stefani mikliai persirengė – viskas tiko kuo puikiausiai – ir išlindo iš kabinos pasigrožėti savimi veidrodyje. Kelnės ir tunika, berankovis drabužis su sidabrinėmis sagtelėmis, buvo dailūs, batai tiko taip, tarsi būtų juos avėjusi ne vienus metus. Tačiau svarbiausia buvo apsiaustas. Trijų ketvirčių ilgio, pasiūtas specialiai jai iš tokio juodumo audinio, kad kone žvilgėjo. Stefani atsispyrė pagundai palikti senuosius drabužius tualete, suvyniojo juos į rudąjį popierių ir išėjo iš užkandinės.

– Staigmena! – šūktelėjo Skeletas, kai Stefani įsėdo atgal į kanarėlės automobilį. – Drabužiai!

Stefani pasižiūrėjo į Skeletą.

– Tu trenktas.

Po dvidešimties minučių jiedu jau ėjo į Vaško figūrų muziejų. Pastatas buvo senas, prašėsi remonto, gatvė irgi ne ką geresnė. Stefani neištarė nė žodžio, kol jie susimokėjo ir patraukė tamsiais koridoriais, iš abiejų pusių nustatytais įžymybių ir pramanytų veikėjų statulomis. Stefani kadaise lankėsi čia du ar tris kartus su klase, tačiau niekaip negalėjo suprasti, ką jie čia veikia dabar. Jiedu atsiliko nuo turistų grupelės ir tik tada, kai jau tikrai buvo vieni, Stefani prabilo:

– Ką mes čia veikiame?

– Atėjome į Vyresniųjų Šventovę, – atsakė Skeletas.

– Ar Vyresnieji padaryti iš vaško?

– Man patinka čionai ateiti, – kalbėjo Skeletas, nusiimdamas akinius ir praleidęs pro ausis jos klausimą. – Čia labai liberali aplinka.

Jis nusiėmė skrybėlę ir peruką, nusitraukė nuo kaklo šaliką. Stefani sunerimusi apsižvalgė.

– Argi nebijai, kad kas nors pamatys?

– Nė kiek.

– Tai tada gal jau eikim pasikalbėti su Vyresniaisiais.

– Gera mintis.

Skeletas perėjo koridorių ir ranka perbraukė sieną.

– Kurgi? – sumurmėjo. – Nelemti mulkiai vis kaitalioja…

Iš už kampo išniro grįžtantys turistai, ir Stefani puolė Skeletą tempti į kokį tamsų kampą, bet buvo jau per vėlu – turistai jį pamatė. Nedidukas amerikietis berniukas paleido tėvo ranką ir žengė tiesiai prie Skeleto. Skeletas stovėjo kaip įkastas.

– Kas čia toks? – raukydamas kaktą paklausė berniukas.

Stefani dvejojo. Dabar visa grupė žiūrėjo į ją, taip pat ir gidas.

– Čia, – pradėjo Stefani, karštligiškai bandydama sugalvoti kokį daugmaž įtikimą paaiškinimą, – blogiausias pasaulyje detektyvas Semis Skeletas.

– Niekada apie tokį negirdėjau, – pasakė berniukas ir bakstelėjo Skeletui į ranką. Tada gūžtelėjo pečiais ir nusisuko. Stefani akimis nulydėjo tolstančius turistus. Kai jų nebesimatė, Skeletas pasuko į ją galvą.

– Blogiausias detektyvas pasaulyje? – pasitikslino.

Stefani gūžtelėjo pečiais ir užgniaužė šypseną, o Skeletas geraširdiškai prunkštelėjo ir vėl ėmė čiuopti sieną. Rado, ko ieškojo, ir spustelėjo. Dalis sienos pasislinko ir atsivėrė slaptas koridorius.

– Oho, – nusistebėjo Stefani. – Šventovė čia? Ateidavau čionai, kai buvau maža…

– Ir neįtarei, kad po tavo kojomis burtų ir stebuklų pasaulis?

– Aišku, ne.

Jis pakreipė galvą.

– Pratinkis prie šito jausmo.

Stefani žengė paskui Skeletą ir siena jiedviem už nugarų užsivėrė. Laiptus žemyn apšvietė plevenančios į laikiklius įstatytų deglų liepsnelės, tačiau kuo žemiau jie leidosi, tuo šviesiau darėsi.

Jie įėjo į švytintį Šventovės holą. Jis Stefani veikiau priminė aukštųjų technologijų kompanijos pastato vestibiulį – visur vien marmuras ir lakuota mediena, tik kad visai nebuvo langų. Prie tolimosios sienos susidėję rankas už nugaros stovėjo du sargybiniai. Nuo galvos iki kojų apsitaisę pilkai, ilgais apsiaustais ir savotiškais šalmais, kurių antveidžiai slėpė veidus. Iš už nugaros abiem kyšojo po dalgį – grėsmingai atrodančią geležtę ant pusantro metro koto. Stefani ir Skeleto pasitikti atėjo kostiumuotas laibas vyriškis.

– Detektyve, – prakalbo jis, – jūs per anksti. Taryba nepasirengusi jūsų priimti. Jei norite, palydėsiu jus į laukiamąjį.

– Tiesą sakant, jei jūs nieko prieš, norėčiau pasinaudoti galimybe mūsų viešniai viską aprodyti.

Vyriškis sumirksėjo.

– Deja, kaip jums žinoma, čia galioja labai griežtos taisyklės.

– Aš tik ketinau savo bičiulei parodyti Lobyną, – paaiškino Skeletas. – Tiksliau, Knygą.

– Suprantu. Na, suprantama, kaip Šventovės Valdytojas, privalau jus lydėti.

– Niekaip kitaip ir negali būti.

Valdytojas nusilenkė, apsisuko ant kulno ir nusivedė juos kitu koridoriumi. Jie praėjo dar daugiau žmonių pilkomis uniformomis. Stefani po truputį ėmė apsiprasti su šiais žmonėmis – be akių, be jokios išraiškos, – bet kažkas juose ją erzino. Skeletas, kad ir gyvi griaučiai, buvo visiškai žmogiškas, o šios būtybės, šalmais užsidengusios veidus, jai atrodė labai grėsmingos.

– Kas jie? – pakeliui pašnibždom paklausė Stefani.

– Kapokliai, – tyliai atsakė Skeletas. – Sargybiniai, prižiūrėtojai ir kariuomenė – viskas drauge. Pavojingi tipai. Džiaukis, kad jie mūsų pusėje.

Stefani pasistengė į sargybinius nebežiūrėti.

– Kur mes einame? – pabandė pakeisti temą ji.

– Noriu, kad pamatytum Vardų knygą, – paaiškino Skeletas. – Kai kas sako, kad ją sukūrė Sentėviai, bet iš tikrųjų niekas nežino, nei kas ją sukūrė, nei kaip ji atsirado. Joje yra visų žemėje gyvenančių žmonių vardai: duotasis vardas, pasirinktasis vardas, taip pat kada ir ar vardas pasirinktas, ir tikrasis vardas. Kas kartą gimus kūdikiui, knygoje atsiranda naujas vardas. Kai kas nors miršta, jo vardas išnyksta iš knygos puslapių.

Stefani pakėlė akis į Skeletą.

– Tai knygoje yra mano tikrasis vardas?

– Kaip ir manasis. Kaip ir visų.

– O ar tai nepavojinga? Jei kam nors pavyktų iki jos prisikasti, jis galėtų valdyti visą pasaulį. – Stefani patylėjo. – Vien tai sakydama jaučiuosi absurdiškai.

Valdytojas nesustodamas žvilgtelėjo per petį.

– Net Vyresnieji neatsiverčia Knygos. Ji labai galinga – labai lengvai gali suvilioti. Bet jie neranda būdo jos sunaikinti – jos neįmanoma suplėšyti, jos neįmanoma sudeginti, jos neįmanoma sugadinti jokiais mums žinomais būdais. Jei legendos nemeluoja ir ją iš tiesų sukūrė Sentėviai, tuomet tik Sentėviai ją ir tegali sunaikinti. Vyresnieji savo ruožtu jaučia atsakomybę ją saugoti, laikyti atokiai nuo smalsuolių akių.

Jie priėjo dvigubas duris. Valdytojas mostelėjo ranka, ir sunkios durys iš lėto atsivėrė. Visi suėjo į Lobyną – salę su marmuro kolonomis, kurioje, kaip paaiškino Skeletas, saugomi rečiausi ir neįprasčiausi magiški daiktai. Jie ėjo pro eiles lentynų ir stalų, ant kurių gulėjo tokie keisti daiktai, jog net apibūdinti juos buvo sunku. Valdytojas parodė vieną iš pačių keisčiausių eksponatų – dvimatę knygą, kurioje slypėjo stebuklai, galintys patenkinti net viskuo persisotinusį, tačiau išvysti juos buvo galima tik priėjus iš reikiamos pusės. Ir kaip priešingybė visam šitam jukiniui salės viduryje stovėjo tik pjedestalas, o ant to pjedestalo gulėjo knyga.

– Ar čia Vardų knyga? – pasiteiravo Stefani.

– Taip, – atsakė Valdytojas.

– Maniau, bus didesnė.

– Ji kaip tik tokio dydžio, kokio turi būti – ne didesnė ir ne mažesnė.

– Ir nieko tokio, kad ji guli taip atvirai?

– Nėra ji tokia pažeidžiama, kaip galbūt atrodo. Kai ją čia padėjo, Vyresnieji susirūpino dėl saugumo priemonių. Kaip ją apsaugoti? Sargybinius galima įveikti. Užrakintas duris galima atrakinti. Sieną galima išversti. Skydą galima pramušti.

– Ir ką? Jie nusprendė nesukti sau galvos?

– Jie atrado visai kitokią apsaugą. Valios jėgą.

– Atsiprašau?

– Knygą saugo Vyresniųjų Valia.

Stefani nesuprato, juokauja jis ar kalba rimtai.

– Pabandyk pati, – pasiūlė Valdytojas. – Paimk Knygą.

– Aš?

– Tu. Tau nieko nenutiks.

Stefani žvilgtelėjo į Skeletą, bet jis niekaip nepadėjo apsispręsti, kaip elgtis. Galiausiai Stefani tiesiog pasisuko ir nužingsniavo Knygos link.

Jos akys lakstė iš vienos salės pusės į kitą. Ji pagalvojo apie slaptus liukus ir tuojau pat ėmėsi tyrinėti grindis. Kaip veikia valios jėga? Vylėsi, kad tai nebus kulkos ar kokie kiti skaudūs daikčiukai. Lyg ir buvo pikta, kam apskritai šitai daro – drožia tiesiai į Vyresniųjų paspęstus spąstus ir daro tai šitaip noriai. Kodėl? Kad patvirtintų teiginį, kuris netgi ne jos? Ji nė nenorėjo paimti Knygos. Visiškas absurdas.

Stefani žvilgtelėjo atgalios, pamatė, kad Valdytojas stovi ramus, kad jis akivaizdžiai nujaučia, kas bus, žino, kad tuoj kas nors iššoks jai tiesiai prieš nosį ir neleis paimti jų brangiosios Knygos. Stefani sustojo. Jei jis nori Knygos, pats tegu ir pasiima. Stefani apsigręžė ir grįžo. Valdytojas įdėmiai žiūrėjo į ją.

– Nepaėmei, – pasakė jis.

Stefani pasistengė būti mandagi.

– Ne, nepaėmiau. Patikėsiu jūsų žodžiu, kad ji gerai saugoma.

– Kai pradėjai eiti, juk norėjai paimti Knygą, ar ne?

– Turbūt.

– O kodėl nepaėmei?

– Nes persigalvojau.

– Nes nebenorėjai jos.

– Na, taip. Ir ką?

– Tai ir yra Vyresniųjų Valia. Kad ir kaip trokštum Knygos, kuo arčiau prie jos prieini, tuo mažiau benori. Nesvarbu, ar nori jos sau, ar nori todėl, kad kažkas liepė tau ją paimti, ar todėl, kad nuo to priklauso tavo gyvybė. Su kiekvienu žingsniu Knyga vis mažiau tau berūpi, nesvarbu, kas esi, nesvarbu, kokių galių turi. Net pats Meritorijus negali prisiartinti prie knygos.

Stefani spoksojo į Valdytoją, stengdamasi susivokti. Galų gale norom nenorom išspaudė, nes negalėjo nutylėti:

– Įspūdinga.

– Iš tiesų, ar ne? – Valdytojas pakreipė galvą, tarsi kažką išgirdęs. – Taryba pasirengusi jus priimti. Prašom čionai.

Jie įėjo į pailgą kambarį ir sustojo priešais didžiules duris. Šviesa sklido tik iš vieno taško kažkur jiems virš galvų ir kambario pakraščiais tvyrojo prieblanda.

– Vyresnieji tuojau ateis, – pranešė Valdytojas ir tylutėliai dingo.

– Amžinai tas pats, – burbtelėjo Skeletas. – Žmonės turi laukti.

– Mano mokyklos direktorius elgiasi lygiai taip pat, kai ką nors išsikviečia į savo kabinetą. Mano, kad taip atrodo, jog jis svarbus asmuo.

– Ir kaip?

– Regis, vėluoja.

Durys atsivėrė ir įėjo senyvas vyras. Trumpais baltais plaukais ir tankia barzda. Jis buvo aukštas, aukštesnis už Skeletą. Vilkėjo granito spalvos drabužiais. Jam beeinant, Stefani pastebėjo kažkokius šešėlius iš dešinės. Jie lyg ir judėjo, slinko drauge su juo, iš kambario kampų jų radosi vis daugiau ir jie rinkosi į būrį. Šešėliai staiga pakilo nuo grindų ir virto pagyvenusia moterimi juodais drabužiais. Ji priderino žingsnį prie aukštojo vyro eisenos ir abu, artėdami prie Stefani ir Skeleto, ėmė eiti lėčiau. Trečias asmuo išniro iš niekur, radosi iš perregimo oro kitapus aukštojo vyro. Šis atrodė kiek jaunesnis už kitus. Vilkėjo žydrais drabužiais, švarkas vargiai talpino solidų pilvą.

Stefani žiūrėjo į Vyresniuosius Magus, o Vyresnieji Magai žiūrėjo į Stefani.

– Skelete, – galų gale prakalbo aukštasis vyras – jo balsas buvo sodrus ir skambus, – tave vis bėdos persekioja, ar ne?

– Nesakyčiau, kad persekioja, – atsiliepė Skeletas. – Veikiau tūno ir tyko, kada pasirodysiu.

Vyriškis palingavo galva.

– Tai čia tavo naujoji partnerė?

– Tikrai taip, – atsakė Skeletas.

– Vardas nepasirinktas?

– Ne.

– Bent jau tiek. – Vyriškis pažvelgė į Stefani. – Aš Išanas Meritorijus, Didysis šios Tarybos Magas. Šalia manęs Morvena Kranklė ir Sumanusis Tomas. Ar galiu manyti, kad, kadangi nepasirinkai vardo, ketini nebedalyvauti mūsų reikaluose?

Stefani išdžiūvo burna.

– Nežinau.

– Matot? – įsiterpė Skeletas. – Nepaklusni.

– Buvai pakliuvusi į sudėtingas situacijas, – priminė Meritorijus. – Turbūt mieliau grįžtum į saugų ir normalų gyvenimą?

– O kas ten saugaus?

– O, – kyštelėjo trigrašį Skeletas. – Maištinga.

– Turiu omeny, – ėmė aiškinti Stefani, – kad mane ryt gali partrenkti einančią per gatvę. Gali šįvakar apiplėšti. Kitą savaitę galiu susirgti. Niekur nėra saugu.

Meritorijus kilstelėjo antakį.

– Tas tiesa, tačiau normaliame gyvenime tau neteko grumtis su burtininkais ir niekas nesikėsino tavęs nužudyti.

Vyresnieji susidomėję žiūrėjo į Stefani.

– Gal, – pripažino Stefani. – Bet nemanau, kad galėčiau tiesiog imti ir viską pamiršti.

Skeletas liūdnai palingavo galva.

– Sunkus vaikas.

Prakalbo moteris, Morvena Kranklė:

– Detektyve, jūs ne kartą kreipėtės į Tarybą dėl neva galimos grėsmės Paliauboms.

– Kreipiausi.

– Bet taip ir nepateikėte įrodymų.

– Šita mergaitė greta manęs yra įrodymas, – pareiškė Skeletas. – Ją du kartus užpuolė ir abu kartus užpuolikas norėjo rakto.

– Kokio rakto? – pasiteiravo Sumanusis Tomas.

Skeletas delsė.

– Pone Malonusis?

– Manau, kad užpuoliką pasiuntė Serpinas.

– Kokio rakto, detektyve?

– Jei Serpinas ėmė puldinėti eilinius piliečius, tai yra akivaizdus Paliaubų pažeidimas, ir Taryba neturi kito pasirinkimo, tik…

– Raktas, pone Malonusis, ką jis atrakina?

Stefani žvilgtelėjo į neperprantamą Skeleto išraišką ir jai pasirodė, kad vos pastebimi jo judesiai reiškia nusivylimą.

– Manau, kad tas raktas nuves Serpiną prie Sentėvių Skeptro.

– Niekada nesuprantu, kada tu juokauji, Skelete, – ištarė Meritorijus ir nusišypsojo.

– Ne kartą esu tai girdėjęs.

– Ar tau žinoma, kad Skeptras tėra mitas?

– Taip, man yra žinoma, kad taip apie jį manoma. Bet taip pat man žinoma, kad Serpinas jo ieškojo, ir aš manau, kad galbūt jį turėjo Gordonas Edžglėjus.

– Nefarianas Serpinas dabar yra mūsų sąjungininkas, – pareiškė Sumanusis Tomas. – Mes gyvename taikoje.

– Mes gyvename baimėje, – atrėmė Skeletas. – Mes taip bijome sugriauti status quo, kad nė neužduodame klausimų, kuriuos reikėtų užduoti.

– Skelete, – pradėjo Meritorijus, – visi mes žinome, ką padarė Serpinas; visi mes žinome, kokių žiaurių dalykų jis pridarė ir savo šeimininko Mevolento vardu, ir ieškodamas naudos sau. Bet kol veikia Paliaubos, mes be svarios priežasties negalime veikti prieš jį.

– Jis įsakė užpulti mano partnerę.

– Neturi įrodymų.

– Jis nužudė Gordoną Edžglėjų!

– Neturi įrodymų.

– Jis ieško Skeptro!

– Kuris neegzistuoja. – Meritorijus liūdnai papurtė galvą. – Apgailestauju, Skelete. Nėra kas daryti.

– O dėl mergaitės, – prakalbo Morvena, – tai mes tikėjomės, jog ji į visa šitai bus įpainiota minimaliai.

– Ji niekam nepasakos, – tyliai ištarė Skeletas.

– Gal, bet jei žengs dar toliau į mūsų pasaulį, galbūt jau nebegalės sugrįžti. Norime, kad gerai pagalvotumėt, detektyve. Pagalvotumėt, ką tai reikštų.

Skeletas supratingai linktelėjo, bet nieko nepasakė.

– Ačiū, kad su mumis susitikote, – padėkojo Meritorijus. – Galite eiti.

Skeletas apsigręžė ir išėjo, Stefani neatsiliko. Atskubėjo Valdytojas.

– Žinau kelią, – suurzgė Skeletas ir Valdytojas atstojo.

Jiedu praėjo pro Kapoklius, tokius pat nejudrius kaip vaško statulos virš jų, ir užlipo laiptais. Skeletas vėl apsitūlojo ir jie tylėdami nužingsniavo prie kanarėlės automobilio. Jau beveik priėjo, tik Skeletas staiga sustojo ir grįžtelėjo galvą.

– Kas yra? – paklausė Stefani.

Skeletas neatsakė. Per maskuotę nesimatė jo veido. Stefani sunerimusi apsidairė. Normali gatvė, normalūs žmonės normaliai elgiasi. Na, gatvė duobėta, žmonės apšepę, bet šiaip nieko neįprasta. O tada Stefani pamatė jį, aukštą vyrą, plačiapetį ir pliką, sunkiai nusakomo amžiaus. Žingsniavo jų link taip, tarsi jam priklausytų visas pasaulio laikas. Stefani ir Skeletas stovėjo vienas greta kito ir laukė.

– Sveiki, pone Malonusis, – priėjęs pasisveikino vyriškis.

– Sveiki, pone Blisai, – atsakė Skeletas.

Stefani nužvelgė vyrą. Jis spinduliavo jėgą. Jo blyškiai žydros akys susmigo į ją.

– Tu turbūt ta mergaitė, kuri visus taip domina.

Stefani tylėjo. Neišmanė, ką reiktų pasakyti, ir žinojo, kad jei bandytų prabilti, balselis būtų plonas ir spiglus. Greta pono Bliso jai norėjosi susigūžti į kamuoliuką ir pravirkti.

– Ilgokai nebuvome susitikę, – prakalbo Skeletas. – Girdėjau, kad išėjote į pensiją.

Pono Bliso akys buvo kažkokios ramios, bet tai nebuvo jauki ramybė. Tai nebuvo toji ramybė, kuri nuramina, kuri suteikia saugumo. Šioji ramybė buvo kitokia, ji tarsi žadėjo, kad nebebus nei skausmo, nei džiaugsmo, nieko. Žvelgdamas jam į akis regėjai tuštumą – be pradžios, be pabaigos. Užmarštis.

– Vyresnieji paprašė grįžti, – paaiškino ponas Blisas. – Šiaip ar taip, laikai neramūs.

– Tikrai?

– Du vyrai, sekę Serpiną, prieš kelias dienas rasti negyvi. Jis kažką rezga ir nenori, kad Vyresnieji apie tai sužinotų.

Skeletas patylėjo.

– Kodėl Meritorijus man šito nepasakė?

– Paliaubos – kaip kortų namelis, pone Malonusis. Vos pajudintas visas subyrės. O jūs pagarsėjęs kaip mėgstantis drumsti vandenį. Vyresnieji tikėjosi, kad padėčiai pagerinti pakaks to, jog aš imsiuos tvarkyti reikalą, bet, bijau, jie nepakankamai rimtai vertina Serpino ambicijas. Jie nenori tikėti, kad kas nors laimėtų iš karo. Ir, žinoma, Sentėvių Skeptrą jie iki šiol laiko vaikų pasaka.

Skeleto balsas vos vos pasikeitė:

– Ar jūs manote, kad Skeptras iš tiesų yra?

– Oi, aš žinau, kad yra. Nežinau, ar jis toks galingas, kaip pasakojama legendose, tačiau kaip daiktas Skeptras visiškai realus. Jį neseniai atrado per archeologinius kasinėjimus. Kaip suprantu, Gordonas Edžglėjus kurį laiką ieškojo Skeptro, rinkdamas medžiagą savo knygai apie Beveidžius, ir solidžiai sumokėjo, kad jį įsigytų. Įtariu, pasistengė patikrinti jo autentiškumą, o kai tai buvo patvirtinta, suprato, kad negali jo pas save laikyti. Ir negali jo niekam atiduoti. Gordonas Edžglėjus, nors ir turėjo ydų, buvo geras žmogus, ir jei Skeptras iš tikrųjų turėjo griaunamųjų galių, apie kurias visi esame girdėję, jis turėjo pajusti, jog Skeptras yra pernelyg galingas, kad būtų kieno nors nuosavybė.

– Ar žinote, ką jis su juo padarė? – pagaliau atgavusi balsą pasiteiravo Stefani.

– Nežinau.

– Bet manote, kad Serpinas išdrįstų pradėti karą? – paklausė Skeletas.

Ponas Blisas linktelėjo.

– Manau, kad jam Paliaubos yra nebenaudinga atgyvena. Turbūt jis jau seniai laukė momento, kai galės užgrobti visą valdžią, pasisavinti visas paslaptis ir parsivadinti į pasaulį Beveidžius.

– Jūs tikite Beveidžiais? – pasitikslino Stefani.

– Tikiu. Mane taip mokė nuo vaikystės ir šitą tikėjimą aš išsaugojau iki dabar. Kai kas jų nepaiso; kai kam jie – moralizuojančios pasakos; kai kam – vaikų pasakėlės prieš miegą. O aš tikiu. Tikiu, kad kadaise mus valdė tokios blogos būtybės, kad net jų pačių šešėliai bėgo šalin nuo jų. Ir tikiu, kad jie laukia, kada galės sugrįžti ir nubausti mus už mūsų prasižengimus.

Skeletas kilstelėjo galvą.

– Vyresnieji jūsų paklausytų.

– Juos varžo jų pačių taisyklės. Sužinojau, ką galėjau, ir persakiau tai vieninteliam asmeniui, kuris žinos, ką su tuo daryti. Jums spręsti, ką darysite toliau.

– Su jumis mūsų pusėje, – pasakė Skeletas, – eisis daug lengviau.

Ponas Blisas šyptelėjo.

– Jei teks veikti, aš veiksiu.

Netaręs nė žodelio atsisveikinimui, ponas Blisas apsigręžė ir nuėjo. Stefani ir Skeletas dar kiek pastovėjo, paskui sulipo į kanarėlę ir Skeletas išvairavo automobilį į kelią. Jiedu kurį laiką važiavo, tada Stefani pagaliau prabilo:

– Jis baisus.

– Taip nutinka, kai mažai šypsaisi. Ponas Blisas fiziškai yra pats galingiausias žmogus visoje planetoje. Apie jo jėgą sklinda legendos.

– Tai jis tikrai baisus?

– O, taip, labai.

Jie važiavo, Skeletas tylėjo. Po kurio laiko Stefani paklausė:

– Apie ką galvoji?

Skeletas gūžtelėjo pečiais.

– Apie viską po truputį.

– Tai tu tiki, kad Skeptras tikras?

– Tikrai taip atrodo.

– Įtariu, tau tai labai svarbu, a? Sužinoti, kad tavo dievai tikrai egzistuoja.

– Oi, bet to mes nežinom. Jei Skeptras tikras, jo tikroji istorija gali būti persipynusi su legendomis. Tai, kad jis yra, dar neįrodo, kad juo buvo išvyti Beveidžiai.

– Juokinga. Nebūčiau pamaniusi, kad gyvi griaučiai gali būti tokie skeptikai. Tai ką darom toliau?

Skeletas patylėjo.

– Gerai, ką gi – reikia išsiaiškinti, ko mums reikia. Reikia išsiaiškinti, ko mums reikia, kaip tai gauti ir ko mums reikia, kad gautume tai, ko mums reikia.

– Atrodo, supratau, – lėtai ištarė Stefani. Automobilis krestelėjo į duobę. – Ne, nebežinau.

– Mums reikia, kad Vyresnieji ko nors imtųsi, taigi mums reikia įrodymo, jog Serpinas sulaužė Paliaubas. Mums reikia surasti Skeptrą ir taip pat mums reikia išsiaiškinti, kaip jį sunaikinti.

– Gerai, ką darysim su pirmu?

– Įrodymą gausim, kai rasim Skeptrą.

– O kaip mes rasim Skeptrą?

– Rasim raktą.

– O kaip jį sunaikinsim?

– O, – atsiduso Skeletas. – Čia prireiks nedidelio nusikaltimo.

– Nusikaltimas, – šypsodamasi pakartojo Stefani. – Pagaliau.

1 Gagatas, arba juodasis gintaras, – kieta blizganti rusvųjų anglių atmaina; iš gagato gaminami papuošalai.

11

NEDIDELIS NUSIKALTIMAS

Iš savo patogios vietos, iš kitapus gatvės pastatyto automobilio, jiedu stebėjo, kaip vampyrai, vėl apsirengę mėlynais kombinezonais, užlipa laiptais ir įeina į spindinčią meno galeriją. Jie plepėjo ir anaiptol neatrodė baisūs. Po kelių minučių iš pastato ėmė lįsti darbuotojai ir dieninės pamainos apsaugininkai. Kai išėjo visi, Skeletas nuo užpakalinės sėdynės pasisiekė juodąjį krepšį ir pasidėjo ant kelių.

– Jau einam? – paklausė Stefani, dairydamasi į vakaro dangų. – Bet dar šviesu.

– Va todėl dabar ir einam, – atsiliepė Skeletas. – Po dvidešimties minučių ten slankios du tikri vampyrai. Noriu įsigauti vidun, išsiaiškinti, kaip sunaikinti Skeptrą, ir pasprukti, kol tiedu nevirto pabaisom.

– A. Gal ir nekvailai čia.

– Tai jau.

Jiedu išlipo iš siaubingosios kanarėlės, perėjo gatvę ir per sodą patraukė prie aukšto medžio už galerijos. Apsižvalgęs, ar niekas nemato, Skeletas užsimetė krepšį ant peties ir pradėjo kopti. Stefani pasišokėjusi pasiekė žemiausią šaką, nusitvėrė jos ir ėmė lipti paskui jį. Jau daug metų nebuvo dariusi nieko panašaus, bet laipioti medžiais tas pats, kas iš jų kristi – lengva. Šito medžio šakos buvo ilgos ir tvirtos, ir jie netrukus nusigavo iki galerijos stogo, virš kurio kūpsojo koks tuzinas stoglangių. Stefani užsiropštė ant šakos, atsisėdo ir smalsiai nužvelgė nemenką tarpą tarp pastato ir medžio. Tarpas atrodė per didelis peršokti.

– Ar tikrai negaliu eiti su tavimi? – paklausė Stefani.

– Man reikia, kad būtum čia, jei kartais nutiktų kas siaubingai, siaubingai negera.

– Pavyzdžiui?

– Oi, maža kas.

– Labai įkvepia, – burbtelėjo Stefani.

Skeletas nusigavo iki ilgiausios šakos ir sulenktais keliais, palinkęs į priekį nusėlino ja. Jis neįtikėtinai laikė pusiausvyrą. Tačiau vis vien žiojėjo tarpas. Nė nestabtelėjęs Skeletas nuo šakos liuoktelėjo pirmyn. Jis kilstelėjo rankas į šalis, paskui į priekį, ir galingas vėjo gūsis nubloškė jį ant stogo.

Stefani pasižadėjo, kad vieną gražią dieną prispaus Skeletą, kad ir ją šito išmokytų.

Skeletas grįžtelėjo per petį.

– Galerijoje įrengta sudėtinga apsaugos sistema, – pasakė ir atsegė krepšį. – Tačiau dėl vampyrų signalizacija išoriniuose koridoriuose niekada nejungiama, taigi, kai pereisiu centrinę salę, kaip žmonės sako, eisis kaip per sviestą.

– Kokie žmonės taip sako?

– Nežinau, pienininkai turbūt. – Jis praskleidė krepšį, ištraukė iš jo saugos diržus ir pradėjo juos segtis. – Apie ką aš kalbėjau?

– Neturiu žalio supratimo.

– A, taip, mano gudrusis planas. Man reikia nusigauti iki valdymo skydo ant rytinės sienos. Ten galiu viską išjungti. Grindys jautrios slėgiui, taigi reikės kyboti virš jų, bet tai menkas keblumas tokiam grakščiam ir judriam kaip aš.

– Tu labai savimi patenkintas, ar ne?

– Be galo. – Skeletas pritvirtino ploną vielą prie ventiliacijos vamzdžio, pernėrė ją per savo diržus ir nuvedė prie vieno iš stoglangių.

Stefani susiraukė.

– Ketini čia leistis?

– Aha. Bus smagu.

– Kurgi. Betgi tu ketini atidaryti stoglangį, ar ne? Argi neįsijungs sirena?

– Tik mažytė, – ramiai atsakė Skeletas.

Stefani išpūtė akis.

– O ar ir mažytės negana?

– Tai mažas tylus daikčiukas, kuris prijungtas prie artimiausios policijos nuovados. Arba kuris buvo prijungtas. Šįryt, prieš užvažiuodamas tavęs, prasukau pro jų elektros skydinę. Keista, bet kaip tik tuo metu įvyko trumpas sujungimas. Lyg ir nuo didelio vandens kiekio, kažkaip stebuklingai atsiradusio viduje. Man regis, jie sutriko. Bent jau atrodė labai sutrikę…

– Ir visas tavo planas kybo ant vilties plauko, kad jie dar nesutvarkė elektros?

– Nu, jo, – minutėlę pasvarstęs patvirtino Skeletas. – Nesvarbu. – Jis pakėlė akis į besileidžiančią saulę, paskui vėl pažvelgė į Stefani.

– Jei išgirsi klykiant, – perspėjo, – tai būsiu aš.

Jis pervedė ranka per spyną ir toji atsirakino, tada atvėrė pusę stoglangio ir įlipo. Stefani žiūrėjo, kaip Skeletas pranyksta angoje, išgirdo tylų dūzgimą, kai jis rankiniu pulteliu diržais ėmė save leisti žemyn.

Stefani atsirėmė į medžio kamieną ir pasirengė akylai stebėti… Viską, ką turėtų akylai stebėti. Ar nepamatys ko nors neįprasta. Stefani suraukė kaktą, nes nelabai žinojo, kas yra „neįprasta“. Ir tada išgirdo keliantį nerimą brūžavimą. Stefani pažiūrėjo aukštyn.

Slydo viela, kurią Skeletas buvo pritvirtinęs prie ventiliacijos kamino.

Stefani su siaubu stebėjo, kaip viela dar slysteli – dabar buvo jau visai netoli krašto ir kėsinosi visai nuslysti. Stefani prisiminė slėgiui jautrias grindis, įsivaizdavo, kaip Skeletas drebiasi žemyn, įsijungia visos sirenos, atlekia vampyrai ir jį sučiumpa. Nors jis neturi kraujo, kurį tie galėtų išsiurbti, jie tikrai atrastų kitokių bausmių prasižengėliui.

Viela slystelėjo dar ir Stefani suprato, kad kito kelio nebėra. Ji nušliaužė ta pačia šaka, nuo kurios nušoko Skeletas, – šaka suvaitojo nuo jos svorio. Skeletas tėra vieni kauleliai, priminė ji sau, stengdamasi atsikratyti minties, kad yra stora.

Tarpas žiojėjo. Žiojintis tarpas.

Stefani papurtė galvą – ne jos jėgoms. Niekaip neperšoktų. Kaip reikiant įsibėgėjus, gal ir būtų vilties, bet susigūžus ant linguojančios šakos galo? Ji užsimerkė ir pasistengė iš galvos išguiti visas abejones. Kito kelio nėra, priminė sau. Nėra tokio klausimo kaip „ar gali šokti“, „ar šoks“. Skeletui reikia pagalbos ir reikia dabar, taigi klausimas tik: „Kai šoks, kas bus paskui?“

Ir ji šoko.

Išsitiesė ir žemė nutolo po ja, pastato kraštas ėmė sparčiai artėti, o tada ji ėmė leistis. Jos dešinė dunkstelėjo į kraštą, pirštai įsikirto į jį. Kūnas tėškėsi į pastato sieną ir nedaug trūko, kad Stefani būtų ėmusi kristi, tačiau ji staigiai mostelėjo kaire ranka ir dabar jau abiem įsikibo į kraštą. Pamažu prisitraukė – po trupinėlį, kol galiausiai permetė ranką per kraštą, ir netrukus pavojus nukristi nebegrėsė. Jai pavyko.

Viela dar slystelėjo. Visai nedaug trūko, kad visai nuslystų nuo vamzdžio, o tada jau būtų baigta. Stefani pripuolė prie kamino, suėmė vielą ir pabandė vėl ją atitraukti, bet nieko neišėjo. Tuomet atsistojo, įsispyrė į vielą bato padu, užsigulė visu svoriu ir pabandė pastumti, bet viela nepajudėjo nė per milimetrą. Stefani apsidairė, kuo čia galėtų pasinaudoti, pamatė krepšį ir čiupo jį. Jame nebuvo nieko, tik dar vielos.

Stefani ištraukė vielą, atsiklaupė ir prie vielos, apsuktos aplink vamzdį, pririšo dar gerą galą. Kai buvo mažutė, tėtis išmokė ją megzti mazgus, ir nors daugelio pavadinimai išdulkėjo iš galvos, Stefani kuo puikiausiai žinojo, kokio mazgo reikia dabar.

Pririšusi apsidairė, prie ko galėtų pritvirtinti. Tiesiai priešais buvo dar vienas stoglangis. Stefani pripuolė prie jo, apsuko vielą aplink betoninį pagrindą ir surišo kaip tik tą akimirką, kai pirmasis vielos gabalas nusprūdo nuo vamzdžio. Viela, vėl įsitempusi, staigiai trūktelėjo, bet nenuslydo.

Stefani nuskubėjo prie atidaryto stoglangio ir pasižiūrėjo žemyn. Skeletas kabojo visai virš grindų ir dabar, po staigaus kritimo, stengėsi išsilaikyti horizontaliai. Saugos diržų pultelį tebeturėjo, tačiau abi rankos buvo ištiestos į šalis, kad neprarastų pusiausvyros, ir dabar jis niekaip negalėjo pakilti.

Ant stogo greta Stefani gulėjo kitas pultelis. Jis prie saugos diržų buvo pritvirtintas laideliu, apsisukusiu aplink vielą ir besileidžiančiu į stoglangį. Stefani čiupo pultelį, pirštu primygo mygtuką AUKŠTYN ir Skeletas dūgzdamas ėmė kilti.

Pakilęs į saugų aukštį, kilstelėjo galvą, pamatė Stefani ir iškėlė nykščius. Tuomet jau pats ėmė maigyti pultelį ir nusislinko prie sienos, prie skydinės, kurią jau buvo atidaręs. Stefani matė, kaip jis spragtelėjo keletą jungiklių, o tada atsargiai apsisuko. Kojomis palietė grindis. Sirenos neįsijungė.

Skeletas atsisegė saugos diržus, išžengė iš jų ir pasižiūrėjo aukštyn. Kiek padelsęs mostelėjo Stefani leistis žemyn. Iki ausų išsišiepusi Stefani pulteliu išsikvietė saugos diržus, prisisegė, perlipo per stoglangio kraštą ir nusileido. Skeletas padėjo atsisegti.

– Gal man ir pravers šioks toks pastiprinimas, – sušnibždėjo jis, ir Stefani nusišypsojo.

Galerija buvo didžiulė, erdvi ir balta. Sienose įrengti milžiniški stikliniai stendai. Pagrindinėje salėje – daugybė paveikslų ir skulptūrų, taip kūrybingai sudėliotų, jog neatrodė nei pernelyg tuščia, nei pernelyg apkrauta.

Jiedu nusėlino prie dvivėrių durų ir atidžiai įsiklausė. Skeletas atvėrė vieną durų pusę, patikrino, kas kitapus, tada linktelėjo Stefani. Abu įtykino ir užvėrė duris. Stefani žengė įkandin Skeleto baltais koridoriais, posūkiais ir po arkomis. Pastebėjo, kad jis žvilgčioja pro langus. Artinosi naktis.

Jiedu įlindo į nedidukę nišą jau gerokai atokiau nuo centrinės galerijos dalies. Joje buvo masyvios kaustytos medinės durys. Skeletas šnibžtelėjo Stefani budėti, o pats, traukdamas kažką iš kišenės, nuskubėjo prie durų.

Stefani pritūpė kur stovėjusi ir įsmeigė akis į vis tirštėjančias sutemas. Per petį žvilgtelėjo į Skeletą, triūsiantį prie užrakto. Greta jos bolavo langas. Saulė buvo jau nusileidusi.

Stefani išgirdo žingsnius ir atsitraukė. Koridoriaus gale iš už kampo išniro vyriškis mėlynu kombinezonu. Jis ėjo lėtai, kaip vaikšto visi apsaugininkai, kurių matydavo prekybos centre. Atsainiai, abejingai, nuobodžiaudamas. Stefani pajuto, kad Skeletas susigūžė greta. Jis tylėjo.

Vyriškio ranka pakilo prie pilvo ir jis staiga susirietė iš skausmo. Stefani pajuto apmaudą, kad ji taip toli. Jei jam išdygs iltys, iš čia veikiausiai nė nesimatys. Vyras atsitiesė, išrietė nugarą ir jo kaulų traškesys nuaidėjo per visą koridorių. Paskui pakėlė ranką, čiupo sau už plaukų ir nusitraukė odą.

Stefani užgniaužė aiktelėjimą. Vienu sklandžiu judesiu jis nusitraukė viską – plaukus, odą, drabužius, ir dabar stovėjo blyškus, nuogas, o jo akys buvo didelės ir juodos. Jis sujudėjo kaip katė ir nusipurtė paskutinius žmogiškojo pavidalo likučius. Nereikėjo būti arčiau, kad įžiūrėtum jo iltis – dideles, rantytas ir šlykščias, ir dabar jau Stefani buvo visai patenkinta, kad apžiūrinėja jas iš tolo. Šitas nebuvo toks, kokius vampyrus ji matydavo per televizorių; anie buvo seksualūs žmonės ilgais apsiaustais ir tamsiais akiniais. Šitas buvo žvėris.

Stefani ant peties pajuto Skeleto ranką – šis kuo švelniausiai ją truktelėjo atgal kaip tik prieš vampyrui žvilgtelint jų pusėn. Vampyras, ieškodamas grobio, nusėlino koridoriumi tolyn.

