Kubelka Susanna

Šiandien madam pareis vėliau

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Susanna Kubelka

ŠIANDIEN MADAM

PAREIS VĖLIAU

Romanas

Iš vokiečių kalbos vertė

Laima Bareišienė

Versta iš: Susanna Kubelka

MADAME KOMMT HEUTE SPÄTER

Gustav Lübbe Verlag

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090111383

© 2013 by Susanna Kubelka . All rights reserved

Original title: Madame kommt heute später

Viršelio fotografija © Imagefile / Premium

© Vertimas į lietuvių kalbą, Laima Bareišienė, 1994, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Redagavo Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkas Agnius Tarabilda

E. knygą maketavo Jurga Morkūnienė

Bet koks panašumas į dabar gyvenančius asmenis

yra grynas, visiškas ir nepageidaujamas atsitiktinumas!

Sibilei

1

Paryžius – gražiausias miestas pasaulyje!

Bet pavojingas svetimšaliams. Tereikia tik prisiminti Edeną fon Horvatą, vengrų rašytoją, kuriam prieš daugelį metų aiškiaregė išpranašavo, kad kaip tik čia, Paryžiuje, išsipildys jo svajonė. Viską metęs jis nuvažiavo į miestą prie Senos ir pasileido Eliziejaus laukais, na, ir kas atsitiko? Užgriuvo audra, Edenas atsistojo po medžiu – ir jį iškart nutrenkė žaibas!

Panašiai atsitiko ir man. Tik mano žaibas – prancūzas. Be to, aš dar gyva. Bet audra tebesiautėja, ir man atrodo, jog baisiausias perkūno trenksmas dar prieš akis. Ir vis dėlto aš tebegyvenu čia. Niekas negali išvengti savo likimo: aš pažįstu visą pasaulį – Sidnėjų ir Salamanką, Vinipegą ir Romą, Delį ir Tokiją, bet niekur nėra taip gražu kaip Paryžiuje, Eifelio bokšto papėdėje!

Atvažiavau į miestą prie Senos ne dėl aiškiaregės, o vien iš pasiutimo. Būčiau galėjusi likti ir Anglijoje, kur gyvenau. Londone man sekėsi, veltui neleidau laiko. Gyvenau dideliame name Čelsyje su garsiu architektu. Mudu kartu dirbome, buvome puiki pora.

Tačiau kaip tik tada mirė mano motina!

Ir aš staiga užsimaniau didžiosios meilės! Užsimaniau viską pakeisti, išvažiuoti. Mane vėl patraukė grįžti į Paryžių, kur anksčiau jau buvau lankiusis, aš ilgėjausi žiburiuojančių šviesų, plačių bulvarų, norėjau kalbėti prancūziškai ir susirasti giminingą sielą, didžiąją laimę – idealų vyriškį, gimusį tame rojuje kaip tik man.

Staiga Anglija pasirodė man šalta ir nyki. Viskas pernelyg lėta, niūru, nelinksma ir tuščia! O Paryžiuje tarpsta tam tikras žmonių sluoksnis, kuris kaip tik ir sukuria pikantišką atmosferą, visiems susukančią galvas. Troškau patirti kažką naujo, nuostabaus. Rasti idealią kūno ir sielos vienovę. Ir radau!

Tik abejotina, ar tikrai!

Gal aš suklydau. Gal paskubėjau. Gal ne tam pasakiau „taip“. O gal pernelyg sutirštinu spalvas, gal rytoj viskas vėl bus gerai, nes iš pažiūros mano gyvenimas – puikus!

Aš ištekėjau už pavydėtino vyro. Aš, daili geltonplaukė vienietė. Aš, užsienietė, gavau patį geidžiamiausią Paryžiuje jaunikį, prašom – o man jau keturiasdešimt dveji! Aš peržengiau visas ribas, įstengiau padaryti tai, apie ką kiti tik svajoja, bet jau seniai mano nuotaika labai prasta. Ištisas dienas mąstau. Naktį tysau nemiegodama, tačiau kas padaryta – padaryta. Pasistengsiu išgelbėti, kas dar įmanoma!

Aš esu Ticija Sent Apol – išgirdus šitą pavardę, ima tankiau plakti širdys. Šitos pavardės man visi pavydi, nes Sent Apol atsiduoda kava ir pinigais, ir taip yra jau seniai. Šios giminės pradininkas Helijas atsikėlė čia iš Graikijos, Prancūzijoje išpopuliarino brangias kavos pupeles ir mirė jau būdamas turtuolis.

Jo sūnūs pagausino palikimą, taip, šios giminės vyrai garsėja savo milijonais ir spindulinga išvaizda. Aukšti geltonplaukiai hunai vešliais plaukais, primenančiais liūto karčius. Ūgiu jie pranoksta prancūzus. Sent Apolų giminėje nėra kvailių. Nėra atskalūnų. Nėra nevykėlių. Nėra ir homoseksualų. Ir, aišku, čia negalima skirtis. Viskas nuostabu! Čia viešpatauja kava ir pinigai, kaip ir prieš šimtą metų, ir moterys dalyvauja šitam žaidime. Kiekviena nauja karta rūpestingai parinktų Sent Apolų giminės motinų prigimdo būrius prašmatnių geltonplaukių suvedžiotojų, todėl man klaikiai pavydima, kad vieną iš jų kaip tik ir gavau už vyrą.

Faustas Sent Apolas tapo mano likimu!

Lygiai prieš metus. Po didelių vestuvių Dievo Motinos katedroje, su nuotakos puokšte iš Graikijos vėliavos spalvų, žiedu su trylika briliantų ir išeinant iš namų palydėta grasinamo telefono skambučio.

– Šachas karalienei, – pareiškė uždusęs moteriškas balsas, – po kito ėjimo jums matas! Aš viską stebiu! Nesidžiaukit per anksti, geltonplauke gyvate! Maukit iš Prancūzijos, antraip jums galas!

– Tikrai? – paklausiau susidomėjusi. Tačiau ragelyje pasigirdo keiksmai, ir aš jį padėjau. Na, gerai! Aš esu linksmo būdo, nebijau telefono skambučių, nepažįstamų balsų. Viską įveiksiu. Net iš didžiausių tragedijų aš išpešu naudos sau. Kodėl – labai lengva paaiškinti. Davoso kalnuose mane, dar vaiką, užpylė griūtis. Tik pačią paskutinę akimirką mane išgriebė iš po sniego. O jeigu jau esi patyrusi tokį pavojų ir išsigelbėjusi, vadinasi, esi ypatingai saugoma. Todėl aš nieko nebijau. Visai nesijaudinu dėl kokių nors smulkmenų. Dėl to Faustas ir vedė mane, mane, smagią lengvabūdę. Dėl to aš dabar ir priklausau Paryžiui, todėl gyvenu Prezidento Vilsono prospekte, dideliame bute su keturiais miegamaisiais, žiemos sodu, biblioteka, tarnais ir vaizdu į Eifelio bokštą.

Prisitaikiau: iš pradžių Sent Apolai, o paskui aš! Aš valdausi. Ne, aš valdžiausi...

Šiandien pirmoji mano vedybų sukaktis. Nuo šiandien viskas bus kitaip. Šiandien aš pirmąkart gyvenime nuėjau pas aiškiaregę. Mane nusitempė Lola, mano virėja. O dabar štai guliu bibliotekoje priešais židinį, išsitiesusi ant minkšto medaus spalvos tibetietiško kilimo, pasidėjusi po galva raudoną šilkinę pagalvėlę, spoksau į knygų eiles ir mąstau.

Štai kas man pasidarė!

Aiškiaregė pavarde madam Adar. Ji labai madinga, laikoma puikia mediume. Ji gyvena 14 apygardoje, Raspajo bulvare, ant paties kalno, ir mane priėmė nepaprastai stilingai: duris atidarė tarnaitė su balta prijuoste, paėmė iš manęs paltą ir palydėjo į svetainę.

Ten sėdėjo toji garsenybė, sveikindamasi ji vos linktelėjo galvą. Prie didžiulio stalo, apdengto brangia kašmyro staltiese, net siekiančia grindis. Svetainė tamsi, užuolaidos užtrauktos. Kambarį apšvietė tiktai dvi gražios žalvarinės lempos, stovinčios jai iš kairės ir iš dešinės. Belle Epoque1 stovimosios lempos! Jų likusios tik viena kita! Retenybės! Pastebėjau jas vos peržengusi slenkstį, nes taurūs daiktai iškart krinta man į akis. Net šitokios krizės kaip dabar laikais!