Stefani paskui Skeletą nuėjo prie durų, jiedu įėjo ir jas užvėrė. Skeletas dabar nebesisaugojo, tačiau Stefani vis tiek buvo tyli kaip pelė po šluota. Skeletas, pasišviesdamas delne liepsnojančia ugnele, ėmė laiptais leistis žemyn. Apačioje buvo šalta. Jiedu atsidūrė sename koridoriuje, abipus jo vienos už kitų rikiavosi tvirtos durys. Jie žingsniavo, iki priėjo duris su išraižytu piešiniu – skydas ir lokys. Skeletas pakėlė rankas, nuleido galvą ir kone ištisą minutę nejudėjo. Tada durys klaktelėjo ir jiedu įžengė vidun.

12

VAMPYRAI

Skeletas spragtelėjo pirštais ir visoje menėje užsidegė žvakės. Rietuvėmis sukrautos knygos, senoviniai dirbiniai ir statulos, paveikslai, medžio raižiniai ir netgi riterio šarvai.

– Ir viskas susiję su Skeptru? – sušnibždėjo Stefani.

– Viskas susiję su Sentėviais, – atsakė Skeletas, – taigi esu tikras, kad atsiras ir kas nors, kas susiję su Skeptru. Tikrai nesitikėjau, kad visko bus tiek daug. Beje, nebūtina šnibždėti.

– Virš mūsų vampyrai.

– Šitos menės apsaugotos. Aš sulaužiau užrakto apsaugą, bet garso apsauga tebeveikia. Ar žinai, kad užrakto apsaugą tenka suardyti kas kartą, kai reikia įeiti, o išeinant ir vėl sukurti? Niekaip nesuprantu, kuo netinka senas geras raktas. Tikrai sulaikytų tokius kaip aš. Na, kol neišversčiau durų.

– O kokia yra garso apsauga? – sušnibždėjo Stefani.

– Mm? A. Net jei jie stovėtų už durų, o tu rėktum visa gerkle, jie neišgirstų.

– A, – ištarė Stefani, – tada gerai.

Bet ji vis vien kalbėjo tyliai.

Jiedu pradėjo paieškas. Vienose knygose rado legendų apie Sentėvius, kitose – praktiškesnių, labiau analitinių dalykų, dar kitos buvo parašytos Stefani nepažįstama kalba. Keliose knygose bolavo tik tušti puslapiai, bet Skeletas, regis, sugebėjo perskaityti, nors, anot jo, nieko ten baisiai įdomaus nebuvo.

Stefani ėmė raustis po paveikslus, priremtus prie sienos. Daugelyje buvo nutapyti žmonės su iškeltu Skeptru – jie atrodė labai didingai. Paveikslai ėmė virsti, ir Stefani pasilenkė norėdama juos vėl nustumti prie sienos. Ji žvilgtelėjo į paveikslą priešais ir pažino, jog tai tas pats paveikslas, kurį matė knygoje Skeleto automobilyje – Skeptro siekiantis vyras, prisidengęs akis nuo Skeptro švytėjimo. Čia buvo visas paveikslas, o ne apkapotas mažytis stačiakampiukas knygos puslapyje. Skeletas užmetė į jį akį, kol Stefani rikiavo paveikslus taip, kaip buvo radusi. Ji priėjo prie šarvų ir pamatė, kad antkrūtinyje iškalti skydas ir lokys.

– Šeimos herbas? – pasidomėjo.

– Persiprašau? – pakėlė akis Skeletas. – A, taip. Neturime šeimos vardo, kurį išlaikytume, taigi herbas – vienintelis ryšys su protėviais.

– O tu turi herbą?

Skeletas svarstė, ką atsakyti.

– Kadaise turėjau. Dabar nebeturiu.

Stefani atsigręžė.

– Kodėl?

– Tu baisiai daug klausinėji.

– Kai užaugsiu, noriu būt detektyvė kaip tu.

Skeletas pasižiūrėjo į Stefani ir pamatė, kad ta šypsosi. Jis nusijuokė.

– Atrodo, tu, kaip ir aš, mėgsti audras kelti.

– Ką?

– Čia toks posakis. Jis reiškia „siausti“.

– Tai kodėl nesakai „siausti“? Kodėl amžinai prikaišioji keistų posakių?

– Tau reikia daugiau skaityti.

– Skaitau pakankamai. Man reikia dažniau išlįsti iš namų.

Skeletas priešais šviesą pakėlė dėželę, pavartė, apžiūrėjo iš visų pusių.

– Kas čia? – pasidomėjo Stefani.

– Dėžutė-galvosūkis.

– Gal galėtum ja pažaisti kada nors vėliau?

– Dėžutės-galvosūkio esmė, jos raison d’être, yra ta, kad galvosūkį reikia išspręsti.

– Kokia razina?

– Raison d’être. Prancūziškai tai reiškia priežastis būti.

– Tu ir vėl. Kodėl nepasakei priežastis būti? Kodėl amžinai viską apsunkini?

– Mano nuomone, neatidaryti dėžutės-galvosūkio tai tas pats, kas nesudainuoti dainos. Be to, ji gali liautis egzistavusi.

– Laikraštyje, kurį kiekvieną mielą dieną gauna tėtis, būna kryžiažodis. Jis pradeda spręsti, galiausiai tuščias vietas užpildo absurdiškais žodžiais ir numeta jį. Atnešiu tau visus laikraščius, kurie pas mus mėtosi, jei padėsi šitą ir ieškosim toliau.

– Nebeieškosiu.

Stefani išpūtė akis.

– Ir dar sako, kad mano karta nesugeba ilgam sukaupti dėmesio.

– Tas paveikslas, kurį apžiūrinėjai – nepastebėjai nieko keista?

– Ten daug paveikslų.

– Vyriškis, siekiantis Skeptro.

– Na ir?

– Ar nepastebėjai nieko neįprasta?

Stefani vėl nuėjo prie sienos, po vieną atkėlė rėmus, kol rado reikiamą paveikslą.

– Gerai, ko neįprasta?

– Apibūdink paveikslą.

Stefani patraukė kitus paveikslus, kad geriau matytų.

– Vyras siekia Skeptro, Skeptras švyti ir… viskas.

– Ir viskas tam vyrui gerai?

– Ne, ne visai… – Stefani suraukė kaktą. – Na…

– Kas?

– Skeptras labai ryškus, ir jis pakėlęs vieną ranką, kad prisidengtų akis, bet abi akys plačiai atmerktos.

– Tai?

– Tai jeigu Skeptras iš tikrųjų toks ryškus, tai lyg ir tikėtumeisi, kad vyras bent bus prisimerkęs. Net jei tai tik paveikslas.

– Ar daugiau tau niekas nekliūva?

Stefani atidžiai apžiūrėjo paveikslą.

– Šešėliai.

– Kas negerai?

– Jis turi du šešėlius.

– Ir? Nepamiršk, kad Skeptras stebuklingas. Dėl kokios nors keistos magiškos priežasties jis gali mesti ne vieną, o du šešėlius.

– Bet ne Skeptras meta tuos šešėlius. Kampas ne tas.

– Tai kaip jie atsirado?

– Dėl dviejų skirtingų šviesos šaltinių.

– O koks svarbiausias šviesos šaltinis?

– Saulė?

– Jei saulė, tai koks dienos metas turėtų būti?

– Na, jeigu šešėlis gula prie jo kojų, turėtų būti vidurdienis, kai saulė tiesiai virš galvos, bet šešėlis už jo reikštų, kad yra rytas arba vakaras.

– Tai rytas ar vakaras?

– Iš kur man žinoti? Šešėlis už jo, vadinasi, gali būti rytas.

– Taigi žiūrėdama į paveikslą matai Skeptro siekiantį vyrą, kuris regi viską ir praeityje, ir ateityje?

– Turbūt. O kuo tai susiję su dėžute-galvosūkiu?

– Kas nutapė paveikslą?

Stefani įsižiūrėjo į apatinį kampą.

– Pavardės nėra, tik herbas. Leopardas ir sukryžiuoti kardai.

Skeletas kilstelėjo dėžutę, kad Stefani pamatytų, kas išraižyta jos dugne – leopardas ir sukryžiuoti kardai.

– Aišku, – ištarė Stefani stodamasi, – žaidimas Kas? Kur? Kada? baigtas.

– Paveikslas mums sako, kad dailininkas, arba dailininko šeima, gali mums pasiūlyti pažvelgti į praeitį, ir būtent tai mūsų profesijoje vadinama įkalčiu. Įkaltis yra paslapties dalis, paslaptis yra galvosūkis. Mano rankose dėžutė-galvosūkis.

Skeleto pirštai ėmė lakstyti dėželės paviršiumi, jis pakreipė galvą. Delnais suspaudė priešingas sieneles, atsargiai pasukiojo ir kažkas klaktelėjo. Pasigirdo garsas, tarsi motoriuko burzgesys, dėžutės viršus atsivėrė ir jiedu išvydo mėlyną brangakmenį.

– O, – nutęsė Skeletas.

Stefani įsižiūrėjo atidžiau. Akmuo buvo kiek didesnis už golfo kamuoliuką.

– Kas? Kas čia?

– Atobalsio Akmuo, – atsakė Skeletas. – Labai retas. Paprastai juo naudojasi mirštantieji. Miega greta Akmens tris naktis ir taip perduoda savo prisiminimus ir asmenybę. Akmuo atiduodamas velionį mylėjusiems žmonėms, kad jiems būtų lengviau išgyventi sielvartą arba kad jie galėtų sužinoti atsakymus į kokius nors iškilusius klausimus ar panašiai.

– Kaip jis veikia?

– Gerai nežinau, – prisipažino Skeletas. – Nesu iš arti nė vieno matęs. – Jis palietė Akmenį pirštu ir tas iš karto ėmė švytėti. Skeletas vėl pakreipė galvą. Atrodė baisiai savimi patenkintas. – Tu tik pažiūrėk. Aš tikras genijus.

– Tu jį paprasčiausiai palietei.

– Vis tiek aš genijus, Stefani.

Stefani atsiduso.

Staiga iš niekur priešais juos atsirado senyvas vyras. Stefani žengtelėjo atbula.

– Nebijokite, – šypsodamasis nuramino senolis. Buvo apsisiautęs mantija, žvelgė geromis akimis. – Nenuskriausiu jūsų, jaunoji panele. Aš čia tam, kad atsakyčiau į jūsų klausimus ir suteikčiau kokios tik galiu informacijos, kad jūs… – Jis nutilo. Spoksojo į Skeletą. – Dieve, o Dieve! Jūs – griaučiai.

– Griaučiai.

– Kaip mane gyvą matot… Vaizdingai kalbant, žinoma, nes aš nesu gyvas. Bet griaučiai, ir dar kalbantys…

– Aš labai įspūdingas, – pasakė Skeletas. – Kas jūs toks?

– Aš Ošinas, esu čia tam, kad atsakyčiau į visus jūsų klausimus.

– Gera girdėti, nes kaip tik ir norime šio to paklausti.

– Tai kaip jums tai pavyko? – pasiteiravo Ošinas.

– Atsiprašau?

– Tapti griaučiais? Man tai naujiena.

– Na, ilga istorija.

Ošinas mostelėjo ranka.

– Geriau nepasakokit. Šitas Akmuo veikia neilgai, paskui jį vėl reikia įkrauti. Turiu nedaug laiko atsakyti į jums rūpimus klausimus.

– Tuomet geriau pradėkim.

– Taip, geriau pradėkim. Bet ar skaudėjo? Kai netekot kūno?

– Aš, eee, aš nenorėčiau būti nemandagus, Ošinai, bet ar ne jūs turėtumėte atsakinėti į klausimus? O ne klausinėti.

Ošinas nusijuokė.

– Gal aš iš tiesų per daug smalsauju. Bet tikrai puikiai išmanau apie Sentėvius, taigi daugeliu aspektų aš idealus kandidatas. Tinku šiam reikalui daug geriau už savo kolegas. Prieš pradedant ar galėčiau pasiteirauti, kelintas dabar amžius?

– Dvidešimt pirmas, – pasakė Stefani.

– Dvidešimt pirmas? – pakartojo jis ir patenkintas nusijuokė. – Jergutėliau! Tai šitaip ateitis atrodo, a ne? Tokia… rūškana ir chaotiška. Žinot, o man vis atrodė, kad bus šviesesnė. Tai kas darosi pasaulyje?

– Ar jūs… jūs norit, kad papasakotume apie viską, ko nematėte?

– Na, ne apie viską. Tik apie svarbiausius dalykus. Beje, kokia kalba aš kalbu?

Stefani suraukė kaktą.

– Anglų.

– Anglų, a ne? Žavinga. Nesu kalbėjęs angliškai. Kaip man sekasi?

– E, gerai turbūt. Ar Akmuo verčia tai, ką jūs sakote?

– Aha. Štai ką jums pasakysiu – toks daikčiukas man būtų pravertęs kelionėse. Būčiau damoms padaręs įspūdį! – Jis sukrizeno. – Nekeliavau kaži kur toli. Ir apskritai nekeliavau. Suprantat, laivai man nekelia pasitikėjimo. Jei gamta būtų lėmusi keliauti vandeniu, būtų mums parūpinusi pelekus.

– Ar galėtume jūsų paklausti? – pasiteiravo Skeletas. – Kartoju: nenorėčiau būti nemandagus, bet jeigu Akmuo neteks galios, nespėjus mums išsiaiškinti…

Senolis suplojo delnais ir patrynė juos vieną į kitą.

– Žinoma, berniuk mano! Nieko daugiau nesakyk! Klausk!

– Ar jūs esate Sentėvių žinovas?

– Tikrai taip. Man pavesta dokumentais patvirtinti, jog jie egzistavo. Tai didelė garbė, net jei lieka ne kaži kiek laiko keliauti. Ne tai, kad keliaučiau, net jei ir galėčiau. Bet, suprantat, gera, kai gali pasirinkti?

– Taip… Bet mums rūpi Skeptras. Mums reikia sužinoti, kokia jo galia.

Ošinas linktelėjo.

– Sentėvių Skeptras buvo sukurtas griauti ir jis griauna. Visut viskas virsta į dulkes nuo jo švytėjimo.

– Ar galima kaip nors nuo jo apsisaugoti?

Ošinas papurtė galvą.

– Nepadės joks skydas, jokie kerai, jokia užtvara. Jo negalima sulaikyti ir negalima sunaikinti.

– O jo galios šaltinis? – paklausė Stefani.

– Kristalas, juodas kristalas, įtaisytas rankenoje, nukreipia į jį srūvančią energiją.

– O kristalą ar galima sunaikinti?

Ošinas suraukė antakius.

– Tiesą sakant, mąsčiau apie tai. Žinau apie Skeptrą daugiau už bet ką nuo pat Sentėvių laikų, tikrai daugiau už visus kolegas, ir nors nėra jokių įrašų apie jo silpnąją vietą, yra verstinių tekstų, kuriuose sakoma, kad kristalą galima sunaikinti iš vidaus.

– Kaip? – nesuprato Stefani.

– Aš, mm… Aš nežinau.

– Kas sukūrė Skeptrą? – paklausė Skeletas.

Ošinas išpūtė krūtinę.

– Skeptrą sukūrė Sentėviai kaip ginklą prieš savo dievus. Triūsė ištisus metus pasislėpę, tamsoje, kad dievai nematytų, ką jie kuria.

Jo krūtinė supliuško, Ošinas nusišypsojo.

– Tai tiksli citata iš vieno pirmųjų mūsų atrastų tekstų. Tiesą sakant, aš jį radau. Kiti baisiai pavydėjo. Veikiausiai todėl nenorėjo, kad aš būčiau tas, kuris atsakys į jūsų klausimus.

Stefani susiraukė.

– Čia turėjote būti ne jūs?

– Balsavome. Balsavau už save. Niekas daugiau už mane nebalsavo. Jie pavydi. Sako, kad be reikalo švaistau laiką, per daug plepu. Todėl pavogiau Akmenį, pasišalinau keletui dienų ir įkroviau jį savo sąmone. Suprantat, po to jau neįkrausi kitkuo. Ir štai aš čia. – Ošinas tiesiog švytėjo iš pasitenkinimo, bet tuoj visas jo kūnas ėmė blukti, pasidarė perregimas, spinduliuojanti šypsena nublanko. – O. Regis, baigiasi laikas. Jei dar turit klausimų…

– Kas sukūrė kristalą? – skubiai pasiteiravo Skeletas.

– Na, jei leisit pacituoti mano atrastą tekstą: „Beveidžiai sukūrė kristalą ir kristalas uždainuodavo Beveidžiams, kai artindavosi priešas. Bet kai prisiartino Sentėviai, kristalas tylėjo, jis neuždainavo Beveidžiams, ir Beveidžiai nežinojo, kad jis paimtas.“

– Taigi jų apsaugos sistemoje buvo silpnoji vieta, – mestelėjo Stefani.

– Regis, taip, – linktelėjo Ošinas. Jo siluetas dar labiau išskydo, Ošinas kilstelėjo ranką ir pervėrė ją žvilgsniu. – Tai erzina.

– Skeptras grįžo, – pasakė Skeletas.

Ošinas pakėlė akis.

– Ką?

– Jį neseniai atrado, paskui vėl paslėpė. Norim sužinoti, kaip jį surasti.

– Jergutėliau, – aiktelėjo Ošinas. – Jei Skeptras paklius į netinkamas rankas…

– Bus blogai – žinom. Ošinai, kaip mums jį surasti?

Senolis minutėlei pranyko, tada vėl suplazdėjo ore.

– Nežinau, mielasis. Kas jį paslėpė?

– Mano dėdė, – paaiškino Stefani. – Jis suprato, kad tokio galingo daikto verčiau niekam neturėti.

– Regis, protingas vyras. Žinoma, išties išmintingas žmogus būtų jį grąžinęs ten, kur rado. Ar bent jau į panašią vietą.

Skeletas atsitiesė.

– Nagi žinoma.

Ošino veide nušvito šypsena.

– Ar pagelbėjau?

– Pagelbėjot. Žinau, kur jis. Ačiū, Ošinai.

Ošinas išdidžiai linktelėjo.

– Žinojau, kad galiu. Žinojau, kad galiu atsakyti į klausimus ir per daug neplepėti. Taip jiems ir pasakiau, kaip tik prieš balsavimą pasakiau: klausykit, aš galiu…

Ir išnyko, o Atobalsio Akmuo liovėsi žioruoti.

Stefani sužiuro į Skeletą.

– Na?

– Gordonas pasekė Paskutiniojo Sentėvio pavyzdžiu ir užkasė Skeptrą giliai žemėje. Jis urvuose.

– Kokiuose urvuose?

– Po Gordono valdomis yra urvų ir tunelių tinklas, jis į visas puses tęsiasi mylių mylias. Net ir labai galingam burtininkui tai mirtini spąstai.

– Kodėl?

– Tuose urvuose yra būtybių, kurios minta magija. Tai būtų saugiausia vieta Skeptrui paslėpti. Galėjau anksčiau susiprotėti.

Po Gordono namais plytėjo magijos ir stebuklų pasaulis, apie kurį Stefani nė nenutuokė. Po truputį ėmė suvokti, jog jai beaugant magija buvo visai čia pat, jei tik ji būtų žinojusi, kur žiūrėti. Be galo keistas jausmas. Bet ką jai sakė Skeletas prieš jiedviem įžengiant į Šventovę? Pratinkis prie šito jausmo.

Skeletas delnu uždengė dėžutę-galvosūkį ir užslinkęs dangtelis paslėpė Atobalsio Akmenį.

– Gal Ošinas dar ką nors žino, – pasakė Stefani. – Kiek truks, kol Akmuo vėl pasikraus?

– Maždaug metus.

Stefani sumirkčiojo.

– A. Taip… Ką gi, šiek tiek per ilgai. Vis dėlto jis juk galėtų būti naudingas žmonėms, ar ne? Jis tikrai būtų neįkainojamas tiems, kas, na, žinai, domisi istorija. Pavyzdžiui, istorikams.

– Tiesą sakant, negalime niekam prisipažinti, kad čia buvome.

– Baisuokliui gali pasakyti. Manau, jis nepyks dėl šito menkučio prasižengimo, jei pasakysi, ką radom.

– Vargu. Matai, čia jo šeimos menė. Šventa vieta. Neatleistina, jog esame čia.

– Ką? Sakei, kad čia Saugykla. Nieko nesakei, kad ji šventa.

– Dabar supranti, kodėl turiu mažai draugų.

Skeletas padėjo dėžutę ten, iš kur paėmė. Stefani tebespoksojo į jį.

– Ar tai nepagarba? – paklausė ji. – Tas pats, kas šokti ant kieno nors kapo?

– Šiek tiek blogiau, – pripažino Skeletas. – Tas pats, kas atkasti kapą, ištraukti kūną, išnaršyti jo kišenes, o tada jau ant viso to pašokti. Tai šiek tiek blogiau negu vien nepagarba.

– Tuomet taip, – ištarė Stefani nueinančiam Skeletui, – suprantu, kodėl turi mažai draugų.

Skeletas mostelėjo ranka ir visos žvakės menėje užgeso. Juos apglėbė tamsa. Stefani atvėrė duris ir kyštelėjo galvą. Ilgas koridorius buvo tylus ir tuščias. Ji žengė lauk, jai įkandin tykinantis Skeletas uždarė duris.

Jiedu nusėlino koridoriumi, tyliai užlipo akmeniniais laipteliais ir išėjo pro kaustytas medines duris. Mikliai perėjo galeriją. Blogiausia buvo kampai, nes iš už jų bet kurią akimirką galėjo išnirti vampyras. Jiedu buvo jau netoli pagrindinės salės, kai Skeletas kilstelėjo ranką.

Priekyje koridoriaus viduryje susigūžęs tupėjo vampyras.

Stefani užgniaužė kvapą. Anas tupėjo nugara į juos, taigi Stefani ir Skeletas ėmė trauktis atbuli, stengdamiesi nesukelti nė menkiausio šlamesio. Jau buvo besuką už kampo, bet Stefani akies krašteliu kažką pastebėjo. Ji suspaudė Skeletui ranką.

Iš kitos pusės artinosi antras vampyras.

Jiedu šmurkštelėjo už marmurinės kolonos – pakliuvo į spąstus. Pro arką priešais galėjai pakliūti į kitą galerijos sparną, bet Stefani buvo tikra, kad jeigu ir pavyktų prasmukti nepastebėtiems, juos vis vien atkirstų. Buvo tik vienas kelias – atgal į pagrindinę salę, kur laukė keltuvas, tačiau galimybė pakliūti ten nesudraskytiems į skutelius menko su kiekviena akimirka. Skeletas turėjo galių ir pistoletą, bet Stefani žinojo, kad jis nepuoselėja didelių vilčių apsiginti nuo vieno tokio padaro, ką jau kalbėti apie du.

Skeletas pakėlęs ranką pasisuko į Stefani. Pirštu parodė į ją, paskui į grindis. Lik čia. Tada pirštu dūrė į save, paskui į arką. Eisiu.

Stefani akys išsiplėtė ir ji papurtė galvą, bet dabar pirštas buvo prispaustas Skeletui prie burnos. Jei jis būtų turėjęs lūpas, suprantama, pirštas būtų prispaustas prie jų. Ji nenorėjo likti, nenorėjo su tuo sutikti, bet žinojo, kad kitos išeities nėra.

Skeletas išsitraukė iš švarko ginklą ir padavė Stefani, paskui linktelėjo, pašoko ir puolė prie arkos.

Besiartinantis vampyras jį pamatė ir pasileido bėgti. Vampyras priekyje atsigręžė ir atsispyręs liuoktelėjo. Stefani tik susigūžė, kai jis prašvilpė pro koloną ir puolė į arką – dabar jau dviese medžiojo įsibrovėlį.

Pistoletas keistai svarino ranką, kai Stefani išlindo iš savo slėptuvės ir pasileido tekina į pagrindinę salę. Jos žingsniai garsiai aidėjo tamsiais koridoriais, bet jai tai buvo nė motais. Galvoje tebuvo viena – reikia iš čia ištrūkti. Ji mikliai smuko už kampo. Žinojo, kad pavojus jai už nugaros, todėl, kaskart nerdama už kampo, mesdavo žvilgsnį per petį.

Koridorius tuščias. Niekas neatsiveja. Dar neatsiveja.

Pagrindinė salė jau buvo visai netoli. Dar pora posūkių ir jau bus vietoj. Stefani susigrūdo pistoletą į apsiaustą – reikėjo laisvų rankų prisisegti diržus. Ji dar kartą nėrė už kampo ir slystelėjo stabdydama.

Ne. Ne, negali būti.

Išplėtusi akis Stefani spoksojo į tuščią sieną. Neįtikėtina. Šitos sienos čia neturėjo būti.

Ji ne ten pasuko. Ne ten pasuko toje prakeiktoje galerijoje ir dabar nežino, kur atsidūrė. Ji pasiklydo.

Stefani nusigręžė nuo aklagatvio. Iš pykčio norėjosi pačiai save aprėkti. Ji pasileido tuo pačiu keliu, kuriuo atbėgo – dabar pakeliui žvilgčiojo pro kiekvieną arką ir pro kiekvienas duris, tikėdamasi pamatyti ką nors pažįstama. Tamsoje viskas atrodė vienodai. Kodėl nėra jokių ženklų? Kur kokie nors ženklai?

Priekyje skersai ėjo kitas koridorius. Gal tas? Stefani pabandė prisiminti kelią nuo salės iki kaustytų durų ir mintyse jį apversti. Ar jie pasuko skersiniame koridoriuje? Stefani keiktelėjo save, kam nežiūrėjo, keiktelėjo save, kam pasikliovė vien Skeletu. Jiedu turėjo ateiti iš ten. Visi posūkiai už jos, regis, baigėsi aklagatviais, taigi jie turėjo ateiti iš ten.

Ji buvo už dešimties žingsnių nuo skersinio koridoriaus, kai iš nedidelės salės priekyje išniro vampyras. Iš karto ją pamatė. Stefani nė neturėjo laiko pritūpti. Koridorius buvo už dešimties žingsnių. Vampyras dar maždaug už trisdešimties. Atgal kelio nebuvo. Jei bėgs atgal, ją atkirs. Reikia bėgti pirmyn. Nėra kitos išeities.

Stefani pasileido kiek kojos neša. Vampyras atsispyrė ir puolė prie jos. Trisdešimt žingsnių jam įveikti buvo kur kas lengviau negu jai dešimt. Jiedu lėkė tiesiai vienas į kitą. Vampyras liuoktelėjo. Stefani parpuolė ir slystelėjo po juo – pajuto oro šuorą vampyrui praskriejant virš jos. Stefani pašoko nuo grindų, išsirietė ir nudūmė skersiniu koridoriumi. Tuo koridoriumi.

Ji pažino statulą. Teliko keli posūkiai.

Girdėjo atsivejant vampyrą. Kiekvieną kartą, kai reikėdavo pasukti, ji prarasdavo kelias brangias akimirkas, o vampyras tiesiog liuoktelėdavo prie išorinės sienos ir įstrižai nuskriedavo prie sienos už kampo.

Atstumas tarp jų mažėjo.

Stefani pro duris įpuolė į pagrindinę salę – čia laukė Skeletas. Jis metėsi prie vampyro, jau bečiumpančio Stefani. Jiedu driokstelėjo ant žemės ir nusirito vienas per kitą.

– Dink iš čia! – riktelėjo Skeletas; jis nuspyrė vampyrą ir ėmė stotis.

Stefani čiupo diržus ir paspaudė mygtuką. Jai vos rankos neišniro, kai keltuvas trūktelėjo. Per sparčiai kilo stoglangio link, ir kai diržai atsitrenkė viršuje, jie išslydo Stefani iš rankų. Ji dar spėjo viena ranka įsitverti į stoglangio kraštą ir dabar jos kūnas siūbavo kaip švytuoklė.

Įsikibo ir antra ranka. Grieždama dantimis prisitraukė prie krašto. Stefani galva ir pečiai iškilo į nakties orą, ji vargais negalais išsiropštė ir šlumštelėjo ant stogo. Kad ir kaip norėjosi atgauti kvapą, nieko nelaukdama pripuolė prie stoglangio ir pasižiūrėjo žemyn – kaip tik tą akimirką, kai vampyras liuoktelėjo.

Stefani suklykė ir krito aukštielninka, vampyras išspriegė pro uždarytą stoglangio dalį, aplink pažiro stiklo šukės. Nutūpė ant stogo pasirengęs naujam šuoliui. Stefani nė nespėjo pašokti, o tas jau puolė ant jos.

Stefani nusirito šonan, ir vampyro nagai drykstelėjo jos apsiaustą, bet neperrėžė audinio, nors nuo smūgio Stefani vėl tėškėsi į stogą. Vampyras nušoko per toli, bet apsisuko vos tik nutūpęs; urzgė. Nuo ilčių dribo seilės, akys buvo įsmeigtos Stefani į akis.

Akimirką nė vienas nejudėjo, paskui Stefani iš lėto atsirėmė rankomis ir atsiklaupė. Vampyras sušnypštė, bet Stefani nenukreipė žvilgsnio. Ji pabruko po savimi kojas ir atsitūpė. Vampyras laukė kokio staigaus jos judesio. Pistoletas gulėjo kišenėje, bet ji jo netraukė.

Stefani judėjo iš lėto. Žiūrėjo plačiai atsimerkusi, nemirksėjo, nedarė nieko, kas galėtų išprovokuoti jį pulti. Ištiesino kelius, nors liko stovėti pasilenkusi. Žengtelėjo į kairę. Vampyras žengtelėjo drauge su ja.

Jo akys degė tikro žvėries nuožmumu. Jam norėjosi sudraskyti ją į skutelius. Visiškai, absoliučiai sunaikinti. Stefani prisivertė likti rami.

– Ramiau, mielasis, – tyliai ištarė ji, ir vampyras grybštelėjo orą. Jo nagai tarkštelėjo vieni į kitus. Nors jie neperrėžė apsiausto, nugara tvinkčiojo nuo skausmo. Stefani suprato, kad jei ne apsiausto audinys, to vieno drykstelėjimo būtų užtekę jai pražudyti.

Vampyras ėmė artintis. Stefani pradėjo trauktis, bet vos pabandė atbulom pastatyti koją, vampyras pašiaušė keterą. Stefani sustingo. Jei jis liuoktelėtų iš ten, kur dabar tupi, pritrėkštų ją nė nespėjusią susivokti, kas vyksta. Jis vis artinosi, pamažu, iš lėto sėlino prie savo grobio.

Staiga sprogo stoglangis, o tada jau viskas vyko labai greitai.

Vampyras nukreipė žvilgsnį ir puolė, bet Stefani jau spruko, jau nėrė į šalį, ir nagai smigo ten, kur ji ką tik buvo. Ant stogo buvo jau ir antras vampyras, ir jis artinosi, todėl Stefani kiek kojos neša nuskuodė prie stogo krašto ir stryktelėjo.

Kojos trenkėsi į šakas, ji apsivertė, stačia galva vožėsi į medį ir ėmė kristi. Žlegsėjo nuo vienos šakos ant kitos, nuo kiekvieno smūgio apsisukdama ir riktelėdama. Vožėsi į šaką šonkauliais, jai užgniaužė kvapą, bet ji krito toliau; paskui šakų nebeliko, tebuvo ji ir švilpiantis oras, o tada nugara tėškėsi žemėn.

Stefani gulėjo ant žolės ir bandė kvėpuoti. Ji matė medį; matė galeriją; matė dangų. Kažkas krito į ją. Nuo stogo krašto krito du, dvi figūros. Vampyrai dunkstelėjo ant žemės ir puolė prie jos.

Langas Stefani iš kairės pažiro šukėm ir naktį perskrodė apsaugos sirena. Priešais ją nutūpė Skeletas. Jis švystelėjo ranka ir oras sumirguliavo, sugavo vieną vampyrą ir nubloškė jį tolyn. Kitas gi artinosi ir Skeletas metė į jį ugnį, bet šis pašoko, užgesino ugnį ir abiem kojom nusileido Skeletui ant krūtinės. Abu nuvirto, o Stefani pajuto vėl galinti valdyti savo kūną. Vis dar sunkiai kvėpuodama atsistojo. Vampyras trenkė, Skeleto marškiniai plyšo ir jis suriko iš skausmo.

Stefani abiem rankom apsivijo vampyrui kaklą ir patraukė atgal. Vampyras sušnypštė ir sumosavo galūnėmis, o Stefani parkrito atbulom, kad išsisuktų nuo jo nagų. Skeletas atsisėdo ir delnu vožtelėjo užpuolikui. Vampyras nulėkė tarsi iš patrankos paleistas sviedinys. Jis bjauriai tėškėsi į pastato sieną, žnektelėjo ant žemės ir nebepakilo. Stefani čiupo Skeletui už rankos, padėjo atsistoti ir jiedu pasileido prie automobilio.

13

RAUDONA DEŠINĖ

–Kaip tu?

Stefani gūžtelėjo pečiais ir susivaldė nesusiraukusi. Gėlė visą kūną.

– Gerai, – sumelavo.

Skeletas vairuodamas metė į ją žvilgsnį.

– Užsigavai? Susižeidei?

– Ne, tik vienas kitas įbrėžimas. Man viskas gerai, tikrai. Nesijaudink dėl manęs.

– Stefani, tu nušokai nuo namo.

– Taip, bet šakos pristabdė kritimą. Kiekviena šakelė.

– Ir kaip tos šakos?

– Visai nepanašios į pagalves.

– Galėjai žūti.

– Bet nežuvau.

– Bet galėjai.

– Bet nežuvau.

– Neneigiu, tavo argumentai svarūs, bet tikrai galėjai žūti. Aš jau per tai netekau brangaus bičiulio ir nenoriu, kad vėl taip nutiktų.

Stefani pažvelgė į Skeletą.

– Ar tu nori pasakyti, kad labai liūdėtum, jei aš mirčiau?

– „Labai“ – toks galingas žodis…

– Na, jei pamokytum mane magijos, kitą kartą gal taip bjauriai nesusižaločiau.

– Sakei, kad nesusižeidei.

– Juokauji? Aš gi nušokau nuo namo – aišku, susižeidžiau.

– Stefani…

– Klausau, Skelete?

– Tu kartais užknisi.

– Žinau. Tai kur dabar važiuojam?

– Važiuojam bent jau surasti durų į urvus. Paskui galvosim apie raktą nuo jų.

Po pusantros valandos jiedu įvažiavo į Gordono valdas. Stefani nerangiai išsiropštė iš kanarėlės ir paskui Skeletą nužingsniavo vidun.

Rūsyje buvo šalta ir tamsu, vieniša lemputė, kybanti tarp voratinklių, ne ką teapšvietė. Čia dulkes rinko per daugybę metų sukauptas šlamštas, atokiuose tamsiuose kampuose kartais sušnarėdavo žiurkės. Stefani šiaip jau žiurkių nebijojo, bet per daug ir nemėgo, taigi pasistengė nuo tų kampų laikytis atokiau.

Skeletas tokių skrupulų nejautė. Jis ištyrinėjo sienas – slinkdamas palei jas atidžiai apžiūrėjo paviršių. Šen bei ten pabelsdavo, kažką sau sumurmlendavo ir slinko toliau.

– Ar čia taip pat, kaip įėjimas į Šventovę? – pasiteiravo Stefani. – Ar ieškai slapto įėjimo?

– Tu žiūri per daug filmų apie namus su vaiduokliais, – atšovė Skeletas.

– Bet ar ieškai slapto įėjimo?

– Taip, – prisipažino Skeletas. – Bet tai tik sutapimas.

Stefani truktelėjo aukštyn apsiausto rankovę ir pasimatė bjauriai nubrozdinta ranka. Ji greit vėl paslėpė žaizdą, kol Skeletas nepamatė.

– Ar Gordonas įtaisė tą įėjimą? – pasidomėjo Stefani.

– Ne, jis buvo pirminiame projekte. Prieš keletą šimtmečių čia gyveno burtininkas.

– Ir jis įrengė slaptas duris į urvus? Man regis, sakei, kad urvai – mirtini spąstai burtininkams.

– Tikrai taip sakiau.

– Tai kam jis pats sau pasistatė spąstus? Ar jis buvo kvailas burtininkas?

– Ne, jis tiesiog buvo ne itin mielas. Įviliodavo čionai savo priešus ir palikdavo juos išbadėjusiems padarams.

– Šauni istorija. Dabar suprantu, kodėl dėdė nusipirko šitą vietelę.

– Aha.

Stefani pasislinko arčiau prie Skeleto. Tas buvo delną priglaudęs prie sienos. Paslinko jį ir Stefani pamatė menkutį įlinkį, veik nematomą plika akimi.

– Ar čia užraktas?

– Taip, čia senas geras užraktas, kuriam reikia rakto – užkeikimais jo neatrakinsi. Kad jį kur.

– Ar gali sulaužyti?

– Sulaužyti galiu, bet tada jis neveiks ir mes negalėsime atrakinti durų.

– Turėjau omeny, įsilaužti.

– Vertėtų, jei durys būtų ten pat, kur ir užraktas, tačiau viskas ne taip paprasta.

– Taigi reikia rakto.

– Reikia rakto.

– Gordono raktų ryšuliuose jo, matyt, nebus.

– Tai jau. Mes ieškome ne šiaip paprasto rakto.

– Galgi nereikės spręsti galvosūkio, kad jį rastume, ką?

– Visko gali būti.

Stefani suvaitojo.

– Kodėl negali būti paprasta?

– Kiekvienas bet kokios problemos sprendimas yra paprastas. Paslaptis glūdi tarp dviejų sprendimų.

Jiedu išjungė šviesą ir laiptais lipo iš priplėkusio rūsio drėgmės. Nuėjo į svetainę ir ten į juos atsisuko kostiumuotas vyriškis; kostiumas priminė vos ne Viktorijos laikus.

Buvo juodaplaukis, plonomis lūpomis, o jo dešinė ranka, kuri buvo be odos, blizgėjo krauju ir drėgnu raumeniu. Stefani dar nė nespėjo kaip reikiant nustebti, o Skeletas iš švarko jau traukė ginklą. Šūviui apkurtinus kambarį, vyras sujudėjo – žengtelėjo į šoną ir mostelėjo dešine ranka.

Stefani nesuprato, ką jis padarė, bet tai padėjo, nes kulkos jo nekliudė.

– Bėk! – riktelėjo Skeletas, stumdamas ją iš kambario.

Stefani susipynė kojos ir kažkas sujudėjo jai už nugaros. Ji atsisuko, o ant jos puolė kitas vyras. Šitas buvo kažkoks keistas – keista buvo jo oda, keisti veido bruožai, jie atrodė netikri, lyg popieriniai. Stefani pabandė jam trenkti, bet atrodė tarsi trankytum oro maišą. Virš jos pakibo kumštis. Kumštis, kitaip negu visas kūnas, buvo sunkus ir kietas ir vos nenunešė jai galvos. Stefani susvirduliavo, žmogėnas siekė jos, bet pripuolė Skeletas ir jį nubloškė.

Pro pagrindines duris įvirto dar trys tokie. Stefani, dengiama Skeleto, nudūmė prie laiptų. Užlipusi iki pusės žvilgtelėjo per petį: vestibiulyje pasirodė kostiumuotasis vyras. Ji šūktelėjo perspėdama Skeletą, tas atsigręžė pasitikti priešo, bet per vėlai. Virš kairio vyriškio delno pakibo purpurinis rūkas, kurį jis lyg giją paleido į Skeletą. Rūko gija apjuosė Skeletą iš už nugaros ir iš viršaus, o tada sutekėjo į vyriškio dešinę ranką – susidarė ratas. Skeletas parklupo, bandė pakelti ginklą, bet nebenulaikė ir pistoletas nukrito ant grindų.

– Čiupkit jį, – paliepė vyras ir nutraukė purpurinę giją. Skeletas susmuko, trys popieržmogiai sugriebė jį ir ėmė vilkti lauk iš namo. Vyras pamojo ketvirtam. – Tu nudėk mergiotę.

Ir išėjo.

Stefani paknopstom nulėkė į laiptų aikštelę, o tas popierinis padaras plumpino laiptais paskui ją. Stefani įpuolė į tamsų Gordono kabinetą, užtrenkė duris ir užstūmė knygų lentyną. Lentyna parvirto ir knygos pabiro ant grindų.

Durys šiek tiek prasivėrė ir atsitrenkė į knygų lentyną. Sunkūs kumščiai ėmė daužyti iš anapus.

Stefani nubėgo prie lango, atvėrė ir pasižiūrėjo žemyn. Net jei pavyktų nušokti nesusilaužius kojų, ji atsidurtų tiesiai panosėje vyrui su raudonąja ranka. Stefani atsitraukė nuo lango ir ėmė dairytis kokio nors ginklo.

Knygų lentyna iš lėto gergždama paslinko grindimis. Durys prasivėrė plačiau. Stefani apsigręžė, smuko už stalo ir pasislėpė. Kumščiai toliau tvatijo duris. Stefani žvilgtelėjo iš už stalo. Ji matė, kaip popierinė ranka graibosi aplinkui. Paskui įlindo petys, tada galva. Stefani vėl susirietė po stalu.

Paskutinis stumtelėjimas ir durys prasivėrė tiek, kad padaras įstengė peržengti nuvirtusią lentyną. Stefani, regis, liovėsi kvėpuoti. Ji vėl vogčiomis žvilgtelėjo. Padaras nulumpsėjo prie lango ir atsirėmęs į palangę persisvėrė lauk.

Stefani pakilo ir puolė prie jo. Padaras išgirdo ir norėjo atsisukti, bet Stefani rėžėsi tiesiai į jį. Jo sunkios rankos nuslydo palange ir nusvėrė jį lauk. Stefani čiupo žmogėnui už kulkšnies ir stumtelėjo. Padaras dar bandė įsikibti, bet nesėkmingai, ir tada nušlumeno žemyn.

Dribtelėjo ant žemės, ir Stefani pamatė, jog kostiumuotasis vyras žiūri į ją. Jis mostelėjo ranka ir Stefani puolė šalin nuo lango – oras nusidažė purpurine spalva ir langas išlėkė šipuliais. Stiklo šukės pažiro jai ant nugaros, bet apsiausto neperpjovė.

Stefani, rankomis užsidengusi galvą, gulėjo kur parkritusi, kol išgirdo užvedant automobilį. Tuomet atsistojo – stiklas ir medžio šipuliai pabiro nuo jos. Kai prisiartino prie lango, sidabrinis automobilis kaip tik važiavo pro dvaro vartus. Jie ją paliko ramybėje, veikiausiai nusprendę, jog nebeverta tikrinti, ar ji tikrai negyva.

Stefani iš kišenės išsitraukė aplamdytą vizitinę kortelę, išsitraukė telefoną ir surinko numerį. Atsiliepė beveik tą pačią akimirką. Stefani išbėrė:

– Man reikia pagalbos. Jie sučiupo Skeletą.

– Pasakyk, kur esi, – paliepė Kinija Širdgėla. – Atsiųsiu ką nors tavęs paimti.

14

STICHIJŲ MAGIJA

Kinija Širdgėla buvo labai tyli. Sėdėjo užmetusi koją ant kojos, rankas pasidėjusi ant krėslo ranktūrių. Kinijos bute nesigirdėjo naktinio miesto garsų – jos čia buvo vienos, paskutiniai du žemėje likę žmonės. Stefani stebėjo ją ir laukė.

Butas buvo didžiulis, įrengtas priešais biblioteką. Stefani iššoko iš automobilio, kurį atsiuntė Kinija, užlėkė laiptais ir vyriškis su varlyte atsiuntė ją čionai. Nebuvo prarasta nė akimirkos brangaus laiko. Skeletui grėsė pavojus ir reikėjo jį vaduoti dabar.

Pagaliau Kinija prakalbo:

– Kaip gali būti tikra, kad ten buvo Serpinas?

– Ką? – supyko Stefani. – Aišku, Serpinas! Kas kitas ten galėjo būti?

Subtilus gūžtelėjimas dailiais pečiais.

– Tiesiog turime būti tikri.

– Aš esu tikra, tinka?

Kinija pasižiūrėjo į ją ir Stefani susigėdo dėl savo nekantrumo. Ji nudelbė akis ir užsičiaupė. Jai skaudėjo, skaudėjo visą kūną, bet dabar viskas bus gerai, nes ji saugi, Kinija žinos, ką daryti. Viskas bus gerai. Stefani palauks, kol ji ką nors nuspręs, nesvarbu, kiek tai truktų. Ją apėmė tikrumo jausmas, jog Skeletui nieko nenutiks ir viskas bus gerai. O jeigu ir nebus, koks skirtumas? Kinija žino, kas geriausia, ir jeigu ji nori palaukti, Stefani su džiaugsmu lauks drauge.

„Ne, – pasakė sau Stefani, – čia kerai, čia Kinijos kerai mane veikia.“ Ji vargais negalais pakėlė akis, jų žvilgsniai susitiko, ir Stefani pasirodė, jog pastebėjo Kinijos akyse blykstelint nuostabą.

– Ką darysite? – pasiteiravo Stefani.

Kinija grakščiai pakilo iš krėslo.

– Aš tuo pasirūpinsiu, – pasakė. – Tu eik namo, mieloji, atrodai baisiai.

Stefani raustelėjo.

– Verčiau pasiliksiu, – pasakė.

– Šiek tiek užtruks, kol viską suplanuosim. Ar ne jaukiau tau būtų savoje aplinkoje?

Stefani nepatiko priešgyniauti Kinijai, bet ji negalėjo važiuoti namo – tik jau ne tuomet, kai Skeletas pakliuvęs į bėdą.

– Verčiau pasiliksiu, – pakartojo Stefani tyliai.

– Puiku, – šyptelėjusi ištarė Kinija. – Man reikia išeiti, bet grįšiu, kai bus naujienų.

– Ar galiu su jumis?

– Deja, ne, vaikeli.

Stefani linktelėjo, neparodydama, kaip nusivylė.

Kinija išėjo lydima vyriškio su varlyte. Stefani dar pasisukiojo Kinijos bute, bet nors laikrodis rodė beveik trečią nakties, ji negalėjo atsipalaiduoti. Čia nebuvo televizoriaus, o vienintelė knyga jai nesuprantama kalba buvo oda įrišta adresų knygelė ant mažo staliuko.

Stefani perėjo koridorių ir įėjo į biblioteką. Praėjo pro vyrą porcelianine kauke, kuris skaitė taip susikaupęs, jog jos nė nepastebėjo. Stefani ėjo iš lėto, skaitė užrašus ant knygų nugarėlių, stengėsi, kad galva būtų kuo nors užimta. Jeigu jai pavyktų čia ką nors rasti – knygą, kurioje būtų tai, ko jai reikia, tada galbūt ji nebebūtų tokia bejėgė kitą kartą, kai teks susidurti su Serpinu ar dar kuo nors. Jei ji būtų turėjusi bent trupinėlį galios, galbūt būtų galėjusi padėti Skeletui.

Stefani slinko palei lentyną iki jos galo, tada ėjo prie kitos, taip klysdama vis giliau į knygų labirintą. Ji niekaip nesuprato sistemos – knygos nebuvo sudėtos pagal abėcėlę, nei pagal autorių, nei pagal temą. Atrodė, jos sukištos bet kaip.

– Atrodo, pasiklydai.

Stefani atsigręžė. Ją užkalbinusi jauna moteris įkišo knygą į vietą. Ji buvo sutaršytais šviesiais plaukais, daili, bet akys atšiaurios, o vilkėjo ji berankovę tuniką, neslepiančią raumeningų rankų. Kalbėjo su anglišku akcentu.

– Ieškau knygos, – neryžtingai pasakė Stefani.

– Regis, čia tam pati ta vieta.

– Ar čia yra knygų apie magiją?

– Čia visos knygos apie magiją, – pasakė jaunoji moteris.

– Aš turiu omeny, apie magijos mokymąsi. Man reikia ko nors. Bet ko.

– Neturi, kas tave pamokytų?

– Dar ne. Nežinau, kaip čia ką nors surasti.

Stefani pasirodė, kad moteris ją tiria. Pagaliau ji vėl prabilo:

– Mano vardas Tanita Mažutė.

– O, malonu. Deja, aš negaliu pasakyti savo vardo. Nepykit.

– Nepykstu. Knygos sudėtos pagal patirtį. Šitos tikrai per sudėtingos savarankiškai besimokančiam. Už dviejų eilių turbūt rasi, ko ieškai.

Stefani padėkojo ir Tanita nuėjo sau, pranyko lentynų raizginyje. Stefani susirado nurodytąjį skyrių ir ėmė skaityti pavadinimus. „Įvadas į pabaisos medžioklę“, „Raganavimo doktrinos“, „Istorija iki dabar“, „Trys vardai“…

Stefani iš lentynos paėmė knygą „Trys vardai“ ir pervertė. Atsivertė skyrių Pasirinktieji vardai – storą, maždaug dviejų šimtų puslapių, – ir permetė akimis pajuodintas antraštes. Vertė puslapius, perbėgdavo akimis pastraipas ieškodama ko nors išskirtinio. Kiek jai pavyko rasti, geriausias patarimas renkantis vardą buvo: „Vardas, kurį pasirenkate, turi jums tikti, turi jus apibūdinti ir jis turi būti jau jums žinomas.“

Stefani knyga nepadarė įspūdžio ir ji padėjo ją atgal į lentyną. Perskaitė dar keletą pavadinimų ir rado – „Stichijų magija“. Pasiėmė knygą, atsivertė ir pradėjo skaityti. Kaip tik tai, ko reikėjo. Tai, ko ji ieškojo. Stefani susirado seną krėslą kampe, atsisėdo susibrukusi po savimi kojas.

Jos mobilusis gulėjo ant krėslo ranktūrio. Stefani sugniaužė vieną ranką ir pabandė įsivaizduoti erdvę tarp savo plaštakos ir telefono kaip besijungiančių objektų seką. Pajudinus vieną, pajudėtų kitas, o tas pajudintų už jo esantį, o tas pajudintų telefoną. Stefani susikaupė, lėtai atlenkė pirštus, o tada staigiai ištiesė visą delną, kaip buvo mačiusi darant Skeletą.

Nieko neįvyko.

Ji sugniaužė plaštaką į kumštį ir pabandė dar kartą. Telefonas gulėjo kur gulėjęs. Kaip ir per visus kitus penkiasdešimt bandymų.

– Kaip einasi?

Stefani pakėlė akis į priėjusią Tanitą Mažutę.

– Pradedi nuo per didelio daikto, – paaiškino Tanita. – Telefonas sunkus. Pakaktų sąvaržėlės.

– Neturiu sąvaržėlės, – pasakė Stefani.

Tanita paėmė iš jos knygą, atvertė ir uždėjo ant krėslo ranktūrio taip, kad laikytųsi.

– Panaudok šitą, – patarė.

Stefani suraukė kaktą.

– Bet ji sunkesnė už telefoną.

– Ne knygą. Puslapį.

– A, – ištarė Stefani. Ji vėl susikaupė, sulenkė pirštus ir vėl išskėtė. Puslapis nepersivertė. Nė nepakilo.

– Reikia laiko, – paguodė Tanita. – Ir kantrybės.

– Neturiu laiko, – apmaudžiai pasakė Stefani. – Ir niekados neturėjau kantrybės.

Tanita gūžtelėjo pečiais.

– Visados yra tikimybė, kad tu tiesiog negali kerėti. Viena yra žinoti, kad magija egzistuoja, visiškai kas kita pačiam kerėti.

– Turbūt, – ištarė Stefani.

– Tu kaip reikiant užsigavai.

Stefani žvilgtelėjo į savo ranką, kur rankovė buvo atsismaukusi.

– Buvo šiokių tokių nesklandumų.

– Matau. Ar nuo tavęs kitai pusei taip pat kliuvo kaip ir tau?

– Ne visai, – prisipažino Stefani. – Bet dauguma mėlynių nuo medžio, taigi…

– Esu kovojusi turbūt su visais priešininkais, kokius galėtum sugalvoti, – pasakė Tanita, – bet medis dar niekada manęs nepuolė. Šaunuolė.

– Ačiū.

Tanita kyštelėjo ranką į kišenę ir ištraukė geltonos akytos uolienos gabalėlį.

– Prisileisk vandens ir ištirpink šitą. Pamirkyk kelias minutes ir mėlynių neliks.

Stefani paėmė akmenėlį.

– Ačiū, – padėkojo.

Tanita gūžtelėjo pečiais.

– Nenoriu tavęs gąsdinti, bet dabar gal ne pats geriausias metas pradėti mokytis magijos. Darosi negeri dalykai.

Stefani nieko neatsakė. Ji apie Tanitą nieko nežinojo ir nežinojo, kiek kokių pusių yra besiartinančiame konflikte. Ji nebuvo nusiteikusi pasikliauti nepažįstamais žmonėmis.

– Ačiū už akmenuką, – padėkojo Stefani.

– Nėra už ką, – atsakė Tanita. – Mums, kariūnėms, reikia rūpintis vienos kitomis.

Stefani pastebėjo kažką einant tarp lentynų – grįžo vyras su peteliške. Tai reiškė, kad grįžo ir Kinija.

– Man laikas eiti, – pasakė Stefani stodamasi.

Kiniją ji rado savo bute. Ta stovėjo nusisukusi ir neatsigręžė.

– Ar pranešėte Sentėviams? – paklausė Stefani.

– Žinia pasiųsta, – neatsigręždama pasakė Kinija.

– Jūs pasiuntėt žinią? Ir viskas?

– Nedrįsk manęs tardyti, vaikeli.

Stefani rūsčiai nudelbė Kiniją.

– Labai norėčiau, kad manęs nevadintumėt vaikeliu.

Kinija atsigręžė.

– O aš labai norėčiau, kad tu pasirinktum vardą, ir man nebereiktų tavęs taip vadint.

– Kodėl mes neinam gelbėti?

– Neinam gelbėti? – juokdamasi pakartojo Kinija. – Ant arklių, ar ne? Aidint trimitams ir plevėsuojant vėliavoms? Manai, kad taip viskas vyksta?

– Skeletas atėjo manęs gelbėti.

– Na, tokių mažai belikę, ar ne?

– Nepakanka tik pasiųsti žinią. Reikia pranešti Meritorijui. Pasakykit jam, kad mums reikia, jog Skeletas rastų Skeptrą; pasakykit jam, kad be Skeleto Serpinas viską sugriaus. Pasakykit ką norit, bet privalom priversti Vyresniuosius veikti!

– O tada kas? Jie pakvies į kovą Kapoklius, jie sukvies savo sąjungininkus ir tada mes visi smagiai pulsim kariauti? Vaikeli, tu nieko neišmanai apie karą. Manai, kad jis didelis, kad triukšmingas ir kad gėris kovoja prieš blogį. Yra ne taip. Karas – subtilus dalykas, jam reikia preciziškumo. Reikia numatyti tinkamą laiką jam pradėti.

– Mes neturime laiko.

– Ne visai taip. Laiko nedaug, bet vis dėlto jo šiek tiek dar turime.

– Tai jūs delsiate? Kodėl?

– Nenoriu, kad kiltų chaosas, kol aš tam nepasiruošusi. Aš kolekcionierė. Aš stebėtoja. Aš nedalyvauju. Mano ištekliai, mano reputacija turi būti apsaugoti iki aš leisiu karo nežinomybei mus užgriūti.

– O kaipgi Skeletas? Kol lauksit tinkamo momento visiems pranešti, kad Serpinas yra kenkėjas, Skeletas gali žūti!

Kinijos veide šmėstelėjusi dvejonė buvo veik nepastebima.

– Kiekviename konflikte būna aukų.

Stefani jos nekentė. Ji apsigręžė ir puolė prie atvirų durų.

– Kur eini? – jai įkandin šūktelėjo Kinija.

– Einu daryti to, ką jūs pati bijote padaryti!

– Ne, neini.

Durys užsitrenkė Stefani prieš nosį ir ji staigiai atsigręžė. Kinija ėjo jos link, jos dailus veidas buvo visiškai ramus.

– Neturi teisės, – tyliai prabilo Kinija, – mus visus įtraukti į karą. Kas tu tokia, kad spręstum, kada mums kovoti? Kaip gali spręsti, kada mums mirti?

– Aš tik noriu padėti savo draugui, – ištarė Stefani, žengtelėjusi atbula.

– Skeletas tau ne draugas.

Stefani prisimerkė.

– Pati nežinot, ką kalbat.

– Tu, vaikeli, jo nepažįsti. Jis savy turi tokio pykčio, kokio tau dar neteko matyti. Jame slypi tokia neapykanta, kokios nė įsivaizduot negalėtum. Nėra kitos vietos, kurioje jis trokštų būti labiau, negu ta, kurioje yra dabar.

– Jūs pamišėlė.

– O ar jis tau pasakojo, kaip mirė?

– Taip. Jį užmušė vienas iš Mevolento žmonių.

– Nefarianas Serpinas jį užmušė, – pasakė Kinija. – Pirma kankino jį – tiesiog šiaip sau. Išsityčiojo iš jo ir atėmė galias. O tada nukreipė į jį savo ranką. Ar žinai, kad jam tereikia nukreipti savo raudoną dešinę ranką? Tik nukreipia, ir viskas baigta?

Kankinama mirtis, pasakė Skeletas. Tada Stefani nesuprato, kad jis tai patyrė pats. Ji prieštaraudama papurtė galvą.

– Tai nieko nekeičia.

– Kai sugrįžo, jis su Mevolento pajėgomis kovojo tik dėl vieno – ne tam, kad įveiktų blogį, o kad atkeršytų Mevolento pakalikui. Pats Mevolentas krito, bet kaip tik tuomet, kai Skeletui atsirado galimybė įgyvendinti savo kerštą…

– …įsigaliojo Paliaubos, – tyliai ištarė Stefani.

– Ir staiga jo priešas tapo saugomu piliečiu. Skeletas laukia, kol galės atkeršyti, ir tam, kad tai padarytų, jis rizikuos bet kuo.

Stefani išsitiesė.

– Net jei jūs teisi, jis vienintelis tyrė mano dėdės žmogžudystę ir jam, regis, vieninteliam rūpi tai, kas iš tiesų čia vyksta, be to, jis išgelbėjo man gyvybę.

– Ir įvėlė tave taip, kad tavo gyvybei kilo pavojus. Visą gerą, kurį jis darė dėl tavęs, panaikina visas blogis, kuris tau nutiko per jį. Tu jam nieko neskolinga.

– Aš jo neapleisiu.

– Vargu ar gali rinktis.

– Ką ketinate daryti? – nepasidavė Stefani.

– Tiesiog ketinu tavęs paprašyti, kad darytum tai, ką sakau.

– Tuomet mano atsakymas – „ne“.

– Mano mieloji Stefani…

Stefani nutirpo. Kinija žvelgė į ją.

– Žinojau, kuo tu vardu, mudviem dar nesusitikus, vaikeli. Tavo dėdė dažnai apie tave kalbėdavo.

Stefani puolė prie užsitrenkusių durų.

– Stefani, – švelniai pradėjo Kinija. Stefani rankos nusviro iš šonų ir ji atsigręžė. – Niekam apie tai nepasakok.

Stefani persmelkė kiaurai ir ji suprato, kad paklus, žinojo, kad ir kiek nirš, vis vien paklus. Negalėjo būti kitaip. Taigi ji linktelėjo nuo ašarų peršinčiomis akimis, o Kinija nusišypsojo jai savo žaviąja šypsena.

15

KANKINIMŲ KAMBARYS

Patekėjo mėnulis, žibėjo žvaigždės – išties graži naktis skausmui.

Serpinas nusileido į šaltas, drėgnas pilies gelmes ir patraukė akmeniniais koridoriais. Jis jau šypsojosi. Priėjo prie masyvių medinių durų ir uždėjęs ranką ant sklendės stabtelėjo – mėgavosi akimirkos saldybe.

Sklendė pakilo ir Serpinas įžengė vidun.

– Štai ir vėl susitinkam, – pasakė jis.

Skeletas pakėlė galvą, vienintelę kūno dalį, kurią galėjo judinti. Serpinas grandines, kuriomis Skeletas buvo prirakintas prie kėdės, užkerėjo rišamaisiais kerais, todėl dabar detektyvui, negalinčiam pasitelkti magijos, teliko stebėti, kaip Serpinas uždaro duris.

– Gyvenimas eina ratu, ar ne, Skelete? Visiems mums lemta nuolatos kartotis. Tu – mano valioje. Aš – negailestingas.

– Tu pliurpi, – pasakė detektyvas. – Maniau, jau būsi išaugęs iš visų niekšybių, Nefarianai.

Serpinas šypsodamasis įsitaisė ant medinės kėdės priešais Skeletą. Kambarys buvo mažas, akmeninėmis sienomis, palubėj kabėjo vienintelė elektros lemputė.

– Gerbiamo piliečio statusas ne man, bet juk tai žinojai, ar ne? Perspėjai juos dėl manęs, bet jie neklausė. Turėjo būti pikta, kad Vyresnieji taip tavęs negerbia, jog net tavo žodžių nepriima už gryną pinigą.

– Turbūt todėl, kad visą laiką šypsausi.

– Gal ir taip. Oi, Skelete, ką man su tavimi daryti?

– Atrišk.

Serpinas nusijuokė.

– Gal vėliau. Mes visą laiką taikomės pagriebti vienas kitą už gerklės, ar ne?

– Leisk paklausti tavęs vieno dalyko. Įsivaizduokim – tik minutėlei, – kad gyvename tavo pasaulyje, kur karaliauja beprotybė ir Beveidžiai tikrai egzistuoja. Ko tikiesi juos pakvietęs? Kad jie tau paglostys galvelę?

– Kaip mano viešpačiai ir šeimininkai apdovanos mane už tarnystę, jų reikalas. Nedrįsčiau spėlioti.

– Nefarianai, durys uždarytos. Šnekučiuojamės čia dviese. Kas tau iš to?

Serpinas palinko į priekį.

– Aš būsiu šalia jų, kai jie sunaikins šitą pasaulį, kai nutrins nuo žemės paviršiaus žmonijos dėmę. Ir kai viskas bus baigta, aš šildysiuos jų šiurpios šlovės spinduliuose.

Skeletas linktelėjo galva.

– Aha, visiškai nieko nesupratau.

Serpinas nusijuokė.

– Tu žlugsi, – perspėjo Skeletas.

– Tikrai?

– Juodai žlugsi ir aš tai matysiu. Aš būsiu tasai, kuris pastūmės tave į pražūtį.

– Skambūs žodžiai iš žmogaus, pririšto prie kėdės. Bet ar tu žmogus? Gal daiktas? Nesusipratimas?

– Jie tave pričiups.

– Kas? Vyresnieji? Meritorijus ir jo šutvė? Baik. Jie susirūpinę, kad tik manęs neįžeistų.

– Ne šį kartą. Jie, ko gero, jau prie tavo durų.

Serpinas atsistojo savo belaisviui už nugaros.

– Kažkodėl man atrodo, kad jie nesugebės taip greitai surikiuoti savo kariaunos. Arba taip veiksmingai. Ne, mano senas prieše, manau, kurį laiką pabūsim vienu du. Ir tu turi kai ką, ko man reikia.

– Žavingą stiliaus jausmą?

– Raktą, – pasakė Serpinas, grįžęs į detektyvo regos lauką.

– Nesuprantu, apie ką kalbi.

Serpinas krustelėjo kairę ranką – tarsi diriguotų orkestrui.

– Akivaizdu, kad neketini pateikti man informacijos ant lėkštelės, todėl, regis, teks šiek tiek pakankinti.

– O, – ištarė detektyvas. – Seni laikai.

– Prisimenu tas tamsias rudens dienas, kurias maloniai leidau tave kapodamas, versdamas klykti.

– Puiki pramoga visai šeimai.

– Gal manai, kad man kankinimams pritrūks fantazijos, ypač dabar, kai nebeturi odos, kurią būtų galima pjaustyti. Bet aš išmokau keletą naujų triukų, kurie, manau, tau patiks.

Serpinas nubangavo pirštais, nukreipęs juos į kėdę, ant kurios ką tik sėdėjo. Medis girgždėjo, vaitojo plėsdamasis ir vėl susitraukdamas, lyg kvėpuotų. Detektyvui teko tai stebėti nori nenori.

– Jei galiu taip padaryti su kėde, – mėgaudamasis gyrėsi Serpinas, – pabandyk įsivaizduoti, ką galiu padaryti su kaulu.

Kėdė garsiai pokštelėjusi pažiro šipuliais.

Serpinas atsitūpė priešais Skeletą.

– Tai kaip, Skelete? Kur tas senas nuvalkiotas nepaklusnumas – kur pašaipa, kur patyčios? Kur nesibaigiančios didvyriškos klišės? Argi nežiūrėsi man į akis ir nesakysi, kad parodyčiau, ką sugebu?

– Tiesą sakant, ketinau paprašyti, kad manęs per daug neskriaustum. Aš šiandien toks gležnas.

Serpinas atsistojo ir priešais detektyvą atkišo išskėstą kairę plaštaką.

– Paskutinį sykį klausiu. Kur raktas?

– Gerai.

Serpinas kilstelėjo antakį.

– Tikrai?

– Ne, juokauju. Parodyk, ką sugebi.

Serpinas nusijuokė, jo pirštai ėmė judėti ir detektyvas pradėjo klykti.

16

KĄ SLEPIA VARDAS?

Stefani kriauklėje mirkė alkūnę. Ji sutrupino Tanitos duotą akmenėlį ir ištirpdė vandenyje – kriauklė prisipildė burbulų, o bibliotekos tualete pasklido aitrus kvapas. Kad ir kokia uoliena ten buvo, ji veikė puikiai. Nubrozdinimai nyko nuo rankos.

Ji nusisausino ranką baltutėliu rankšluosčiu. Vanduo nugurguliavo į skylę, o Stefani susmuko prie sienos.

Kūnas gal ir nuvargo, tačiau protas buvo budrus, kunkuliavo pykčiu, o mintis vijo mintį. Stefani vis dar siuto ant savęs, kad nepajėgė nepaklusti Kinijos nurodymams. Kaip Kinija galėjo taip pasielgti su ja, su Skeletu? O jis juk ja pasitikėjo.

Ne, priminė sau Stefani. Jis ja nepasitikėjo. Tai jos, Stefani, klaida, o ne jo. Ir kadangi ji visų pirma atėjo pas Kiniją, o ne pas Vyresniuosius ir net ne pas Baisuoklį, dabar jau gali būti per vėlu ką nors padaryti. Ir visa tai per ją.

Kaip Tanita Mažutė ją pavadino? Kariūne? Juokinga. Kad ir ką Tanita būtų joje įžvelgusi, ji suklydo. Ji neturi nieko kariūniško. Įpuolė į bėdą nė nesusimąsčiusi, nė nesudvejojusi. Ne todėl, kad būtų drąsi ar didvyriška, o todėl, kad ji kvaila. Nes nenorėjo būti nuošaly, nes nenorėjo laukti. Ji neturėjo plano, neturėjo taktikos, tik polinkį kelti audras stiklinėje.

Ir tada ji suprato. Akys išsiplėtė, Stefani atsistojo tiesi kaip styga, jos kojomis ir rankomis ėmė sruventi naujos jėgos.

Kinijos valdžia jai nustojo galios.

Jai reikia Baisuoklio. Stefani gerai nežinojo, kur jis gyvena, taigi jai reikėjo jo adreso, o jam gauti ji težinojo vieną būdą. Stefani išėjo iš tualeto. Eidama pro langą pamatė, kad jau rytas. Perėjusi koridorių pabeldė į Kinijos buto duris. Niekas neatsiliepė. Ji dar kartą pabeldė.

Kinijos nebuvo namie. Stefani apžiūrėjo duris. Niekuo neypatingos. Ir iš kitos pusės nesimatė nieko neįprasta – jokių grandinėlių, nei sklendžių, nei papildomų užraktų. Gali būti užrakinimo kerai ir, jei durys tikrai užkerėtos, ji veltui gaištų laiką, bet Stefani atrodė, kad taip nėra. Skeletas sakė, kad užrakinimo kerus reikia įveikti kas kartą atidarant duris, o paskui vėl užkerėti. Vargu ar Kinijai būtų pakakę kantrybės kasdien tai daryti.

Stefani atsitraukė per žingsnį. Paprastos durys. Paprastos menkos durys. Tai įmanoma; Stefani žinojo, kad tai įmanoma. Ji aukšta ir stipri. Tik durys skiria ją nuo Skeleto išgelbėjimo. Jos kojos stiprios. Raumeningos kojos, plaukikės kojos. Jos stiprios. Durys menkos. Jai pavyks. Ji turi tai padaryti. Ji turi išgelbėti draugą.

Stefani batas dunkstelėjo į duris. Ji spyrė dar kartą… ir dar… ir dar kartą… Jos kojos stiprios. Tikrai pavyks. Neviltis pridėjo jėgų. Durys buvo menkos ir jos atsilapojo.

Stefani puolė vidun ir nuskubėjo ten, kur matė gulint adresų knygelę. Jos nebuvo. Ant mažojo staliuko jos nebuvo. Kur knygelė?

Stefani apsidairė aplinkui. Kinija ją kažkur padėjo. Kur? Kodėl? Ar ji žinojo, kad Stefani ieškos knygelės? Ne, ji niekaip negalėjo to numatyti. Vadinasi, knygelę perkėlė dėl kažkokios kitos priežasties, dėl kažkokios kitos paprastos, normalios priežasties. Ji perdėjo knygelę; padėjo į vietą. Taip, ji padėjo knygelę į vietą.

Kur Kinija galėtų laikyti adresų knygelę?

Stefani priėjo prie rašomojo stalo, atidarė stalčius ir ėmė juose raustis. Popieriai, laiškai, o adresų knygelės nė kvapo. Ji apsigręžė, akimis apibėgo kambarį. Puikiai žinojo, kad pro išlaužtas duris bet kurią akimirką gali įžengti Kinija. Stefani nuėjo prie lentynų – knygelės nėra. Kur?

Ji įėjo į miegamąjį. Štai – knygelė ant staliuko šalia lovos. Stefani čiupo knygelę, pirštais perbėgusi puslapius susirado „K“. Baisuoklis Kriaučius. Įsiminė adresą, numetė knygelę ant lovos ir pasigręžė eiti.

– Sveika, mieloji, – ištarė Kinija. Ji įžengė į kambarį, o Stefani nepatikliai atsitraukė.

– Mačiau, pasidarbavai, – kalbėjo Kinija. – Kuo tau nusikalto mano vargšės durys? Ar dar ką nors čia sugadinai? Vazą? Puodelį?

– Tik duris.

– Na ką gi, turbūt turėčiau būti dėkinga ir už tai. Ar radai ko ieškojai, vaikeli?

Stefani sugniaužė kumštį.

– Nevadinkite manęs taip.

Kinija nusijuokė.

– Pasižiūrėjus į tave beveik ir išsigąsti galima.

– Ar nuveikėt ką nors, kad Skeletas būtų išgelbėtas, ar vis dar labai užsiėmusi savo pačios gelbėjimu? – įgėlė Stefani.

– Jis įkvepia ištikimybės, a ne? – pakėlusi antakį atrėmė Kinija. – Poną Malonųjį norom nenorom imi mėgti, norisi ranka rankon kautis drauge su juo. Žinai, tau reikėtų čia pabūti per karą. Pamatytum jį tuomet.

– Niekaip nesuprantu, kaip galite jį šitaip išduoti.

Pirmą kartą per visą jų pažinties laiką Kinijos akys pasidarė šaltos.

– Aš neišdaviau jo, vaikeli. Gal nuvyliau, bet neišdaviau. Išdavystė – tai veikti prieš. O aš nedariau nieko.

– Koks skirtumas, – atšovė Stefani.

– Nedomina semantika? – vėl šypsodamasi paklausė Kinija. – Aišku, nedomina. Tu juk tiesmuka mergaitė, a ne?

– Aš išeinu, – pareiškė Stefani ir patraukė prie durų.

– Tiesmuka, – kalbėjo toliau Kinija, – bet nelabai sumani. Stefani, būk tokia gerutė, sustok.

Stefani sustojo.

– Žaviuosi tavo drąsa, vaikeli, tikrai žaviuosi. Bet telkti kavaleriją Skeletui vaduoti per daug rizikinga. Gali blogai baigtis. Dabar būk gera mergytė, sėsk štai ten į kampelį.

Stefani linktelėjo ir žengė prie durų.

– Stok, – paliepė Kinija. – Į kampą, sakiau.

Stefani priėjo duris ir atsisuko. Kinija susiraukė.

– Nesuprantu. Kaip tau pavyksta? Stefani, atsakyk!

– Aš ne Stefani, – atsakė Stefani. – Ir jei norite mane čia išlaikyti, teks mane nudėti.

Kinijos raukšlės išsilygino.

– Nenoriu tavęs nudėti, mieloji, – pasakė ji ir vos šyptelėjo. – Tai pagaliau išsirinkai vardą.

– Aha. Ir išeinu. Dabar pat.

– Gal tau vis dėlto kas nors ir išeis. Prieš išeidama gal suteiktum man garbės ir prisistatytum?

– Žinoma, – jau beveik žengdama per buto slenkstį sutiko Stefani. – Aš vadinuosi Valkirija Audra.

Baisuoklis atidarė duris, pamatė Stefani ir linktelėjo.

– Atsiprašau, jei vakar tave nuliūdinau, – atsiprašė jis. – Suprantu, neturiu teisės tau aiškinti, ką gali ir ko negali daryti, bet prašau patikėti, kad taip elgiausi tavo labui…

– Jie sučiupo Skeletą, – nutraukė jį Stefani.

– Ką?

– Serpinas jį sučiupo. Praeitą naktį atėjo su savo popieriniais žmogėnais, jie jį užpuolė ir išsivedė. Reikia pranešti Vyresniesiems.

Baisuoklis pabandė nusišypsoti – norėjo pažiūrėti, ar Stefani irgi nusišypsos, ar patvirtins, jog juokauja. Stefani nesišypsojo.

– Jums atrodo, kad man nederėtų painiotis į visa šitai, – kalbėjo Stefani. – Tiek to. Tai jūsų nuomonė, ir tebūnie. Bet pamirškim nuomones. Pažvelkim į faktus. Serpinas turi Skeletą. Jis sulaužė Paliaubas. Jis tiki, kad Skeptras iš tikrųjų egzistuoja, ir jis parodė, jog yra nusiteikęs žudyti, kad tik jį gautų. Jį reikia sustabdyti ir man reikia jūsų pagalbos.

– Tu matei? Tu tikrai matei, kaip Serpinas tai padarė?

– Aš ten buvau.

Baisuoklis pažvelgė į Stefani ir linktelėjo.

– Tuomet puiku, kad nusprendei ten pasisukioti.

Baisuoklis apgręžė savo automobilį ir, jiems švilpiant gatvėmis į Šventovę, Stefani smulkiai papasakojo, kas nutiko. Automobilio langai buvo stipriai tamsinti, bet Baisuoklis vis viena veidą buvo apsivyniojęs šaliku ir ant akių užsismaukęs skrybėlę.

Vaškinių figūrų muziejus dar buvo uždarytas, taigi jie įėjo pro ūkines duris ir nuskubėjo per tamsą. Baisuoklis ant tamsios sienos paieškojo jungiklio, rado jį, ir siena prasiskyrė. Stefani pirmoji nusileido laiptais ir patraukė tiesiai į Šventovę. Jai priešais raukydamas kaktą atskubėjo Valdytojas.

– Atleiskite, – prabilo jis, – jūs nesusitarę.

– Mes norime pasimatyti su Meritorijumi.

– Negalima drumsti Vyresniųjų ramybės, – nepasidavė Valdytojas. – Prašau jus tuojau pat išeiti.

– Tai skubus atvejis, – pasakė atsiskubinęs Baisuoklis, bet Valdytojas vis tiek purtė galvą.

– Visi pageidavimai susitikti su Vyresniaisiais turi būti tinkamai patikrinti, – aiškino Valdytojas, bet Stefani jau buvo gana. Ji prasispraudė pro Valdytoją ir pasileido koridoriaus link. Staiga švystelėjo pilka spalva ir priešais ją išdygo Kapoklis – dalgio ašmenys buvo prispausti jai prie gerklės.

Stefani sustingo. Aplinkui kažkas bruzdėjo, girdėjosi kažkokie garsai, jos pasaulyje nejudėjo tik ji ir Kapoklis. Stefani girdėjo, kaip Baisuoklis grasina Valdytojui, grasina Kapokliams, o Valdytojas nepasiduoda ir reikalauja, kad jie išeitų. Baisuoklis kalba vis garsiau, pyksta, liepia Kapokliui nuleisti ginklą, bet Kapoklis nė nekrusteli, netaria nė žodelio – stovi kaip statula. Stefani matė žvilgantį savo atvaizdą Kapoklio antveidyje. Nedrįso nė pajudėti.

Nelaukdamas, kol situacija pasidarys nebevaldoma ir kol Stefani galva neatsiskyrė nuo kūno, Valdytojas pasidavė ir sutiko pasiteirauti Meritorijaus, ar jis nepriimtų lankytojų.

Valdytojas linktelėjo Kapokliui ir šis atsitraukė, nuleido dalgį sau prie šono, o tada užsikišo už nugaros – tiesiog meistriškai įgrūdo ginklą į makštį.

Stefani irgi atsitraukė, iš lėto, tačiau Kapoklis vėl stovėjo sargyboje lyg niekur nieko.

Valdytojas išsiskubino, o jie liko stovėti priesalyje. Netrukus pasigirdo žingsniai. Pasirodė Išanas Meritorijus ir šiek tiek nustebo, išvydęs Baisuoklį.

– Pone Kriaučiau, – ištarė jis, eidamas artyn. – Vis dar pasitaiko stebuklų?

– Didysis Mage, – spausdamas jam ranką sveikinosi Baisuoklis. – Valkiriją Audrą turbūt jau pažįstate.

– Tai vis dėlto pasirinkai vardą, – šiek tiek nepritariamai žvelgdamas į Stefani pasakė Meritorijus. – Tikiuosi, tavo ponas Malonusis žino, ką daro.

– Skeletas pakliuvo nelaisvėn, – išpyškino Stefani. – Serpinas jį sučiupo.

– Tik nereikia.

– Tai tiesa, – įsiterpė Baisuoklis.

Meritorijus įbedė akis į Baisuoklį.

– Pats matei?

– Na, – neryžtingai pradėjo Baisuoklis, – ne, bet…

Meritorijus mostelėjo ranka.

– Skeletas Malonusis – puikus detektyvas, mes vertiname jo pagalbą ir kompetenciją daugeliu sudėtingų atvejų. Kai kalbama apie Nefarianą Serpiną, jis netenka sau būdingo nešališkumo.

– Serpinas paėmė jį nelaisvėn! – nepasidavė Stefani.

– Mieloji, tu man patinki. Ir suprantu, kodėl patinki Skeletui. Esi bauginamai atviras žmogus ir šia savybe dera žavėtis. Vis dėlto apie mūsų kultūrą ir mūsų papročius dar nedaug žinai ir girdėjai neabejotinai iškreiptą mūsų istorijos versiją. Serpinas nebėra toks piktadarys, koks kadaise buvo.

– Aš ten buvau, – stengdamasi išlikti rami pasakojo Stefani. – Serpinas atėjo su savo popieriniais žmogėnais ir jie sučiupo Skeletą.

Dabar Meritorijus nebepuolė ginčytis.

– Popieriniais žmogėnais?

– Na, atrodė, tarsi pagaminti iš popieriaus.

Meritorijus iš lėto linktelėjo.

– Tuščiažmogiai. Serpino pakalikai. Baisūs padarai, išpampę nuo dvoko ir blogio.

– Ar dabar tikite manimi? Mums reikia jį išvaduoti.

– Didysis Mage, – prabilo Baisuoklis, – mano bičiuliui gresia pavojus. Žinau, jums nesinori, jog tai būtų tiesa, bet Paliaubos nutrauktos. Serpinas ir jo sąjungininkai burtininkai negaišdami bandys užgrobti valdžią. Vyresnieji turi ko nors imtis tuojau pat.

– Kuo remdamiesi? – nenusileido Meritorijus. – Veik nepažįstamos mergaitės žodžiais?

– Aš nemeluoju, – pasakė Stefani.

– Bet gali klysti.

– Neklystu. Serpinui reikia Skeptro ir jis mano, kad Skeletas gali jam jį gauti.

– Skeptras – tik pasaka…

– Skeptras egzistuoja iš tikrųjų, – nutraukė jį Stefani. – Jis toks tikras, kad Serpinas jo ieško ir nužudė du žmones, kuriuos pasiuntėte jo sekti. Nužudė, kad nesužinotumėte apie Skeptrą pirma laiko.

Meritorijus dvejojo.

– Panele Audra, jei jūs klystate, o mes dabar stosime į kovą prieš Serpiną, prasidės karas, kuriam nesame pasirengę.

– Man labai gaila, – tyliai ištarė Stefani, Meritorijaus akyse regėdama nerimą. – Karas jau prasidėjo.

Sąvaržėlė gulėjo ant stalo ir nejudėjo. Stefani susikaupė, sulenkė pirštus, o tada atgniaužė delną jos link, iš visos širdies stengdamasi tikėti, kad permatomas oras tėra susijusių daiktų seka. Sąvaržėlė vis vien nejudėjo. Stefani bakstelėjo ją – kad įsitikintų, jog ji nei neprilipusi, nei nieko. Į kambarį įėjo Baisuoklis.

– Galim važiuoti, – pranešė jis. – Ar tikrai to nori?

– Tikrų tikriausiai. – Stefani įsidėjo sąvaržėlę į kišenę ir kryptelėjo galva į duris jam už nugaros. – Ar ten laukia kariuomenė?

– E, ne visai.

– Kiek?

Jis padelsė.

– Du.

– Du? Jis turi Kapoklių kariauną ir duoda mums du?

– Jei siųstų daugiau, sukeltų įtarimų, – aiškino Baisuoklis. – Meritorijui reikia šiek tiek laiko susisiekti su Morvena Krankle bei Sumaniuoju Tomu ir įtikinti juos, jog veikti būtina. O kol jis tai darys, gelbėjimo operacija yra neoficiali.

– Būkit geras, pasakykit, kad jie tikrai tokie puikūs, kaip pasakojo Skeletas.

– Ir jų uniformos, ir jų dalgiai gali atremti daugelį magiškų puolimų ir vargu ar daug rasi už juos niršesnių mūšyje vienas prieš vieną.