– Bonjour, madame2, – garsiai pasisveikinau. Tada įkišau tūkstantį frankų (tikras turtas!) į storą knygą, kuri gulėjo ant stalo tarp jos ir manęs, atsisėdau ant kėdės ir ėmiau kantriai laukti.

– Bonjour, madame, – tyliai atsakė aiškiaregė, – gerai, kad atėjote. Rankinę prašom padėti ant grindų. Rankų nesukryžiuokit, o pasidėkit delnais aukštyn į skreitą. Kojas suglauskit. Atsipalaiduokit!

Nustebusi paklusau. Garsenybė nunarino galvą. Kaip ją nupasakoti? Atrodė tarsi nusikamavusi virėja. Nosis stambi, lūpų dažai nusitrynę. Plaukai labai garbanoti, buvę geltoni, bet dabar pražilę, supinti į ilgą kasą, nudrykusią per nugarą iki juosmens. Apsirengusi tamsia suknele, pirštai apmaustyti daugybe žiedų su briliantukais, kiekviename po keturis ar penkis. Judinamos tos rankos žiburiavo kaip vandens kriokliai. Apskritai man ji patiko.

– Na, tai ką pageidautumėt sužinoti?

– Iš pradžių kokį nors nesudėtingą dalyką. Gal pasakytumėt, ką aš gausiu savo vestuvių sukakties proga?

Vos susičiaupusi supratau, koks nepaprastai kvailas mano klausimas.

– Dovaną, madam, jums nepriklausančią.

– Tai kam ji priklauso?

– Sužinosit, kai ateis laikas. Sakykit – jūs gyvenat Šv. Liudviko saloje?

– Ne. Trokadero gatvėje.

– Keista. Regiu jus prie vandens. Ketinat persikraustyti?

– Kol kas dar ne. Kodėl?

Madam Adar pasižiūrėjo į savo žiburiuojančius žiedais pirštus.

– Ar atsinešėt nuotrauką? Savo vyro?

Linktelėjau galvą ir dvejodama padaviau jai nuotrauką.

Paėmė ją abiem rankom ir ėmė aplink ją mankyti, lyg minkydama tešlą. Paskui ilgai žiūrėjo į ją kraipydama galvą.

– Didelė problema, – lėtai tarė ji. – Aš kalbu teisybę?

Tylėjau.

– Problema dėl tos moters. Jo bendradarbės. Ji neišsilavinusi. Prasti popieriai. Tegu jis nežiopso, nes atsidurs teisme. Ar jums tai ką nors sako, madam? Ar žinot, apie ką kalbu?

– Ne. Su vyru dirbu aš. Ir daugiau niekas!

Madam Adar garsiai sušnopavo stambia nosimi.

– Ne! Ne! Ne! Tai ne jūs. Matau kitą moterį. Aukštesnę ir... storesnę. Matau ją kaimiškam name. Ji atrodo kaip... kaip jos vadinasi? Kaip valkirija! Ar pažįstat taip atrodančią moterį?

– Deja, ne.

– Pagalvokit! Gal namie prisiminsit. Ir šitoji moteris... linki jums blogo, madam. Verčiau nutraukit su ja visus ryšius! Vyras irgi nedaug ko vertas. Dar matau vyrą su barzda. Su didele ruda skrybėle. Tai netikri draugai! Ar žinot, apie ką aš kalbu, madam?

– Deja, ne.

Madam Adar atsiduso.

– Kitą savaitę jūsų sūnus pasveiks, – pasakė paskui, – nereikia guldyti jo į ligoninę. Tai tik gerklės uždegimas, nieko baisaus!

– Iš tikrųjų! O koks mano sūnaus vardas? Ar galėtumėt atspėti?

– Luktelkit. Keistas vardas. Prasideda H raide. Firmos pavadinimas. Hermis! Ar taip?

– Man siaubingai gaila, – tepasakiau, – bet aš dar neturiu vaikų. Pasakykit man verčiau, kuo vardu toji... valkirija. Ar žinot jos vardą?

Madam Adar ilgai galvojo.

– O, – pasakė ji, – jos vardas prasideda O raide. Odetė. Ar pažįstat moterį, vardu Odetė? Ne? Čia dar matau ir A raidę. Amūrė. Taip, tikrai. Ar tarp jūsų pažįstamų yra Amūrė?

– Nieko panašaus!

Aš atsistojau.

– Deja, man metas!

Madam Adar liko labai santūri.

– Tikiuosi, kad vis dėlto jums šiek tiek padėjau. – Ji grąžino man Fausto nuotrauką. – Jei užsimanysit sužinoti ką nors daugiau, ateikit vėl!

Niekuomet gyvenime!

Niekuomet kojos mano nebus pas šitą karvę! Tūkstantį frankų išmečiau kaip į balą!

Tačiau keistas dalykas: ar vakar Faustas nesakė, kad Amūrė puikus vardas mergytei? O jo tėvas iš tikrųjų Hermis!

Ir mano vaikų vardai bus tik klasikiniai. Tokia tradicija Sent Apolų giminėje. Aš noriu vaikų. Todėl ir ištekėjau. Ir noriu namo Provanse. Ten juos auginčiau. Nepaprasto namo. Ne. Tvirtovės, kompaktiško laimės luito, stovinčio aukštai ant kalno, nelabai didelio ir nelabai mažo namo su storomis sienomis, pastatyto amžiams! Tokį namą aš jau tarsi matau: pro jo langus regėti visas pasaulis. O ant kalno šlaito terasomis užveistas sodas, pilnas pinijų, kiparisų, rožių ir kvepiančių krūmų.

Prieš metus mečiau gėrusi piliules.

Jeigu Faustas būtų norėjęs, jau seniai būčiau buvusi nėščia. Mano giminėje vien ilgaamžiai. Mes gimdome vėlai. Motina mane pagimdė būdama keturiasdešimt šešerių. Aštuoniasdešimties metų ji dar atrodė jaunyva moteris. Aš irgi tokia pat. Kupina energijos. Žydinti, sveika ir nenusivalkiojusi. Bet Faustas neskuba.

– Aš dar nenoriu vaikų, – sako jis kietai, – jie triukšmingi, įkyrūs, visur lenda. Juk tu turi mane, chérie3! Juk žinai, mano šaunioji Ticija, kad konkurencijos aš nepakenčiu!

Tai kodėl jis tada nei iš šio, nei iš to žavisi vaikiškais vardais?

Atsisėdu. Man užtirpo sprandas. Judinu galvą. Dešinėn, kairėn. Po truputį skausmas atlėgsta.

Faustas mįslė. Visi prancūzai nori vaikų. Tik maniškis ne! Uošviai nori anūkų. Kaip ir mano ponas tėtis. Bet Faustas slapčiom sėlina į vonią ir tikrina mano kalendorių. Pavojingomis dienomis jis susituri. Mano, kad aš nieko nepastebiu. Ar jis laiko mane akla?

Pirštais braukiu per minkštą kilimą. Geriausios kokybės vilna. Rankų darbo. Augaliniai dažai. Puikus pirkinys. Įsigijau šį kilimą savo gimtadienio proga. Retų prekių krautuvėlėje Jokūbo gatvėje. Jis čia nuostabiai dera. Geriau negu zebro kailis, kuris gulėjo anksčiau.

Sukryžiuoju kojas, ištiesiu nugarą ir pabandau atsipalaiduoti. Sakoma, jog pasieki tokią būklę, kad imi nieko negalvoti. Tada „iš ten“ ateina geriausių minčių.

Po teisybei, tai aš gyvenu nuostabiai.

Mano verslas tiesiog klesti. Mes perkame butus, atnaujiname juos taip, kad net švyti, ir pelningai parduodame. Tie butai graibstomi kaip šviežios bandelės. Mes nepriklausome nuo tėvų, pinigų mums netrūksta, ir aš tuo didžiuojuosi. Mat visa tai mano nuopelnas.