– Mūšyje vienas prieš vieną? – suraukusi kaktą pakartojo Stefani. – O kaip ugnies kamuoliai ir panašūs dalykėliai? Jie Stichai ar Adeptai?

Baisuoklis atsikrenkštė.

– Tiesą sakant, nei vieni, nei kiti. Magija kai kuriuos žmones sugadina, Kapokliai turi būti visiškai nešališki, taigi…

– Tai jie nestebuklingi? Visiškai?

– Juose yra šiek tiek magijos, bet ji tik sustiprina jų kovinius gebėjimus. Jie gana stiprūs ir labai greiti.

– Tai ką jie darys? Lakstys ratais aplink Serpiną, kol tam apsisuks galva ir jis išvirs iš koto?

– Jei viskas eisis pagal planą, Serpinas nė nežinos, kad atėjom.

– Ir kokia tikimybė, kad taip nutiks?

Baisuoklis įbedė į ją žvilgsnį ir kurį laiką nenuleido. Paskui nusuko akis į šalį.

– Nedidelė, – prisipažino.

– Taigi.

Baisuoklis vėl pakėlė akis.

– Bet ponas Blisas pasiūlė pagalbą.

– Jis bus? – susinervinusi perklausė Stefani. Mintis keliauti kur nors su ponu Blisu jai visai nepatiko.

– Ne jis pats. Jis kažką atsiųs. Penki – geras skaičius. Įsėlinam, čiumpam Skeletą, išsėlinam. Viens du, ir viskas.

Jiems už nugarų atsivėrė durys ir pasirodė Meritorijus.

– Suradau jums transportą, – pranešė.

Jie nusekė paskui jį laiptais aukštyn ir iš Vaškinių figūrų muziejaus išėjo pro ūkines duris. Prie jų stovėjo didelis furgonas. Vos tik Meritorijus išėjo į lauką, į priekį žengė du Kapokliai. Jiedu ištraukė iš makščių dalgius, o tada sulipo į furgoną. Stefani vylėsi, kad kelyje nepasitaikys duobių, antraip ji bus padurta jiems nė nenuvažiavus iki Serpino pilies.

Priekin žengė dar vienas žmogus – jį Stefani buvo mačiusi bibliotekoje.

– Tanita Mažute, – supažindino juos Meritorijus, – čia Baisuoklis Kriaučius ir Valkirija Audra.

– Mes pažįstamos. – Tanita mandagiai linktelėjo Stefani. Ji turėjo kardą juodoje makštyje, kurios lakuotas paviršius buvo nusėtas įbrėžimais ir rantais.

– Ar jus atsiuntė ponas Blisas?

– Taip. Pamanė, kad galiu būti naudinga.

– Puiki rekomendacija.

– Jis tiesiog nori, kad šitas reikalas būtų kuo greičiau užbaigtas, – pasakė Tanita. – Aš jūsų paslaugoms.

– Tuomet keliaujam.

Tanita įlipo į furgoną, Baisuoklis sėdo prie vairo.

– Sėkmės, – palinkėjo Meritorijus Stefani belipant pas kitus.

– Ačiū.

Meritorijus gūžtelėjo pečiais.

– Jums jos prireiks.

17

TOBULAS IŠVADAVIMAS

Gelbėjimo komanda stovėjo šalikelėje ir žiūrėjo į tvorą, juosiančią Serpino valdas. Ji buvo gal triskart aukštesnė už Stefani. Už jos driekėsi miškas, o už jo – pilis.

Stefani dingtelėjo, kad jeigu jie neišvaduos Skeleto, viskas baigta. Serpinas gaus Skeptrą ir grįš Beveidžiai. Visos planetos likimas gulė ant griaučiaus ir penkių žmonių, pasiųstų jo gelbėti, pečių.

– Kas bus, jei mes susidursime su pačiu Serpinu? – pasiteiravo Stefani, stengdamasi balsu neišsiduoti, kaip jai baisu. Ji turi būti stipri. Negalima, kad jie pamatytų, jog ji tik paprasta dvylikametė mergaitė. – Kas, jeigu mums nepavyks įsigauti ir pasprukti niekieno nepastebėtiems? Ar turime planą, ką darysime, jei susidursime su juo akis į akį?

– O, – svarstydamas nutęsė Baisuoklis. – Ne, neturime plano.

– Pabandysiu jį nukirsti kardu, – paslaugiai pasisiūlė Tanita.

– Aišku, – ištarė Stefani. – Gražu. O kaip sargybiniai? Ar jie mūsų lauks?

– Serpinas įpratęs, kad Vyresnieji amžinybę trunka, kol ramiai, apmąstę priima sprendimus, – aiškino Tanita. – Taigi tokio skuboto ir neatsargaus puolimo jis tikrai nesitikės.

Baisuoklis linktelėjo.

– Bus pamoka, kad nereikia nuvertinti kvailų žmonių.

– Tuomet gerai, – pasakė Stefani. – Tik norėjau įsitikinti, kad viską apgalvojom. Tai eime.

Netarę nė žodžio Kapokliai pasileido pirmyn, pašoko, sulenkę po savimi kojas, perskriejo per tvorą ir pranyko iš akių.

– Pamaivos, – burbtelėjo Baisuoklis ir suplasnojo rankomis. Vėjo gūsis pagavo jį ir kilstelėjo. Jis įsikibo į tvorą ir prisitraukė iki viršaus. Tanita atsisuko į Stefani.

– Kilstelėti?

– Jei gali.

Tanita pritūpė, sunėrė pirštus, ir Stefani vieną koją įstatė jai į delnus. Su skaičiumi „trys“ Stefani nuskriejo aukštyn. Tanita buvo stipri, stipresnė nei spėtum iš pažiūros. Stefani be vargo įsikibo tvoros viršaus. Baisuoklis padėjo jai užsiropšti, tada nušoko į kitą pusę ir atsigręžė laukdamas, kada šoks Stefani. Stefani pakibo ant rankų, tada pasileido ir po jos batais sutraškėjo sausi lapai ir trapios šakelės. Po akimirkos šalia jos nušoko Tanita.

Miškas buvo tamsus, o einant gilyn ir vis tankesnis. Vakaro saulė neprasiskverbė pro aukštus medžius, buvo šalta, ir Stefani pasidžiaugė savo apsiaustu. Kapokliai žengė negirdimai kaip vaiduokliai. Miške buvo tylu, tyliau negu turėtų būti. Nė paukštelio. Nė vabalėlio. Nykuma.

Jie priėjo medžių eilę prie užpakalinės pilies pusės ir susigūžė. Būrelis Tuščiažmogių ėjo sargybą.

– O varge, – niūriai burbtelėjo Baisuoklis. – Kaip prasmuksim pro tuos?

– Reik atitraukti dėmesį, – pasiūlė Tanita.

– Kokių bus pasiūlymų?

Tanita neatsiliepė, bet netrukus nukreipė žvilgsnį į Kapoklius. Baisuoklis iš karto suprato.

– Bet jų daug, – paprieštaravo jis.

Tanita prabilo ramiai, bet tvirtai:

– Nėra kitos išeities.

Kapokliai palinko prie Tanitos ir po minutėlės linktelėjo. Abudu nutykino atgal į mišką ir pranyko. Stefani, Tanita ir Baisuoklis liko laukti.

– Ilgam nesulaikys, – pasakė Baisuoklis.

– Užteks, kad prasmuktume vidun, – atrėmė Tanita.

– Ne tą norėjau pasakyti. Pasiuntei juos tiesiai į mirtį.

Tanita nežiūrėjo į jį.

– Jie atliks savo darbą. Mes savo. Nori išvaduot draugą ar ne?

Baisuoklis nieko neatsakė.

– Žiūrėkit, – tarstelėjo Stefani.

Tuščiažmogiai kažkur skubėjo – ten, kur trijulei nesimatė.

– Eime, – paragino Tanita.

Jie išlindo iš medžių priedangos ir kiek kojos neša pasileido per laukymę pilies link. Stefani skuosdama žvilgtelėjo į kairę ir pamatė tolumoje Kapoklius, surėmusius nugaras ir laukiančius besiartinančių Tuščiažmogių.

Jie pribėgo pilį. Tanita uždėjo delną ant užrakto ir kryptelėjo riešą. Stefani išgirdo duryse spragtelint spyną ir Tanita iš lėto atvėrė duris. Jie įsėlino vidun ir uždarė duris.

Slinko išoriniais koridoriais ir stengėsi laikytis atokiau nuo šaltos pilies šerdies. Rado žemyn vedančius laiptus. Tanita ėmė lipti pirma, dešinėje rankoje laikė kardą, kairėje makštį. Stefani sekė atsilikusi per porą žingsnių, o Baisuoklis ėjo paskutinis.

Jie nulipo į rūsį, nors Stefani jis veikiau priminė požeminį kalėjimą. Tanita pakėlė ranką ir jie sustojo, palaukė, kol Tuščiažmogis nuplumpins tolyn.

Paskui vėl slinko pirmyn. Tanita priėjo pirmąsias sunkias geležines duris ir pridėjo prie jų ausį. Po minutėlės ji stumtelėjo duris. Vyriai sudejavo nepatenkinti, bet kambarys buvo tuščias.

Baisuoklis nuėjo prie kitų durų, paklausė, atidarė. Vėl tuščia.

Tanita pasižiūrėjo į Baisuoklį, tas į Tanitą, ir Stefani suprato kodėl.

– Mums reikia išsiskirstyti, – sušnibždėjo Stefani.

– Ne, – paprieštaravo Tanita.

– Jokiais būdais, – paantrino Baisuoklis.

– Jei ilgai truksim, Tuščiažmogiai susirinks prie durų ir mes nebegalėsime išsprukti.

– Tada tu eini su manimi, – sušnibždėjo Baisuoklis.

Stefani papurtė galvą.

– Man nieko nenutiks. Paklausysiu prie durų. Jei ką nors išgirsiu, pasikviesiu jus. Jei susitiksiu kokį niekšelį, tikrai išgirsit. Nėra kitos išeities.

Tanita ir Baisuoklis nebeprieštaravo. Tanita nuėjo prie kitų durų, Baisuoklis nuskubėjo koridoriumi, o Stefani grįžo ir pasuko už kampo. Ėjo nuo vienų geležinių durų prie kitų ir visur atidžiai klausėsi. Žingsniavo koridorių labirintu ten, kur jis ją vedė. Susigriebė, jog kvėpuoja pro burną, ir gerklėje pajuto purvo skonį. Ant nelygių akmeninių grindų telkšojo balos – užsistovėjusio vandens klanai. Durys jau buvo ne geležinės, o medinės, pūvančios. Nuo laikikliuose degančių deglų ant sienų šoko šešėliai.

Kažkas priekyje sujudėjo ir Stefani jau norėjo sprukti, bet pažino, kad ten Baisuoklis. Jis pamojo jai, ji irgi pamojo ir ėmėsi tikrinti arčiausiai esančias duris. Taip jiedu ir artėjo vienas prie kito, bet štai Stefani priėjo prie vienų durų ir išgirdo tylų švilpavimą. Ji susiraukė. Ar Skeletas gali švilpauti? Jis kalba be lūpų, ir kvėpuoja, tai kodėl gi jis negalėtų švilpauti? Bet Stefani melodija buvo nežinoma. Ji pamojo Baisuokliui ir tas pritykino. Truputį pasiklausė ir linktelėjo.

– „Mergina iš Ipanemos“, – sušnibždėjo. – Čia jis.

Baisuoklis parodė tris pirštus, paskui du, tada vieną ir jiedu įpuolė į kambarį. Skeletas pakėlė akis ir nustojo švilpauti.

– O, sveikučiai, – pasisveikino. – Žinau, kur raktas nuo urvų.

Stefani uždarė duris, o Baisuoklis nuskubėjo Skeletui už nugaros ir susikūprinęs ėmė apžiūrinėti grandines.

– Dailus darbas, – įvertino.

– Taip ir maniau, kad tau patiks. Į metalą įpinti rišamieji kerai.

– Puikumėlis. Šiek tiek užtruksiu.

– Niekur neskubu.

– Kaip tu? – pasiteiravo Stefani.

– Su manimi elgėsi gražiai, – linktelėjęs atsakė Skeletas. – Jei nekalbėsim apie visus kankinimus. Tiesą sakant, turėjau laiko pagalvoti. Žinau, kur raktas.

– Jau sakei.

Baisuoklis atsistojo ir grandinės nukrito. Skeletas irgi atsistojo.

– Ar Meritorijus čia? – paklausė.

– Jis kitiems Vyresniesiems pasakoja, kas vyksta, – atsakė Baisuoklis.

– A, – tarstelėjo Skeletas. – Tai jūs čia patys vieni.

– Tanita Mažutė su mumis, o šiaip jau, taip, vieni.

Skeletas gūžtelėjo pečiais.

– Turiu pripažinti, kol kas einasi pasakiškai.

– Raktas, – priminė Stefani. – Juk nepasakei Serpinui, kur jis, ar ne?

– Nebūčiau galėjęs pasakyti, net jei būčiau norėjęs. Sumąsčiau vos prieš kelias minutes. Paprasta kaip dukart du. Buvo tiesiai mums panosėje.

– Pasikalbėsime apie tai vėliau, – pasiūlė Baisuoklis. – Reikia nešdintis.

– Ar bus peštynės?

– Tikiuosi, ne.

– Visai norėčiau šiek tiek pasipešti.

– Jei vis dėlto būtų, – pasakė Stefani paduodama jam ginklą, – štai, galėsi panaudoti.

– O, būk sveika ir laiminga. Pasiilgau jo. Ar kulkų turi?

– Oi, ne.

Skeletas patylėjo.

– Puikumėlis, – pasakė ir paslėpė ginklą.

– Einam, – paragino Baisuoklis ir žengė pro duris.

Stefani su Skeletu išėjo jam iš paskos. Visi trys nuskubėjo koridoriumi ir pasuko už kampo. Būrelis Tuščiažmogių sustingo pakėlę kojas tolesniam žingsniui ir abejingai juos nužiūrėjo. Laikas sustojo.

– Taip, – ištarė Skeletas. – Čia tai tobulas išvadavimas.

Tuščiažmogiai puolė ir Skeletas su Baisuokliu pasiraitojo rankoves. Skeletas darbavosi alkūnėmis ir keliais, užlauždavo tai riešą, tai visą ranką. Baisuoklis mikliai puldinėjo į kautynių vidurį, zujo aplinkui, kumščiuodamas visus, kas tik prisiartindavo.

Už bežadžių Tuščiažmogių Stefani pamatė atlekiant Tanitą. Ji užbėgo siena ant lubų, o paskui taip ir bėgo lubomis galva žemyn. Stefani spoksojo išpūtusi akis. Nežinojo, kad Tanita taip sugeba.

Nuo lubų Tanita įsiliejo į kautynių sūkurį – ėmė švaistytis kardu, rėždama viršugalvius. Tiesiog per kelias akimirkas iš Tuščiažmogių likdavo skutų krūvelė ir smarvės dūmelis.

Tanita stryktelėjo žemyn ir apsivertusi ore nutūpė ant kojų.

– Dar ateina, – pranešė. Ir paslaugiai pridūrė: – Ko gero, mums reikėtų nešti kudašių.

Iki laiptų jie nuėjo nesutikę jokio pasipriešinimo, tačiau kai jau bėgo prie durų, masyvios dvivėrės durys atsilapojo ir įsiveržė Tuščiažmogių pastiprinimas.

Skeletas ir Baisuoklis žengė pirmyn, spragtelėjo pirštais ir sviedė žemėn ugnies kamuolius. Stefani stebėjo, kaip juda jų rankos, kaip jos valdo liepsnas, kol iš jų išauga ugnies siena ir sulaiko Tuščiažmogius.

Tanita atsigręžė į Stefani.

– Apsiaustą.

– Ką?

Nieko daugiau neaiškindama Tanita čiupo Stefani už apykaklės ir nutraukė apsiaustą. Užsidengusi apsiaustu galvą nubėgo prie lango ir iššoko. Pažiro šukės.

– O, – aiktelėjo Stefani.

Ji irgi nubėgo prie lango ir išsiropštė, o tuo metu Tanita jau stryktelėjo nuo žemės.

– Ačiū, – padėkojo Tanita, grąžindama apsiaustą.

– Saugokis! – riktelėjo Baisuoklis.

Stefani metėsi į šalį, o Baisuoklis ir Skeletas kaip du pamišėliai akrobatai nėrė pro langą – Baisuoklis žemiau, o Skeletas viršum jo. Jiedu dribtelėjo ant žolės, nusirito ir vienu metu pašoko.

– Dingstam, – paragino Skeletas.

Jiems beskuodžiant medžių link, Stefani pamatė vieną iš juos lydėjusių Kapoklių. Jei spręstume iš popieriaus draiskanų aplinkui, Kapoklis grūmėsi iš širdies, bet Tuščiažmogių buvo daugiau. Jis negyvas gulėjo žolėje. Kito Kapoklio nesimatė.

Jie įbėgo į mišką, nelėtindami žingsnio skuodė toliau, o Tuščiažmogiai traškėjo per krūmynus paskui juos.

Baisuoklis pirmas pribėgo tvorą, mostelėjo rankomis po savimi ir leidosi oro pernešamas per tvorą.

Tanita vis nelėtino žingsnio. Visai prieš pat tvorą pasišokėjo ir nubėgo ja aukštyn.

Nespėjus Stefani Skeleto paprašyti, kad ją kilstelėtų, tas ranka apkabino Stefani per liemenį, ir ji pajuto, jog jau kyla aukštyn ir vėjas švilpia ausyse. Tvoros viršus praslinko jai po kojomis. Kitapus jiedu nusileido taip lengvai ir švelniai, kad Stefani kone susijuokė.

Visi sušoko į furgoną, Baisuoklis pasuko raktelį ir išvažiavo į kelią. Pilis tolo jiems už nugarų.

18

NAKTĮ ANT STOGO

Tolumoje nuskardėjo juokas ir Skeletas grįžtelėjo į tą pusę. Jie stovėjo ant Baisuoklio parduotuvėlės stogo. Dublinas mirgėjo žiburėliais ir ruošėsi migti. Stefani matė stogus, gatves, skersgatvius. Važiavo automobiliai, vaikščiojo žmonės. Atsigręžęs pasakė:

– Tai Valkirija Audra, a ne?

– Ar ne kvailai skamba?

– Atvirkščiai, man regis, skamba puikiai. Valkirija. Kariūnė, vadovaujanti kovos lauke kritusių sieloms. Šiek tiek išblyškusi, bet ar man kritikuoti? Aš teoriškai miręs.

Stefani pažvelgė į Skeletą, patylėjo ir tik tada paklausė:

– Ar labai baisu buvo? Kankinimas?

– Smagu nebuvo, – atsakė Skeletas. – Manau, po kelių valandų jis suprato, kad nenutuokiu, kur raktas. Tuomet jau kankino vien tam, kad kankintų. Beje, ar padėkojau, kad atėjai manęs gelbėti?

– Tiek jau to.

– Nesąmonė. Ačiū.

Stefani nusišypsojo.

– Nėra už ką.

– Tavo draugė Tanita pakeliui namo buvo kažkokia tyli.

– Manau, gailisi, kam pasiuntė Kapoklius dėmesiui nukreipti.

– Būčiau taip pat pasielgęs, – pasakė Skeletas. – Toks Kapoklių darbas – tegu jie jį ir atlieka.

– Ir ji taip sakė.

– Ach, bet viena – suprasti ir visai kas kita – su tuo susitaikyti. Dar susapnuos vieną kitą košmarą, kol nurims. Bet ji kariūnė. Susidoros.

– Ji gerai kaunasi.

– Tai jau tikrai.

– Jei dabar imčiau treniruotis, ar, būdama jos amžiaus, galėčiau kautis kaip ji?

– Kodėl gi ne. Po šešiasdešimties metų rimtų treniruočių bet kas taptų geru peštuku.

– Ką?

– Kas ką?

– Šešiasdešimties metų? Kiek jai metų?

– Sakyčiau, septyniasdešimt.

Stefani išpūtė akis.

– Gerai, – griežtai ištarė ji, – pasakykit, kaip jūs taip ilgai gyvenat?

– Dieta ir mankšta.

– Skelete…

– Švara ir sveika gyvensena.

– Dievaži…

– Tada magija.

Stefani pasižiūrėjo į Skeletą.

– Ar visi burtininkai gyvena amžinai?

– Ne, ne amžinai. Toli gražu. Mes senstame, tik lėčiau negu kiti. Nuolatinės magijos dozės atjaunina kūną ir palaiko jaunystę.

– Taigi jei dabar pradėsiu mokytis magijos, liksiu dvylikos?

– Praeis keletas metų, kol pasieksi tą lygmenį, kai senėjimas sulėtėja, bet taip – po to būsi jauna kur kas ilgiau negu turėtum. Žinau, nemandagu kalbėti apie damos amžių, bet Kinija to paties amžiaus kaip aš, ir net man tenka pripažinti, kad atrodo kur kas geriau! – Jis ėmė juoktis, paskui liovėsi ir įdėmiai pasižiūrėjo į Stefani. – Nes aš – griaučiai, – paaiškino.

– Taip, supratau.

– Tu nesijuokei.

– Buvo nejuokinga.

– O.

– Tai ką tu su ja darysi?

– Su Kinija? Nieko čia nepadarysi. Ji elgėsi tiksliai taip, kaip aš ir tikėjausi. Skorpionas kerta lapei, nes tokia jo prigimtis. Prieš prigimtį nepasišakosi.

– O kokia tavo prigimtis?

Skeletas pakreipė galvą.

– Keistas klausimas.

– Kinija apie tave kai ką papasakojo. Ir apie Serpiną. Sakė, kad tu tenori keršto.

– Ir tau įdomu, kaip toli aš eisiu, kad atkeršyčiau, ar ne? Tau įdomu, kiek aš nusiteikęs paaukoti, kad jis sulauktų atpildo už tai, jog prieš daugybę metų mane nužudė.

– Taip.

Skeletas valandėlę patylėjo, paskui susibruko rankas į kišenes ir prabilo:

– Yra kai kas, ko Kinija tau nepasakė ir ko aš tau nepasakiau – ne aš vienas įkliuvau į Serpino pinkles.

Stefani į tai nieko neatsakė. Laukė, ką Skeletas papasakos toliau.

– Pinklės buvo rafinuotos. Tiesą sakant, tikras grožis. Matai, Valkirija, geroms pinklėms būtina viena svarbi savybė – tos pačios savybės reikia bet kokiam triukui ar iliuzijai. Suklaidinimas. Kai esi į ką nors viena sutelkęs dėmesį, tau už nugaros vyksta kas kita.

– Aš nė nesupratau, kad pakliuvau į pinkles, kol nepamačiau. Supranti, Serpinas gerai mane pažinojo ir žinojo, kaip reaguosiu į tam tikrus dirgiklius. Pavyzdžiui, žinojo, kad jeigu man matant nužudys mano žmoną ir vaikus, aš nė nepagalvosiu, jog durklo, kurį čiumpu, rankena sumirkyta nuodais.

Stefani nenuleido nuo Skeleto akių, bet Skeletas žvilgsnį buvo nukreipęs į miestą.

– Supranti, aš nenaudojau magijos ir jis žinojo, kad aš to nedarysiu. Žinojo, jog būsiu per daug įsiutęs, žinojo, kad iš įniršio norėsiu pulti fiziškai, kad norėsiu jį užmušti savo rankomis, asmeniškai. Ir kai tik mano delnas suspaudė tą rankeną, iš karto supratau klydęs. Suprantama, tada jau buvo per vėlu bet kam. Buvau bejėgis.

Jam prireikė kelių dienų, kol visiškai mane pribaigė. Miriau jo nekęsdamas, o kai grįžau, su manimi grįžo ir neapykanta. – Skeletas atsisuko į Stefani. – Klausei, kokia mano prigimtis? Tamsi ir iškrypus.

– Nė nežinau, ką pasakyti, – tyliai ištarė Stefani.

– Ką jau čia pasakysi, kai tokie reikalai, ar ne?

– Tai jau.

– Aha, galėčiau gauti prizą už geriausią dramatišką pasakojimą apie senus laikus.

Jiedu abu kurį laiko stovėjo tylėdami. Kad ir šiltą naktį ant stogo buvo žvarboka, bet Stefani tai nerūpėjo.

– Kas dabar bus? – paklausė ji.

– Vyresnieji pradeda karą. Pilį jie ras tuščią – Serpinas ten nepasiliks, – taigi jie ieškos Serpino. Taip pat suseks jo senuosius sąjungininkus, kol tie nespėjo susiburti.

– O mes ką darysime?

– Surasim Skeptrą, kol jo nesurado Serpinas.

– Raktas – kur jis?

Skeletas atsigręžė į Stefani.

– Gordonas jį paslėpė. Protingas vyras tas tavo dėdė. Nors manė, kad niekam nedera kišti nagų prie to ginklo, raktą paslėpė tokioje vietoje, kad jeigu mums tikrai reikėtų jį rasti, jei padėtis pasidarytų tokia bjauri, jog mums tikrai prireiktų Skeptro, tai vietai surasti užtektų tik menko detektyvinio tyrimo.

– Tai kur jis?

– Tas patarimas, kurį gavau patikėtinio kontoroje – ar atsimeni jį?

– Buvo pasakyta „artinasi audra“.

– Ir dar buvo pasakyta, kad kartais raktas nuo saugaus uosto būna nuo mūsų paslėptas, o kartais jis yra mūsų panosėje.

– Ar dėdė kalbėjo apie tikrą raktą? Jis mums panosėje?

– Buvo, kai tie žodžiai buvo ištarti patikėtinio kontoroje.

– Ar jį turi Fedgevikas?

– Ne, ne Fedgevikas. Jis atidavė raktą.

Stefani susiraukė, stengdamasi prisiminti testamento skaitymą, paskui užraktą rūsyje, ne didesnį už Skeleto delną. Ji pakėlė akis.

– Ar ne segė kartais?

– Segė.

– Gordonas atidavė raktą Fergusui ir Berilei? Raktą nuo paties galingiausio ginklo žemėje? – nepatikliai perklausė Stefani. – Kodėl būtų taip daręs?

– Ar tau būtų atėję į galvą ieškoti pas juos?

Stefani pamažu ėmė suprasti, o tada nusišypsojo.

– Jiems atiteko pats vertingiausias Gordono turtas, o jie to nė nesuprato.

– Smagumėlis, tiesą sakant.

– Tai jau.

– Tai dabar mums tereikia jį gauti.

Stefani vėl nusišypsojo ir linktelėjo, paskui šypsena užgeso ir ji stipriai papurtė galvą.

– Aš to nedarysiu.

– Teks.

– Ne, nieko nebus.

– Tiesiog užsuk pas juos…

– Kodėl negalėtum įsilaužti? Juk įsibrovei į Saugyklą.

– Tai kas kita.

– Taip, ten buvo signalizacija, vampyrai – čia bus kur kas paprasčiau!

– Kartais kraštutinių priemonių visai nereikia.

– Dabar kraštutinių priemonių kaip tik labai reikia!

– Valkirija…

– Neprašyk, kad pas juos eičiau!

– Nėra kitos išeities.

– Bet aš niekada pas juos neinu! Jie įtars ką nors negera!

– Detektyvo darbas – ne vien kankinimai, žmogžudystės ir pabaisos. Kartais būna labai nemalonu.

– Bet jie man nepatinka! – suverkšleno Stefani.

– Galbūt pasaulio likimas priklauso nuo to, prisiversi ar neprisiversi aplankyti savo giminaičius.

Stefani žvilgtelėjo į Skeletą akies krašteliu.

– Gali priklausyti?

– Valkirija…

– Gerai, nueisiu.

– Šaunuolė.

Stefani sunėrė rankas ant krūtinės ir nieko į tai neatsakė.

– Ar dabar siunti? – pasidomėjo Skeletas.

– Taip, – atšovė Stefani.

– Gerai.

19

EKSPERIMENTAS

Kapoklis gulėjo pririštas prie stalo. Prie jo prijungtais permatomais guminiais vamzdeliais tekėjo skysčiai – jie sruvo į tyliai veikiantį aparatą už Kapoklio. Kas nereikalinga, buvo pašalinta, o vietoj to sruvo skysta tamsa, mokslo ir burtų mišiniai. Kapoklio veidas buvo abejingas. Prieš valandą jis liovėsi priešintis. Skystis ėmė veikti.

Serpinas įžengė į šviesą ir Kapoklio žvilgsnis šoktelėjo prie jo. Jo akys buvo stiklinės, apatiškos, nebuvo likę nė lašelio nuožmumo, kokiu liepsnojo jo žvilgsnis, kai Tuščiažmogiai atvilko Kapoklį pas jį ir nuėmė šalmą. Nors Skeletui Maloniajam pavyko pasprukti, Serpinas gavo naują belaisvį ir žinojo, ką su juo darys.

Laikas. Serpinas iškėlė durklą, palaukė, kol Kapoklis pamatys. Jokios reakcijos. Nei savisaugos, nei baimės, nei atpažinimo. Šitas žmogus, šitas kareivis, visą savo gyvenimą aklai paklusęs kitiems, lygiai taip pat aklai pasitiks mirtį. Niekingas gyvenimas. Serpinas suėmė durklą abiem rankom, iškėlė sau virš galvos, o tada smogė – ašmenys susmigo Kapokliui į krūtinę ir jis mirė.

Serpinas ištraukė durklą, švariai nušluostė ašmenis ir atidėjo ginklą į šalį. Jeigu pavyks, akivaizdu, jog reikės šį tą pakeisti, kai ką pagerinti. Kapoklis, šiaip ar taip, tėra bandomasis triušis, tik eksperimentas. Jei pavyks, derės truputį patobulinti. Ilgai netruks. Daugių daugiausia valandą.

Serpinas laukė prie Kapoklio lavono. Sandėlyje buvo tylu. Teko išvykti iš pilies, bet jis tokiam atvejui buvo gerai pasirengęs. Be to, tai juk neilgam. Po kelių dienų priešai bus negyvi, nebeliks, kas su juo kovoja, ir jis turės visa, ko reikia parsikviesti Beveidžius – ko taip ir nepavyko jo senajam šeimininkui Mevolentui.

Serpinas susiraukė. Ar čia tik šviesos žaismas, ar Kapoklis sukrutėjo? Įsižiūrėjo atidžiau: ar kyla ir leidžiasi krūtinė, ar yra kokių gyvybės ženklų. Ne, nieko. Patikrino Kapoklio pulsą – nieko.

Ir tada Kapoklis atsimerkė.

20

ŠEIMOS PRAKEIKSMAS

Stefani įlipo pro miegamojo langą. Jos atvaizdas tamsoje sėdėjo ant lovos ir laukė.

– Ar pasirengusi tęsti savo gyvenimą? – paklausė atvaizdas.

Stefani, kuriai atrodė absurdiška kalbėtis su savimi, tik linktelėjo. Atvaizdas įžengė į veidrodį, atsigręžė ir laukė. Stefani palietė stiklą ir visos dienos prisiminimai plūstelėjo jai į galvą. Jos akyse atvaizdas pasikeitė, ant jo atsirado drabužiai, kuriuos vilkėjo Stefani. Galiausiai teliko tiesiog veidrodyje atsispindintis vaizdas.

Rytą Stefani pabudo nepatenkinta tuo, ką teks padaryti. Apsirengė džinsus ir marškinėlius, pasvarstė, ar nevertėtų vėl išsikviesti atvaizdą, paskui nusprendė to nedaryti. Atvaizdas jai kėlė šiurpą.

Supratusi, kad atidėlioti nebėra kaip, Stefani koja už kojos nusliūkino prie tetos namų ir pasibeldė. Švietė saulė, čiulbėjo paukščiai ir Stefani nutaisė šypseną, tačiau duris atidariusi Kristalė nebuvo itin svetinga.

– Ko nori? – įtariai pasiteiravo pusseserė.

– Tiesiog, pamaniau, užsuksiu, – linksmai atsakė Stefani. – Pažiūrėsiu, kaip laikotės.

– Gerai laikomės, – atšovė Kristalė. – Gavom niekam tikusį automobilį ir netikėlį laivą. Kaip tavo namas?

– Kristale, – pradėjo Stefani. – Suprantu, tau tikriausiai pikta dėl palikimo ir taip toliau, bet ir aš nežinau, kodėl man visa tai atiteko.

– Todėl, kad lindai be muilo, – purkštelėjo Kristalė. – Jei tik būtume žinoję, kad tereikia visą laiką šypsotis ir su juo pliurpti, ir mes būtume taip darę.

– Bet aš nežinojau…

– Tu sukčiavai.

– Nesukčiavau.

– Turėjai nesąžiningo pranašumo.

– Kaip? Iš kur galėjau žinoti, kad jis mirs?

– Žinojai, – nepasidavė Kristalė. – Žinojai, kad anksčiau ar vėliau jis mirs, bet tau nuskilo taip greitai, kad mums neliko jokių prošvaisčių.

– Ar jis tau bent patiko?

Kristalė vėl purkštelėjo.

– Nebūtina ką nors mėgti, kad iš jo ką nors gautum.

Stefani vargais negalais atsispyrė pagundai sugurinti kvailai vypsančią Kristalės marmūzę, ir prie durų pagaliau priėjo Berilė. Pamatė Stefani ir apstulbusi išpūtė akis.

– Stefani, ką čia veiki? – pasiteiravo.

– Ji pamanė, kad galėtų užsukti ir pažiūrėti, kaip mes laikomės, – įkišo savo trigrašį Kristalė.

– O, labai miela, brangioji.

Kristalė pasinaudojo proga pasprukti neatsisveikinusi. Stefani visą savo dėmesį sutelkė į Berilę.

– Nesegite segės, kurią jums paliko Gordonas?

– Tos klaikybės? Ne, tikrai ne, ir nemanau, kad kada nors segėsiu. Dėl Dievo – ji net neblizga. Visi žino, kad jeigu daiktas neblizga, jis pigus.

– Gaila. Iš ten, kur stovėjau, segė man pasirodė visai daili. Ji tiktų prie kurio nors jūsų nertinio…

– Mes vakar tave matėme, – nutraukė ją Berilė.

– Negali būti!

– Siaubingame geltoname automobilyje su tuo pabaisa Skeletu Maloniuoju.

Stefani iš siaubo sutraukė pilvą, bet ji susivaldė, suraukė kaktą ir sutrikusi nusijuokė.

– Hm, turbūt apsirikote. Vakar ištisą dieną kiurksojau namie.

– Nesąmonė. Pravažiavai pro pat mus. Gerai tave matėme. Ir jį matėme, visą apsimuturiavusį kaip ir aną kartą.

– Nea, ten buvau ne aš.

Berilė dievobaimingai nusišypsojo.

– Ar žinai, kad melas – nuodėmė?

– Girdėjau kalbant…

– Fergusai! – šūktelėjo Berilė namo gilumon ir po kelių akimirkų iš svetainės išlindo jos vyras. Dabar, po „didžiulės nesėkmės“ darbe, jis kasdien kiūtodavo namie. Bylinėjosi su darbdaviais, teigdamas, kad dėl jų aplaidumo jis patyręs sekinančios žalos. Neatrodė labai išsekęs, kai priėjo prie durų.

– Fergusai, Stefani, va, sako, kad ji nevažiavo su tuo baisybe ponu Maloniuoju.

Fergusas suskersakiavo.

– Ar ji vadina mus melagiais?

– Ne, – įsiterpė Stefani ir vos nenusijuokė. – Tik sakau, kad ten buvo kažkas kitas.

– Stefani, – subarė Berilė, – gana čia šitų žaidimėlių. Žinom, kad ten buvai tu. Liūdna matyti, kad toks mielas geras nekaltas vaikas susideda su netikusia kompanija.

– Netikusia kompanija?

– Su keistuoliais, – pašaipiai iškošė Fergusas. – Esu tokių matęs. Gordonas amžinai turėdavo tokių draugelių, tokių… paslaptingų.

– Ir kodėl, beje, jis slepia veidą? – pasidomėjo Berilė. – Ar jis deformuotas?

– Nežinau, – atsakė Stefani, stengdamasi kalbėti ramiai.

– Tokiais žmonėmis negalima pasitikėti, – varė toliau Fergusas. – Prisižiūrėjau jų per savo gyvenimą. Niekados nekilo noro su jais prasidėti. Niekados nežinai, su kuo turi reikalą arba kokių bjaurysčių jie gali iškrėsti.

– Man jis pasirodė normalus, – kuo abejingiau pasakė Stefani. – Malonus netgi.

Berilė liūdnai palingavo galva.

– Nesitikiu, kad suprasi. Tu dar vaikas.

Stefani pasišiaušė.

– Jūs su juo nė nesikalbėjote.

– Suaugusiems nereikia kalbėti su kitais suaugusiais, kad suprastų, blogi tie ar ne. Pakanka vieno žvilgsnio.

– Taigi bet kas, kitoks negu jūs, yra blogas?

– Kitoks negu mes, mieloji.

– Mane tėvai mokė nespręsti apie žmogų pagal išvaizdą.

– Ką gi, – šaltai ištarė Berilė, – jeigu jie gali sau leisti tokį neišmanymą, patys kalti.

– Mano tėvai nėra neišmanėliai.

– Aš taip ir nesakau, mieloji. Aš tik sakau, kad jie neišmano apie gyvenimą.

Stefani to jau buvo per akis.

– Noriu sysio, – staiga pareiškė ji.

Berilė sumirksėjo.

– Atsiprašau?

– Sysio. Noriu sysio. Galima pas jus į tualetą?

– Turbūt…

– Dėkoju.

Stefani prasispraudė pro juos abu ir skubiai užlipo laiptais. Įsmuko į vonią, o kai jau buvo tikra, kad Berilė neateina jai įkandin, nutykino į šeimininkų miegamąjį ir nudrožė tiesiai prie tualetinio staliuko, kur gulėjo brangenybių dėžutė. Tai buvo ne šiaip dėžutė, o visa dėžė, iš kiekvieno jos skyrelio virste virto neskoningi papuošalai – tviskantys, žibantys, blizgantys. Segę Stefani atrado stalčiuke dėžės apačioje, kur toji gulėjo drauge su auskaro žiedu ir pincetu. Įsikišo į kišenę, uždarė papuošalų dėžutę ir išėjo iš kambario. Tada tualete nuleido vandenį ir nudundėjo laiptais žemyn.

– Ačiū, – padėkojo linksmai.

Berilė žiojosi tęsti pokalbio, bet Stefani jau tolo sodo takeliu.

Stefani sėdėjo ant akmens, žyminčio šiaurinę paplūdimio ribą, ir laukė Skeleto. Meteorologai pranašavo sausojo laikotarpio pabaigą, bet ryto dangus buvo mėlynas ir giedras. Ant gretimo akmens gulėjo kriauklelė, daili kriauklelė, kriauklelė, kuriai Stefani staiga pajuto simpatiją.

Ji pajudėjo. Nebuvo to šaunaus oro virpėjimo aplink ranką, bet kriauklė vis dėlto pajudėjo, ir pajudėjo ne dėl vėjo. Stefani širdis ėmė plakti tankiau, bet ji neleido sau džiūgauti. Dar ne laikas. Gal tai tik laimingas atsitiktinumas. Jei pavyks tai padaryti ir antrą kartą, tada galės džiūgauti.

Stefani sutelkė dėmesį į kriauklę. Pakėlė ranką, erdvę tarp savo plaštakos ir kriauklės įsivaizdavo kaip virtinę susijusių daiktų, kuriuos tik reikia pajudinti. Jos pirštai šiek tiek atsitiesė ir Stefani pajuto orą prie delno – tokį keistai kietą. Ji stumtelėjo tą orą ir kriauklelė nulėkė nuo akmens.

– Jėga! – cyptelėjo Stefani ir iškėlė abi rankas. Magija! Ji padarė stebuklą! Stefani iš džiaugsmo susijuokė.

– Atrodai patenkinta.

Stefani atsigręžė taip staigiai, kad vos nenusivertė nuo akmens – jos link šypsodamasis ėjo tėtis. Stefani nuraudo kaip burokas, paslapčia kišenėje susižvejojo telefoną ir iškėlė jį.

– Gavau gerą žinutę, – paaiškino, – ir tiek.

– A. – Tėtis įsitaisė greta. – Ar kas nors, ką turėčiau žinoti?

– Gal ne. – Stefani kuo abejingiausiai apsižvalgė aplinkui, mintyse melsdamasi, kad tik dabar nepasirodytų kanarėlė. – O kodėl tu ne darbe?

Tėtis gūžtelėjo pečiais.

– Šią popietę manęs laukia svarbus susirinkimas, bet namie kai ką pamiršau, tai nusprendžiau parlėkti per priešpiečius.

– Ką tu pamiršai? Projektus ar ką?

– Maždaug, – linktelėjo tėtis. – Tiesą sakant, visai ne. Pamiršau apatinius.

Stefani pasižiūrėjo į tėtį.

– Ką?

– Kai rengiausi, mintimis buvau kitur. Kartais taip būna. Šiaip jau nekreipčiau į tai dėmesio, bet šitos kelnės taip graužia…

– Fui, tėti, nenoriu nieko žinoti!

– A, taip, atsiprašau. Žodžiu, pamačiau tave čia einant, tai nusprendžiau pasisveikinti. Ateidavai čionai, kai buvai mažesnė, atsisėsdavai ir žiūrėdavai į ten, o man vis rūpėdavo, apie ką mąstai…

– Apie viską po truputį, – negalvodama atsakė Stefani, ir tėtis nusišypsojo.