Aš esu interjero architektė. Baigiau studijas, gavau laipsnį, daug keliavau. Aš žinau, ką darau, esu puiki specialistė. Taip pat aš kuriu baldus, stiklinius daiktus, audinius. Sėdėdama prie savo stalo dažnai jaučiuosi kaip Dievas paskutinę pasaulio kūrimo dieną.

Tačiau tai dar ne viskas.

Aš dar ir dirbu! Pasilipusi ant kopėčių išmatuoju užuolaidas. Klijuoju tapetais sienas, esu net dėjusi grindis. Iš šlykščiausios skylės aš moku padaryti jaukų lizdelį. Mano automobilis pilnas įrankių, spaustų, plaktukų, replių. Man dažnai ant nykščių mėlynės, o kiti pirštai subadyti, bet tai nesvarbu. Aš mėgstu savo darbą. Nenorėčiau nieko geriau. Kad ir kur būčiau, trokštu tik vieno dalyko: viską gražinti!

Faustui tai irgi patiko!

Tačiau jau trys savaitės jis elgiasi su manim kaip su ligone. Nebenori man rodyti perkamų butų. Anksčiau pirmoji juos apžiūrėdavau. Būdavau per visas derybas. O dabar jis dingsta ištisai dienai ir tą daro vienas. „Šiandien mesjė pareis vėliau“, – praneša man Lola, kai grįžtu namo. Nuo to sakinio aš tikrai susirgsiu!

Tačiau tai dar tik pradžia.

Man nebeleidžiama tikrinti sąskaitų. Jis tvarko visą buhalteriją. Ir kodėl jis, manęs nė nepaklausęs, bet už mūsų pinigus, nusipirko šitą brangų rolsroisą, kuriame tilptų penki vaikai, auklė ir šuo, nors anksčiau turėjo tik nepatogius sportinius automobilius?

Ir kodėl jis vis išvažiavęs tuo automobiliu? Išvažiuoja kiekvieną trečiadienį, o grįžta dievaižin kada! Ir kodėl, velniai griebtų, jo niekur neįmanoma rasti? Nors automobilis su telefonu! Kodėl?

Kur jis pragaišęs paskutiniu laiku?

Staiga man topteli į galvą siaubingas įtarimas. O gal Faustas pakliuvo į nagus kokiems nors niekšams, kurie jį taršo kaip kalėdinę žąsį? O jeigu vienas iš tų niekšų serga? Vyras su skrybėle? Arba toji Odetė Amūrė? Jeigu tik ji apskritai yra!

Pašoku. Kelinta valanda? Septynios!

Faustas išvažiavo į kaimą apžiūrėti namo, kurį ketina pirkti. Namo! Argi ne jis vis kartojo, kad uždirbti galima tik pardavinėjant butus Paryžiuje?

Pasiklausau, kas darosi koridoriuje. Lola triukšmauja virtuvėje. Ką tik praėjo Stavras, kamerdineris. Jis parnešė iš valyklos Fausto kostiumus ir smokingą. Kelias laisvas. Lekiu į savo vyro kambarį. Kur jo kalendorius? Kaip visuomet, ant rašomojo stalo. Kokie šiandien jo planai?

Prieš pietus įrašytas žodis „gydytojas“.

Gydytojas? Nesąmonė! Kalendorius dreba mano rankoje. Raidės susilieja prieš akis.

Gal Faustas serga? Ne! Jis sveikas kaip ridikas. Tai ne aš. Greit gausiu infarktą.

Pala! Tik nesikarščiuok! Žiūrėkime faktų. O ką jis veiks po pietų?

„17 val. namas!“ Pabraukta raudonu brūkšniu.

Taigi dabar jis kažkur ne Paryžiuje, pateko į grūstį ir namo anksčiau kaip devintą negrįš.

Staiga suskamba telefonas.

– Alio! – pilna vilties atsiliepiu aš.

Tyla.

– Kas čia kalba? – sušunku.

Kaip visada, anoje pusėje padedamas ragelis. Dažnas reiškinys per paskutines tris savaites. Pernelyg dažnas, kalbant tiksliai. Staiga mane apima svaigulys. Galvoje ima ūžti. Aš išprotėsiu, jeigu ko nors nesigriebsiu.

Ir štai aš jau klūpau prie baroko stiliaus Fausto komodos, paveldėtos iš Krono, Fausto senelio brolio, ir ištraukiu apatinį stalčių. Imu raustis kaip kurmis: puskojinės, baltiniai, trumpikės, dar popieriai. Man klaikiai gėda. Pila prakaitas, tankios geltonos garbanos prilimpa man prie skruostų ir kaklo, ausyse tvinksi.

Kitas stalčius: sportinukai, šilkiniai marškiniai, smokingo marškiniai ir popieriai. Dar kitas stalčius: drabužiai tenisui, buriuoti, maudytis ir popieriai. Paskutinis stalčius: megztiniai, liemenės, pirštinės, šalikai. Ir vėl popieriai. Viskas skraido, krenta ant grindų aplink mane. Komoda tuščia.

Aš nieko neradau.

Bet manęs neįmanoma apgauti. Aš karštakraujė vienietė ir baigsiu tai, ką pradėjau.

Žengiu prie Fausto spintų.

Vasariniai, žieminiai, šilkiniai, drobiniai kostiumai, fechtavimosi kostiumai, jojimo kelnės. Nuodugniai krečiu kišenes. Štai! Širdis daužosi kaip patrakusi. Radau!

Iš švarko, kurį jis dėvėjo praėjusį trečiadienį, kišenės išimu penkis gabalėlius kartono. Suplėšyta cigarečių dėžutė. Aš nusivylusi. Tačiau paskui pastebiu raides. Ten kažkas parašyta.

Sėduosi prie Fausto rašomojo stalo ir sudėlioju popieriukus į vieną lapą. Ir ką pamatau? Vulgarų piešinį. Vyrą ir moterį klasikine poza. Piešinys iš kelių štrichų, bet nupieštas įgudusia ranka. Vyriškis su didžiuliu falu. O moteris – vien kojos ir krūtys. Šalia parašyta: „400 frankų su kambariu“.

Faustas viešnamyje?

Nesąmonė! Juk jis visada mušasi į krūtinę tvirtindamas, kad niekuomet gyvenime nėra mokėjęs už meilę. Ar jis derėjosi dėl kainos? Kur jis daužosi? Šįvakar aš jam duosiu vieną kitą tikslų klausimą.

Bet pirmiausia turiu panaikinti visus pėdsakus!

Imu tvarkyti komodą. Apatiniame stalčiuje, pačiame kampe, apčiuopiu kažkokį kietą daiktą. Pirma pražiopsojau. Aha! Elegantiška dėžutė. Dioro! Didelė, plokščia, lengva, suvyniota kaip dovana. Auksinės raidės baltame fone. Aprišta stora sukta virvele iš raudono šilko. Na, tai man. Šiandien mūsų vedybų sukaktis. Nė nepagalvojusi išvynioju dovaną.

Ilgi juodo šilko naktiniai marškiniai išslysta ant grindų. Pakeliu juos aukštyn. Prašmatnumėlis! Viršutinė dalis vienų nėrinių. Tikrų nėrinių, tiek aš suprantu. Kita marškinių dalis iš blizgančio satino, juodas satinas, perjuostas raudonais kaspinais. Gražesnių naktinių marškinių nesu mačiusi. Bet jie ne mano spalvos!

Aš dėviu tik šviesius baltinius, ir žiemą, ir vasarą. O blogosiomis dienomis – raudonus. Raudona spalva teikia man stiprybės. Bet niekados o niekados nesu nešiojusi juodų baltinių. Ir Faustas tai žino.

Na, ir dydžio ne penkiasdešimto. Aš dėviu trisdešimt aštuntą. Staiga man pasidaro baisiai karšta. Laikau rankose meilės dovaną! Bet ji skirta ne man, o kitai moteriai! „Vestuvių sukakties proga gausite dovaną, jums nepriklausančią!“ Tuoj apalpsiu. Ar čia ne buto durys trinktelėjo?

O Dieve! Faustas parėjo!

Jis man uždraudė eiti į jo kambarį. Ne tiesiai, ne, taip jis niekuomet nekalba! Žingsniai artėja, energingi žingsniai, jis puikiai nusiteikęs, netrukus bus čia. Tyliai susmunku ant grindų. Užsimerkiu ir vos alsuoju.

– Olialia! – atsklinda nuo durų Fausto balsas. Jis uždega visas lempas. Kaip per šventę. Kodėl? Juntu, kaip šviesa plūsta pro užmerktus vokus.

– Tik pažiūrėkit! Mano žmonelė! Labutis, mano chérie. Ar tu negyva?

Jo balse nė lašo susirūpinimo. Jis pasilenkia, pačiumpa mane už pažastų, pakelia aukštyn.

– Atsimerk, ožkyte. Žinau, kad mane girdi. Nevaidink!

Faustas pastato mane ant kojų. Ką darysi! Jis kiaurai mane permato. Lieku stovėti ir atsimerkiu.

Faustas – vyriško grožio idealas. Jis beveik dviejų metrų ūgio ir, kaip prancūzas, pažiūrėti labai stambus. Mėlynos akys ir vešlūs geltoni karčiai, beveik nesušukuojami. Iš pirmo žvilgsnio jis atrodo esąs germanas.

– Jis ne prancūzas, – pasakė mano tėvas, pamatęs jį pirmąkart, – jis Vagnerio Zygfridas! Ką tu su juo veiksi?

Faustas yra hunas. Tačiau jo veido bruožai švelnūs ir panašūs į Rubenso amūro, drožiančio lanką. Šio garsaus paveikslo kopija kabo mūsų svetainėje. Natūralaus dydžio, patrauklus paveikslas, ir kiekvienam aišku: tai tos pačios šviesios akys, dailūs antakiai, tiesi nosis, ta pati tobulos formos burna.

– Tai aš savo ankstesniame gyvenime, – sako Faustas kiekvienam, kas tik susidomi. Taip, jis gražus kaip dievas. O ypač su šviesiu kostiumu, ir pats tą žino. Be to, jo rankos, kurios dabar guli man ant pečių, stiprios.

– Na, dailusis vaikuti, ką visa tai reiškia?

Jo akys ima klaidžioti po kambarį, po atidarytą drabužių spintą, rašomąjį stalą, užkliudo juoduosius naktinius marškinius ant kilimo, man taip nesmagu, kad tuoj iš tikrųjų vėl pargriūsiu.

– Tu pas mane įsilaužei? Kodėl?

Pasilenkiu ir pakeliu nuo grindų naktinius marškinius.

– Kieno jie?

– Tavo, mon trésor4! Kai pakeisiu. Užsakiau baltus, raudonai apkraštuotus, o man atsiunčia juodus, ir dar per didelius. Rytoj juos pasiims. Ticija, ar girdi mane? Tu pernelyg smalsi. Šitaip negalima elgtis. Sugadinai visą staigmeną!

Jo žodžiai skamba visai įtikinamai.

– O kas čia? – rodau į rašomąjį stalą.

– Apie ką tu?

– Apie va tą cigarečių dėžutę! „Keturi šimtai frankų su kambariu“?

– Nieko nežinau. Bet... Pala! Jį man įkišo tokia kekšelė. Kavinėj Madlenos gatvėje. Bet jį perskaičiau automobilyje ir tik tada suplėšiau. Peleninėn netilpo, į gatvę juk nemesi, taigi įsikišau kišenėn. Ar tau ramiau, mieloji?

Tyliu.

– Tai ką dar norėtum išgirsti? Šventą priesaiką? O gal ir man bus leista kai ko paklausti? Nuo kada pradėjai mane šnipinėti, nekaltas vaikuti?

– Tik nuo šiandien.

– O kodėl, mano paukštyte?

– Hermis susirgo, – drožiu išdidžiai ir gręžte gręžiu akimis jo veidą. Jis irgi žiūri į mane. Jaučiasi kaltas, o gal man tik taip regisi?

– Mano tėvas sveikas ir žvalus. Pati tai puikiai žinai. Kaip čia tau šovė į galvą tokia nesąmonė?

– Ar jis užkrėtė Amūrę? O gal Odetę?

Faustas abejodamas žvelgia iš viršaus į mane.

– Tave kažkas užkrėtė. Deja, nežinau kas.

Jis sėdasi į žalią anglišką krėslą, mano dovaną jam Kalėdų proga, aptrauktą aukščiausios kokybės škotišku audiniu, ir prievarta užsikelia mane ant kelių. Priešinuosi, bet paskui nusileidžiu. Užtat sėdžiu it mietą prarijusi.

– Na, tai sakyk, kas yra? Kažkas čia ne taip. Mane, matyt, kažkas apšmeižė? Paskambino ir primelavo, taip?

Nustumiu jo ranką, kuria jis ketina nubraukti man nuo kaktos garbanėles.

– Tavęs vis nėra namie, – irzliai prapliumpu, – neįmanoma tavęs rasti. „Šiandien mesjė pareis vėliau!“ Nebegaliu klausytis šitų žodžių! Koks čia vedybinis gyvenimas!

– Tu visiškai teisi, – Faustas prisispaudžia mane prie savęs, – aš esu melagis, išdavikas, niekšas, paršas.

– Paleisk mane! Tu vis tiek manęs nebemyli.

– Teisybė! Nekenčiu tavęs. Pabučiuok mane, mažyte!

– Ne! Tu pernelyg išstorėjai. Per daug geri...

– Teisybė! Aš ėdu ir geriu. Aš šlykštus, murzinas, o, chérie, šiandien pietavau užeigėlėje, ragavau tokio raudonojo vyno, švelnaus kaip motinos krūtinė, Saint-Amour 1989, kiekvienas gurkšnis – saldybė. Sakytum slapta po stalu uždėtum ranką dailiai moteriai ant kelių. O paskui juo aukščiau kyla tavo ranka, juo švelnesnę ir karštesnę čiuopi odą...

Ir jo pirštai atsiduria ant kairės mano kojos, nuslysta po raudono sijono apačia. Dešinė ranka glaudžia mano galvą prie krūtinės. Girdžiu, kaip plaka jo širdis. Jo kvapas kutena man nosį.

Myliu šį vyrą!

Bet jis nemyli manęs! Jis net rimtai manęs negeidžia! Tik žaidžia su manim. Juk neatsakė nė į vieną klausimą.

– Paleisk mane!

Jis tvirčiau mane apkabina, taip spaudžia, kad net skauda! Kandu jam į ranką.

– Taip! Taip! Kąsk man! Draskykis! Kad skaudėtų! Dar! Dar!

Tačiau staiga jis paleidžia mane, ir aš pašoku.

– Su tavim niekuomet nepasikalbėsi! – dabar aš jau šaukiu. – Noriu pagaliau sužinoti, kur tu leidi trečiadienius. Noriu sužinoti...

Jis irgi atsistoja. Grakščiai kaip koks plėšrūnas. Nusirengia švarką, padeda jį ant rašomojo stalo, atsuka man nugarą.

– Man rodos, tau rūpi, kodėl aš taip anksti parėjau. Mudu pakviesti į rūmus. Į Versalį. „Houmsas ir Gardenas“ rengia didelį pobūvį. Bus skiriamos premijos už geriausius audinius. Taviškių juk irgi ten yra. Pietūs ir šokiai. Privaloma ilga vakarinė suknia. Ar Stavras parnešė mano smokingą?

Nieko neatsakau.

– Šiaip ar taip, aš pažadėjau nueiti su tavim. – Jis atsisuka ir žaismingai nusilenkia man. – Mums liko nedaug laiko, mano mažyte Ticija. Aštuntą reikia išvažiuoti, antraip pavėluosime. Ar spėsi susiruošti?

Spėsiu. Bet tik ar aš noriu eiti?

Faustas nelaukia, kol atsakysiu. Skuba į koridorių, švilpauja, dainuoja ir neria į savo vonią. Atsuka dušą. Girdžiu, kaip šniokščia vanduo. Dar garsiau dainuoja, prunkščia, taškosi, šnopuoja kaip ruonis, netrukus užsimanys, kad nutrinčiau jam nugarą. Bet aš nenoriu!