– Mama dėl tavęs nerimauja, – pasakė po kurio laiko.

Stefani krūptelėjo ir pakėlė akis.

– Ką? Kodėl?

Tėtis gūžtelėjo pečiais.

– Tiesiog… Pastaruoju metu tu kažkaip pasikeitei.

Tai jie vis dėlto pastebėjo skirtumą tarp jos ir jos atvaizdo.

– Viskas man gerai, tėti. Tikrai. Tiesiog, na, žinai, visokių nuotaikų užplaukia.

– Jo, aha, aš suprantu, ir tavo motina man išaiškino, kaip ten būna su mergaitėm ir jų nuotaikom… Bet mums vis tiek neramu. Po Gordono mirties…

Stefani susimąsčiusi suraukė kaktą. Vadinas, ne vien atvaizdas čia kaltas.

– Žinau, kad judu buvote artimi, – kalbėjo tėtis. – Ir žinau, kaip puikiai judu sutarėt, žinau, kad jam mirus netekai gero draugo.

– Matyt, – tyliai ištarė Stefani.

– Ir mes nenorim kliudyti tau augti – net jei ir galėtume sukliudyti. Tu augi į dailią merginą ir mes tavimi be galo didžiuojamės.

Stefani nevykusiai šyptelėjo ir nepakėlė akių. Gordono mirtis tikrai ją pakeitė, bet pokyčiai buvo kur kas didesni, nei jos tėvai įsivaizdavo. Tie pokyčiai nukreipė ją keliu, kuriuo ji dabar ėjo, keliu, kuris atvedė iki Valkirijos Audros, keliu, kuris ves į jos laukiančią lemtį. Jie pakeitė jos gyvenimą – suteikė kryptį ir tikslą. Ir įvėlė į pavojus, kokių ji nė neįsivaizdavo.

– Tiesiog mums dėl tavęs neramu, ir tiek.

– Nėra dėl ko.

– Toks jau tėvų darbas. Tau bus keturiasdešimt, mes tupėsim senelių namuose ir vis tiek dėl tavęs nerimausim. Šita pareiga niekuomet nesibaigia.

– Ir kodėl, kažin, žmonės turi vaikų.

Tėtis tyliai nusijuokė.

– Kai pagalvoji, tikrai. Bet nėra nieko nuostabiau negu stebėti, kaip tavo vaikas auga – niekas neteikia tokio pasitenkinimo. Žinoma, yra tam tikras amžius, iš kurio norėtum, kad jie neišaugtų, tačiau ką jau čia padarysi.

„Nebent po ranka turi stebuklų“, – pamanė sau Stefani.

– Skambino Berilė, – pasakė tėtis. – Sakė, kad buvai pas ją užsukusi.

Stefani linktelėjo. Juk negalėjo jau susigriebti, kad dingo segė?

– Užėjo noras užsukti, pažiūrėti, kaip jiems einasi. Žinai, man rodos, po Gordono mirties gal labiau ėmiau vertinti šeimą. Manau, svarbu, kad liktume artimi.

Tėtis pasižiūrėjo į Stefani. Buvo kiek nustebęs.

– Na… labai miela, kad taip sakai, Stefi, labai miela. Gražus požiūris. – Tėtis patylėjo. – Man nebūtina juos aplankyti, ar ne?

– Ne.

– O, ačiū Dievui.

Stefani nepatiko meluoti tėčiui. Prieš daugelį metų nusprendė su tėvais būti kuo sąžiningesnė. Bet dabar daug kas pasikeitė. Atsirado paslapčių.

– Tai ką dar sakė Berilė?

– Mm… Regis, jai atrodo, kad vakar tave matė su Skeletu Maloniuoju.

– Aha, – neva abejingai tarstelėjo Stefani, – sakė man. Juokinga.

– Jai atrodo, kad susidėjai su prasta kompanija.

– Būtum girdėjęs, tėti, kaip ji apie jį kalba, o juk net nepažįsta. Gal ji mano, kad priklausau kokiai nors sektai ar ką…

– Ar priklausai?

Stefani pasibaisėjusi pasižiūrėjo į tėtį.

– Ką?

Tėtis atsiduso.

– Berilė turi pagrindo taip manyti.

– Bet tai jau visiška beprotybė!

– Na, mūsų šeimoje beprotybės būta.

Tėčio akyse kažkas šmėkštelėjo – nenoras, bet drauge ir susitaikymas.

– Mano senelis, – pradėjo tėtis, – tavo prosenelis, buvo nuostabus žmogus, mes, vaikai, jį mylėjome. Aš, Fergusas, Gordonas – mes susėsdavom aplink jį, o jis mums pasakodavo nuostabias istorijas. Mano tėvas, deja, neskyrė jam daug laiko. Visas tas istorijas, kurias jis pasakojo mums, buvo pasakojęs ir mano tėvui, kai tas buvo dar vaikas. Kai tėtis užaugo, suprato, kad visa tai nesąmonės, bet mano senelis su tuo nesutiko. Mano senelis tikėjo… jis tikėjo, kad mes stebuklingi.

Stefani išpūtė akis.

– Ką?

– Jis sakė, kad tai perduodama, kad magija perduodama iš kartos į kartą. Sakė, kad mes esame palikuonys didžio burtininko, vadinto Paskutiniuoju Sentėviu.

Jūros ošimas nutyko, saulė apsiblausė, paplūdimys pranyko, visame plačiame pasaulyje teliko jos tėtis, o vieninteliai garsai – jo tariami žodžiai.

– Tos istorijos, tas tikėjimas lydėjo mūsų šeimą daugybę amžių. Nežinau, nei kaip tai prasidėjo, nei kada, bet atrodo, tarsi tai visados buvo mumyse. Ir kartais šeimoje atsirasdavo tokių, kurie nuspręsdavo tuo tikėti.

Gordonas tikėjo. Protingas žmogus, išmintingas žmogus, o vis vien tikėjo magija ir burtais, ir žmonėmis, kurie nesensta. Veikiausiai tikėjo daugeliu dalykų, kuriuos aprašė, o gal ir viskuo.

Ir todėl jis įsitraukė į tai, kas buvo… nesveika. Jis susidėjo su žmonėmis, kurie skatino jo fantazijas, kurie pritarė jo beprotybei. Su pavojingais žmonėmis. Tai liga, Stefi. Mano senelis ja sirgo, Gordonas ja sirgo… Ir aš nenoriu, kad tu ja susirgtum.

– Aš ne beprotė.

– O aš taip ir nesakau. Bet žinau, kaip lengvai sužavi pasakojimai, sužavi tie dalykai, kurie, norėtųsi, būtų tikri. Kai buvau jaunesnis, tikėjau. Tikėjau netgi tvirčiau už Gordoną. Bet lioviausi. Nusprendžiau gyventi realiame pasaulyje, nusprendžiau nebepasiduoti tam… tam mus kamuojančiam prakeiksmui. Gordonas supažindino mane su tavo mama ir aš įsimylėjau. Atsiribojau nuo viso to.

– Tai tu manai, kad Gordonas priklausė sektai?

– Ne visai tas žodis, bet taip.

Ji prisiminė tėvo išraišką, kai jis pirmą kartą susidūrė su Skeletu pono Fedgeviko kabinete. Tokios ji dar nebuvo mačiusi – įtari, nepasitikinti, priešiška. Bet tik šmėkštelėjo, ir viskas. Dabar aišku kodėl.

– Tai ką – dabar manai, kad ir aš priklausau sektai?

Tėtis meiliai nusijuokė.

– Ne, turbūt ne. Ne visai. Bet susimąsčiau, kai Berilė pasakė. Pastarosiomis dienomis tu kartais būdavai kažkur nutolusi. Nežinau, kas tai. Dabar žiūriu į tave ir tu esi mano mažutė mergytė. Bet man ėmė atrodyti… Nežinau. Šiomis dienomis atrodo, tarsi būtum kažkur kitur.

Stefani nedrįso nieko į tai atsakyti.

– Aš tik noriu, kad su kuo nors pasikalbėtum. Nebūtinai turi kalbėtis su manimi, nes tu gi žinai, koks aš plepys, bet tavo mama… Jai gali sakyti, mums gali sakyti viską. Kol esi atvira su mumis, juk žinai, kad padėsim, kuo galėsim.

– Žinau, tėti.

Jis kurį laiką žiūrėjo į ją ir Stefani pasirodė, kad tėtis tuoj ims braukti ašarą, bet jis tik apglėbė ją ir pabučiavo į kaktą.

– Tu mano saulelė, žinai?

– Žinau.

– Gerutė. – Tėtis nulipo nuo akmens. – Laikas man į darbą.

– Iki.

Tėtis į ją pasižiūrėjo, nusišypsojo ir nuėjo paplūdimiu.

Stefani liko ant akmens. Jeigu tai tiesa, jei šeimos legenda nemeluoja, vadinasi, tai, tai… Tiesą sakant, ji nežinojo, kas tai. Atrodė svarbu. Atrodė didinga. Stefani atsistojo ir nuėjo laukti prie kelio. Kai Skeletas atvažiavo tuo klaikiu kanarėlės automobiliu, Stefani išklojo viską, ką papasakojo tėtis.

Ponas Blisas pavartė segę.

– Jūs įsitikinę, kad čia tikrai tai?

Ponas Blisas vilkėjo juodai, o Skeletas buvo apsivilkęs tamsiai mėlyną kostiumą su ruoželiais, Baisuoklio baigtą siūti tą patį rytą, baltutėlius marškinius ir mėlyną kaklaryšį. Jie stovėjo prie Martelo bokšto, šimtų metų senumo griuvėsių, stūksančių virš žolėm apaugusių Hagardo pakrantės uolų. Žemai apačioje jūra plakėsi į grublėtus akmenis.

– Aš tuo tikras, – pasakė Skeletas. – Matot, kaip atsitraukia smeigtukas ir pasidaro laikina rankena? Čia mūsų raktas.

Stefani iš paskutiniųjų stengėsi nesibaiminti Bliso, bet kai tik jis į ją pažiūrėdavo, Stefani nusukdavo akis. Ji neprieštaravo, kai Skeletas jai pranešė, kad ponas Blisas eis su jais drauge į urvus, bet ir iš džiaugsmo nepuolė šokinėti.

– Ačiū, kad pakvietėte mane, – padėkojo ponas Blisas ir grąžino segę Stefani.

– Mums pravers bet kokia pagalba, – pripažino Skeletas, – nors nustebau, kad sutikote.

– Serpinas pasidarė labai galingas, kur kas galingesnis, negu atrodo.

– Kalbat, tarsi jo bijotumėte.

Ponas Blisas patylėjo.

– Aš nejaučiu baimės, – pagaliau pasakė. – Kai nebeturi vilties, baimė išnyksta. Bet aš paisau jo galios. Paisau to, ką jis gali padaryti.

– Jei jis iki Skeptro nusigaus anksčiau už mus, mes patys pamatysime, ką jis gali padaryti.

– Aš vis vien nesuprantu, – prakalbo Stefani. – Jei jis gauna skeptrą, – gerai, – jis pasidaro nesulaikomas, bet kaip jis juo gali sugrąžinti Beveidžius?

– Nežinau, – atsakė Skeletas. – Teoriškai, ritualas gali būti žinomas ne daugiau negu dviem žmonėms visame pasaulyje – net nežinau, ko jis turėtų ieškoti.

Ponas Blisas papurtė galvą.

– Jis neketina nieko ieškoti. Spręsdamas iš jo kalbų manau, kad Sentėvių Skeptras tėra laiptelis, tik niekutis, kurio jam reikia, kad gautų, ko nori.

– Ir kas gi tai?

Ponas Blisas žvelgė į jūrą ir tylėjo.

– Nesuprantu, – tarė Skeletas. – Jūs su juo kalbėjotės?

– Šįryt, – pasakė ponas Blisas. Jo balse buvo girdėti nuolankumas, ir Stefani prisimerkė. Kažkas blogai. Kažkas labai blogai. Ji atsitraukė atbula, bet Skeletas buvo per daug įsijautęs į pokalbį ir nieko nepastebėjo.

– Matėtės su juo? – klausinėjo Skeletas; jis pasislinko prie Bliso. – Matėte jį ir jo nesudorojote?

– Man buvo nežinoma, kokio didumo jo galia, o aš nestoju į kovą, kurios negaliu laimėti. Tai buvo pernelyg pavojinga.

– Kur jis? Vyresnieji jo ieško!

– Nėra reikalo jo ieškoti. Jis pats pas juos ateis, kai bus laikas.

– Kam su juo susitikote?

– Serpinas turėjo šį tą pasakyti. Aš išklausiau.

– Apie ką jūs čia kalbate?

– Jis jau žino apie urvus. Jį gaišina tik rakto paieškos.

Skeletas pažvelgė į poną Blisą. Ponas Blisas žiūrėjo į Skeletą. Stefani suvokė, kad Skeletas stovi ant paties skardžio krašto.

Blisas uždėjo ranką Skeletui ant krūtinės ir, nespėjus Stefani net šūktelėti, pastūmė. Skeletas aukštielninkas nusivertė nuo krašto ir pranyko iš akių. Ir tada ponas Blisas atsisuko į ją.

21

URVAS

Stefani bėgo.

Ji žvilgtelėjo per petį, bet Bliso nebuvo, o tada ant jos ūžtelėjo šešėlis, tarsi iš dangaus nukrito. Stefani įsirėžė tiesiai į Blisą ir iš netikėtumo žengtelėjo atbula. Jo ranka puolė kaip gyvatė ir čiupo segę. Stefani žnektelėjo ant užpakalio.

Ji metė žvilgsnį į skardį, vildamasi, kad štai iškils Skeletas ir ją išgelbės. Neiškilo. Ponas Blisas įsidėjo segę į kišenę.

– Jūs jam ją atiduosite?

– Atiduosiu.

– Kodėl?

– Jis pernelyg galingas, todėl neverta kovoti.

– Bet jūs iš visų stipriausias! Jei jūs visi imtumėte jį persekioti…

– Aš nerizikuoju, panele Audra. Jei imtume jį persekioti, galbūt jį sumuštume arba gal jis išsisuktų ir smogtų, kai mažiausiai to tikėtumės. Mano skoniui, per daug nenuspėjama. Karas – subtilus dalykas. Jam reikia tikslumo.

Stefani susiraukė. Šitie žodžiai. Šitos akys, vaiskus mėlis…

– Ir Kinija mus išdavė, – ištarė ji, supratusi. – Matyt, šeimos bruožas.

– Ką daro sesuo ir kokiais motyvais, tai jos reikalas.

– Ar ir ji Serpino pusėje?

– Kiek žinau, ne, – atsakė ponas Blisas. – Betgi aš galiu klysti. Taip jau yra su sąjungininkais ir priešais – iki paskutinio žingsnio nežinai, kas yra kas.

Jis nužingsniavo prie automobilio. Stefani atsistojo. Nebebuvo kaip atgauti segę.

– Mes jį sustabdysim, – šūktelėjo ji.

– Darykite ką privalote, – neatsigręždamas atsiliepė ponas Blisas. Įsėdo į automobilį ir, nė nežvilgtelėjęs į Stefani, purvinu keliu nuvažiavo tolyn nuo Martelo bokšto ir dingo iš miesto. Ji pažiūrėjo į dulkių debesį jam įkandin ir siauru takeliu nuskubėjo uolų papėdėn.

„Kad tik tau viskas būtų gerai, – kartojo ji mintyse. – Kad tik tau viskas būtų gerai, kad tik tau viskas būtų gerai.“

Pagaliau nusileidusi į pakrantę pakėlė akis į uolas – baiminosi, kad pamatys jį ten. Nuo tokio kryčio jo kaulai turėjo subyrėti į trupinėlius. Tačiau ant uolų jo nebuvo, todėl Stefani ėmė atidžiai žiūrėti į jūrą. Ir pamatė išnyrant Skeleto galvą.

– Skelete? – riktelėjo Stefani, apimta palengvėjimo. – Kaip tu?

Skeletas atsakė ne iš karto. Jis vis kilo, kilo iš jūros tol, kol atsistojo ant bangų.

– Viskas gerai, – lakoniškai atsakė žengdamas jos link. Stefani per kelias paskutiniąsias dienas buvo prisižiūrėjusi tiek keistenybių, jog šiek tiek nustebdavo, kai koks nors įvykis vis dar pasirodydavo keistas, tačiau Skeleto ėjimas vandeniu tikrai atrodė neįprastai. Jis kilsčiojo drauge su bangomis, tačiau puikiai laikė pusiausvyrą, o kai iš vandens nužengė ant tako, iš jo kostiumo pakilo migla ir nusileido atgal į jūrą. Drabužiai, pastebėjo Stefani, krentant visai nenukentėjo.

– Tai štai kodėl Serpinas mūsų negaudė, – gižiai ištarė Skeletas. – Paleido mus, kad surastume raktą. Ir žinojo, kad vienas iš mūsiškių jį iš mūsų paims. Tai tiesiog… tiesiog sukčiavimas.

– Ar pažįsti bent ką, kas tavęs neišduotų? – paklausė Stefani, kai jiedu pradėjo kopti aukštyn.

– Ša.

– Ir, beje, ačiū, kad pasakei, jog Blisas su Kinija brolis ir sesuo.

– Į sveikatą.

– Jei būčiau tai žinojusi, gal man būtų pavykę tave įspėti, kad juo nepasitikėtum.

– Turiu prisipažinti, Kinijos klasta nenustebino, bet ponas Blisas… Jis nieko nedaro kaip reikiant neapsvarstęs.

– Turbūt jis nusprendė, kad Serpinas – laiminčioji pusė.

– Gal.

– Tai ką dabar darysime? Negalima leisti, kad Serpinas surastų Skeptrą. Tuomet jis jau bus nesulaikomas.

– Ką pasiūlytum?

– Einu persirengti darbo drabužiais, iškviečiu iš veidrodžio atvaizdą ir mudu su tavimi sekame paskui Serpiną į urvus ir pirma jo paimame Skeptrą.

– Labai geras planas. Taip ir padarom.

Atvažiavę į Gordono dvarą, aikštelėje jie rado žvilgantį sidabro spalvos automobilį, o laukujės durys, ir vėl išverstos, gulėjo vestibiulyje. Skeletas su pistoletu rankoje įslinko į namą. Stefani, visa juoda, tykino jam įkandin. Prieš leisdamiesi į rūsį, greitosiomis apžiūrėjo pirmą aukštą.

Raktas buvo spynoje, durys surastos. Grindų plokštė atkelta, matyti gelmėn besileidžiantys akmeniniai laipteliai. Skeletas su Stefani ėmė lipti žemyn, ir su kiekvienu laipteliu darėsi vis tamsiau. Kelias minutes klupinėjo beveik visiškoje tamsoje, kol galiausiai nusileido. Tada nuėjo uoloje iškaltu siauru tuneliu. Čia jau buvo šviesiau, nes pro daugybę specialiai padarytų angelių skverbėsi saulės spinduliai ir smigo į gelmes.

Iš tunelio jiedu įžengė į urvą, iš kurio buvo du išėjimai.

– Kuriuo? – sušnibždėjo Stefani.

Skeletas ištiesė ranką ir atgniaužė plaštaką. Po minutėlės linktelėjo.

– Jie pasuko į šiaurę.

– Ar buri iš oro? – suraukusi kaktą pasiteiravo Stefani.

– Taip, buriu iš oro trukdžių.

– Ar mes eisim paskui juos?

Skeletas susimąstė.

– Jie, kaip ir mes, tiksliai nežino, kur Skeptras. Šitą kelią jie pasirinko paprasčiausiai todėl, kad reikėjo nuo ko nors pradėti paieškas.

– Tai mums reikėtų traukti kitu keliu ir tikėtis, kad rasim jį pirmi?

– Jeigu mums pavyktų jį paimti Serpinui net nesuuodus, kad mes čia, galėtume uždaryti tunelį ir jį čia palaikyti, kol įspėsime Vyresniuosius.

– Tai ko stypsom kaip kokios kaliausės?

Jie pasuko kairiau, žengė sparčiai, bet tyliai. Netrukus paaiškėjo, kad urvų čia prisiraizgiusi begalė, bet Skeletas patikino Stefani, jog lengvai suras kelią atgal. Šen bei ten šviesos ruoželiai skleidėsi platesniais pluoštais, o šie, atsispindėję nuo akmeninių sienų, sklaidė tamsą. Augo keistų augalų ir grybų, bet Skeletas perspėjo Stefani, kad jų neliestų. Net grybai čia buvo pavojingi.

Po dešimties minučių ėjimo Stefani pamatė kažką judant priekyje. Ji palietė Skeletui ranką ir parodė. Abu atsitraukė į tamsą ir ėmė stebėti.

Atmaklinantis padaras buvo nuostabus savo bjaurumu. Gerų dviejų metrų ūgio, plačia krūtine, ilgomis rankomis, ant dilbių pūpsančiais raumenų kauburiais. Plaštakos buvo sulig lėkštėmis, nagai kaip žvėries. Veidas kaip šuns snukis, panašus į dobermano. Ir dar jis turėjo purvinus rudus karčius, augančius nuo pakaušio ir persipinančius su susivėlusiais plaukais ant pečių.

– Kas čia? – sušnibždėjo Stefani.

– Čia, mano mieloji Valkirija, yra tai, ką vadiname pabaisa.

Stefani pasižiūrėjo į Skeletą.

– Tu nežinai, kas čia, ar ne?

– Sakau tau – baisa pabaisa. O dabar užsičiaupk, kol ji dar neatėjo ir mūsų nesurijo.

Siaubūnas pranyko gretimame urve.

– Ten neikim, – pasiūlė Stefani.

– Puikus sumanymas, – pritarė Skeletas ir juodu nuskubėjo pirmyn.

Jų takas baigėsi įgriuva, taigi jie grįžo ir pasuko kitu keliu – į ilgą tunelį. Kažkas šmėkščiojo tamsoje greta, kažkas plazdėjo tamsoje virš jų, bet kol tie padarai nepuolė ir nesikandžiojo, Stefani juos pakentė. Skeletas pritūpė ir paėmė kažką nuo žemės. Dulkiną šokoladuko popierėlį, arba, anot jo, „įkaltį“.

Stefani pasižiūrėjo į Skeletą.

– Gordono?

– Mes einame teisingu keliu.

Jiedu leidosi tolyn, nudelbę akis į žemę ir ieškodami dar kokių nors įrodymų, kad Gordonas ėjo šituo keliu. Deja, neprabėgus nė penkioms minutėms Skeletas vėl sustojo, apsigręžė ir atstatęs ranką ėmė burti oru.

– Mus seka, – sušnibždėjo jis.

Kaip tik šitų žodžių Stefani visai nenorėjo išgirsti. Ji nužvelgė jų nueitą kelią. Tunelis buvo ilgas ir tiesus, net ir prieblandoje galėjai matyti toli. Stefani nepamatė nieko.

– Ar tikrai? – paklausė ji tyliai.

Skeletas neatsakė. Jis buvo pakėlęs abi rankas – kairiąja būrė oru, dešine laikė pistoletą.

– Reikia trauktis, – pasakė.

Jie pradėjo eiti atbuli. Dabar jau Stefani kažką išgirdo, kažką, kas sekė jiems įkandin.

– Reikia trauktis mikliau, – pasakė Skeletas.

Jiedu ėmė žengti sparčiu žingsniu. Stefani ir toliau žvilgčiojo po kojomis, kad už ko nors neužkliūtų, o Skeletui, regis, atbulam eiti buvo visai taip pat lengva, kaip ir žingsniuoti į priekį.

Stefani suvokė, kad tai, ką ji girdi, – sunkūs žingsniai. Žingsniai buvo šuniasnukio padaro, atplumpinančio dabar pas juos siaubingu greičiu.

– Aha, – ištarė Skeletas, – o dabar, manau, mums laikas bėgti.

Jiedu apsigręžė ir pasileido bėgti. Skeletas šešis kartus paeiliui iššovė. Visos kulkos pasiekė taikinį, visos kliudė padarą, bet jis lėkė kaip lėkęs. Skeletas nesustodamas vėl užsitaisė pistoletą – išbėrė tuščias gilzes, į lizdus sukišo naujus šovinius ir staigiu riešo judesiu įstūmė apkabą į vietą. Tunelis praplatėjo, anga buvo jau visai čia pat.

– Bėk, – paliepė Skeletas.

– O tu ką darysi?

– Nežinau, – atsakė Skeletas, metęs žvilgsnį per petį. – Gal kokį žygdarbį.

Jis staigiai sustojo, o Stefani nudūmė tolyn, pasiekė tunelio galą ir išpuolė į erdvią didelę olą. Iš tamsybių viršuje kaskadomis sviro vijokliai ir karojo priešais žiojinčią bedugnę.

Stefani pasižiūrėjo atgalios kaip tik tą akimirką, kai pabaisa susidūrė su Skeletu. Skeletas išmetė pistoletą iš rankos, sunkiai žnektelėjo ant žemės, o padaras letenomis sučiupo jį už kulkšnies. Žengtelėjo atbulas ir užsimojo – iškėlė Skeletą į orą ir tėškė į tunelio sieną. Skeletas petimi trenkėsi į žemę, bet padaras nesiliovė mojuoti ir Stefani akyse bloškė Skeletą į kitą sieną. Tada suriaumojo, trūktelėjo, ir Skeletas nuskriejo tunelio gilumon, o padaras liko stovėti su Skeleto koja letenose.

Pabaisa sutrikusi suniurzgė, o tada ūmai pakėlė galvą, užuodusi Stefani.

– Bėk! – suklykė Skeletas iš tunelio, kai padaras numetė koją ir puolė prie Stefani.

Stefani apsisuko ant kulno, bet nebebuvo kur bėgti, todėl nuskuodė prie prarajos krašto ir liuoktelėjo aukštyn.

Nusitvėrė už slidžių vijoklių ir karštligiškai ieškojo, į ką čia tvirčiau įsikibti, nes ėmė slysti. Stefani pirštai sugniaužė storą vijoklį ir ji visu kūnu iš inercijos švystelėjo pirmyn. Pažvelgė į neaprėpiamą tamsybę sau po kojomis, pajuto iš tuštumos dvelkiantį šaltą priplėkusį orą. Skriedama atgal išsirietė ir kaip tik laiku kilstelėjusi kojas išsisuko nuo pabaisos letenų. Padaras užriaumojo nepatenkintas, kad grobis jį apmulkino, ir bandė ją pasiekti nuo prarajos krašto. Stefani ant vijoklio švystelėjo į kitą pusę.

Stefani matė, kaip Skeletas atšliaužė tuneliu ir susigraibė savo galūnę; ta buvo vis dar su batu ir kojine. Jis atsisėdo, įsikišo šlaunikaulį į kelnių klešnę ir stūmė, kol pasiekė klubą, tada pasuko ir išbandė kaip veikia – prisitraukė sulenktą koją. Pasičiupo nuo žemės greta gulėjusį pistoletą, pašoko, išbėgo iš tunelio ir užlindo padarui už nugaros, o tas vis urzgė ir letenomis bandė sučiupti Stefani. Stefani dabar kabojo įsikibusi į vijoklį, iš lėto siūbavosi, širdis krūtinėje rimo.

Ji nenuleido nuo padaro akių, stengėsi, kad visas jo dėmesys būtų sutelktas tik į ją, bet kuo arčiau slinko Skeletas, tuo sunkiau buvo išlaikyti pabaisos dėmesį. Galiausiai Skeletas paspyrė akmenėlį ir pabaisa atsigręžė.

Skeletas atstatė delną, bet nieko neįvyko, ir Stefani prisiminė Skeletą sakius, kad šiuose urvuose esama padarų, mintančių magija. Regis, su vienu tokiu padaru jie kaip tik ir susidūrė.

– Kad tave, – tepasakė Skeletas ir puolė: šovė tiesiu taikymu padarui į krūtinę, tada trenkėsi į jį ir padaras per žingsnį atsitraukė.

Dar žingsnis, ir padaras lėktų skradžiai.

Pabaisa milžinišku kumščiu trinktelėjo Skeletui per petį, Skeletas parklupo ant vieno kelio, bet ir vėl pakilo. Užsimojęs vožė kaip galėdamas aukščiau ir kumščiu vos vos užkabino pabaisos smakrą. Strykčiodamas it boksininkas išvengė kito pabaisos smūgio ir pistoleto rankena trenkė jai į šonkaulius, bet naudos iš to nebuvo.

Stefani suraukė kaktą ir pasižiūrėjo į vijoklį, kurio laikėsi. Ar ji juda? Vėl pasižiūrėjo į Skeletą: Skeletas kaire ranka suėmė kuokštą karčių ir pašoko aukštyn, o pistoleto rankena trenkė padarui į snukį.

Padaras užbaubė, žengė atbulas ir jo koja nerado kur atsispirti – ten buvo tuštuma. Skeletas atsistūmė nuo pabaisos, kol ta akimirką dar bandė atgauti pusiausvyrą, tačiau jos pastangos buvo bergždžios. Skeletas klupdamas atsitraukė, o pabaisa klaikiai riaumodama nukrito į prarają.

– Ką gi, – valydamas nuo savęs dulkes ištarė Skeletas. – Su šituo baigta.

– Man atrodo, aš judu, – pasakė Stefani, nes pajuto, kaip pamažėle kyla aukštyn.

Skeletas priėjo prie krašto, smalsiai iškišo galvą, o tada…

– Stefani, – prabilo Skeletas, – čia ne vijoklis.

– Ką? – Stefani išpūtė akis į daiktą, kurio laikėsi įsitvėrusi. – O tai kas tada?

– Stefani, atskriek pas mane, – skubindamas paliepė Skeletas, – Nagi, siūbuokis. Greičiau pas mane!

Stefani spyrė į orą, pradėjo siūbuotis pirmyn atgal, kaskart skriedama vis didesniu lanku ir su kiekvienu švystelėjimu švelniai kilstelėjama vis aukščiau.

– Paleisk! – šūktelėjo Skeletas ir išskėtė rankas, pasirengęs gaudyti. Skriedama oru Stefani pasižiūrėjo žemyn – prisiminė, kaip krisdama staugė pabaisa. Ir pasvarstė, ar ji jau pasiekė dugną. Aukščiausiame kito skrydžio taške Stefani paleido vijoklį ir ėmė kristi Skeleto link.

Tačiau vijoklis švystelėjo kaip bizūnas, apsivijo jai apie riešą ir skaudžiai trūktelėjo atgalios. Skeletas bandė sučiupti Stefani, bet nespėjo, ir dabar ji spėriai kilo aukštyn.

– Gelbėk! – suklykė Stefani; atrodė, kad ranka tuoj išnirs iš peties. Stefani girdėjo, kaip Skeletas keikiasi, tačiau ji kilo labai greitai, neturėjo kaip susilaikyti, ir Skeletui teliko stebėti, kaip ji pranyksta tamsybėse.

22

SENTĖVIŲ SKEPTRAS

Stefani užtempė iki atbrailos ir išvilko per ją. Ji pabandė nusiplėšti nuo riešo čiuptuvą, tačiau iš prieblandos jų išlindo daugiau ir tvirtai apsivijo jai apie ranką. Stefani ištiesė laisvąją ranką ir įsitvėrė už atbrailos, bet kas iš to. Pirštai buvo per silpni prieš tą jėgą, kuri ją tempė, ir atbrailą teko paleisti. Stefani ėmė slysti gličia uola.

Priekyje kažkas dunksojo, kažkokia pilka masė, kuri šitame ankštame užkaboryje nesulaikomai, nekliudomai augo ir plėtėsi. Čiuptuvai tempė Stefani tiesiai į tos pilkumos vidurį, kur godžiai žiojosi milžiniški nasrai, o nuo aštrių dantų dribo tąsios seilės.

Stefani laisvąja ranka apčiuopė nemenką akmenį, sugriebė jį, tarsi durklą atkišo aštrųjį galą ir brūkštelėjo iš visų jėgų. Akmuo perrėžė čiuptuvus, Stefani išsilaisvino ranką, pašoko ir puolė bėgti, bet suvinguriavo ir ėmė tiestis kiti čiuptuvai. Jie susirado Stefani kojas ir ji parpuolė. Pabandė nuspirti čiuptuvus, bet jie tik dar tvirčiau susiveržė.

Visur čiuptuvai.

Tas padaras, kad ir kas jis buvo, vilkdamas ją artyn šlykščiai tvinkčiojo. Akių nesimatė. Jis turėjo tik čiuptuvus ir tuos nasrus… Vadinasi, jis orientuojasi lytėjimu.

Stefani prisivertė nesipriešinti. Užgniaužusi visus savo instinktus atpalaidavo kūną, ir nors čiuptuvai tempė lygiai taip pat spėriai, spaudė jie nebe taip stipriai. Kiti čiuptuvai nurimo, bet jie vis vien buvo pernelyg arti. Iš karto supančiotų, jei tik ji mėgintų pasprukti.

Stefani sviedė akmenį, tas pataikė į čiuptuvą ir pasišokėdamas nuriedėjo tolyn. Pajutę naują auką kiti čiuptuvai, aklai ieškodami tamsoje, nuvinguriavo paskui akmenį. Stefani giliai įkvėpė ir pasiekė kulkšnis, palaukė, kol čiuptuvai dar palaisvės, o tada čiupo juos ir nuplėšė.

Ji atsistojo, bet nebėgo šalin, o pasileido pirmyn, prie padaro su nasrais. Užšoko ant jo, rankomis užsikabino už atbrailos viršuje. Stefani prisitraukė prie atbrailos, o čiuptuvai švysčiojo ir rangėsi po ja, padaras ieškojo sprunkančio grobio ir jo judesiai darėsi vis nirtesni.

Nebuvo kada atsikvėpti. Stefani atsistojo ir nuskubėjo tolyn nuo atbrailos į priekyje tamsuojančią perėją. Užgniaužė staiga suėmusią baimę, kad amžiams pasiklys šituose urvuose. „Tai netruks amžinai, – paprieštaravo ji sau. – Jei manęs nesuras ir nenudės viena iš tų baidyklių, iš troškulio mirsiu per kelias dienas.“

Stefani negalėjo patikėti, kad ką tik šitaip pagalvojo.

Nugrūdusi visas baimes, dvejones ir pesimistiškas – o gal veikiau realistiškas – mintis kuo toliau, Stefani sulėtino žingsnį ir susikaupusi ėmė ieškoti kelio atgal pas Skeletą. Ir tada pamatė šviesą.

Ji pamažu slinko pirmyn, kol priėjo akmeninį balkoną, išeinantį į nedidelę olą. Kyštelėjusi galvą apačioje pamatė šešis Tuščiažmogius, vienas turėjo žibintą. Pono Bliso su šia nedidele ekspedicija, regis, nebuvo. O Serpinas buvo čia. Jis stovėjo prie plokščio it stalas akmens. Ant akmens stovėjo medinė skrynia su didele spyna. Stefani širdis suspurdėjo. Rado.

Stefani pasižiūrėjo žemyn. Olos grindys nelabai žemai. Pora metrų. Kitos išeities nėra. Teks pamėginti.

Tuščiažmogiai stovėjo nugara į ją, taigi Stefani nusileido per kraštą ir nepastebėta nušoko žemėn. Žibinto šviesa taip toli nesiekė, tamsa čia buvo tokia tiršta, jog kai vienas Tuščiažmogis atsisuko, jo tuščias žvilgsnis nuslinko kaip tik ta vieta, kur gūžėsi Stefani. Ji palaukė, kol Tuščiažmogis vėl nusisuks, ir tik tada nuslinko tolyn.

Tamsa olos pakraščiuose buvo tokia tiršta, o jos drabužiai tokie juodi, jog Stefani nematoma galėjo prisėlinti prie pat priešų. Judėjo kankinamai lėtai, vos vos alsavo. Baiminosi, kad Serpinas išgirs, kaip daužosi jos širdis, bet tas buvo užsiėmęs skrynia.

Serpinas pabaksnojo spyną beodžiu raudonosios rankos pirštu, toji surūdijo ir akimirksniu atsivėrė. Šypsodamasis Serpinas užsitempė pirštinę, atidarė skrynią ir iškėlė Sentėvių Skeptrą.

Jis buvo tikras. Galingiausias ginklas, ginklas, kuriuo Sentėviai nugalėjo savo dievus – jis tikras. Metai nenublukino jo auksu spindinčios grožybės. Jis, regis, sudūzgė pratindamasis prie naujo savininko. Galingiausias ginklas Serpino rankose.

– Pagaliau, – išgirdo Stefani šnibždant Serpiną.

Per visą olą nubangavo keistas dainavimas, ir Stefani suprato, kad garsas sklinda iš juodo Skeptro kristalo. Serpinas atsigręžė – į olą kaip audra įsiveržė Skeletas Malonusis.

Skeletas mostelėjo ranka ir Tuščiažmogiai išvirto lyg pakirsti. Jis įsirėžė į Serpiną ir Skeptras nubarškėjo ant žemės. Serpinas smogė, bet Skeletas išvengė smūgio ir atsidūrė visai prie pat jo – ranka čiupo už peties ir įsirėžė į priešą klubo kaulu. Serpinas apsivertė ir žnektelėjo ant žemės.

Stefani per tamsą slinko prie Skeptro. Tuščiažmogiai jau kilo nuo žemės ir plumpino vėl kautis į olos vidurį.

Skeletas spragtelėjo pirštais, o Serpinas buvo taip arti, kad nespėjo išsisukti nuo ugnies kamuolio. Kamuolys pataikė jam tiesiai į krūtinę ir apgaubė. Tuščiažmogiai apstulbę stebėjo, kaip jų šeimininkas sukasi ratu, apimtas liepsnos. Serpinas koja užkliudė Skeptrą ir tas nučiuožė į tamsų olos pakraštį.

Arčiau prie Stefani.

Skeletas atstatė delną ir Serpinas tėškėsi į tolimąją olos sieną, tada sudribo ant žemės. Atsainiu mostu Skeletas užgesino liepsną. Serpinas gulėjo kur gulėjęs, jo drabužiai smilko, kūnas siaubingai apdegė ir apanglėjo.

– Baigta, – pasakė Skeletas. – Čia praeitis tave pagavo. Čia tu mirsi.

O tada – neįmanoma – pasigirdo juokas ir Serpinas atsisėdo.

– Skauda, – pasakė.

Ir Stefani akyse nudegintas kūnas ėmė gyti, ant pūslėtos galvos ataugo plaukai, neliko nė menkiausio rando.

Serpino delne susikaupė purpurinės miglos debesėlis ir Serpinas sviedė jį į Skeletą. Skeletą migla bloškė atbulą. Migla virto plona vinguriuojančia gija, ji nėrė į tamsą, apsivijo Skeptrą ir partempė jį Serpinui kaip tik tuomet, kai Stefani jau buvo jo besiekianti. Skeletas atsigavo, bet jau buvo per vėlu ko nors imtis. Burtininkas atsistojo su Skeptru rankoje. Jis šypsojosi.

– Neapsisprendžiu, – prabilo Serpinas, o Stefani tuo metu nematoma užslinko jam už nugaros. – Ar sunaikinti tave, tavo nieko vertus kaulus paversti pelenais, ar tiesiog imti ir palikti čia tamsoje? Taip, palikęs tave čia, ilgiau jausčiau pasitenkinimą, bet ką aš tau galiu pasakyti? Noriu pajusti pasitenkinimą tuojau pat. Turiu tokią silpnybę.

Stefani puolė pirmyn ir petimi rėžėsi Serpinui į nugarą tą akimirką, kai sužioravo Skeptro kristalas. Juodas žaibas nuvingiavo oru, vos per porą centimetrų nekliudė Skeleto ir dulkėmis pavertė už jo buvusią uolą. Serpinas atsigręžė ir ją sučiupo. Stefani trenkė jam iš visų jėgų, bet tas tik suurzgė. O tada greta atsirado Skeletas ir oras suraibuliavo. Serpinas nuslydo olos grindimis, bet Skeptro iš rankų nepaleido.

Skeletas mostelėjo į Tuščiažmogius ir tie nudardėjo tolyn. Stefani pajuto sau ant riešo pirštinėtą ranką, kuri traukė ją iš olos. Skeletas skuodė taip greitai, kad jai teliko nesipriešinti.

Jis kuo puikiausiai žinojo, kur lekia, nes po kelių minučių jie jau buvo prie akmeninių laiptelių ir kopė lauk iš urvų. Jiedu išpuolė į rūsį ir raktas iš užrakto atsidūrė Skeleto delne. Grindys suvaitojo, sudundėjo ir užsivėrė.

– Ar tai jį sulaikys? – paklausė Stefani.

– Jis turi Skeptrą, – atsakė Skeletas. – Niekas jo nesulaikys.

Tarsi patvirtindamos jo žodžius grindys ėmė girgždėti.

– Greičiau! – šūktelėjo Skeletas. Jiedu paknopstom pasileido laiptais viršun, o Stefani atsigręžusi pamatė, kaip grindys bumbt ir virto dulkių debesiu.

Jiedu išlėkė lauk į skaisčią saulę, Tuščiažmogiai lipo jiems ant kulnų. Stefani iki geltonojo automobilio buvo likę trys žingsniai, bet vienam Tuščiažmogiui pavyko ją sugriebti.