Lekiu į miegamąjį ir taip trenkiu durimis, kad net supokši. Velniai griebtų! Šiandien pirmoji mūsų vedybinio gyvenimo sukaktis. Jis nė žodžiu nepaminėjo. O dar tie skambučiai. Daugybė laiškų, siunčiamų tik jam asmeniškai. O vasarą aš turėsiu praleisti Vienoje. Jis, žinoma, liks Paryžiuje!

Įniršusi nusiplėšiu sijoną.

Kol kas vengiau scenų, nes Faustas viską taip sugeba apversti aukštyn kojom, kad kalta lieku aš. Aš ne prancūzė. Aš tik viską išsigalvoju. Man vaidenasi. Viską ne taip suprantu.

O blogiausia yra tai, kad tokios moterys kaip aš jam nepatinka!

Aš esu smulki blondinė didelėmis akimis. Rugiagėlių mėlynumo! Veidas truputį strazdanotas, gražūs vešlūs geltoni kaip auksas plaukai smulkutėmis garbanėlėmis krinta ant pečių. Veidas ir kūnas mergaitiški. Mane lygina su Merile Stryp, ir tai tiesa – panašumo yra. Tik aš apveidesnė, o pati gražiausia mano kūno dalis – ilgos grakščios kojos.

Bet Faustui į kojas nusispjaut!

Faustui patinka didelės krūtys. Temperamentingos moterys! Jis geidžia fatališkų moterų, tokių, kurioms įėjus į restoraną vyrams užgniaužia kvapą.

Jis žavisi kiekviena iškirpte, kiekvienu atsikišusiu užpakaliu (pardon!), pastebėtu gatvėje. Jeigu padavėja apskritutė ir daili, ima jai meilintis. Jis tirpsta, jeigu pardavėja kraipo klubus.

Apvali ir temperamentinga moteris – jo idealas. Aš toli gražu ne tokia. Man nėra vietos jo Olimpe.

Niekuomet nebuvau gašli deivė, atogrąžų paukštė, saldi plėšrūnė, kokios jis ieško. Ne, aš visuomet tik šauni ožkytė. Ak, atiduočiau karalystę už didelę krūtinę!

Bet man kirba įtarimas, kad tuomet jis rastų dar didesnę. Kaimyno sode žolė visuomet žalesnė.

O blogiausia tai, kad mano verkšlenimas veltui.

– Aš medžiotojas, – pareiškė jis per pirmąjį mūsų ginčą, – o medžiotojams reikia laisvės. Mes, brangute, paženklinti Jupiterio. Pusiau žmonės, pusiau žvėrys, bet gyvuliškas pradas mumyse sudievintas. Aš esu pusdievis, mažoji mano Ticija. O pusdievio virve nepririši!

Tai kuriam galui jis mane vedė? Kad išvarytų iš proto. Kitos priežasties nėra.

Rausiuosi po savo drabužius. Šiandien pasistengsiu būti itin graži. Bet ne jam. Bet kam, su kuo tik susidursiu. Versalio parkų sargams. Rūmų durininkui!

Ak, aš tokia nelaiminga!

Faustas tris savaites nė pirštu prie manęs neprisilietė. Tai ištisa amžinybė. Matyt, turi draugužę. Išalkusiam ir vabalas mėsa. O kadangi jis manim bodisi, taigi jį sotina kita.

Kas? Kur? Nuo kada? Gal ją pažįsta jau visi, tik aš ne? Visa šeima? Draugai? Aišku, kad žmona viską sužino paskutinė!

Voilá5, suplėšiau kojines. Ir ko aš taip jaudinuosi?

Noriu žinoti, ko man tikėtis!

Noriu viską išsiaiškinti! Dar šiandien!

O jeigu ko nors tikrai užsimanau – galų gale juk aš likau gyva po sniego griūties, – to ir pasiekiu!

1 Gražiosios epochos (pranc.).

2 Laba diena, ponia (pranc.).

3 Brangioji (pranc.).

4 Mano turte (pranc.).

5 Štai (pranc.).

2

Gražioji sutuoktinių Sent Apolų pora, le beau couple, kaip mes vadinami apkalbų skiltyje, lygiai aštuntą išeina iš namų ir išvažiuoja į Versalį.

Jau beveik pavasaris. Oras spindi kaip auksinis. Boluoja kaštonų priešais Trokadero aikštę pumpurai. Eifelio bokštas šauna tiesiai į dangų, tik aš beveik nežiūriu į jį. Niekas man nemiela, kai Faustas mane įžeidžia.

Kaip visuomet, mudu labai elegantiški.

Aš su ilga balta vakarine suknia nuogais pečiais, iš šilkinio satino, platus raudonas šalikas nugaroje pereina į didelį šleifą. Faustas su smokingu, tikro vyro pavyzdys. Bet marškiniai jam per ankšti. Per paskutines tris savaites jis pastorėjo. Piktai džiūgauju. Jei ir toliau taip gyvens, netrukus nebebus gražiausias vyras Paryžiuje.

Sėdime savo naujame baltame rolsroise Silver Spirit II, kainuojančiame tiek, kiek namas Provanse. Sėdynės neapsakomai minkštos, kvepia medžiu ir oda, bet mano nuotaika beveik nepasitaiso. Tikriausiai vėl nebus kur pastatyti automobilio. Nesuprantu. Automobiliai darosi vis mažesni. Tai kam jis pirko šitokį brangų monstrą?

Faustas spusteli kuro pedalą. Variklis suūžia ir tuoj nutyla. Važiuojam dviejų šimtų kilometrų per valandą greičiu, beveik to nejausdami. Tyliai dumiam į saulėlydį. Mano pykčiui, beveik nėra automobilių, bulvarai tušti, jokios grūsties. Šauname Šv. Klodo tuneliu. Kone mirštu iš baimės. Pilvo raumenys susitraukę, skauda skrandį, keliai dreba! Bet akys budrios. Peleninėje aptinku nuorūką, išterliotą lūpų dažais.

– Kieno ji? – iškart klausiu.

– Ką sakai? – Faustas man nusišypso, neatitraukdamas kojos nuo akceleratoriaus.

Pirštu parodau į nuorūką.

– Damos iš agentūros.

– Iš kokios agentūros?

– Kuri man siūlo namą. Jos automobilis sugedo. Ir, mano mažyte Ticija, aš leidau sau ją pavežti.

– Aš ne tavo mažytė Ticija!

– Ne! Tu esi pavydi furija! Taigi tu mane vis dar myli. Tai man puikus komplimentas šiandien, mūsų vestuvių sukakties proga. Atidaryk pirštinių skyrelį, mieloji. Ten dovana tau.

Automatiškai paklūstu.

Taigi jis nepamiršo. O gal aš be reikalo įtarinėju? Dvejodama pakeliu prie šviesos mažą pailgą paketą. Jis iš Sent Onorė gatvės, kur geriausių juvelyrų parduotuvės. O dangau! Ar Faustas prasiskolino? Kaip tik dabar?

Suirzusi nuplėšiu popierių, atidarau dėžutę. Olialia! Apyrankė, nė aš pati gražesnės nesugalvočiau.

Keturios eilės apvalių spindinčių rubinų, supamų blizgančių briliantinių karoliukų. Senovinė. Tokių apyrankių vienetai. Retenybė. Užsisegu ją. Puikiai tinka man prie suknelės. Bet kiek ji kainavo? Nemenką sumą, aišku!

– Ačiū, – šaltai padėkoju, galvodama apie mūsų bendrą sąskaitą, kurioje po automobilio pirkimo liko tik penki tūkstančiai frankų. Taip buvo prieš tris savaites. O kiek skolos mes turim dabar?

– Ar graži? – nekaltai klausia Faustas.

– Nepaprastai! Nežinau, kaip tau atsilyginsiu!

Tai jam patinka. Jis dar padidina greitį. Rolsas šauna pirmyn kaip patrankos sviedinys, aš sėdžiu lyg paralyžiuota, kalendama dantimis. Mane užplūsta baimė. Staiga suvokiu: jeigu mes gyvi pasieksim Versalį, tai ten praleisime pasibaisėtiną vakarą, tokį pat pasibaisėtiną kaip ir kiti vakarai viešumoje, kai turėjau rodytis kaip madam Sent Apol.

Temstant pasiekiam rūmus. Mums net palikta vietos. Sustojam kieme, pačiam pasakų pasaulio vidury. Visi langai plieskia šviesomis, vartai apipinti vainikais. Šimtai deglų abipus laiptų, tūkstančiai žvakių didelėje veidrodžių salėje. Oras sklidinas kvepalų.

Penki šimtai kviestinių svečių sėdi prie apskritų staliukų, visi smagūs ir atsipalaidavę.

Spaudos atstovė Marija Luiza puola prie manęs. Mano eskizai, girdžiu aš, tarp išrinktųjų. Gal man bus paskirta premija. Mus apspinta žurnalistai, fotografai, yra ir televizijos operatorių. Ir nors aš su tauria balta suknele esu viena iš elegantiškiausių moterų, nors visi veidai žiūri į mane, Faustas atrodo kur kas impozantiškiau.

Jis čia karalius! Jo pasirodymas išmuša visus iš vėžių. Jo šypsena nušviečia salę, kaip atogrąžų saulė pripildo spindulių atokiausius kampelius, magiškai pritraukia visų akis.

Ypač damų.

Staiga aš nebegaliu pakelti šito reginio. Staiga visos šitos išsipusčiusios moterys pasikeičia. Jų akys ima spindėti. Jos atsitiesia, pasitaiso plaukus, tarytum galų gale radusios daug metų ieškomą vyriškį – savo išsvajotą didvyrį!

Nekenčiu šitos akimirkos!

Visuomet tas pats. Rodytis su Faustu viešai tikra kančia! Vos atsiduriam tarp žmonių, manęs nebelieka. Vos įžengiam pro duris, jis sutrypia mane kojomis kaip spindulingas riteris pelkių rupūžę, nes veržiasi prie naujų, dar nepatirtų, dar neužkariautų dalykų. Prie dailininkių, artisčių, rašytojų, dainininkių, aukštuomenės liūčių ir gyvačių (Dieve, nubausk jas!), visai neslepiančių, kad jį dievina.

Pas mus Vienoje viskas kitaip. Bet prancūzės begėdės. Prancūzės tiesiog kariasi ant kaklo! Jeigu tik joms patinka vyras, griebiasi bet kokių priemonių jam užkariauti, nors šalimais ir stovi žmona!

Jos laižosi lūpas, kaip pirma „Sodų ir parkų“ redaktorė Andrėja Blė, be priežasties juokiasi, kad tik parodytų savo baltus gražius dantis. Sėdamės prie apskrito staliuko, šypsodamiesi sveikinamės į visas puses, ir visur pilna gražių moterų, nuogų rankų, raudonų lūpų. Labiausiai trokštu mirti.

Juolab kad mūsų kaimynai – Bibi ir Kenas! Kaip tik šitie! Ne!!! Dedasi nematą. Abudu seni mūsų pažįstami. Kenas turtingas amerikietis, o jo žmona Bibi leidžia jo pinigus. Bibi apvalutė ir karštakraujė. Vykęs marokietės ir prancūzo mišinys. Ji mažytė ir įžūli, siauromis žaliomis akimis ir blizgančiais juodais plaukais, šiandien laisvai krintančiais ant pečių. Žalia šilkinė jos suknia prakirpta, man regis, iki pat bambos.

Spoksau į jos lūpų dažus. Oranžiniai? Kaip ir ant nuorūkų rolse? Ne, tamsesni! Jos lūpos beveik juodos. Aišku, kartais ji keičia dažų spalvą. Šiaip ar taip, anksčiau mes net draugavome. Dabar ne.

Faustas pašoka.

– Sveika, Bibi! – bučiuoja ją į abu skruostus ir prisikiša prie pat jos nuogos, dailios krūtinės. – Seniai matyti! Kur jūs lindit? Jūsų beveik niekur nesutiksi!

Tada paploja Kenui per petį ir tiesiog atgyja. Paduodami užkandžiai, Faustas pataiso nuotaiką ir Bibi, sako tik tai, ką ji nori išgirsti. Laidomi žaižaruojantys sąmojai, visas stalas suklūsta, o aš sėdžiu šalimais, gatava prasmegti kiaurai žemę!

Visą vakarą Faustas nepersitaria su manim nė žodžiu. O kai Bibi po pagrindinio patiekalo nebegali atitraukti nuo jo akių ir nieko aplinkui nebemato, jis staiga persimeta prie sėdinčios priešais temperamentingos juodaodės žurnalistės iš Niujorko, vardu Mendė. Retsykiais jis gašliai nužvelgia geltonplaukės galerijos savininkės iškirptę, ji vardu Džoja, kilusi iš Anglijos, aiškiai juo susižavėjusi.

Faustas valgo ir geria, juokiasi ir dainuoja, visus linksmina, pusę salės (tik manęs ne!), šoka su Bibi, Mende ir Džoja (tik su manim ne!), ir jeigu garsusis Tomis Kalmanas po stalu nebūtų slapčiom glostęs man kojos (jis Paryžiaus menų korifėjus!), tai gal nebūčiau ištvėrusi šito vakaro.

Galų gale viskas baigėsi: pietūs, premijų įteikimas (laimėjo anglas) ir mano pirmoji vedybinė sukaktis. Galų gale jau pirma valanda nakties ir mudu važiuojam namo. Ne važiuojam, o lekiam. Mat Faustas lenkia visus, ką tik gali, ir pasiekia greičio rekordą.

– Žavus vakarėlis, – viena ranka vairuodamas jis prisidega cigaretę. – Bibi vis gražėja. Moka sukti vyrams galvas. Patrakusi suknelė. O iškirptė tiesiog rafinuota. Kaip tau atrodo, mieloji mano ožkyte Ticija?

Man niekaip neatrodo, taigi tyliu.

– Tu pavyduliauji, brangute?

Žiūriu į naktį. Į skriejančius pro šalį medžius, mėnulio delčią.

– Šokau su ja tik keturis kartus, ir visiškai prie jos nesiglausdamas!

Jis vypso man, taip dūmydamas, kad aš beveik nebeturiu kuo kvėpuoti. Jis žino, kaip aš nemėgstu, kai jis rūko automobilyje.

– Gal malonėtum atidaryti langą? – Man jau graužia gerklę.

– Mielai! – Stiklas paslenka žemyn. Vėjas plaka man veidą. Ausyse ūžia.

– Žinai, ką aš galvoju?! – kiek pajėgdamas garsiau staugia Faustas. – Bibi klaikiai nuobodžiauja su tuo lėkštu Kenu. Kaip manai, Ticija, mano meile, ji ištikima jam?

Užsimerkiu. Kokia įžūlybė. Dar žodis, ir apsipilsiu ašarom!

Staiga mudu jau Paryžiuje. Lėktuvu būtume skridę ilgiau. Faustas sustoja prie Trokadero sodų. Kaip tik uždraustoje vietoje. Aštuntą visus automobilius iš tos vietos policija nuvilks, tą jis taip pat puikiai žino kaip ir aš.

– Baisiai atrodai, – sako jis einant namo, – kaip kūtvėla. Baisingai frisée! Pas beau!6

– Vėjas sušiaušė!

Užgniaužiu raudą. Faustas nieko nebesako. Tylom žengiam į namus. Lifte stovim kaip nepažįstami. Faustas tylom atrakina buto duris ir pirmą praleidžia į prieškambarį mane. Tai puiki patalpa, pusapvalė, su dviem barokinėmis komodomis, kiniškomis vazomis ir veidrodžiu paauksuotais rėmais, iki pat lubų.

Veidrodyje matau Fausto veidą. Gal mane apgauna akys? Atsigręžiu. Iš tikrųjų! Jo lūpos pašaipiai pravertos. Jis tarsi sotus plėšrūnas, jau galvojąs apie naujas aukas. Šito jau per daug!

Be žodžių nusisegu apyrankę ir bloškiu ją ant šviesaus kilimo.

– Šitaip tu su manim nesielgsi, – sušunku, – gal manai, kad aš medinė? – Mano balsas dreba, bet man nusispjaut. Visą vakarą pratylėjau. Dabar kalbėsiu.

– Medinė? – pakartoja Faustas ir kilsteli aukštyn antakius, paskui galantiškai paima mano ranką ir man nespėjus sutrukdyti pabučiuoja. – Ką tu! Kraujas ir pienas! Labanakt, ėryti. Matau, aš tau nemielas. Taigi neįkyrėsiu ir permiegosiu savo kambaryje!