Stefani spyrė. Pirštais įkibo jam į veidą, ėmė drėksti žemyn ir iš jo pūkštelėjo dvoklaus oro šuoras. Tuščiažmogis susvyravo, susiėmė galvą. Jo kūnas ėmė pliukšti ir galiausiai iš jo teliko popierinė oda, kurią sumindė jo sėbrai.

Puolė kitas Tuščiažmogis, bet Skeletas jį sudorojo – trenkė iš šono alkūne į kaklą ir numušė galvą. Dešinėje pasigirdo kažkoks bruzdėjimas – jų link traukdama iš makšties kardą bėgo Tanita Mažutė. Ji sukosi kaip vijurkas, ašmenys švaistėsi ir blykčiojo saulėje, o Tuščiažmogių skuteliai pleveno ore kaip konfeti.

Iš tarpdurio švystelėjo juodas žaibas ir iš kanarėlės automobilio liko šlapia vieta. Iš namo išdidžiai išžengė Serpinas. Stefani prie pat veido pajuto kaitrą – Skeletas pradėjo svaidyti ugnies kamuolius. Serpinas pirmąjį nuvijo mostu ir atšoko atbulas, kad išsisuktų nuo kitų.

Žviegdamas stabdžiais už Stefani sustojo automobilis, o iki tol ji net nepastebėjo, kad kažkas atvažiuoja. Atsivėrė durelės, Tanita šmukštelėjo kardą į makštį, įstūmė Stefani į mašiną, įšoko paskui ją ir mašina vėl pajudėjo.

Stefani normaliai atsisėdo ir spėjo pamatyti, kaip Skeletas sviedė paskutinį ugnies kamuolį, tuomet apsigręžė ir įnėrė pas jas stačiai pro atvertą langelį. Dribtelėjo tiesiai ant Stefani, automobiliui staigiai pasukus, ir ji pajuto Skeleto alkūnę sau prie galvos. Automobilis vėl pasuko ir jiedu atsiplėšė vienas nuo kito. Pro langus švilpė medžiai ir Stefani suprato, kad Serpinas jų nebepasieks.

Jie išvažiavo pro didžiuosius Gordono dvaro vartus, Skeletas atsitiesė.

– Nagi, šauniai, – pagyrė jis.

Nuo priekinės sėdynės pasigirdo pažįstamas balsas:

– Vieną gražią dieną gali ir nebūti kas gelbsti tavo kailį.

Stefani palinko į priekį – prie vairo sėdėjo vyriškis su varlyte, o greta, keleivio sėdynėje, rami ir tobula sėdėjo Kinija Širdgėla.

– Ir ką tu, Skelete, be manęs darytum, – ištarė Kinija. – Nežinau, nežinau.

23

MINTYS APIE BAISIĄ MIRTĮ

Vyresnieji buvo nepatenkinti.

Išanas Meritorijus ir Sumanusis Tomas prislopintais balsais kalbėjosi kitame Šventovės susirinkimų salės gale. Meritorijus buvo ramus, bet susikaupęs. Tomas niršo ir panikavo.

Stefani sėdėjo greta Skeleto. Kitapus stalo Tanita šveitė kardą. Kažkas buvo įsivėlęs jos plaukuose.

– Tanita, – sušnibždėjo Stefani.

Tanita pakėlė akis.

– Ten tau kažkas… – Kad Tanitai būtų lengviau suprasti, ji pabaksnojo sau į galvą. – Lapas ar kažkas.

– Oi, ačiū, – padėkojo Tanita ir ėmė čiupinėti plaukus. Čiuopė, kol rado ir ištraukė. Apžiūrėjo, susiraukė, dar atidžiau apžiūrėjo, o tada veidas persikreipė iš pasišlykštėjimo ir ji numetė tai ant stalo. – O Dieve.

– Kas čia?

– Gabaliukas Tuščiažmogio odos.

Stefani išblyško.

– Fui, kaip šlykštu.

– Jis buvo mano plaukuose, – sudejavo Tanita ir nuspriegė skutelį per stalą.

Stefani atsitraukė ir nuspriegė jį atgal. Tanita pradėjo juoktis, bet nusileido Skeleto ranka ir uždegė skutelį. Jis nužvelgė jas abi.

– Vaikų darželis, – pasakė. – Mus ištiko neįsivaizduojamo masto krizė, o man tenka dirbti su darželinukėmis.

– Atsiprašau, – atsiprašė Stefani.

– Atsiprašau, – atsiprašė ir Tanita.

Įėjo Morvena Kranklė ir Kinija Širdgėla, dar po kelių akimirkų Baisuoklis Kriaučius.

– Ar ką nors rado? – stodamasis pasiteiravo Skeletas.

Morvena atsakė:

– Kapokliai išnaršė visas mums žinomas slėptuves ir vietas, kur jis mėgdavo lankytis, bet Serpino nė kvapo.

– Naujienos apie Serpiną sklinda, – prakalbo Kinija. – Girdėjau gandų, kad jis buria savo senuosius sąjungininkus.

Priėjo Meritorijus ir Tomas.

– Jei grįš bent vienas iš tremtinių, – prabilo Meritorijus, – galios pusiausvyra labai pasikeis. Mus nustelbs.

– Reikia atimti iš jo tą Skeptrą, – pareiškė Tanita. – Pažiūrėsim, kaip jam tai patiks.

– Nieko nebus, – atrėmė Kinija. – Net jei pavyktų prisibrauti artyn ir kristalas jo neperspėtų, jis dabar yra Skeptro savininkas ir niekas kitas negali juo naudotis, kol Serpinas gyvas.

– Tuomet mes jį nudėsim, – pasakė Tomas.

Meritorijus pasižiūrėjo į Skeletą. Tas linktelėjo ir prabilo:

– Deja, nužudyti Serpiną yra ne taip paprasta, kaip galbūt atrodo. Jis turėtų būti negyvas dabar. Ne sužeistas, ne merdintis, o negyvas. Bet jis išsigydė.

Stefani susiraukė.

– Ar jo negalima nužudyti?

– Bet ką galima nužudyti, – pasukęs į Stefani galvą pasakė Skeletas. – Tas tai jau tikrai. Man dar neteko šioje planetoje sutikti nė vienos būtybės, kurios neįstengčiau nužudyti, ir neleisiu, kad jis būtų išimtis.

– Reikia pulti dabar, kol jis nespėjo suvienyti savo pajėgų, – pasiūlė Morvena.

– Kaip galime tai padaryti, jei net nežinome, kur jis yra? – nekantriai pasiteiravo Tomas.

– Bet galbūt žinome, kur jis buvo, – įsiterpė Skeletas. – Aną naktį paskambino toks ponas, kuris retkarčiais man suteikia informacijos. Įspūdingą sidabrinį automobilį matė Denholmo gatvėje, netoli dokų. Paskambinau šen bei ten ir paaiškėjo, kad beveik visus pastatus toje gatvėje yra išsinuomojusi viena gerbiama firma. Išskyrus sandėlį, kuris išnuomotas privačiam asmeniui – ponui Hovardui L. Kraftui.

Tomas suraukė kaktą.

– Na ir?

– L. Kraftas. Lavkraftas. Hovardas Filipas Lavkraftas parašė seriją pasakojimų, vadinamų Kafulu mitais. Juose pasakojama apie tamsiuosius dievus, norėjusius valdyti žemę. Kai kurių istorikų teigimu, ponas Lavkraftas iš dalies rėmęsis jo girdėtomis legendomis apie Beveidžius.

Tomas nusiviepė.

– Tik toks įrodymas? Pramanyta pavardė, kuria galbūt pasinaudojo Serpinas? Neturime laiko tokiems neaiškiems įrodymams; reikia imtis to, kas žinoma!

– O kas būtent mums žinoma? – paklausė Morvena. – Žinome, kad jis turi beprotišką planą sugrąžinti Beveidžius, bet nežinome, kaip jis ketina tai padaryti.

– Ponas Blisas sakė, kad Skeptras tėra laiptelis, – priminė Stefani.

– Čia suaugusiųjų pokalbis, – suirzęs sudraudė ją Tomas. – Mums nereikia tavo nuomonės, vaike.

Tanita su Kinija ištarė vienu balsu:

– Nevadinkite jos vaiku.

Akivaizdžiai nepratęs prie ne Vyresniųjų, o kažkieno kito pastabų, Tomas kone paspringo ir paraudo. Stefani iš visų jėgų pasistengė paslėpti šypseną po romaus abejingumo kauke. Tanita sugavo jos žvilgsnį ir mirktelėjo.

– Jeigu Skeptras tėra laiptelis, – prabilo Skeletas, nekreipdamas dėmesio į Tomo pasipiktinimą, – vadinasi, jis ketina juo pasinaudoti, kad kažkokiu būdu atkurtų jam reikalingą ritualą.

– Tuomet mūsų darbas – pasirūpinti, kad taip nenutiktų, – pasakė Meritorijus. – Skelete, Vyresniųjų Tarybos vardu atsiprašau, kad neįtraukėme tavęs tada, kai sužinojome, kad Serpino sekimo komanda negyva. Atsiprašau, kad neklausėme tavo perspėjimų.

– Serpinas turi atsarginį planą, – pasakė Skeletas. – Štai kodėl jis pavojingas.

– Gal ir taip. Deja, jums ir panelei Audrai, ir dar kam nors, ko jums galbūt prireiks, teks išsiaiškinti, koks jo kitas žingsnis. Apgailestauju, jog tenka jums užkrauti tokią pareigą, bet man ir mano kolegoms Vyresniesiems reikia pasirengti visuotiniam karui.

Skeletas santūriai nusilenkė.

– Tokiu atveju tučtuojau to imsimės.

– Dėkoju.

Skeletas šaliku apsivyniojo veidą, užsimaukšlino skrybėlę ir nužvelgė rimtus veidus aplinkui.

– Pralinksmėkit, – netikėtai guviai paragino jis. – Jeigu vis vien mūsų visų laukia siaubinga mirtis, ko čia nerimauti?

Stefani rimtai išsigando, kad pamažu kraustosi iš proto: suvokė, jog iš visos širdies pritaria gyviems griaučiams, paskui kuriuos dabar pėdino iš kambario.

Lauke jų laukė Bentlis. Visas švytintis – it iš laimės, kad vėl toks pat gražus kaip anksčiau. Stefani įlipo vidun ir nusmego sėdynėn. Bentlis gardžiai kvepėjo. Kvepėjo taip, kaip turi kvepėti gražūs automobiliai. Kanarėlė nekvepėjo gardžiai. Ji kvepėjo geltonai.

– Gerai, kad jį atgavai, – pasakė Stefani įsėdusiam Skeletui. – Betgi neblogai pasidarbavo. Dvi dienos, o atrodo kaip naujutėlis.

Skeletas linktelėjo.

– Daug suplojau.

– Buvo verta.

– Džiaugiuos, kad taip manai. Ir džiaugiuosi, kad greitu laiku nereikės valgyti. Ir kad apskritai nereikės.

Stefani nusišypsojo ir pažvelgė į Skeletą. Tas žiūrėjo į priekį. Abu kurį laiką tylėjo.

– Kas yra?

– Atsiprašau?

– Apie kažką mąstai.

– Aš visados apie ką nors mąstau. Toks mano darbas. Ir aš neprastai jį atlieku.

– Bet tu ką tik kažką sugalvojai.

– Ir iš kurgi tu žinai?

– Tu kitaip pakreipi galvą, kai ką nors sugalvoji. Tai ką sugalvojai?

– Man ką tik toptelėjo, – prisipažino Skeletas. – Urve Skeptro kristalas perspėjo Serpiną, kad aš netoliese. Bet neperspėjo, kad tu esi tiesiai jam už nugaros.

Stefani gūžtelėjo pečiais.

– Gal nepasirodžiau jam pavojinga. Negalėčiau jo nei sužeisti, nei ką.

– Vargu, – nesutiko Skeletas. – Galbūt būsime atradę silpnąją galingojo ginklo vietą.

Stefani pašnairavo.

– Ką?

– Pameni, ką Ošinas, gerasis žmogus iš Atobalsio Akmens, sakė? – pasiteiravo Skeletas. – Juodasis kristalas uždainuoja dievams, kai tik prisiartina koks priešas, bet kai jį paėmė Sentėviai, jis tylėjo.

– Tai ką, negi tai reiškia, kad aš iš Sentėvių?

– Teoriškai, jei spręstume iš to, ką sakė tavo tėvas, galėtum būti.

– Ar tai reiškia, kad imi tikėti, jog būta daugiau, o ne vien legendų ir mitų?

– Aš… stengiuosi būti atviras tokiai galimybei. Vis dėlto vieno dalyko niekaip nesuprantu – kodėl Gordonas man nepapasakojo jūsų šeimos istorijos? Daugybę metų buvome bičiuliai, ne kartą kalbėjomės apie Sentėvius ir Beveidžius. Tai kodėl jis man nepapasakojo?

– Ar tai ką nors reiškia? Turiu omeny, tokia kilmė? Ką tai suteikia, ką…

– Ką tai reiškia?

– Taip.

– Tai reiškia, kad esi ypatingas. Tai reiškia, kad tau lemta tai daryti – lemta būti įtrauktam į šitą pasaulį, šitokį gyvenimą.

– Ar aš tokia?

– Tokia.

– Tai gal todėl jis tau ir nepapasakojo. Norėjo apie tai rašyti, norėjo būti už to, o ne visame tame.

Skeletas pakreipė galvą.

– Esi protinga ne pagal metus, Valkirija.

– Taip, – atitarė Stefani. – Taip, esu.

24

PLANUOJAMA ŽMOGŽUDYSTĖ

Ponas Blisas stovėjo Graibšto uolos delne ir žiūrėjo, kaip artinasi Serpinas. Graibšto uola buvo panaši į atverstą plaštaką, atsikišusią nuo kalno viršūnės. Pirštai sulenkti, tarsi siektų saulės kruviname danguje.

Serpinas guviai užkopė į delną. Blisas santūriai nusilenkė. Serpinas tik nusišypsojo.

– Ar turite? – paklausė Blisas.

– Jūsų laimei, taip.

– Mano laimei?

– Mano mielas pone Blisai, jei būčiau nusileidęs į tuos urvus ir išlindęs be Skeptro, kas būtų nutikę jums? Stovėtumėte viename iš tų narvų Šventovės kalėjime – bejėgis lauktumėte nuosprendžio. Tačiau jūs esate čia, stovite su manimi ant naujo pasaulio slenksčio. Būkite dėkingas.

– Regis, pamiršote, kad jeigu būtumėte išlindęs be nieko, tupėtumėte gretimame narve…

Serpinas nužvelgė Blisą. Dar neseniai jie būtų buvę lygūs. Bet ne dabar.

– …mano pone, – pagarbiai užbaigė Blisas ir nulenkė galvą.

Serpinas vėl nusišypsojo, atsuko jam nugarą ir per sulenktus uolos pirštus įsižiūrėjo į apačioje plytintį slėnį.

– Ar jis toks galingas, kaip manė mokslininkai? – pasiteiravo Blisas.

– Ką manė mokslininkai, nublanksta, palyginti su realybe. Dabar mūsų niekas nesulaikys.

– Vyresnieji, – priminė Blisas.

Serpinas pasuko galvą.

– Esu sumanęs, kaip susidoroti su Vyresniaisiais. Jie nuspėjami ir todėl mirs. Pats Meritorijus subyrės į dulkes. Niekas nesimaišys mūsų kelyje.

– Gal Vyresnieji ir nuspėjami, – atsiliepė Blisas, – bet Skeletui Maloniajam šitas bruožas anaiptol nebūdingas. Jis gudrus, galingas ir labai labai pavojingas.

– Dėl detektyvo nesijaudinkit. Susidorosiu ir su juo.

– O?

– Skeletas Malonusis visados turėjo vieną silpnybę – jis prisiriša prie žmonių, kuriuos labai lengva nužudyti. Praeityje – žmona ir vaikai. Dabar ta mergiotė, kur su juo, ta Valkirija Audra. Jis mums pavojingas tik tuomet, kai mąsto blaiviai. Ir pats puikiai žinote, kad kai jis įsiunta, jo nuovoka aptemsta.

– Tai ką jūs ketinate daryti?

– Jau padariau, Blisai. Pasiunčiau kai ką, kad… aptemdytų jo nuovoką. Mažiau nei po valandos Valkirija Audra bus negyva ir Skeletas Malonusis nebekels mums jokių rūpesčių.

25

BALTASIS KAPOKLIS

Diena visai ėjo į pabaigą, kai nusigavo į Denholmo gatvę. Į miestą sėlino naktis. Gatvė buvo ilga, purvina ir tuščia. Bentlis sustojo prie sandėlio. Jų jau laukė Baisuoklis ir Tanita.

– Ar viduje kas nors yra? – pasiteiravo Skeletas ir patikrino, ar užtaisytas pistoletas.

– Kiek supratome, tuščia, – atsakė Baisuoklis, – bet jis gali slėptis. Jei viduj Serpinas arba Blisas, mums gali prireikti atsarginio plano.

– Jų ten nėra, – pasakė Skeletas.

– Iš kur žinai? – pasidomėjo Stefani.

– Serpinas čia kažką darė, kažką reikšminga ir keista – ne vienas antakis kilstelėjo iš nuostabos. Jis žinojo, kad antakiai kilstelėjo, žinojo, kad aš apie tai sužinosiu, taigi išnešė kudašių.

– Tai kodėl mes čia?

– Nuspėti, kas bus daroma, galima tik tuomet, kai tiksliai žinai, kas jau padaryta.

Jie priėjo prie durų, Tanita priglaudė prie jų ausį ir įsiklausė. Paskui uždėjo ranką ant užrakto, tačiau šį kartą užraktas ne lūžo, o klaktelėjo.

– Kodėl tu taip nemoki? – sušnibždėjo Stefani Skeletui. – Tai greičiau, negu išlaužti užraktą, ir tyliau, negu išversti duris.

Skeletas liūdnai palingavo galva.

– Gyvų griaučių tau negana, ar ne? Ir kuo nustebinsi jaunimą šiais laikais?

Stefani šyptelėjo. Tanita stumtelėjo duris ir visi suėjo vidun. Pateko tiesiai į sandėlio kontorą, tamsų, ankštą kambarėlį su stalu ir kamštine lenta ant sienos. Akivaizdu, kad jau senokai čia nebuvo įsikūrusi jokia padori kompanija. Iš kontoros dar vienos durys vedė į patį sandėlį, o dar kontoroje buvo apmūsojęs langas, pro kurį Stefani žvilgtelėjo lauk.

– Regis, ramu, – pasakė ji.

Skeletas spustelėjo keletą jungiklių ant sienos – įsižiebė šviesos. Jie nuėjo į sandėlį. Aukštai virš galvų ant gegnių buvo pritūpę balandžių. Jie burkavo, ūbavo ir, išsigandę netikėtos šviesos, plazdėjo nuo vienos gegnės ant kitos. Visi susirinko sandėlio viduryje. Čia aplink operacinį stalą stovėjo medicininė įranga. Stefani žvilgtelėjo į Skeletą.

– Ką manai?

Skeletas svarstė.

– Pradėkim nuo to, kas akivaizdu. Daug prietaisų, o tai reiškia, kad čia buvo kažkoks perpylimas.

Tanita, paėmusi vamzdelį, apžiūrinėjo viduje likusias nuosėdas.

– Aš ne gydytoja, bet, man rodos, čia – ne medicininio tyrimo rezultatas.

– Tada magija, – pasiūlė Baisuoklis.

– Galima sušvirkšti magijos? – nepatikėjo Stefani.

– Galima įšvirkšti skysčių su stebuklingomis savybėmis, – paaiškino Skeletas ir paėmė iš Tanitos vamzdelį. – Kol neturėjom šitų puikių prietaisų, procedūra buvo kur kas keblesnė, bet rezultatas tas pats.

– Ir koks tas rezultatas?

– Po operacijos pacientas virsta kitu vyru. Ar moterimi. Ar… daiktu. Dabar kyla klausimas, koks šio žaidimo tikslas? Kokių pokyčių reikėjo Serpinui?

– Ir kas buvo jo pacientas?

– Tikriau, pacientai.

– Nesupratau?

– Yra du adatų rinkiniai, dvi lašinės, visko po du – pakanka dviem operacijoms. Pargabensim mėginį į Šventovę, ištirsim ir pamėginsim išsiaiškinti, kas tai. O kol kas visi pasižvalgykim aplinkui.

– Ko ieškom? – pasiteiravo Stefani.

– Įkalčių.

Stefani metė žvilgsnį į Tanitą, pamatė, kaip toji skeptiškai kilstelėjo antakį, ir vargais negalais susilaikė nenusišypsojusi.

Skeletas ir Baisuoklis vaikštinėjo iš lėto, apžiūrinėjo visus paviršius, tyrinėjo kiekvieną įrangos centimetrą, stalą ir viską aplinkui. Stefani su Tanita atsidūrė šalia viena kitos, abi spoksojo į grindis.

– Kaip atrodo įkaltis? – sušnibždėjo Tanita.

Stefani nurijo kylantį juoką ir pašnibždom atsakė:

– Nežinau. Aš ieškau kokio pėdsako ar ko panašaus.

– Radai?

– Ne. Bet gal todėl, kad dar nepasijudinau iš šitos vietos.

– Gal pajudam, apsimetam, kad žinom, ką darom.

– Gera mintis.

Jiedvi pradėjo eiti, labai pamažu, vis taip pat nudelbusios akis į grindis.

– Kaip sekasi su magija? – tyliai paklausė Tanita.

– Pajudinau kriauklę.

– Ei, sveikinu!

Stefani kukliai gūžtelėjo pečiais.

– Tik kriauklę.

– Nesvarbu. Šaunuolė.

– Ačiū. Kokio buvai amžiaus, kai pirmą kartą padarei stebuklą?

– Aš gimiau su tuo, – atsakė Tanita. – Maniškiai buvo burtininkai – mano brolis amžiais ką nors darydavo. Užaugau darydama stebuklus.

– Nežinojau, kad turi brolį.

– Jo, turiu. Žinai, vyresnis brolis. O tu turi?

– Aš vienturtė.

Tanita gūžtelėjo pečiais.

– Visados norėjau sesutės. Brolis kietas, labai jį myliu, bet visados norėjau sesutės, su kuria būtų galima pasikalbėti, pasakyti savo paslaptis, supranti?

– Jo, sesuo būtų gerai.

– Ar yra vilčių?

– Nežinau, kas tėvams būtų iš to. Noriu pasakyti, kad jie jau turi tobulą dukterį – ko jiems dar norėti?

Tanita nusikvatojo, tada pabandė apsimesti, kad užsikosėjo.

– Radot ką nors? – joms už nugarų pasiteiravo Skeletas.

Tanita atsigręžė nutaisiusi kuo rimčiausią veidą.

– Gaila, ne. Pamaniau, kad kažką radau, bet ne, pasirodė, kad ten, e… tik grindys.

Stefani apglėbė save rankomis, spausdama pečius, kad netirtėtų iš juoko.

– Gerai, – pasakė Skeletas. – Ieškokit toliau.

Tanita linktelėjo, nusigręžė ir niuktelėjo Stefani, kad ta apsiramintų. Stefani užspaudė delnu sau burną ir nusuko šalin akis, kai pamatė Tanitos veidą.

– Karvė, – burbtelėjo Tanita ir to pakako – šliuzai atsivėrė, Stefani dvilinka susirietė iš juoko, kvatojimas nuaidėjo per visą sandėlį. Tanita rodė pirštu į Stefani ir traukėsi atbula.

– Skelete, ji elgiasi neprofesionaliai!

Stefani juokas buvo toks užkrečiamas, kad netrukus jau ir Tanita klūpojo ir kvatojosi. Skeletas su Baisuokliu tik stovėjo ir žiūrėjo į jas.

– Kas čia vyksta? – paklausė Baisuoklis.

– Nelabai suprantu, – atsakė Skeletas.

Jie žiūrėjo į Stefani su Tanita ir lingavo galvomis.

– Moterys, – ištarė vienu balsu.

Stefani nusišluostė ašaras ir atsigręžė į Skeletą. Ir tada kažkas nusileido nuo lubų, tylutėliai nutūpė tiesiai už detektyvo. Čia jau buvo nebe juokai.

– Už tavęs, – riktelėjo Stefani.

Skeletas apsisuko kaip žaibas, rankoj atsirado pistoletas. Visi sustingo. Visi žvelgė į vyrą. Jo uniforma, kaip du vandens lašai panaši į Kapoklių uniformą, buvo akinamai balta.

– Ramiai, – ištarė Baisuoklis; prie jo pribėgo Tanita ir Stefani. – Mes dirbame Vyresniųjų Tarybai. Ramiai.

Baltasis Kapoklis net nekrustelėjo.

– Ko nori? – pasiteiravo Skeletas.

Praėjo kelios akimirkos, o tada Baltasis Kapoklis kilstelėjo ranką ir parodė tiesiai į Stefani.

– Tiek mums ir tereikia žinoti, – pasakė Skeletas ir iššovė – keturis kartus į krūtinę ir du į galvą. Baltasis Kapoklis sulig kiekvienu šūviu sukrūpčiodavo, bet buvo akivaizdu, kad kulkos nepramuša jo apdaro, o į galvą paleistos atsimušė nuo šalmo, tepalikusios tamsius brėžius ant balto paviršiaus.

– Kad tave kur devynios, – burbtelėjo Skeletas.

Stefani atsitraukė, o Skeletas, Tanita ir Baisuoklis stojo šonas į šoną prieš naują priešininką. Dėl šalmo buvo visiškai neaišku, kur Kapoklis žiūri, bet Stefani žinojo, kad jis žvelgia tiesiai jai į akis.

Tanita puolė pirmoji: apsimetė, jog spiria pažemiui, o tada aukštai išmetė koją. Kapoklis nesidavė apmulkinamas ir atmušė smūgį, o Baisuoklis tuo metu puolė iš už nugaros. Kapoklis atsisuko, spyrė ir pataikė Tanitai į pilvą, o pats išsilenkė nuo Baisuoklio smūgio. Baisuoklis darbavosi kumščiais kaip pašėlęs, bet Kapoklis atrėmė smūgius, staigiai ištiesė ranką ir sugriebė Baisuoklį už kaklo. Baisuoklis susvirduliavo, Skeletas atstatė delną – suraibuliavo oras.

Bet oras nenubloškė užpuoliko, jis lyg niekur nieko ėjo per raibulius. „Uniforma“, – dingtelėjo Stefani. Skeletas nesutrikęs smogė, Kapoklis sugriebė jo ranką.

Skeletas persivertė, bet kai nusileido ant žemės, jiedu pasikeitė vaidmenimis. Skeletas išmetė koją ir kirto Kapokliui į kelį, ir dabar jau Skeletas užlaužė ranką, o Kapoklis persivertė ore. Vis dėlto versdamasis jis laisvąja ranka atsirėmė į žemę ir persivertęs kūlio pašoko ant kojų. Tada viskas trumpam nurimo ir per šitą pertraukėlę trys Stefani bičiuliai iš naujo įvertino savo priešininką.

Tanita iš po apsiausto išsitraukė kardą ir ištraukė jį iš makšties. Baisuoklis nusimetė švarką, Skeletas pasidėjo pistoletą, kad rankos būtų laisvos.

– Neprivalai šito daryti, – pasakė jis Kapokliui. – Pasakyk mums, kur Serpinas, pasakyk, kokie jo planai. Mes galime tau padėti. Valkirijos Audros tu nė pirštu nepaliesi, bet mes tau padėsim.

Atsakydamas į tai Kapoklis užkišo ranką sau už nugaros ir ištraukė dalgį. Skeletas suniurzgė nepatenkintas.

Kapoklis puolė prie jų, nespėjus nė vienam sureaguoti. Pasirėmė dalgiu kaip šuolininko kartimi ir vienu kartu spyrė į krūtines Skeletui ir Baisuokliui.

Tiedu suvirto aukštielninki, ir tada blykstelėjusi kardu puolė Tanita. Kapoklis šastelėjo atbulas ir ėmė sukioti dalgį atmušdamas kardo ašmenis.

Kibirkštys žiro, susidūrus metalui, susidūrus kardui ir dalgiui, ir Tanita puolė taip nuožmiai, kad Kapoklis iki tol nepastebėjo Baisuoklio, kol jau buvo per vėlu. Geležinės Baisuoklio rankos apsivijo Kapoklio kūną, prispaudė jo rankas prie šonų ir tas buvo priverstas paleisti dalgį.

Tanita puolė, norėdama jį pribaigti. Kapoklio koja švystelėjo lanku, bato kulnas įsirėžė jai į riešą. Tanita sušnypštė iš skausmo, išmetė kardą ir griebėsi už riešo.

Kapoklis kulnu smogė Baisuokliui į blauzdą, o šalmo pakaušiu žiebė į nosį. Paskui abi kojas išmetė į viršų ir persivertė per galvą – ir išslydo Baisuokliui iš gniaužtų. Rankomis atsirėmęs į žemę sklandžiai sukosi toliau ir abiem kojom spyrė Baisuokliui į veidą.

Baisuoklis parkrito aukštielninkas, o Kapoklis dar kurį laiką stovėjo ant rankų. Paskui nusileido ant kojų, ir tada jį puolė Skeletas.

Skeletas iškvietė ugnį ir sviedė pilnas rieškučias į Kapoklį. Liepsnos jo nepagavo, bet nubloškė atbulą, o Skeletas metė žaibą – mikliai smogė ir tuojau pat dar kirto iš šono. Regis, jam buvo nė motais, kad tranko šalmą, ir Stefani patenkinta stebėjo, kaip priešininkas suklumpa.

Deja, Kapoklis greit atsigavo ir vėl pasipylė smūgiai ir spyriai, alkūnės ir keliai, atmušimai, sukibimai ir atsakomieji smūgiai – visi sukosi įmantraus ir žiauraus šokio ritmu.

– Stefani! – riktelėjo Skeletas kovos įkarštyje. – Dumk iš čia!

– Nepaliksiu jūsų!

– Reikia! Aš nežinau, kaip jį sulaikyti!

Tanita čiupo nuo žemės kardą ir sugriebė Stefani už rankos.

– Reikia eiti, – pasakė griežtai ir Stefani linktelėjo.

Jos nubėgo tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo. Smukdama į kontorą Stefani dar pasižiūrėjo per petį ir pamatė, kaip Kapoklis sukdamasis spiria ir Skeletas krinta ant grindų. Kapoklis vienu grakščiu judesiu pakišo pėdos pirštus po dalgio kotu, mestelėjo jį aukštyn, sugavo ir leidosi paskui ją.

Stefani išpuolė į tamsų skersgatvį, Tanita, uždariusi duris, prispaudė prie jų delną. Stefani girdėjo, kaip ji sumurmėjo: „Nepraleisti“, ir duris užtraukė glotnus žvilgesys.

– Minutėlei sulaikys jį, – pasakė Tanita.

Jiedvi pasileido prie Bentlio. Kapoklis ėmė daužyti duris, bet durys neatsidarė ir nelūžo. Dundėjimas nutilo.

Jos pribėgo prie Bentlio ir Tanita sužiuro į Stefani.

– Ar turi raktelį?

Aukštai, beveik sandėlio pakraigėje šipuliais sprogo langas, iš jo išlėkė Baltasis Kapoklis ir drauge su šukių lavina susigūžęs nušoko vidury skersgatvio. Atsistojo, nuleido rankas, pakėlė galvą.

Tanita žengė tarp Kapoklio ir Stefani, kairėje rankoje turėjo kardą. Sužeistą dešiniąją atsargiai laikė prie šono. Kapoklis ėmė iš lėto sukti dalgį.

Pro išdaužtą langą iššoko Skeletas ir Baisuoklis. Kapoklis atsigręžė ir Baisuoklis rėžėsi tiesiai į jį.

– Užvesk automobilį! – šūktelėjo Baisuoklis.

Skeletas spustelėjo pultelį ir užraktai – pypt – atsirakino. Visi sušoko vidun. Suriaumojo variklis.

– Baisuokli! – riktelėjo Skeletas. – Važiuojam!

Baisuoklis smogė Kapokliui ir atšoko, bet Kapoklis spyrė ir Baisuoklis kluptelėjo. Švystelėjo dalgis, kotas trenkė Baisuokliui į skruostą. Baisuoklis parklupo.

– Baisuokli! – suklykė Stefani.

Skeletas atidarė dureles, jau buvo belipąs lauk, bet Baisuoklis pakėlė akis ir papurtė galvą.

– Mes tavęs nepaliksim! – sušuko Skeletas.

Kapoklis žengė prie Baisuoklio, pasirengęs švystelėti dalgiu.

– Važiuokit, – švelniai ištarė Baisuoklis.

Nuleido galvą, sugniaužė kumščius, užsimerkė. Kai Kapoklis kirto, žemė, regis, priaugo prie Baisuoklio kelių. Ir akimirksniu pasklido kūnu: kojos virto betonu, paskui liemuo, rankos, galva, visas kūnas – viskas per minutėlę, kol dalgis skriejo oru. Ir kai Kapoklis norėjo nukirsti galvą, dalgio ašmenys atsitrenkė į kaklą. Stefani instinktyviai suprato, ką Baisuoklis padarė – tai buvo paskutinioji Stichų galia, žemė, kurią Skeletas sakė esant vien tik gynybinę ir pasitelkiamą vien tik kaip paskutinę priemonę.

Kol Skeletas jungė pavarą, Baltasis Kapoklis žvelgė tiesiai į Stefani. Trijulė paliko Baltąjį Kapoklį ir Baisuoklį ir nušvilpė miesto gatvėmis.

26

PASKUTINIS SUSIRINKIMAS

Išanas Meritorijus laukė Dublino Kristaus Katedros šešėlyje ir stebėjo, kaip miesto gyvenimas teka sava vaga. Kartais jausdavosi kaltas, kam slepia magiją nuo eilinių piliečių, kartais būdavo įsitikinęs, kad jie pasirinktų stebuklą ir grožį, jei tik jiems būtų suteikta galimybė. Bet paskui viršų paimdavo sveikas protas ir Meritorijus suvokdavo, kad žmonija ir taip turi dėl ko nerimauti – ir be subkultūros, kurią galbūt jie palaikytų grėsme savo svarbumui. Jo, kaip Vyresniojo, darbas buvo išorinį pasaulį apsaugoti nuo tiesų, kurias sužinoti jis dar buvo nepasirengęs.

Artinosi Morvena Kranklė, jos juodas apdaras pleveno per žolę. Ji buvo daili ir elegantiška kaip ir tą dieną, kai jie susipažino.

– Skeletas Malonusis paprastai nevėluoja, – tarė ji.

– Sumanusis iš balso suprato, jog jis skubėjo, – pasakė Meritorijus. – Gal atsirado kokių nesklandumų.

Morvena pažvelgė už katedros kampo, kur už turėklų bruzdėjo gatvė. Ryškios šviesos, gintarinė ir geltona, įrėmino jos veidą. Buvo panaši į angelą.

– Nemėgstu susitikimų tokiose viešose vietose. Čia mes kaip ant delno. Galėjo susiprasti.

– Skeletas šią vietą pasirinko ne šiaip sau, – švelniai atrėmė Meritorijus. – Pasikliauk juo. Bent jau tiek tai jis tikrai nusipelnė.

Jiedu atsigręžė – greta iš niekur atsirado Sumanusis Tomas.

– Sumanusis, – prakalbo Morvena, – ar Skeletas pasakė, kodėl su mumis nori susitikti čia?

Materializacijos procesas baigėsi, Tomas virto vientisu kūnu. Atrodė susinervinęs.

– Apgailestauju, Morvena, jis tik pasakė, kad judu abu būtumėte prie katedros.

– Verčiau jau tegu ateina su geromis naujienomis, – burbtelėjo ji. – Šiomis dienomis nėra laiko niekams. Serpinas gali pulti bet kur, bet kada.

Sumanusis liūdnai nusišypsojo.

– Tikra tiesa, – ištarė. – Ir jei man bus leista, aš norėčiau pasinaudoti proga ir jums abiem pasakyti, kad laikai, kai buvome draugai, buvo puikūs.

Morvena nusijuokė.

– Sumanusis, dar nemirėm.

Tada Tomas pažvelgė į Morveną ir šypsena virto kažkuo kitu.

– Tiesą sakant, Morvena, tu jau mirei.

Iš kažkur išdygo Tuščiažmogiai, o Sumanusis išnyko. Meritorijus, dar nespėjęs suvokti, jog juos ką tik išdavė, pamatė jų link einantį Serpiną su Skeptru rankose. Jis instinktyviai iškvietė apsauginį skydą, nuo kurio sumirgėjo oras, bet sužioravo kristalas ir juodas žaibas nėrė stačiai per skydą, tarsi to nė nebūtų. Ir tada…

Nieko.

Valdytojas brovėsi per minią prie Olimpijos teatro, jam pavymui lėkė pikti šūksniai ir keiksmai. Jis suklupo, bet atsistojo, vėl bėgo. Atsigręžė pasižiūrėti.

Regis, niekas nesivijo. Atrodo, niekas jo nematė, bet negalėjo būti tikras. Kai pasirodė Nefarianas Serpinas, jis stovėjo prie automobilio. Matė, kaip iš Meritorijaus teliko dulkės ir pelenai, matė, kaip juodas žaibas pakirto Morveną Kranklę, kai toji pabandė pulti savo priešus.

Apimtas siaubo jis susigūžė. Tomas juos išdavė. Tomas išdavė juos visus. Valdytojas metė automobilį ir leidosi bėgti.

Reikia grįžti į Šventovę. Reikia įspėti kitus.

27

JOKIOS TYLOS PRIEŠ AUDRĄ

Skeletas davė pinigų ir Stefani nuėjo sumokėti, kol jis įpils degalų į Bentlį. Laukdama grąžos Stefani nužvelgė šokoladukus lentynoje ir pabandė prisiminti, kada paskutinį sykį valgė šokolado. Visados valgydavo šokolado, kai nutikdavo kas bloga, bet šiomis dienomis šokoladas nebūtų padėjęs.

Viskas blogai. Tanita sužeista, Baisuoklis virto statula, o dabar jiems ant kulnų mina Baltasis Kapoklis. Stefani jau ėmė abejoti, ar verta kovoti, nors Skeletui to ji niekados nesakė. Jis, regis, manė, kad ji tokia pat kaip jis – niekada nepasiduodanti, niekada nenusileidžianti. Bet ji ne tokia. Nepasakė jam tik dėl vienos priežasties – Stefani patiko, ką apie ją mano Skeletas, jai nesinorėjo jo nuvilti. Bet tiesa buvo ta, kad Valkirija Audra, kurią jis manė pažįstantis, buvo kur kas stipresnė už Stefani Edžglėj.

Ji išėjo lauk. Skeletas kišo benzino žarnos antgalį į kolonėlę. Tanita nuėjo pamirkyti rankos tame pačiame gydomajame tirpale, kurį buvo rekomendavusi Stefani.

Dabar, kai jiedu liko dviese, Stefani nebežinojo, ką sakyti. Skeletas užsuko baką ir stovėjo nė nekrusteldamas. Tokio jo su skrybėle ir veidą slepiančiu šaliku nebūtum atskyręs nuo manekeno.

– Atsiprašau, – ištarė Stefani.

Skeletas pažvelgė į ją.

– Jei ne aš, Baisuoklis būtų… Jis būtų su mumis. Per mane jis pasitelkė žemės galią. – Ji pasistengė susiimti, kad balsas nedrebėtų. – Kaip manai, kiek jis šitaip stovės?

Skeletas patylėjo.

– Tikrai nežinau, Valkirija. Tai labiausiai nenuspėjama mūsų galia. Galbūt stūksos kaip statula dieną, savaitę, o gal šimtą metų. Negali žinoti.

– Aš viską sugadinau.

– Ne…

– Tas Kapoklis medžiojo mane. Baisuoklis buvo priverstas…

– Baisuoklis nebuvo priverstas nieko daryti, – nutraukė ją Skeletas. – Jis taip nusprendė. Ir tu dėl to nekalta. Serpinas pasiuntė žudiką sumedžioti tavęs, kad įskaudintų mane. Štai kaip jis veikia.

– Jis pasiuntė jį manęs, nes žino, kad nesugebėsiu apsiginti. Jis žino, kad tu rūpiniesi manimi, jis žino, kad aš – tavo silpnoji vieta.

Skeletas pakreipė galvą.

– Aš rūpinuosi tavimi? Tai štai kaip tau atrodo? Manai, dirbu tavo aukle?

– O argi ne? Aš neturiu galių; aš nemoku kautis; aš nemoku mėtyti ugnies ir nemoku lakstyti lubomis. Kokia tau iš manęs nauda? Aš silpna.

Skeletas papurtė galvą.

– Ne, tu nesi silpna. Tu nesimokei magijos, nesimokei kautis, bet nesi silpna. Serpinas tavęs neįvertina. Niekas tavęs neįvertina. Esi stipresnė, negu jiems atrodo. Esi stipresnė, negu pati manai.

– Norėčiau, kad būtum teisus.

– Aišku, kad aš teisus. Aš nebūčiau aš.

Stefani išgirdo skambant telefoną – į aikštelės šviesą žengė Tanita. Buvo susitvarsčiusi riešą. Stebuklingas gydomasis tirpalas po truputį gydė patinimą ir žaizdą. Tanita priglaudė telefoną prie ausies. Stefani nepatiko, kaip besiklausant sustingo jos veidas.