Lengvais žingsniais jis nutolsta prieškambariu, nė sykelio į mane neatsisukęs. Puiki strategija. Po trijų paniekos savaičių tik šito man ir trūko!

Stoviu kaip perkūno trenkta. Mudu nesam miegoję atskirai. Kodėl jis taip su manim elgiasi? Ar aš jį įžeidžiau? O gal manim pernelyg žavėjosi Versalyje? Kad ir kaip keista, Faustas šito nemėgsta. Patikti kitiems leidžiama tik jam. Jeigu turiu pasisekimą, esu už tai baudžiama!

Bet ką man daryti?

Ryti kaip kuliamajai mašinai? Nebepaisyti figūros? Išdribti kaip kokiam maišui? Ne! Negaliu!

Nusiaunu baltus aukštakulnius, išimu iš plaukų perlų šukas, atsidususi pasilenkiu apyrankės ir padedu ją į seifą. Paskui einu į savo mielą, nedidelę, pilną veidrodžių vonią. Trumpam palendu po dušu, nusiprausiu veidą, iš pradžių karštu, paskui šaltu vandeniu, persiplaunu ramunėlių arbata. Oda paakiuose išsilygina. Šiandien jokio kremo. Kai kada reikia duoti odai pabadauti, antraip poros pernelyg išsiplės.

Tada viena einu į gražų mūsų miegamąjį, mano pačios suprojektuotą, rytietiško stiliaus, nakties mėlynumo, raudonos ir aukso spalvų, viena smunku į mūsų plačią dvigulę lovą iš raižyto ir poliruoto medžio ir padedu galvą ant pagalvės. Užsimerkiu, išjungiu šviesą ir klausausi nakties tylos.

Mirtina tyla.

Ir vis dėlto aš žinau: kažkas dar atsitiks. Bet kas? Praeina ištisa amžinybė, ir aš išgirstu žingsnius. Tylius, atsargius, tiesiai už mano durų. Tai Faustas. Jis sustoja. Jis eina pas mane. Ne! Pro šalį. Į mano vonią! O dabar – trinkteli buto durys. Faustas išėjo iš namų!!! Pirmąkart.

Atsisėdu lovoje, užsidegu sidabrinę lemputę su įvairiaspalvių karoliukų gaubtu, drebėdama visu kūnu. Šlykšti vestuvių sukaktis. Niekuomet jos nepamiršiu! Bet gal Faustas tik kitur pervarys automobilį? Taip ir bus! Kelinta dabar valanda? Pusė trijų. Laukiu ir laukiu. Eina laikas!

Trys valandos! Pusė keturių! Negalima gi statyti automobilio pusę nakties. Keturios! Pusė penkių! Va kaip tik tokią akimirką milijonai žmonų čiumpa valiumą, migdomuosius arba kaip reikiant patraukia viskio. Bet aš šitaip nenoriu!

Užsikišu už nugaros pagalvę ir imu skaičiuoti auksines žvaigždes ant raudonų tapetų. Keturi šimtai penkios! Tiek daug? Niekuomet nebūčiau pamaniusi. O dabar paskaičiuosim blizgančius pusmėnulius ant užuolaidų. Du šimtai trys! Ką aš čia veikiu? Netrukus penkios! Kada pagaliau prašvis? Širdis krūtinėje daužosi. Čiumpu šilkinę Fausto pižamą ir įniršusi teškiu ant grindų. Gal paverkti? Ašaros kenkia veido odai!

Aš skaitysiu. Ir jau žinau ką. Agatos Kristi „Žmogžudystę Rytų eksprese“. Kaip tik atitinka mano nuotaiką! Tačiau negaliu susikaupti ir šeštą valandą užmiegu. Pabundu devintą! Devinta!!! O Fausto vis dar nėra!

Šoku iš lovos ir atitraukiu užuolaidas. Lekiu į jo kambarį. Pono Sent Apolo nė kvapo. Užtat savo vonioje, ant staliuko po veidrodžiu, randu raštelį.

„Chérie, – skaitau ir netikiu savo akimis, – septintą turėjau išeiti. Esu susitaręs pasimatymą kaime. Tas namas! Nenorėjau tavęs žadinti. Bučiuoju! Faustas.“

Kaip kaip? Septintą? Buvo pusė trijų, kai jis išnešė kudašių! Kur? Pas Bibi? Džoją? Pas juodaodę Mendę į viešbutį? Mane smaugia neviltis. Gal vis dėlto išgersiu taurelę degtinės.

– Laba diena, madam, – atsklinda skambus balsas iš koridoriaus, išvaikydamas mano visas liūdnas mintis. – Labai labai šilta! Tikras pavasaris. Galima eiti be palto!

Mano ekonomė Lola žvelgia pro durų plyšį labai patenkinta, kaip visuomet, kai šviečia saulė. Ji parnešė iš kepėjo šviežios duonos ir kvapnių bandelių, šiltų ir traškių. Regėdama jos apskritą rudą veidą atsigaunu.

– Labas, Lola, – atsakau jai su palengvėjimu. – Ponas jau išėjęs, taigi aš pusryčiausiu žiemos sode.

– Gerai! Kaip jaučiatės?

– Puikiai, – pameluoju, – o jūs?

– Nuostabiai, – sukikena ji kaip mergytė, – Mažuliui skauda pilvą, taigi Didulis nuvažiavo pas Marabu pirkti vaistų.

– Jis rimtai serga? Gal pakviesti gydytoją?

– Ne, ne. Jam praeis. Jis stiprus kaip liūtas. Tik kartais naktį jį kankina demonai. Bet, madam, šiandien nuostabi diena. Šiandien nutiks stebuklas.

– Iš ko tai matyti? – smagiai paklausiu.

– Iš oro, – sako Lola, nusisuka ir nužingsniuoja į virtuvę.

Lydžiu ją akimis. Lola visuomet pataiso man nuotaiką. Ji originali. Tiki stebuklais, kerėtojais, demonais, nes kilusi iš Afrikos, o ten toks tikėjimas visai normalus dalykas. Ji nežino, kiek jai metų. Bet ji apskritutė ir temperamentinga, palaimingam gyvenimo vidury, ir turi du vyrus: Didulį ir Mažulį.

Didulis yra jos vyras. Mažulis – jaunesnis jo brolis. Jie miega trise dvigulėje didelėje lovoje, ir, galiu prisiekti, ji nėra pasninkavusi trijų savaičių! Jai reikia pavydėti – palyginti su manim. Todėl ji visuomet smagiai nusiteikusi, linksmai kvatojasi, kerta su apetitu ir niūniuoja panosėje. Aukštai pastogėje aš jai perstačiau du kambarius, dabar ten puikus butas su dušu ir tualetu, ten ji gyvena jau metus, ir nė vienas žmogus nėra pastebėjęs jos dvivyrystės. Beje, Mažulis ir Didulis panašūs kaip dvyniai. Iš namų Lola visuomet eina tik su kuriuo nors vienu. Ir vis dėlto ji bijo migracijos tarnybos pareigūnų. Mažulis Prancūzijoje gyvena nelegaliai!

Paskubom apsirengiu.

Spalvinga afrikietiška namų suknele, violetinės ir geltonos spalvos, laisvo kirpimo, labai patogia. Medžiagą man nupirko Lola Gut d’Or turguje, o jos draugė pasiuvo šitą meno kūrinį. Įsispiriu į dailias raudonas kurpaites iš Maroko ir užsisegu gintarinius karolius. Paskui šukuoju geltonas savo garbanas, kol jos ima blizgėti. O dabar šypsena, kaip ir dera. Aš esu gražioji madam Sent Apol. Neturiu jokių rūpesčių, tiesiog maudausi laimėje.

Virtuvėje jauku. Lola parnešė laikraštį, atidarė langą, ir saulė plūsta į vidų. Dangus ryškiai mėlynas, iš Trokadero sodų girdėti čiulbant paukščius, dvelkia sveiku pasauliu.

– Ar ponas labai užsiėmęs? – klausia Lola, kaisdama vandenį. Ji su mėlyna languota suknia, mano dar nematyta, šypsosi. Švyti balti dantys.