Nieko neatsakiusi ji nuspaudė mygtuką.

– Skelete, – prakalbo tyliai, – ar tavo telefonas įjungtas?

– Išsikrovė, – atsakė šis.

– Jie bandė tau prisiskambinti. Valdytojas, Šventovė.

– Kas atsitiko? – paklausė Stefani.

– Vyresnieji, – bespalviu balsu ištarė Tanita. – Sumanusis Tomas juos išdavė. Vyresnieji negyvi.

Stefani užsiėmė ranka burną.

– O Dieve.

– Tomas eina išvien su Serpinu. Jis išdavikas. Kaip Blisas. Jie visi išdavikai. Skelete, ką darysim?

Stefani pažvelgė į Skeletą, mintyse melsdama, kad jis pasiūlytų puikų naują planą, sumanytų ką nors, kas garantuotų pergalę ir laimingą pabaigą. Jis neatsakė.

– Ar girdėjai? – nepasidavė Tanita; vietoj abejingumo jos balse staiga radosi pyktis. – Ar tu klausai? Ar tau bent kiek rūpi? Gal nelabai. Gal tu nori vėl mirti. Gal nori pas žmoną ir vaikus. Bet ei! Mes nenorime mirti, supranti? Aš nenoriu. Valkirija nenori.

Skeletas stovėjo. Kaip manekenas. Tylėjo.

– Ar manai, kad mes galim įveikti Serpiną? Tomą? Blisą? Tą Kapoklį? Ar tikrai manai, kad galim įveikti juos visus?

– Ką siūlai? – iš lėto, tvirtu balsu paklausė Skeletas. – Atsitraukti ir leisti Serpinui sustiprėti? Atsitraukti ir leisti jam susikviesti daugiau sąjungininkų? Leisti jam atverti duris ir įsileisti Beveidžius?

– Jis laimi, supranti? Serpinas laimi šitą karą!

– Nieko panašaus.

– Ką?

– Nėra tokio dalyko kaip „laimi“ ar „pralaimi“. Yra laimėjo ir yra pralaimėjo; yra pergalė ir pralaimėjimas. Yra absoliutai. Dėl visko, kas yra tarp jų, galima kovoti. Serpinas laimės tik tada, kai nebeliks kas jam priešinasi. Iki tol yra tik kova, nes srovės daro tai, ką daro srovės – jos keičia kryptį.

– Beprotybė…

Jis atsigręžė taip staigiai, jog Stefani pamanė, kad Skeletas suduos.

– Ką tik mano akyse mano geras draugas virto statula, Tanita. Meritorijus ir Kranklė, du iš nedaugelio žmonių pasaulyje, kuriuos aš gerbiau, buvo nužudyti. Taigi taip, tu teisi sakydama, kad mūsų sąjungininkai krinta kaip musės, bet šita kova nežadėjo būti lengva. Reikia tikėtis aukų. Ir žinot, ką mes darysim? Peržengsim per jas ir eisim toliau, nes kito pasirinkimo nėra. Dabar aš sustabdysiu Serpiną kartą ir visiems laikams. Kas nori prisidėti, prašom. Kas nenori – nuo to niekas nepasikeis. Serpinas bus sustabdytas, štai ir viskas.

Jis įsėdo į Bentlį ir užvedė motorą. Stefani padvejojo, tada atidarė keleivio dureles ir slystelėjo vidun. Segdamasi diržą metė žvilgsnį į Skeletą, bet tas žiūrėjo tiesiai priešais. Skeletas palaukė tris sekundes, tada įjungė pavarą ir jau buvo beišvažiuojąs, kai jam už nugaros šmurkštelėjo Tanita.

– Nereikia čia taip dramatiškai, – burbtelėjo ji ir Stefani šyptelėjo.

Skeletas išvažiavo į kelią ir spustelėjo greičio pedalą.

– Kur važiuojam? – paklausė Stefani.

– Tu ausim ar pilvu klausai? – atšovė Skeletas, virtęs senuoju Skeletu. – Važiuojam sustabdyti Serpino. Ką tik išrėžiau visą kalbą. Labai gerą kalbą.

Tanita pasilenkė į priekį.

– Tu žinai, kur jis?

– Taip, žinau. Supratau, kai pyliau benziną.

– Ką supratai?

– Skeptras. Kodėl Serpinui reikėjo Skeptro?

Stefani suraukė kaktą.

– Nes tai galingiausias ginklas.

– O kam jam jo reikėjo?

– Tam, kad, na žinai, atliktų ritualą, kuriuo sugrąžintų Beveidžius, kad priverstų tą, kas žino, pasakyti, ką reikia daryti.

– Ne.

– Jis neketina jo panaudoti ritualui?

– Skeptras labai gremėzdiškas, sunkus. Jei jis pagrasins nužudyti žmogų, vienintelį visame pasaulyje žinantį, kaip atlikti ritualą, – o kas, jei tas žmogus nuspręs verčiau mirti, negu pasakyti paslaptį? Ką tada jis darys? Ne. Skeptro jam reikėjo nužudyti Vyresniesiems. Tik tam jam jo reikėjo. Žinojo, kad neturi pakankamai galios įveikti juos be Skeptro.

– Ir kaipgi tai jam padės atlikti ritualą?

– Dabar svarbu ne vien ritualas. Ką gauni, nužudęs Vyresniuosius?

– Skamba juokingai.

– Valkirija…

– Nežinau.

– Žinai. Pagalvok. Kas nutinka, mirus Vyresniesiems?

– Panika? Baimė? Atsiranda trys laisvos stovėjimo vietos prie Šventovės?

Skeletas pažvelgė į ją ir Stefani sutrikimą kaip vėju nupūtė.

– O Dieve, – ištarė ji.

– Jam reikia Knygos, – aiškino Skeletas. – Skeptro jam reikėjo nužudyti Meritorijui ir Morvenai Kranklei ir taip panaikinti Knygą saugančius kerus. Jam nereikės versti ką nors daryti; jam pakaks paprašyti. Jis visą laiką siekė Vardų knygos.

28

SKERDYNĖS

Kai jie atvažiavo prie Vaško figūrų muziejaus, Dublino centre buvo tylu – tarsi miestas būtų sulaikęs kvėpavimą. Žvaigždės vos blykčiojo per tamsių debesų šydą. Kai jie išlipo iš Bentlio ir ėjo prie užpakalinių durų, įkyriai merkė lietus. Gatvėje už vartų taškydamasi per balas nuburgzdavo viena kita mašina, nuleidęs galvą nuskubėdavo atsitiktinis praeivis. Skeletas skubiai, bet atsargiai nuėjo prie pravirų durų, Stefani su Tanita nuskubėjo jam įkandin.

Stefani manė, kad jie pataikys į patį kovos įkarštį – tikėjosi išgirsianti kautynių garsus. Bet Vaško figūrų muziejuje buvo tylu kaip kape. Per parodų sales jie patraukė prie slaptųjų durų. Skeletas iš pradžių sulėtino žingsnį, o paskui ir visai sustojo.

– Kas yra? – sušnibždėjo Stefani.

Skeletas lėtai pasuko galvą ir įsižiūrėjo į tamsą.

– Nenoriu gąsdinti, bet mes ne vieni.

Tada pasirodė jie – Tuščiažmogiai. Išniro ir šešėlių veik be garso, tik tylutėliai sušnarėjo. Akimirksniu trijulė pasijuto apsupta nemąstančių, nejaučiančių, besielių padarų.

Tanita puolė, kirto kardu apgalvotai ir aršiai, kiekvienu kirčiu retindama priešo gretas. Skeletas spragtelėjo pirštais ir keli Tuščiažmogiai užsiliepsnojo. Stefani atšoko ir susigūžė, kai tie, nieko nematydami, ėmė suktis ratu. Liepsnos pradegino jų odą ir įkaitino dvoklias dujas jų viduje – Tuščiažmogiai sproginėjo ugnies ir kaitros kamuoliais.

Vienas išvengė liepsnų ir šoko ant Stefani. Ji smogė tiesiai jam į veidą, kumštis susmigo į jo galvą. Tuščiažmogis smogė kumščiu jai pačiai, bet Stefani išvengė smūgio, o tada puolė, kaip buvo mačiusi darant Skeletą: trenkėsi į Tuščiažmogį klubu ir tada pasisuko. Tuščiažmogis parkrito. Neatrodė nei gracingai, nei gražiai, bet padėjo. Kol Tuščiažmogis tysojo ant žemės, Stefani čiupo jam už riešo, užšoko ant krūtinės ir su garsiu pokštelėjimu nutraukė ranką.

Tuščiažmogis supliuško jai po kojomis, ir tada Stefani suprato, kad aplink vėl viskas nurimo. Ji pažvelgė į Skeletą su Tanita – tiedu žiūrėjo į ją.

– Neblogai, – tarstelėjo Tanita, pakėlusi antakį.

– Šitas paskutinis, – pasakė Skeletas. – Dabar linksmoji dalis.

Slaptosios durys į Šventovę buvo atlapotos kaip žiojinti žaizda. Tuoj už jų gulėjo negyvas Kapoklis. Kiek padvejojusi Stefani peržengė kūną ir visi trys ėmė leistis laiptais žemyn.

Šventovės priesalyje tapo akivaizdu, kad čia vyko skerdynės. Grindys buvo nuklotos negyvais kūnais. Nebuvo sužeistų, nebuvo mirštančių – vien tik lavonai. Vieni buvo sukapoti į skutus, kiti be menkiausio įbrėžimo, o kai kur tebuvo likusios dulkės iš tų, kurie krito nuo Skeptro. Stefani stengėsi žengdama nekliudyti palaikų, bet jų tiek, kad tai buvo neįmanoma.

Ji praėjo pro Valdytoją. Jo kūnas buvo susirietęs, pirštai sulenkti ir sustingdyti mirties šalčio. Veidas iškreiptas agonijos. Serpino raudonosios rankos auka.

Skeletas nuėjo prie durų kairėje ir apsižvalgė, ar koridoriuje tikrai nieko nėra. Tada Tanita aplenkė jį, prisiglaudė prie sienos ir linktelėjo. Skeletas paėjėjo pirmyn, sustojo, linktelėjo Tanitai, ir taip jie sėlino vis giliau į Šventovę.

„Nebepuola stačia galva į pavojų“, – pamanė sau Stefani. Tai buvo vienintelis ženklas, kad jie galbūt tikrai bijo.

Ji pati slinko jiems iš paskos. Delnai sudrėko, burna išdžiūvo. Kojos, atrodė, toliau nebežengs nė žingsnio. Mintys nuklydo prie tėvų, jos mylinčių tėvų. Jeigu ji čia mirs, mirs šiąnakt, ar jie bent pastebės? Jos atvaizdas, tuščia jos kopija, gyvens toliau ir jie pamažu pradės suvokti, kad šito kažko, ką jie manė esant jų dukra, meilė netikra. Jie supras, kad viskas buvo apsimetinėjimas, bet vis tiek manys, kad tai ji. Ir savo likusį gyvenimą nugyvens manydami, kad duktė jų nemyli.

Stefani nenorėjo, kad taip nutiktų. Ji mirs, žinojo, kad mirs. Reikia gręžtis ir bėgti, bėgti iš čia. Čia ne jos reikalas. Čia ne jos pasaulis. Kaip sakė Baisuoklis tąkart, kai ji su juo susipažino – Gordonas jau neteko gyvybės per šitą nesąmonę. Ar ir jai taip labai knieti?

Ji neišgirdo. Negirdėjo jo žingsnių net ir tuomet, kai jis priartėjo tiek, jog ištiesęs ranką būtų paglostęs jai plaukus. Nė akies kampeliu nesugavo judesio, nepastebėjo jo šešėlio, nepastebėjo atspindžio, nes jeigu jis norėdavo būti nematomas, jis būdavo nematomas. Tačiau kai jis sujudėjo jai už nugaros, ji pajuto jo buvimą, pajuto sujudant orą ir nuslenkant per rankų odą. Nė nereikėjo pasukti galvos – ji tiesiog žinojo.

Ji puolė pirmyn. Skeletas ir Tanita atsigręžę sužiuro – Stefani nusirito grindimis.

Baltasis Kapoklis stovėjo tylus kaip vaiduoklis, nepermaldaujamas kaip maras.

Tanita pamatė, kaip Valkirija stojasi.

– Valkirija, – tyliai ramiai prabilo Tanita, – eik už manęs.

Stefani ėmė trauktis atbula, o Kapoklis, akivaizdu, buvo pasirengęs ją sustabdyti.

– Aš jį sulaikysiu, – nenuleisdama akių nuo priešo pažadėjo Tanita. – Jūs sustabdykit Serpiną.

Tanita išsitraukė kardą. Girdėjo, kad Skeletas su Stefani bėga tolyn. Baltasis Kapoklis užkišo ranką sau už nugaros ir išsitraukė dalgį.

Tanita žengė prie jo.

– Įsakiau tau sulaikyti Tuščiažmogius, ar ne? – priminė ji. – Buvai vienas iš mums tarnavusių Kapoklių.

Jis nieko nepasakė. Nesujudėjo.

– Prisiekiu, – ištarė Tanita, – apgailestauju dėl to, kas tau nutiko. Bet tai buvo būtina. Ir prisiekiu, apgailestauju dėl to, kas tau nutiks. Tai irgi būtina.

Kapoklis ėmė sukti dalgį, Tanita kilstelėjo antakį.

– Eikš, pulk, jei manai, kad esi toks jau kietas.

Jis puolė, ji atrėmė smūgį ir puolė pati, kardas perskrodė orą. Jis atšoko, apsigynė, apsisuko ir dalgis prašvilpė Tanitai virš galvos. Jos kardas susidūrė su jo geležte, paskui su dalgio kotu, tada jo geležtė kirto į jos kardą, o paskui į lakuotą makštį, kurią ji tebelaikė kairėje rankoje.

Tanita išsisuko nuo smūgio, prisislinko arčiau, kur įgijo pranašumo, kur jis negalėjo pasiekti dalgiu.

Kapoklio smūgiai buvo greiti kaip žaibas, bet dabar jis gynėsi, ir vienas Tanitos kirtis galų gale buvo lemtingas. Jos kardas nuslydo jo šonu ir Kapoklis atsitraukė. Tanita pažvelgė į kraują ant jo balto drabužio ir nusišypsojo. Tada kraujas ėmė tamsėti ir raudoną dėmę uždengė juoda.

Tanitos šypsena užgeso, o tuo pat metu Kapoklis liovėsi kraujavęs.

Tanita atsitraukė. Jai už nugaros buvo durys ir, kai Kapoklis puolė, ji jas atidarė.

Kambarys, į kurį Tanita atsitraukė, buvo pilnas narvų, o tuose narvuose stovėjo, sėdėjo vyrai ir moterys. Ji iš karto suprato, kur pakliuvo – į Šventovės kalėjimą. Žmonės šiuose narvuose buvo blogiausi iš blogiausių, tokie šlykštūs ir siaubingi nusikaltėliai, jog turėjo būti laikomi čia, pačioje Šventovėje. Narvai žabojo jų galias ir tuo pat metu teikė jėgų – jie buvo sveiki ir sotūs. Tai reiškė, kad nei Vyresnieji, nei Kapokliai nenešdavo jiems maisto ir vandens. Šie nusikaltėliai bendraudavo tik vieni su kitais. Ir kadangi greta esantis žmogus buvo toks pat maniakas ir egoistas, čia buvo tikras pragaras.

Kapoklis, neatsilikdamas nė per žingsnį, stūmė ją laiptais žemyn, jųdviejų ginklai skėlė kibirkštis.

Kaliniai spoksojo išpūtę akis ir iš pradžių atrodė sutrikę. Kapokliai buvo jų prižiūrėtojai, tačiau šitas Kapoklis vilkėjo baltai, ir jie jame kažką įžiūrėjo, kažką, kas jį susiejo su jais. Kai Tanita pasijuto užspeista į kampą, jie ėmė šūkauti ir raginti Kapoklį. Aplink ją buvo vien priešai.

Ji atmušė smūgį, bet tada taip sugėlė sužeistą riešą, kad ranka tapo nevaldoma. Dabar persvara buvo Kapoklio pusėje – jo dalgio ašmenys perrėžė Tanitai pilvą, pasirodė kraujas. Tanita susiraukė iš skausmo ir ėmė trauktis nuo neįtikėtinai greito Kapoklio puolimo, tik šiaip ne taip įstengdama gintis.

Kaliniai juokėsi ir tyčiojosi. Per narvų virbus jie tiesė rankas, tampė ją už plaukų, stengėsi įdrėksti. Vienas sučiupo ją už apsiausto ir Tanita iš jo išsinėrė, kardą ir makštį metė į orą, ištraukusi rankas iš rankovių vėl juos sugavo, nespėjus Kapokliui tuo pasinaudoti.

Jis kirto, ji atmušė makštimi ir švystelėjo kardu, bet jis pasuko dalgį, atrėmė smūgį ir pats kirto.

Tanita šastelėjo atatupsta, slystelėjo ir persivertė atbula kūlio, nes jis mostelėjo kardu ir geležtės smaigalys smigo į žemę ten, kur ji ką tik stovėjo.

Kaliniai griausmingai nusikvatojo, kai ji apsigręžė ir puolė prie sienos, o Kapoklis puolė įkandin jos. Ji stryktelėjo ant sienos ir bėgo toliau, kol apsivertė žemyn galva. O tada pasileido lubomis, kaudamasi su Kapokliu apačioje. Jam teko eiti atbulam, kad atremtų puolimą virš galvos.

Kapoklis kirto ir nepataikė, Tanita susivokė ir išnaudojo atsiradusią galimybę. Ji kirto jam per kairę ranką makštimi ir jis atgniaužė pirštus. Ji šoko žemyn, persivertė, nutūpė, nespėjus jam atsitokėti, ir iš rankos išlupo dalgį. Tanita spyrė, Kapoklis žengtelėjo atpakalias, ir ji suvarė kardą.

Kaliniai liovėsi džiūgauti. Kapoklis žengė atatupstas.

Tanita užsimojo dalgiu ir smeigė tiesiai Kapokliui į krūtinę. Jis parklupo, plūsdamas juodu krauju.

Tanita pažvelgė į Kapoklį, jautė, kad jis pro antveidį irgi žiūri į ją. Tada visas sudribo, pečiai susmuko, galva nusviro žemyn.

Kaliniai dabar jau murmėjo, nepatenkinti, kad ji liko gyva. Tanita čiupo kardą, ištraukė jį iš Kapoklio kūno, pagriebė makštį ir pasileido prie laiptų.

Kažkur – Lobyne – pasigirdo trenksmas, ir Tanita ėmė skuosti dar greičiau. Bet kai ji užsiropštė beveik iki viršaus, kažkuris kalinys nusijuokė.

Ji atsigręžė ir – o siaube! – pamatė, kad Baltasis Kapoklis stovėdamas traukia sau iš krūtinės dalgį. „Jo niekaip nesulaikysi, – pasakė ji sau. – Kaip ir Serpino, jo niekaip nesulaikysi.“ Tanita užbėgo likusiais laipteliais iki durų, o tada jėgos ją apleido.

Tanita sustojo, susiraukė, paliepė kūnui bėgti, bet tas neklausė. Ji nuleido akis į dalgio smaigalį, pervėrusį jai krūtinę.

Tanita Mažutė keikdama save atsigręžė ir pamatė, kad Kapoklis lipa pas ją. Pasirodo, jis metė dalgį. Tanita beveik nusijuokė. Jos dešinė ranka nutirpo, ji paleido kardą. Kapoklis atsistojo greta ir suėmė dalgio kotą. Jis apsuko ją ratu aplink save, žiūrėjo į ją, tarsi stebėtų skausmą, bandydamas prisiminti, ką tai reiškia.

Jis kryptelėjo dalgį, ir Tanita parklupo. Ji aiktelėjo, kai Kapoklis ištraukė ginklą, išvydo savo kraują, tamsiai raudoną, sumišusį su ant ašmenų buvusiu juodu krauju. Kūnas ilso. Ji nebegalėjo apsiginti.

Kapoklis pakėlė dalgį. Tanita pažvelgė į jį, pasirengusi mirti, o tada suprato, kad kol suko ją ratu, Kapoklis išėjo pro duris ir dabar stovi koridoriuje.

Ji pašoko ir trenkė durimis į jo antveidžiu uždengtą veidą. Prispaudė prie durų delną ir sušnibždėjo: „Nepraleisti.“ Skydas užslinko ant durų kaip tik tuomet, kai Kapoklis ėmė į jas daužyti iš kitos pusės.

Ji susimovė. Sugaišino jį, bet nesustabdė, ir dabar Serpinas atgaus savo kovinį šunį.

Tanita pabandė atsistoti, bet kūnas nebepajėgė. Ji susmuko ant žemės. Kaliniai patenkintais veidais spoksojo į ją iš narvų, o kai jos tunika nusidažė krauju, ėmė šnibždėtis.

29

DUBLINO GELMĖSE. NEGYVAS

Baltasis Kapoklis stovėjo tylus kaip vaiduoklis, nepermaldaujamas kaip maras.

– Valkirija, – pasakė Tanita, – eik už manęs.

Stefani ėmė trauktis atatupsta, kol atsidūrė greta Skeleto.

– Aš jį sulaikysiu, – pažadėjo Tanita. – Jūs sustabdykit Serpiną.

Ji išsitraukė kardą, Kapoklis – dalgį.

Stefani pajuto, kaip Skeletas palietė jai ranką ir jiedu pajudėjo.

– Tau teks eiti Skeptro, – sušnibždėjo Skeletas, jiedviem bėgant koridoriumi. – Tu gali prisiartinti, o aš – ne. Ne kaži koks planas, bet kartais paprastumas irgi gerai.

Lobynas buvo kaip tik priešais. Jiedu sulėtino žingsnį, o tada Skeletas sugriebė Stefani už abiejų rankų ir atsigręžė į ją.

– O dabar paklausyk manęs. Jeigu viskas pakryps į bloga, jeigu nepavyks jų užklupti netikėtai, noriu, kad dingtum iš čia. Kad ir kas nutiktų man, noriu, kad bėgtum, supranti?

Stefani nurijo seiles.

– Taip.

Skeletas dar dvejojo.

– Serpinas pasinaudojo mano žmona ir vaikais, kad mane įveiktų. Tam jis juos nužudė. Nužudė juos, kad sužlugdytų mane. Valkirija, kai tu mirsi, tai bus tavo mirtis, tik tavo. Teateina ji, kai tam bus laikas.

Stefani linktelėjo.

– Valkirija Audra, – ištarė jis, – buvo be galo malonu su tavimi bendrauti.

Stefani pažvelgė į Skeletą.

– Ir man.

Jei jis būtų turėjęs lūpas, būtų nusišypsojęs.

Jiedu pritykino prie durų. Jos buvo praviros, ir Stefani matė Serpiną – su Skeptru rankoje, nugara į juos, jis lėtai ir atsargiai žengė prie Vardų knygos. Sumanusis Tomas nenuleido nuo jo akių. Jis irgi stovėjo nugara į duris.

– Nematau pono Bliso, – sušnibždėjo Stefani Skeletui ir tas papurtė galvą – nematė ir jis.

Dar kiek palūkuriavusi Stefani įslinko į Lobyną ir nušliaužė kairėn. Prišliaužė didžiulį, artefaktais apkrautą stalą ir iškišo galvą pasižvalgyti. Serpinas sustojo, ir Stefani jau pamanė, kad Serpinas žino, jog ji čia. Bet jis apsigręžė ir grįžo purtydamas galvą.

– Dar labai stipriai veikia, – pasakė jis.

– Silpniau nebus, – pareiškė Sumanusis Tomas. – Maniau, Meritorijui ir Morvenai mirus, skydas nebekels problemų. Bet aš negaliu atšaukti savosios kerų dalies – tam reikia, kad atliekant apeigas prie manęs prisidėtų ir kiti.

Serpinas prisiartino prie Tomo, kilstelėjo antakį.

– Tai gal tuomet nereikėjo jų nužudyti.

– Aš jų nenužudžiau! – šoko gintis Tomas. – Tu nužudei!

Stefani, spausdamasi prie žemės, iššliaužė iš už stalo.

Serpinas juokėsi.

– Gal aš ir buvau tas, kas pavertė juos dulkėmis, bet tu juos sukvietei, Sumanusis, tu įviliojai. Tu juos išdavei.

Tomas, mojuodamas pirštu, staigiai atsigręžė į Serpiną.

– Ne, netiesa! Jie žlugo dėl savo silpnumo, dėl savo ydų. Jie turėjo visą šitą galią, o tik, tik sėdėjo čia, leido jai eiti niekais.

– Nė nemaniau, kad tu toks ambicingas…

– Niekas nemanė. „Sumanusis Tomas, – sakydavo jie, – jis menkysta. Jis ne pats stipriausias, jis ne pats išmintingiausias… Jis niekas.“ Štai ką jie sakydavo. Žinau. Daugybę metų žmonės manęs nevertino. Laikas jiems pažinti mano galią.

Stefani atsiklaupė ir nuropojo keturiomis. Ją slėpė šešėlis ir tiedu nežiūrėjo jos pusėn, bet jei tik kuris atsigręžtų, veikiausiai ją pastebėtų. Stefani nebuvo nusiteikusi žaisti su likimu.

– Jie atsiims, – kalbėjo Tomas. – Visi, kurie manimi abejojo. Gatvės paplūs jų krauju.

– Kaip dramatiška, – ištarė Serpinas ir kilstelėjo ranką. Stefani matė, kaip Knyga pakilo nuo pjedestalo ir kurį laiką kybojo ore, paskui Serpinas nepatenkintas suurzgė, ir Knyga vėl nukrito.

– Sakiau tau, kad nieko nebus! – pakartojo Tomas. – Svarbu, kaip arti esi. Tai ne fizinis artumas; tai ne fizinis skydas. Tai protinis barjeras!

Stefani sulaikė kvapą. Ji tūnojo už kolonos visai greta jų. Serpino balsas buvo toks aiškus, lyg tas kalbėtų tiesiai jai į ausį.

– Vadinasi, kol esi tu, paskutinysis iš Vyresniųjų, skydas ne toks silpnas, kad galėčiau jį įveikti, teisingai?

– Taip, bet tai ne mano kaltė! Padariau, ką galėjau!

– Taip, padarei, padarei. O dabar gali dar šį tą padaryti, kad išspręstume šitą problemėlę.

– Apie ką tu? – paklausė Tomas ir jo balsas pasikeitė, pasigirdo išgąstis. – Ką tu darai? Serpinai, nusuk tą daiktą kur nors kitur. Įspėju tave, nusuk tą…

Juodas blyksnis. Ir tyla.

Po minutėlės Stefani išgirdo tolstančius Serpino žingsnius ir žvilgtelėjo iš už kolonos. Jis iš lėto ėjo atsukęs jai nugarą, visą dėmesį sutelkęs į Knygą. Tai buvo vienintelė jos galimybė.

Stefani išropojo iš už kolonos. Nekreipė dėmesio į šviežią dulkių krūvelę po kojomis. Nebuvo kaip įveikti juos skiriantį atstumą ir neišsiduoti. Jis ją išgirs, jis ją pajus. Bet Skeptrą jis laiko rankoje taip netvirtai…

Stefani prisimerkė ir žengė pirmyn.

Jis išgirdo ir gręžėsi, bet jai buvo nė motais. Skeptras budo, juodasis kristalas ėmė žioruoti. Stefani sulenkė pirštus, ištiesė ranką ir staigiai atstačiusi delną stumtelėjo orą – oras aplink jos ranką suraibuliavo, Skeptras išslydo Serpinui iš gniaužtų, nuskriejo tolyn nuo jų abiejų ir trenkėsi į tolimąją sieną.

Serpinas sušnypštė iš pykčio ir atsigręžė. Kai įpuolė Skeletas, Skeptras uždainavo. Detektyvas įskriejo oru ir, jam neriant į priekį, erdvė aplink jį sužiburiavo. Akies mirksniu Skeletas perskriejo salę. Trenkėsi į Serpiną ir parvertė jį.

Jiedu kliudė pjedestalą ir tas nuvirto, Knyga nukrito. Priešininkai tysojo ant žemės. Pirmasis pašoko Skeletas. Jis pakėlė Serpiną, priplojo prie kolonos ir iš peties trenkė – tam net atkrago galva.

Serpinas puolė, bet Skeletas sugriebė jį už riešo, žengtelėjo artyn, o tada palindo po ranka. Pasuko, trūktelėjo, ir Serpinas suklykė iš skausmo, o per visą salę nuaidėjo trakštelėjimas.

Serpinas pabandė delne sukaupti purpurinės miglos debesėlį, bet Skeletas numušė jo ranką ir skėlė iš šono į kaklą. Serpinas sugokčiojo, žengė atatupstas, o Skeletas spyriu į kojas parvertė jį ant žemės.

– Niekados nemokėjai žmoniškai kautis, – palinkęs virš Serpino prakalbo Skeletas. – Bet tau ir nereikėjo, ar ne? Turėjai pakalikų, kurie švaistydavosi kumščiais už tave. Kur dabar tavo pakalikai, Nefarianai?

– Man jų nereikia, – burbtelėjo Serpinas. – Man nieko nereikia. Pats tave sudorosiu. Sumalsiu tavo kaulus į miltus.

Skeletas pakreipė galvą.

– Nebent šitame prašmatniame apsiauste slepi kariuomenę, o šiaip labai abejoju.

Serpinas pašoko ir puolė Skeletą, bet tas spyrė, sugniaužtu kumščiu trenkė priešininkui per petį, ir Serpinas parklupo.

Stefani reikėjo nusigauti iki Skeptro, kol Serpinas neatsipeikėjo. Ji jau stojosi, bet pamatė, kad tiesiai priešais guli atversta Vardų knyga. Pažvelgė į Knygą ir vardų stulpeliai ėmė mainytis jai prieš akis. Pamatė savo vardą, bet nukreipė žvilgsnį, nes išgirdo niurnant Skeletą.

Serpinas klūpojo, bet jo lūpos judėjo. Siena už Skeleto atgijo, iš jos išlindusios rankos sugriebė Skeletą. Atitraukė jį, o Serpinas tuo metu atsistojo. Pasigirdo duslus trakšėjimas ir pokšėjimas – gijo ir atsistatė Serpino kaulai.

– Kur dingo tavo oi-kokie-šmaikštūs juokeliai, detektyve?

Skeletas bandė išsivaduoti iš tuzino jį laikančių rankų.

– Tavo nebloga klausa, – teįstengė pasakyti Skeletas, o tada rankos trūktelėjo jį toliau, į sieną, ir galiausiai jis visai pranyko.

Serpinas apsidairė, pamatė Stefani, pamatė, kaip ji arti Skeptro.

Jis išskėtė delną ir plonas purpurinis dūmelis nuvingiavo prie Skeptro. Atitraukė ranką ir Skeptras pakilo nuo žemės, bet Stefani šastelėjo ir spėjo jį sugriebti.

Stefani taip trūktelėjo, kad ji neišsilaikė stačiom, bet Skeptrą spaudė tvirtai, dūmelis nutrūko, virto migla, o Stefani žnektelėjo ant žemės. Išgirdo braškėjimą, apsidairė ir pamatė, kad tiesiai į ją lekia stalas. Stefani pabandė išsisukti, bet nespėjo.

Stalas trenkėsi į ją, Stefani suklykė, išmetė Skeptrą ir griebėsi už lūžusios kojos. Užsimerkė, kad neapsiverktų iš skausmo, o kai atsimerkė, pamatė į kambarį įžengiantį poną Blisą.

– Kur buvai? – piktai paklausė Serpinas.

– Užtrukau, – atsakė Blisas. – Bet, regis, puikiai apsiėjai ir be manęs.

Serpinas prisimerkė.

– Tai jau. Bet viena dar liko.

Blisas pažvelgė į Stefani.

– Nužudysi ją?

– Aš? Ne. Tu nužudysi.

– Nesupratau?

– Jei nori mėgautis šios nakties vaisiais, teks bent kiek susitepti rankas krauju.

– Nori, kad aš nužudyčiau beginklį vaiką? – netikėdamas pasiteiravo Blisas.

– Žiūrėk į tai kaip į tavo atsidavimo mūsų viešpačiams ir šeimininkams patikrinimą. Juk tu nieko prieš, ar ne?

Ponas Blisas šaltai nužvelgė Serpiną.

– Duosi ginklą, o gal nori, kad mirtinai ją uždaužyčiau lazda?

Serpinas iš apsiausto išsitraukė durklą ir pamėtėjo Blisui. Blisas pagavo durklą ore ir pakilnojo, ar sunkus. Stefani pajuto, kaip išdžiūvo gerklė.

Blisas pasižiūrėjo į ją, bet nieko nesakė. Tik atsiduso ir sviedė durklą. Stefani susiraukė, pasuko galvą…

…ir išgirdo Serpino juoką.

Ji atsisuko. Durklas jos nekliudė. Netgi nepraskriejo arti. Jis buvo Serpino rankoje. Serpinas sugriebė durklą prieš ginklui įsmingant į jo žibančią kairę akį.

– Taip ir maniau.

Blisas puolė Serpiną, bet Serpinas nusismaukė pirštinę, iškėlė raudonąją dešinę ranką ir ponas Blisas susmuko. Keletą akimirkų Serpinas klausėsi Bliso klyksmo, tada nuleido ranką ir Blisas ėmė gaudyti orą.

– Nėra abejonių, kad nori mane nužudyti, – artindamasis prie Bliso prakalbo Serpinas. – Nėra abejonių, kad nori suplėšyti mane į gabalus, ir žinau, kad su savo legendine jėga padarytum tai ir net nepavargtum. Bet pasakyk man, pone Blisai, – kokia nauda iš legendinės jėgos, kuomet negali prieiti taip arti, kad ją panaudotum?

Blisas pabandė atsistoti, bet keliai neklausė ir jis vėl susmuko.

– Man smalsu, – domėjosi Serpinas, – kam apsimetinėti? Kam veltis į visus šituos nemalonumus? Kam tau šito reikėjo? Kodėl tiesiog nelikai su detektyvu?

Blisas šiaip taip papurtė galvą.

– Mums galėjo nepavykti tavęs sustabdyti, – ištarė jis. – Pažįstu tave, Serpinai… Visados turi atsarginį planą. Buvai pernelyg… pavojingas… pernelyg nenuspėjamas. Man reikėjo, kad gautum Skeptrą.

Serpinas nusišypsojo.

– Ir kodėl gi?

Blisas į šypseną atsakė šypsena – išsekusia ir blyškia.

– Nes kai turi Skeptrą, galiu numatyti tavo veiksmus.

– Tai tu numatei, kad tapsiu nepažeidžiamas? – nusijuokė Serpinas. – Nagi šaunuolis.

– Niekas nėra nepažeidžiamas, – sušnibždėjo Blisas.

– Na, – gūžtelėjo pečiais Serpinas, – tu tai jau tikrai nesi.

Stefani su siaubu stebėjo, kaip Serpinas vėl nukreipia dešinę ranką ir ponas Blisas iš kančios persikreipia. Jis ėmė klykti dar garsiau, dar skaudžiau, ir kai jau atrodė, kad Blisas daugiau nebeištvers, Serpinas pakėlė jį ir, prispaudęs prie jo rankas, kumščiuose sutelkė purpurinę miglą. Blisą nubloškė į lentynas tolimajame salės gale. Jis nebepakilo.

Serpinas atsigręžė į Stefani.

– Atsiprašau, kad teko laikinai nutraukti, – pasakė. Rankomis sugriebė už apsiausto atlapų ir pastatė stačią. Kalbėjo įsmeigęs į ją akis. Dešinė Stefani koja karojo kaip koks medgalys ir Stefani nejautė nieko daugiau, tik skausmą. – Kaip tau pavyko? Kaip prislinkai taip arti, o Skeptras manęs neįspėjo? Kokie nors man nežinomi burtai?

Stefani tylėjo.

– Panele Audra, žinau, kad bandai tai nuslėpti, bet tavo akyse regiu baimę. Juk nenori šiandien mirti, tiesa? Aišku, nenori. Tau visas gyvenimas prieš akis. Jei tik būtum nesivėlusi į visa šitai, jei tik būtum dėdės mirtį palikusi ramybėje, dabar nebūtum čia.

Tavo dėdė buvo baisus užsispyrėlis. Jei būtų tiesiog atidavęs raktą, kai paprašiau, nebūtum atsidūrusi šioje nemalonioje padėtyje. Supranti, jis užvilkino mano planus, per jį kilo daugybė niekam nereikalingos įtampos ir rūpesčių. Per jį mirė daugybė žmonių.

Stefani veidas persikreipė.

– Nedrįsk kaltinti mano dėdės dėl žmonių, kuriuos pats nužudei!

– Aš to nenorėjau. Aš nenorėjau konflikto. Tik norėjau pašalinti Vyresniuosius ir paimti Knygą. Ar supranti, kaip viskas būtų buvę paprasta? Bet man teko perbristi upę lavonų. Tos mirtys – tavo dėdės sąžinės reikalas.

Stefani neapykanta virto ledo gabalu jos širdyje.

– Bet, panele Audra, tau nebūtina eiti su jais išvien. Tu gali išlikti. Gali gyventi. Įžvelgiu tavy kažką. Man regis, tau patiktų tas naujas pasaulis, kuris ateina.

– Vargu, – tyliai ištarė Stefani.

Serpinas pakančiai nusišypsojo ir prikišo veidą.

– Tu gali išlikti… jei pasakysi, kaip čia yra, kad tu taip prisiartinai, o Skeptras manęs neperspėjo.

Ginklų Stefani nebeturėjo, tad spjovė į Serpiną. Tas atsiduso ir bloškė ją į koloną. Stefani trenkėsi į ją, kūnas persikreipė ir ji krito aukštielninka.

Negalėjo sutelkti žvilgsnio. Skausmas nutolo. Serpino balsą girdėjo lyg per sieną.

– Nesvarbu. Visus šios planetos gyventojus paversiu vergais, o tada nebeliks jokių paslapčių. Nebeliks jokios slaptos magijos. O kai sugrįš Beveidžiai, šis pasaulis virs didingos tamsos karalija.

Serpinas praėjo pro ją – neaiški figūrėlė jos akies kampelyje. Reikia keltis. Reikia nusikratyti šito. Skausmas. Lūžusios kojos skausmas – reikia jį susigrąžinti. Dabar tai tik menkas pojūtis – reikia, kad jis užlietų visą kūną.

Stefani sutelkė dėmesį į koją. Ji tvinkčiojo, skausmas vėrė kiaurai ir su kiekvienu dūriu po truputį blaivėjo protas. Paskui skausmas siūbtelėjo per ją, plūdo kaskadomis visa jėga, ir jai teko prikąsti lūpą, kad neimtų šaukti balsu.

Stefani pakėlė akis. Serpinas artinosi prie Knygos. Stefani nusitvėrė už stalviršio ir prisitraukusi atsistojo ant sveikosios kojos. Čiupo pirmą po ranka pasipainiojusį daiktą – stiklinį buteliuką su žaliu skysčiu – ir sviedė. Pataikė Serpinui į nugarą. Buteliukas sudužo, skystis virto garais ir išsisklaidė ore. Serpinas įsiutęs atsigręžė.

– Tu, mieloji, pasirodo, labai įkyri.

Jis kilstelėjo raudonąją ranką.

Jis kilstelėjo raudonąją ranką, ir kažkur Stefani už nugaros vėl uždainavo Skeptras. O tada lyg iš dangaus nukrito Skeletas ir nutūpė greta Serpino. Detektyvas apsidairė.

– Grįžau, – pranešė jis.

– Grįžai, – pakartojo Serpinas.

Skeletas pakėlė akis ir tik dabar jį pamatė.

Serpinas spyrė, Skeletas sukriokė. Pabandė atsistoti, bet Serpinas nubloškė jo rankas ir sugriebė už kaukolės. Iš šono vožė keliu Skeletui į galvą ir Skeletas dryktelėjo aukštielninkas.

Serpinas iš viršaus pasižiūrėjo į Skeletą, o paskui į grindis už Stefani. Stefani atsisuko ir pamatė Skeptrą. Ji puolė prie Skeptro, bet purpurinis siūlas apsivijo jai aplink liemenį ir trūktelėjo atgal. Parkritusi ant sužeistosios kojos, Stefani riktelėjo nuo kūną pervėrusio skausmo.

Serpinas apvijo siūlą aplink Skeptrą, prisitraukė jį į kairę ranką ir pasukiojo – kristalas blykstelėjo juodu žaibu, kuris švystelėjo į Skeletą. Detektyvas šastelėjo į šalį, o ištisas sienos luitas jam už nugaros subiro dulkėmis. Skeletas išsitraukė ginklą ir šovė – pataikė Serpinui į krūtinę.

– Vis tu su savo žaisliuku, – visiškai nesužeistas nusišaipė Serpinas. – Žavu.

Skeletas apsuko jį ratu. Skeptrą Serpinas laikė nuleidęs prie šono.

– Tau bus sukliudyta, – pareiškė Skeletas. – Tau visados būdavo sukliudoma.

– Oi, mano senas prieše, bet dabar yra kitaip. Seni laikai praėjo. Kas eis prieš mane? Kas liko? Prisimeni, kai buvai žmogus? Turiu omeny, tikras žmogus, o ne šitas pasityčiojimas, kurį regiu priešais save. Ar prisimeni tą jausmą? Turėjai kariuomenę, turėjai žmonių, pasiryžusių kovoti ir mirti už tave. Mes norėjome sugrąžinti Beveidžius, garbinti juos kaip dievus, nes jie ir yra dievai. Jūs norėjote jų neprisileisti, kad šita parazitais užkrėsta žmonija, šita pilka masė galbūt galėtų gyventi ir klestėti. Ką gi, jie gyveno, jie klestėjo, o dabar jų laikas baigėsi.

Skeleto pirštas įsitempė ant gaiduko. Juodas kraujas ištryško Serpinui iš krūtinės ir žaizda akimirksniu užgijo. Serpinas juokėsi.

– Per visus šituos metus pridarei man tiek rūpesčių, detektyve, kad dabar beveik gaila, kad reikia viską baigti.

Skeletas pakreipė galvą.

– Pasiduodi?

– Pasiilgsiu šito, – pareiškė Serpinas. – Jei tau nuo to bus lengviau, galvok apie artėjančią baigtį kaip apie gerą dalyką. Nemanau, kad tau labai patiks pasaulis, kai mano viešpačiai ir šeimininkai jį perdarys.

– Tai kaip tu mane nužudysi? – pasiteiravo Skeletas; jis numetė pistoletą ir išskėtė rankas. – Savuoju žaisliuku? Ar vienu iš naujųjų triukų, kurių išmokai?

Serpinas šypsojosi.

– Tikrai papildžiau savo repertuarą. Malonu, kad užsiminei.

– Ir matau, kad vėl žaidei su juodąja magija.

– Tikrai. Mano augintinis Kapoklis. Kiekvienuose namuose turėtų toks būti.

– Tą vyruką nelengva įveikti, – kalbėjo Skeletas. – Išbandžiau viską, ką mokėjau – jis vis atsigauna.

Serpinas nusijuokė.

– Yra toks senas juodųjų burtininkų posakis: „Negali nužudyti to, kas jau negyvas.“

Skeletas pakreipė galvą.

– Jis zombis?

– Oi, ne. Neprasidėčiau su tais nelaimėliais. Jis gali atsigauti, pasveikti, išgyti. Procesas sudėtingas, bet aš būčiau ne aš, jei nepadaryčiau.

– Žinoma, – jau kitokiu balsu pritarė Skeletas. – Medicininė įranga sandėlyje. Kapoklis buvo bandomasis triušis patikrinti, ar veikia. O paskui pritaikei tai sau.

– O, didysis detektyvas pagaliau kai ką suprato.

– Apsieikim be pliurpalų, Nefarianai. Jis niekas kitas kaip zombis. Ir tu toks pats.

Serpinas palingavo galva.

– Tavo paskutiniai žodžiai – niekingi įžeidinėjimai? Tikėjausi geriau. Gal ko nors išmintingo. Gal eilėraščio. – Jis iškėlė Skeptrą. – Be tavęs pasaulis bus ne toks keistas – norėjau, kad tai žinotum.

Stefani šūktelėjo Skeleto vardą tą akimirką, kai jis nėrė šalin. Serpinas nusijuokė, o Skeptras paleido juodąjį žaibą. Tačiau Skeletas pagriebė Vardų knygą ir atstatė ją kaip skydą.

Juodasis žaibas trenkė į Knygą ir toji pranyko dulkių debesy.

– Ne! – suriko Serpinas. – Ne!

Stefani išplėtusi akis stebėjo, kaip Knyga, kurios Vyresnieji negalėjo sunaikinti, byra per Skeleto pirštus. Skeletas puolė per debesį ir trenkėsi į Serpiną. Skeptras iškrito tam iš rankos ir nuriedėjo šalin. Serpinas sugriebė Skeletą už kaklo ir ėmė laužti atgal galvą.

– Tu ją sunaikinai! – šnypštė jis. – Viską sunaikinai, niekingas tu padare!

Skeletas vožė kumščiu Serpinui į veidą ir nubloškė jo rankas. Trenkė kiek turėdamas jėgos – net burtininko galva sumaskatavo. Serpinas paleido į Skeletą purpurinį rūką ir nubloškė jį.

Skeletas parkrito ant šono ir nusirito tolyn. Jis jau buvo atsiklaupęs, kai Serpinas pasiuntė siūlą prie Skeptro. Siūlas nėrė kaip gyvatė, bet Skeletas stumtelėjo orą ir nutraukė siūlą, paspyrė Skeptrą.

Skeletas delne įplieskė liepsną ir metė ją į Serpiną. Tas tik tik spėjo išsisukti. Ugnies kamuolys sprogo atsitrenkęs į sieną už Serpino, ir tas vėl sušnypštė; klupinėdamas skubėjo šalin, kol atbulą nubloškė aplink suraibuliavęs oras. Jis trenkėsi į sieną ir ten liko – aukštai virš žemės laikomas ištiestos Skeleto rankos.

– Sunaikinsiu tave, – suniurzgė; jo smaragdinės akys liepsnojo neapykanta. – Kartą jau tave sunaikinau. Ir dar kartą tai padarysiu!

Serpinas pabandė pakelti dešinę ranką. Skeletas jau iš paskutinių jėgų spustelėjo jį tvirčiau. Bet Serpinas nebuvo nusiteikęs pasiduoti. Raudonosios rankos pirštai nukrypo į Skeletą.

– Mirk, – sušnibždėjo Serpinas.

Skeletas šiek tiek palenkė galvą į dešinę ir nesusmuko. Serpino veidas persikreipė iš įsiūčio.

– Mirk! – suklykė jis.

Skeletas stovėjo kaip stovėjęs.

– Regis, tavo ranka vis dėlto ne visus gali nudėti.

Tarpdury išdygo siluetas. Kai pasirodė Baltasis Kapoklis, Serpino juokas sumišo su spjūviu ir dantų griežimu.

– Vadinasi, tu atsparus mano galiai… Nesvarbu. Jo dalgis perskros tavo kaulus. Jis taip tave sutaršys, kad liks tik trupinukai. Pulk, Kapokli!

Bet Kapoklis nepasijudino iš vietos ir Serpino pasitikėjimas ėmė nykti.

– Ko stovi? Nužudyk jį!

Baltasis Kapoklis dar truputį pastovėjo, o tada nuėjo sau.

Serpinas iš įsiūčio sukriokė.

– Pralaimėjai, Nefarianai, – pasakė Skeletas. – Net tavo pakalikas tave paliko. Net jis supranta, kad tu nugalėtas. Suimu tave už žmogžudystę, pasikėsinimą nužudyti, bendrininkavimą nužudant ir, nežinau, gal už šiukšlinimą.

Serpinas nusispjovė.

– Tu niekados manęs nenugalėsi. Aš visados atrasiu būdą, kaip priversti tave kentėti.

Ir tada jo žalios akys švystelėjo prie Stefani, vis dar gulinčios ant žemės.

– Nedaryk to, – perspėjo Skeletas, bet Serpinas jau ranka braukė sau per kūną. – Serpinai, nedaryk to!

Stefani suriko iš tokio klaikaus ją pervėrusio skausmo, kokio jai dar niekados neteko justi. Serpinas persuko pirštus ir skausmas dar sustiprėjo – Stefani riksmas virto klyksmu, klyksmas virto tylia kančia. Ji susirietė į kamuoliuką, pajuto, kaip iš pilvo pasklinda šaltis, malonus stingulys, slopinantis skausmą; tas šaltis tekėjo į rankas ir kojas, jis gobė širdį, smelkėsi į protą. Ir neliko nieko, tik migloti vaizdai – Serpinas ir Skeletas; tolimas balsas – ją kvietė Skeletas – ir tai blėso. Neliko skausmo. Neliko garsų. Jos akių vokai suvirpėjo. Serpinas, išsišiepęs. Skeletas, ištiesęs laisvąją ranką, ir kažkas juda ore – viskas juda labai labai lėtai.

Skeptras, tai Skeptras, ir štai jis pirštinėtoje Skeleto rankoje ir jo pirštai jį apgniaužia. Jis kelia ranką ir nukreipia Skeptrą į Serpiną, ir mažasis kristalas ima švytėti. Jis švyti tamsiai, graži tamsuma. O tada oras pokšteli.

Šaltis apima ją visą, stingulys visur, paskutiniai krisleliai tikrosios Stefani pamažu nyksta. Jai vis tiek. Jai tas pats. Tegu. Jai niekas nerūpi.

Išsišiepęs Serpino veidas. Jo akys. Jo šypsena. Tie dantys. Jo oda, susiraukšlėjusi iš laukinio malonumo. Ir dabar ta oda keičiasi, ji džiūsta, ji pleišėja, o šypsena blėsta, smaragdinių akių spindesys gęsta, jos blausiasi. Serpinas virsta dulkėmis ir subyra ant grindų.

O tada pasigirdo skambėjimas, skambėjimas jos ausyse, pirštų galiukai ėmė dilgsėti, į ją vėl plūstelėjo šiluma ir širdis vėl plakė, ir plaučiai įtraukė oro, ir Stefani įkvėpė.

Pribėgo Skeletas ir atsiklaupė greta.

– Kaip tu? – paklausė, bet Stefani tik drebėjo. Koja kryptelėjo ir ji sušnypštė iš skausmo, bet tai buvo ištveriamas skausmas, tai buvo geras skausmas.

– Eikš, – paragino Skeletas ir švelniai paėmė ją už rankos. – Einam iš čia.

Jis perėmė jos svorį ir pusiau vesdamas, pusiau nešte išgabeno iš salės į koridorių. Jiems einant pro kalėjimą atsidarė durys ir pro jas išvirto Tanita. Ji parkrito ant žemės ir suvaitojo. Stefani pasižiūrėjo į krauju plūstančią draugę.

– Tanita?

Tanita kilstelėjo galvą.

– O, gerai, – sumurmėjo ji. – Tu gyva.

Skeletas palinko prie jos, atsargiai pakėlė ir apglėbęs abi nusivedė į vestibiulį. Jie lėtai užlipo laiptais, praėjo pro vaškines figūras. Kai išėjo į naktį, lietus buvo liovęsis, žemė drėgna.

Kinija Širdgėla stovėjo greta automobilio – laukė jų. Kai priėjo taip arti, kad Stefani įžiūrėjo dailius auskarus Kinijos ausyse, toji prabilo:

– Ne kaži kaip atrodote.

– Tavo pagalba būtų buvusi neprošal, – mestelėjo Skeletas, kai jie sustojo.

Kinija gūžtelėjo grakščiais pečiais.

– Žinojau, kad valiosit ir be manęs. Nuojauta. Serpinas?

– Dulkės, – pasakė Skeletas. – Per daug planų, per daug užmačių. Anksčiau ar vėliau jie sunaikina vieni kitus. Tai amžina jo bėda.

– Kaip tau pavyko?

– Jis norėjo nemirtingumo, todėl pasirinko, jo paties žodžiais tariant, gyvą mirtį.

Kinija nusišypsojo.

– Aha. Ir kadangi Skeptrą galima valdyti tik tuomet, kai ankstesnysis savininkas miręs, arba, kaip šiuo atveju, kai savininkas yra gyvas numirėlis…

– Aš jį paėmiau ir panaudojau prieš Serpiną. – Skeletas iškėlė Skeptrą. – Bet kažkas nutiko. Jis nebeturi galios.

Kinija paėmė Skeptrą, pavartė rankose.

– Jis buvo įkrautas jo neapykanta. Matyt, panaudojus Skeptrą prieš Serpiną, jis suėdė save. Sveikinu, Skelete, sugebėjai sugadinti galingiausią ginklą. Dabar tai tik dekoracija.

– Norėčiau atgauti šitą dekoraciją, – pareiškė Skeletas ir ištiesė ranką. Kinija nusišypsojo, pasuko galvą ir akies krašteliu pažvelgė į Skeletą.

– Nupirksiu jį iš tavęs, – pasiūlė.

– Kam jis tau? – pasidomėjo Skeletas. – Juk jis bevertis.

– Sentimentai. Be to, juk žinai, kokia aš godi kolekcionierė.

Skeletas atsiduso.

– Gerai jau, imk.

Ir vėl toji šypsena.

– Ačiū. A, o Knyga?

– Sunaikinta.

– Kaip tik tavo braižas – sunaikinti nesunaikinama. Mėgsti naikinti, ar ne?

– Kinija, šitie kaulai pavargo…

– Tuomet paliksiu jus.

– Blisas vis dar ten, – pasakė Stefani. – Manau, jis visą laiką veikė prieš Serpiną. Bet nežinau, ar jis gyvas.

– Mano brolelis labai atsparus. Jau tris kartus bandžiau jį nudėti, ir dabar nieko jam nenutiks.

Kinija įsėdo į automobilį ir pažvelgė į juos pro atvertą langelį.

– A, beje, trijule, – sveikinimai išgelbėjus pasaulį.

Ji žaviai nusišypsojo ir nuvažiavo. Skeletas, Stefani ir Tanita liko stovėti. Dangus ėmė šviesėti, pirmieji aušros spinduliai sklaidė tamsą.

– Žinot, – silpnu balsu prabilo Tanita, – aš nugaroj tebeturiu milžinišką skylę.

– Atsiprašau, – pasakė Skeletas ir padėjo Tanitai su Stefani įsiropšti į Bentlį.

30

PABAIGA, PRADŽIA

Kažkur Hagarde lojo šuo. Kažkur vairuotojas spaudė automobilio signalą. Kažkur juokėsi žmonės. Buvo penktadienio vakaras ir pro atvirą Stefani langą iš Didžiosios gatvės barų ir kavinių šiltas vėjelis skraidino muziką, dainų nuotrupas.

Stefani sėdėjo sukamajame krėsle, koją buvo pasidėjusi ant lovos. Skeletas ją nuvežė pas savo bičiulį, vaidingą senį, kuris per valandą sutvarkė jos koją. Koja tebebuvo nelanksti ir negalėjai ja minti, bet nubrozdinimai pranyko, o po kelių dienų atrodys, jog nieko ir nebuvo.

Jai buvo pasiūlyta pailsėti ir atgauti jėgas, ir Stefani neprieštaravo. Po šitos savaitės, per kurią ji regėjo stebuklų ir magijos, matė mirtį ir destrukciją, neilgos atostogos buvo kaip tik.

Skeletas Malonusis sėdėjo ant palangės ir pasakojo, kas įvyko už jos miegamojo sienų. Baltasis Kapoklis dingo, ir vis dar nežinoma, kodėl ir netgi kaip jis nepakluso paskutiniam šeimininko įsakymui. Skeletas įtarė, kad jam nurodinėjo kažkas kitas, bet kas tas paslaptingasis šeimininkas, jis dar neišsiaiškino. Serpino sąjungininkai išlindo į viešumą ir smogė, o tada vėl pranyko, pasklidus naujienoms apie Serpino baigtį. Didysis Serpino planas žlugo, bet per tai buvo sumažinta Kapoklių ir dabar jie liejo devynis prakaitus.

– Kaip Tanita? – paklausė Stefani. – Ar ji pasveiks?

– Pasisekė, kad liko gyva. Žaizdos sunkios, bet ji stipri. Išsikapstys. Nuvešiu tave jos aplankyti, kai atsigausi.

– O Baisuoklis? Nieko nauja?

– Deja, ne. Jis saugomas, bet… Mes nežinom, kaip ilgai jis toks bus. Jo laimei, laikas prabėgs akimirksniu. O mums telieka laukti. Pažiūrėjus iš šviesios pusės, Šventovė turi naują ir įdomų egzempliorių Skulptūrų menėje.

– Ar yra Skulptūrų menė?

– Na, ne. Bet dabar, kai atsirado skulptūra, gal atsiras ir menė.

– Kaip bus su Vyresniųjų Taryba?

– Meritorijus buvo geras žmogus ir per daugybę metų pats galingiausias Didysis Magas. Kitos Tarybos Europoje nerimauja, kas užpildys atsiradusią tuštumą. Amerikiečiai siūlo savo paramą, japonai mums į pagalbą siunčia delegatus bent kokiai tvarkai susigrąžinti, bet…

– Susidaro įspūdis, kad panikuoja daugybė žmonių.

– Ir tam yra pagrindo. Mūsų galios sistemos, savivaldos sistemos subtilios. Jei žlugsime, žlugs ir kiti. Mums reikia stipraus lyderio.

– Kodėl tu to nesiimi?

Skeletas nusijuokė.

– Nes nesu labai mėgstamas, nes manimi nelabai pasitikima, ir, be to, aš jau turiu darbą. Aš detektyvas, pameni?

Stefani vos gūžtelėjo pečiais.

– Vargiai.

Pro langą vėl įplaukė klubinės muzikos motyvas ir Stefani užsigalvojo apie pasaulį, kuriame užaugo – kaip jis skiriasi nuo to, į kurį ji pakliuvo, ir kokie vis dėlto tie pasauliai panašūs. Abiejuose yra džiaugsmo ir laimės, taip pat sielvarto ir siaubo. Yra gėrio ir blogio ir viso to, kas yra tarp jų. Ir šių ypatybių, regis, yra po lygiai magijos ir žemiškame pasauliuose. Dabar toks yra jos gyvenimas. Neįsivaizduoja, kaip galėtų apsieiti be kurio nors.

– Kaip tu? – švelniai paklausė Skeletas.

– Aš? Gerai.

– Tikrai? Nesapnuoji košmarų?

– Gal kartais vieną kitą, – prisipažino Stefani.

– Jų visados bus, jie primena, ką padarėme ne taip. Jei įsigilinsi į savo blogus sapnus, jie gali tau padėti.

– Turėsiu tai omeny, kai kitą kartą miegosiu.

– Gerai, – pritarė Skeletas. – Šiaip ar taip, greit pasveiksi. Laukia paslaptys, nuotykiai, o man reikia partnerės ir mokinės.

– Mokinės?

Skeletas gūžtelėjo pečiais.

– Toliau bus sunkiau, ir man reikia kas kautųsi mano pusėje. Kažko tavyje yra, Valkirija. Nelabai suprantu, kas tai. Žiūriu į tave ir…

– Ir prisimeni save, kai buvai tokio amžiaus?

– Chm? Oi, ne, norėjau pasakyti, kad turi kažką, kas užknisa, ir tu niekados nedarai, kas tau pasakyta, ir kartais man kyla abejonių dėl tavo sumanumo, bet aš vis tiek esu nusiteikęs tave mokyti, nes man patinka, kai mane kas nors sekioja kaip mažas šunytis. Tuomet gerai jaučiuosi.

Stefani užvertė akis.

– Tu toks mulkis.

– Nepavydėk man mano talento.

– Ar galėtum bent trumpam neišsidirbinėti?

– Neįmanoma.

– Kaip vyrukui be vidinių organų, tavo ego labai jau didelis.

– O kaip mergaitė, kuri negali atsistoti vėl neparpuolusi, tu labai jau kritiška.

– Mano koja sugis.

– O mano ego klestės. Atitiko kirvis kotą.

Stefani norom nenorom nusijuokė.

– Gerai, nešdinkis. Mama tuoj ateis.

– Prieš eidamas…

– Klausau?

– Ar neparodytum, ko mokaisi? Miršti, kaip nori parodyti nuo pat tos akimirkos, kai pasibeldžiau į šitą langą.

Stefani pažvelgė į jį ir pakėlė antakį, bet jis buvo teisus ir tai žinojo. Šis „poilsis“ dar buvo geras ir tuo, kad ji turėjo į valias laiko ugdyti savo galias, ir to laiko ji veltui neleido.

Stefani spragtelėjo pirštais ir jos delne atsirado ugnelė. Stefani žiūrėjo, kaip ji blykčioja ir šoka, o paskui pakėlė akis į Skeletą ir nusišypsojo.

– Magija, – pasakė jis.

PRARASTAS VIEŠPATAVIMO MENAS

Apgaubtas šešėlių, su teatrališkai virš akių krintančia šviesos gija piktasis burtininkas Skaramučas Van Dregas stovėjo požemyje ir su plėšriu pasitenkinimu stebėjo savo belaisvį.

Požemyje buvo tamsu, drėgna ir šalta, grandinės didelės, storos ir sunkios. Jomis kauliniai detektyvo riešai buvo prirakinti prie akmeninių grindų, ir tam neliko nieko kita, tik klūpoti.

Skaramučas mėgavosi. Didysis detektyvas, gyvas skeletas, žlugdęs vieną planą po kito, vienas užmačias po kitų, dabar buvo priverstas žvelgti į Skaramučą iš apačios. Taip visados turėjo būti. Taip į jį turėjo žvelgti visi.

Tamsiai mėlynas detektyvo kostiumas buvo apsvilęs, nudriskęs ir purvinas. Detektyvas jau beveik valandą tylėjo. Tiesą sakant, jau beveik valandą nejudėjo. Skaramučas stovėjo šešėlyje ir mėgavosi daugiau kaip penkiolika minučių, bet nebuvo visiškai tikras, kad belaisvis jį pastebėjo.

Skaramučas, šlamėdamas drabužiais, perkėlė kūno svorį nuo vienos kojos ant kitos, bet detektyvas vis tiek neišgirdo.

Skaramučas susiraukė. Menka iš viso šito nauda, jei už jo pastangas nebus atlyginta deramu dėmesiu.

Jis atsistojo visu ūgiu – o buvo jis nelabai aukštas, ir įtraukė nemenką pilvą. Susiglobė apsiaustą ir į detektyvo kaukolės viršugalvį įsmeigęs negailestingą žvilgsnį, kurį repetavo ne vieną valandą, žengė į priekį.

– Skelete Malonusis, – ištarė pašaipiai. – Pagaliau tu man pakliuvai.

Detektyvas krustelėjo ir kažką sumurmėjo.

Dieve aukštielninkas. Ar jis miega?

Skaramučas atsikrenkštė ir bakstelėjo detektyvui koja. Detektyvas krūptelėjęs pabudo ir ėmė dairytis. Paskui tuščiomis akiduobėmis pažvelgė aukštyn.

– O, – ištarė, lyg ką tik netyčia gatvėje susitikęs pažįstamą. – Labas.

Nesumodamas, kaip vertinti jo tokį netikėtą požiūrį į nelaisvę, Skaramučas nusprendė atsakyti pašaipa.

– Skelete Malonusis, – pakartojo jis. – Pagaliau tu man pakliuvai.

– Atrodo, tikrai, – sutiko Malonusis ir linktelėjo. – Į patį požemį. Puikus postmodernas.

– Daugiau tu negriausi mano planų, – kalbėjo toliau Skaramučas. – Deja, neturėsi kada gailėtis dėl savo klaidos.

Malonusis smalsiai pakreipė galvą.

– Skaramučai? Skaramučai Van Dregai? Čia tu?

Skaramučas bjauriai nusiviepė.

– O, taip. Pakliuvai į savo pikčiausio priešo nagus.

– Ką tu čia veiki?

Skaramučo šypsena išblėso.

– Ką?

– Kaip tu su visu šituo susijęs?

– Kaip aš?.. Ką tai reiškia? Čia mano sąmokslas.

– Tu sugalvojai panaudoti Šventųjų kristalą, kad Beveidžiai būtų sugrąžinti į mūsų pasaulį?

Skaramučas susiraukė.

– Ką? Ne. Kuo čia dėti Beveidžiai? Aš nenoriu, kad Beveidžiai grįžtų, aš jų netgi negarbinau. Ne, šitas sąmokslas mano – kad įgyčiau absoliučią galią.

– Tada… Tu ne išvien su Gižena Gražuoliu ir Kristoferiu Naktiniu?

– Gyvenime nesu matęs Giženos Gražuolio, – pareiškė Skaramučas, – ir nekenčiu Kristoferio Naktinio.

Skeletas permąstė informaciją ir linktelėjo.

– Vadinasi, bus įvykęs nesusipratimas.

Skaramučui tarsi kas į pilvą būtų smogęs. Visas pasipūtimas išgaravo, pečiai susmuko.

– Tai tu ne manęs atėjai?

– Kuo nuoširdžiausiai atsiprašau, – pasakė Skeletas.

– Bet… Bet tu atvykai į viešbutį. Tu ir tavo partnerė, mergaitė. Klausinėjot visko.

– Ieškojom Gražuolio ir Naktinio. Net nežinojom, kad esi parvykęs. Tiesą sakant – nenoriu nei tavęs įžeisti, nei nieko – bet maniau, kad tu jau seniausiai atsisveikinai su šiuo pasauliu.

Skaramučas išsprogino akis.

– Aš tik padariau pertrauką…

Malonusis gūžtelėjo pečiais.

– Na, dabar jau žinau. Tai kuo užsiimi?

– Aš… turiu planų, – suniurzgė Skaramučas.

– Kaip minėjai – absoliuti galia? – Skaramučas linktelėjo. – Ir kaip sekasi?

– Manau, neblogai. Žinai, viskas pagal planą ir sparčiai juda į priekį…

– Tai gerai. Visiems mums reikia ko nors, dėl ko kas rytą liptume iš lovos, ar ne? Visiems mums reikia tikslo.

– Aha.

Nemaloni mintis atslinko Skaramučui į galvą ir ten užstrigo. Jis bandė nekreipti dėmesio, bet ji blykčiojo, sukosi, ir galiausiai jis neištvėręs paklausė:

– Tai tu nelaikai manęs savo pikčiausiu priešu?

Malonusis dvejojo. Jo kaukolė, kaip visada, buvo visiškai abejinga, bet šita dvejonė bylojo ką kita.

– Laikau tave piktu priešu, – stengdamasis neįskaudinti pasakė jis.

– Kokio piktumo?

– Nežinau… Vidutiniško?

– Vidutiniškai piktu? Tik tiek? Maniau, kad mes mirtini priešai.

– O, – ištarė Malonusis. – Ne, nepavadinčiau mudviejų mirtinais priešais. Nefarianas Serpinas buvo mirtinas priešas. Ir Mevolentas. Dar keli.

– Bet ne aš?

– Ne…

– Kodėl? Ar todėl, kad nesu pakankamai galingas?

– Ne, ne visai dėl to.

– Tai kodėl? Koks skirtumas tarp manęs ir, tarkim, Serpino?

– Na, – prabilo Malonusis, – Serpinas galėjo rinktis. Jis mokėjo prisitaikyti. Nepamiršk, kad pikčiausias priešas nebūtinai tas, kuris stipriausias. Pikčiausias priešas yra tas, kuris sumaniausias.

– Taigi nesu tavo pikčiausias priešas, nes esu nenuovokus? Bet aš sumanus! Aš labai protingas!

– Gerai, – supratingu balsu ištarė Malonusis.

– Nekalbėk su manimi globėjiškai! – pareikalavo Skaramučas. – Tu mano belaisvis, gal pamiršai? Tu visiškai nieko neįtardamas įkliuvai į mano žabangus!

– Žabangai buvo labai gudriai paspęsti.

– O šitos grandinės, kaustančios tavo galias, – manai, lengva jas padaryti? Manai, tam proto nereikia?

– Ne, ne, turiu pripažinti, kad tikrai mane pričiupai.

– Esi velniškai teisus – pričiupau, – nusišaipė Skaramučas. – Ir tu nė nežinai apie mano sąmokslą, ar ne? Nė nežinai, koks jis protingas.

– Na, sakiau juk, buvau užsiėmęs…

– Užsiėmęs Gražuoliu, Naktiniu, užsiėmęs Beveidžių keliama grėsme – bet tau nerūpėjo tikroji grėsmė, tiesa?

– Turbūt ne, – pasakė Malonusis. O tada pasitikslino: – Kalbi apie save, ar ne?

– Aišku, apie save! Buvau toks gudrus, kad visus jus apmulkinau, ir jūs pamanėt, kad aš nebegyvas. Buvau toks gudrus, kad veikiau jums panosėje, išjudinau procesus, kurie man užtikrins absoliučią galią, ir aš būsiu vienintelis pasaulio valdovas! Štai, detektyve, kas yra gudrumas!

– Vienintelis valdovas?

– O taip, skelete. Kaip jautiesi sužinojęs, kad toks priešininkas kaip aš, varžovas, kurį laikai „vidutiniškai piktu“, netrukus valdys šią planetą geležine valia, geležiniu… – jis užsikirto, – …kumščiu.

– Hm.

– Ką?

– Aš tik noriu paklausti, ar tikrai viską apgalvojai?

– Ką turi omeny?

– Kalbi apie pasaulio valdymą, ar ne?

– Taip.

– Ne apie senųjų dievų sugrąžinimą, ne apie tai, kad pasaulis virs nauju pragaru, ne apie tai, kad perdarysi jį kaip tinkamas…

– Na, ne.

– Vadinasi, kalbi tik apie valdymą?

– Taip. Geležine valia ir geležiniu kumščiu.

– Taip. Ir vėl neiškenčiu nepaklausęs – ar tikrai viską apgalvojai?

Skaramučas nykščiu ir rodomuoju pirštu sugnybo nosies kuprelę. Tuoj įsiskaus galva. Nujautė tai.

– Ką turi omeny? Kas negerai, jei ketinu valdyti pasaulį?

– Na, iš pradžių pagalvok, kiek ko turėsi nuveikti.

– Turėsiu pavaldinių, – atrėmė Skaramučas.

– Bet jiems vis tiek reikės nurodymų. Jiems reikės pasakyti, ką daryti. Užsikasi ataskaitomis, dokumentais, instrukcijomis. Neužteks dienos valandų visam tam peržiūrėti, ką jau kalbėti apie kokį nors sprendimą.

– Tuomet įsakysiu, kad diena būtų ilgesnė, – pareiškė Skaramučas. – Išleisiu įsaką, kad diena baigiasi ir prasideda, kai nusprendžiu aš, o ne saulė ar mėnulis.

– O kaip susitvarkysi su kariaujančiomis valstybėmis?

Skaramučas nusijuokė.

– Kai aš valdysiu, nebus jokių karų. Visi darys, ką liepsiu.

– Pasaulyje milijonai žmonių, visi su savo pažiūrom, visi su savo teisėm. Nebus taip paprasta, neužteks tiesiog pasakyti „stop“. O kaip badas?

– O ką badas?

– Ką su juo darysi?

– Nelabai suprantu.

– Jei šalyje prasidės badas – ką darysi?

Skaramučas piktai šyptelėjo.

– Gal nieko nedarysiu. Gal leisiu šaliai išmirti.

– Tokiu atveju visa šalis sukils prieš tave, nes nebeturės ko prarasti.

– O aš juos sunaikinsiu.

– Ir turėsi susiremti su kaimyninėmis šalimis, besiriejančiomis dėl likučių.

– Ir jas sunaikinsiu. Ne, įsakysiu joms… Juk jos darys, kas įsakyta, ar ne?

– O žiniasklaida?

Skaramučas atsiduso.

– O ką ji?

– Ką darysi, kai žiniasklaida ims klausinėti apie tavo politiką?

– Nebus jokio klausinėjimo. Bus ne demokratija, bus diktatūra.

– Atsiras nepritariančių.

– Ką aš sakiau? Sakiau, kad turėsiu pavaldinių. Jie susidoros su visais maištininkais.

– Turėsi slaptąją policiją?

– Žinoma!

– O kai paaiškės, kad tie pavaldiniai turi savų tikslų ir ketina tave nuversti?

– Aš juos nudėsiu! – suirzęs atšovė Skaramučas. – Gal pamiršai, kad būsiu visagalis?

– Ir kaip ketini toks tapti?

– Viskas suplanuota! – klyktelėjo Skaramučas ir nužingsniavo prie požemio sienos.

– O kaip burtininkai?

Skaramučas nusiplėšė apsiaustą. Jis buvo labai sunkus, labai šiltas ir kliudė eiti.

– O ką tie prakeikti burtininkai?

Malonusis gūžtelėjo pečiais – žvangtelėto grandinės.

– Galgi nemanai, kad jie tiesiog lauks nuošaly ir leis, kad taip nutiktų? Kaip suprantu, aš būsiu nebegyvas, taigi turėsi vienu rūpesčiu mažiau, tačiau vis tiek turėsi jų per akis.

– Nebus jokių rūpesčių, – pasakė Skaramučas ir, kad būtų įspūdingiau, atsitraukė į šešėlį. – Kai įgyvendinsiu savo planą, magija bus pavaldi tik man vienam.

– Tai ketini visus juos išžudyti?

– Nereikės. Kai perimsiu jų galias, jie taps eiliniais mirtingaisiais.

– A, – ištarė Skeletas. – Supratau.

– Ar dabar supranti, kokia didžiulė ir nepranokstama mano išmintis?

Malonusis minutėlę pagalvojo.

– Taip, – pagaliau nusprendė.

– Puiku. Gaila, detektyve, nebėra laiko šnekučiuotis toliau, bet mano šlovės valanda jau čia pat, ir tavo mirtis bus…

– Turiu dar vieną klausimą.

Skaramučas žado neteko.

– Kas? – burbtelėjo niūriai.

– Iš pažiūros šis planas geras. Išsiurbsi magiją iš kitų ir tada, pasinaudojęs magija, pasidarysi visagalis, neįveikiamas ir užgrobsi visą pasaulį. Puikus planas – teoriškai. Bet noriu, Skaramučai, tavęs paklausti, kaip konkrečiai ketini to pasiekti?

Skaramučas pakėlė nuo žemės apsiaustą ir ėmė jį čiupinėti, kol atrado gudriai paslėptą kišenę. Iš tos kišenės ištraukė medinę dėžutę su metaline sklendele.

Iškėlė dėžutę, kad Malonusis matytų.

– Atpažįsti?

Malonusis atidžiau įsižiūrėjo į raižinį medyje.

– Oho, – neslėpė įspūdžio jis.

– Taigi. Šita dėželė, kurioje dvidešimt trys magai išraižė dvidešimt tris užkeikimus, yra vienas iš legendinių Prarastųjų Daiktų. Beveik penkiolika mėnesių jos ieškojau ir šiąnakt ji pagaliau pateko į mano rankas.

– Tai ji tikra?

– Aišku, tikra? Kodėl turėtų būti netikra?

Malonusis ūmiai kilstelėjo galvą.

– Tai tu dar nepatikrinai?

Skaramučas staiga pasijuto kvailokai.

– Aš… Kam man tikrinti, – numykė. – Visi žino…

– Oi, Skaramučai, – nusivylęs ištarė Malonusis.

– Aš ką tik ją gavau! – puolė teisintis Skaramučas. – Gavau vos prieš tris valandas!

– Ir nepatikrinai?

– Neturėjau laiko. Reikėjo tave sučiupti.

Malonusis vėl pažvelgė į dėžutę ir susimąstęs pakreipė galvą.

– Jeigu tai dėžutė iš Prarastųjų Daiktų – o ji iš pažiūros iš tiesų atrodo tikra – tai joje yra vabzdys, kuris įgėlęs išsiurbia magiją.

– Būtent.

– Jei tik tas vabzdys tebėra viduje.

Skaramučas pasižiūrėjo į dėžutę.

– Nėra jokių skylių.

– Jos niekas nerado tris šimtus metų.

– Bet tas vabzdys turėtų gyventi amžinai, juk taip? Jam juk nereikia nei maisto, nei nieko?

– Na, tokia legenda. Ar girdi jį? Turėtum girdėti zvimbimą.

Skaramučas papurtė dėžutę ir prisidėjo prie ausies.

– Nieko, – pasakė.

– Na, dėžutė storasienė, – spėjo Malonusis. – Turbūt neįmanoma išgirsti.

Skaramučas dar kartą papurtė dėžutę ir paklausė, ar viduj nezvimbia. Nieko.

– Daug už ją sumokėjai? – pasidomėjo Malonusis.

– Vyrukui, kuris ją surado, reikėjo surengti ekspediciją ir visa kita. Nepigiai atsiėjo.

– Kiek jis užsiprašė?

– Aš, e, atidaviau jam viską, ką turėjau.

Detektyvas tylėjo.

– Bet aš valdysiu pasaulį! – aiškino Skaramučas. – Koks man dabar skirtumas?

– Jis gavo krūvą pinigų už dėžutę net neįrodęs, kad joje yra tai, kas, tavo manymu, ten turėtų būti.

– Kaip man sužinoti?

– Yra tik vienas būdas. Reikia atidaryti.

– Bet vabzdys išskris!

– Išleisk jį prie manęs, – pasiūlė Malonusis. – Juk vis tiek ketini mane nužudyti, tiesa? Tai kokia man bėda, jei jis išsiurbs mano galias prieš mirtį?

Skaramučas prisimerkė.

– Kodėl man tai siūlai?

– Nes man smalsu. Skaramučai, aš detektyvas. Aš atskleidžiu paslaptis. Jei paskutinis dalykas, kurį galiu padaryti prieš iškeliaudamas anapus, yra išsiaiškinti, ar tebegyvas mitinis vabzdys viename iš Prarastųjų Daiktų, man tokia mirtis bus maloni.

Skaramučas pasižiūrėjo į Malonųjį ir linktelėjo.

– Gerai.

– Padėk dėžutę ant žemės, atidaryk ir atsitrauk. Kai vabzdys išsiurbs iš manęs galią, aptings. Tada jį ir sugausi.

Skaramučas linktelėjo. Nervingai apsilaižė lūpas ir padėjo dėžutę ant grindų. Atidarė metalinę sklendę, pajuto, kaip krūtinėj daužosi širdis, ir pakėlė dangtelį.

Tada spruko į šešėlį.

Detektyvas įbedė akis į dėžutę.

– Na? – iš kampo pasiteiravo Skaramučas.

– Nieko nematau, – atsakė Malonusis. – Tamsoka… Palauk.

– Na? Kas?

Ir tada Skaramučas išgirdo patį gražiausią garsą pasaulyje – zvimbimą.

– Nuostabu, – sušnibždėjo Malonusis.

Kažkas pakilo iš dėžutės, išskrido į laisvę po šimtmečių įkalinimo. Neryžtingai, netvirtai, bet skrido. Jis buvo gyvas.

– Mažutėlis vabaliukas, – prakalbo Malonusis. – Pasak legendos, jis išsirito iš žuvusio demono kūno. Vabzdys, gimęs iš blogio, iš piktumo, iš paskutinių demono pastangų sunaikinti savo priešus.

Vabzdys pakilo ir ėmė plazdėti šviesos gijose.

– Mažutėlis vabalėlis, o gali parklupdyti visą pasaulį.

– Nuostabu, – atsikvėpė Skaramučas.

Vabzdys nutūpė ant žemės prie dėžutės, prie ilgamečio savo kalėjimo. Malonusis pažvelgė į jį, tada pasislinko, perkėlė kelį ant vabzdžio ir jį prispaudė.

Skaramučas suklykė, durys atsilapojo ir į požemį įžengė Valkirija Audra.

– Kokia čia velniava? – pasiteiravo ji.

Skaramučas puolė ją. Mergaitė užsimerkė ir sulenkė pirštus. Tada staiga atsimerkė, ištiesė plaštaką, ir oras aplink ją suraibuliavo. Skaramučą nubloškė atbulą. Jis trenkėsi į sieną, užsigavo galvą ir vaitodamas susmuko. Girdėjo, kaip mergaitė kalbasi su detektyvu, išgirdo, kaip žvangtelėjo atrakinamos grandinės. Dejuodamas apsivertė ir pažvelgė į tuodu.

– Apgavai mane, – prakalbo Skaramučas. – Iš tikrųjų atėjai čionai tam, kad mane sulaikytum, ar ne? Iš tikrųjų atėjai čionai sužlugdyti mano plano. Tai paskutinis kartas – girdi? Paspruksiu, kad ir į kokį kalėjimą mane įkištum, ir kai kitą kartą mudu susitiksim, atsiimsi…

– Kas čia toks? – paklausė Valkirija Audra.

Skaramučas išblyško.

– Ką? Ką reiškia „kas čia toks“?

– Čia Skaramučas Van Dregas, – paaiškino jai Malonusis.

– Ji žino, kas aš toks! – suspiegė Skaramučas. – Aš tavo pikčiausias priešas!

Audra kilstelėjo antakį, bet elgėsi taip, tarsi Skaramučo čia nė nebūtų.

– Ar jis kaip nors susijęs su Gražuoliu ir Naktiniu?

– Ne.

– Tai ko čia gaištame? Eime, reikia sulaikyti tikrus kenkėjus.

Audra išėjo. Skeletas Malonusis pažvelgė į Skaramučą ir gūžtelėjo pečiais.

– Aš tave trumpam prirakinsiu, bet greitai tavęs suimti prisistatys Kapokliai. Ar taip bus gerai?

Skaramučas pravirko.

– Laikykis. Nesileisk, kad šitai tave sužlugdytų. Visiems mums reikia tikslo ir mudu su tavimi tikrai dar kada nors susikausime, gerai?

Skaramučas pratrūko raudoti.

– Žinai, mums reikia daugiau tokių piktadarių kaip tu. Mums reikia daugiau bloguolių, norinčių užgrobti visą pasaulį. Per maža tokių. Kitiems tai atrodo tiesiog, žinai… kvaila.

Skaramučas ant riešų pajuto grandines. Jis pažvelgė nuo žemės ir akimis nulydėjo iš požemio išeinantį Skeletą Malonųjį.

Content

Ленди Дерек Malonusis ponas Skeletas