– Deja, labiau neįmanoma.

– Madam nerimauja?

– Ne, ne. Sapnavau blogą sapną. Kartais taip būna. O šiaip viskas nuostabu.

Lola vogčiom nužvelgia mane. Ką reiškia šitas jos žvilgsnis? Gal ji žino daugiau už mane?

– Suknelė jums tinka, Lola. Puiki spalva.

– Ačiū! Ją man nupirko Didulis. Sakykit, madam, ar vakar jūs likot patenkinta? Ta burtininke? Ar jums išpranašavo gerą ateitį?

Atsidūstu. Žinojau, kad šito paklaus.

– O ar jūsų praeitį atspėjo? – toliau klausinėja Lola.

– Ji prisakė visokių juokų.

– Madam Adar? – baisisi Lola. – Ta įžymi moteris?

– Gal ji prastai jautėsi, – guodžiu ją.

Lola kraipo galvą.

– Nesuprantu. Nieko panašaus nesu girdėjusi. Bet, madam, – jos veidas praskaidrėja, – pamatysit, šiandien įvyks stebuklas. Stebuklas jums. Tikrai žinau.

Vanduo užverda. Lola įpila kavos. Apolų „Auksinės Brazilijos“. Aromatas svaigina, net mirusįjį prikeltų. Tada išgriebia iš puodo kiaušinį, pripila stiklinę ką tik išspaustų apelsinų sulčių, į raudoną lėkštę prideda bandelių ir viską sukrauna ant sidabrinio padėklo. Ir dar pintinėlę su vaisiais. Keli migdolai. Sviestas, medus, pipirai, druska. Apvali balta vaza su penkiomis raudonomis tulpėmis. Švari damasto servetėlė.

– Ačiū, Lola.

Padėklą nusinešu į žiemos sodą. Ten labiausiai mėgstu pusryčiauti, kai būnu viena. Žiemos sodas – tai didelis įstiklintas erkeris, į kurį patenki iš geltonosios svetainės. Jis pilnas augalų, skleidžiančių atogrąžų kvapus. Laukiniai vynuogienojai aprietę dvi kolonas, didžiuliuose vazonuose auga palmės, o geriausia yra iš jo atsiveriantis vaizdas.

Vaizdas į pietus. Virš Trokadero fontanų ir sodų, virš Senos ir jos pasakiškų tiltų, iki pat didingojo Eifelio bokšto.

Mūsų butas septintame aukšte. Sėdžiu savo stiklinėje lodžijoje, o man prieš akis nutįsęs gražiausias miestas pasaulyje. Švytinčių kaip sidabras stogų, kupolų, kaminų, mansardų, terasų, balkonų jūra, nušviesta auksinės saulės spindulių. Saulė čia ryškesnė negu kur nors kitur.

Paryžiaus šviesa gerokai ryškesnė, ji atgaivina sielą! Čia ima greičiau plakti širdis. Čia pakyli virš smulkmenų, jautiesi nuostabesnė, atitrūkusi nuo kasdienybės. Šitame mieste aš visuomet laikau aukštai iškėlusi galvą, čia aš galiu neliūdėti, nenoriu ir neliūdėsiu.

Be to, dienos šviesoje viskas regisi paprasčiau. Prisiverčiu nusiraminti. Jokios isterijos! Taigi: aš gyvenu Paryžiuje. Čia galioja kitos taisyklės. Faustas turi draugužę? Draugužių valdžia trumpalaikė. „Trumpai ir maloniai“ – toks Sent Apolų meilės nuotykių šūkis. Neištikimybė čia ne tragedija kaip pas mus, Vienoje, ne priežastis vienam kitą žudyti, atvirkščiai: meilės nuotykiai pagyvina vedybinį gyvenimą!

Faustas man tai smulkiai paaiškino, pavyzdžiu pasitelkęs savo brolio Helijo ir jo žmonos Floros gyvenimo patirtį.

Jeigu Flora pernelyg ilgai padoriai elgiasi, Helijui ima įkyrėti. Jeigu ji (daugiausia pavasarį) susiranda bičiulį, Helijas iškart pasidaro meilesnis. Nors jis pavyduliauja, plūstasi ir tranko durimis, skraido nuosavu sraigtasparniu į Anglijos viešnamius, vos varžovas dingsta, sutuoktiniai kuo puikiausiai susitaiko ir ištisas dienas leidžia lovoje.

Rudenį viskas pasisuka į kitą pusę. Flora atvėsta, nori miegoti viena. Dabar medžioklėn išsirengia Helijas. Vos jo kokią naktį nebūna namie, ji vėl atveria jam glėbį – bet nė viena diena anksčiau. Šitaip jie blaškėsi dar prieš porą metų. Kad ir kaip keista, paskui apsiramino.

Prancūzai neištikimi!

Ko aš čia aimanuoju! Mano draugė Glorija juk įspėjo. Ir Faustas jai pritarė.

„Prancūzai temperamentingi, – pučiasi jis, – pas mus tarp vyro ir moters neįmanoma draugystė. Anksčiau ar vėliau ji baigiasi lova. Bet tai dar nė vienam nepakenkė!“

Ir ką man sakyti? Tai man nepatinka. Aš nemėgstu meluoti. O jeigu su kuo ir permiegu, tai tik naktį! Paryžiuje klesti popietės meilė. Galima pasirinkti – per pietų pertrauką ar užsidarius kontoroms. Bet septintą visi jau tvarkingai tupi namie, persirengę ir nusiprausę, ir šypsodami verda vaikams vakarienę.

Visi mano pažįstami turi meilės nuotykių. Čia tai normalu! Kodėl tada mano vyras turėtų gyventi tarytum vienuolis! Visur taip daroma, aukštai ir žemai, nuo vyriausybės iki mūsų durininkės, kuri po pietų, kai jos vyras dirba taksi, užsitraukia nėrinių užuolaidas ir liepia jos nebetrukdyti.

Visur pilna peno dramai ir neapykantai, bet, regis, niekas nekenčia. Visame pasaulyje meilės rūpesčiai įvaro ligą. Kiek nukrypsti į šalį, ir stačia galva puoli į neviltį kaip vandens šuolininkas nuo dešimties metrų aukštumo bokšto. Tik ne šitoje Didžiojoje Tautoje!

„Nebūna tobulos meilės, – sakoma čia, – kūnas silpnas. Ir vis dėlto gyvenimas gražus, taigi reikia juo mėgautis, kaip tik sugebi!“

Šitiek aš dar irgi sugebėsiu. Lažinkimės?

Nuryju pirmąjį karštą gurkšnį. Pažvalėju! Kaip gražiai atrodo tamsi kava stikliniame ąsotėlyje. Ir puodelis stiklinis. Servizas sukurtas Glorijos firmos. Aš padariau piešinį, o ji pagamino jį Italijoje. Jis graibstomas kaip karštos bandelės. Ir krėslas, kuriame sėdžiu, mano suprojektuotas. Tamsus ratanas ir šviesios pagalvėlės. Nuostabiai dera prie žalių augalų. Krėslai pagaminti Balyje. Kol kas tik penkiasdešimt. Visi jau parduoti.

Patenkinta apsižvalgau. Viskas čia skoninga. Niekas neerzina mano menininkės žvilgsnio. Kiekvieną daiktą pati išsirinkau, suprojektavau arba nusipirkau. Sėdžiu nedideliame rojuje, kurį pati susikūriau, ir dėl to man gera.

Nusilupu bananą, atsikandu. Jis prinokęs, minkštas ir saldus. Dar ir kitą suvalgysiu. Tada prisimenu pirmąją naktį šitam bute, ir apetitas dingsta.

Tai atsitiko prieš vienuolika mėnesių. Sugrįžome iš povestuvinės kelionės, nukamuoti ilgo skrydžio lėktuvu. Tiesiai iš atogrąžų, iš Mustiko salos, apsikrovę lagaminais, skaudamom galvom ir persikaitinę saulėje, ir iškart griuvom į lovą. Staiga miegus man išblaškė telefono skambutis.

– Sveika, madam, – pareiškė pridusęs balsas, – ar aš čia kalbuosi su brangiąja Ticija, dailiąja vieniete, naująja gražuolio Fausto žmona? Tenorėjau tik pasakyti, kad aš apačioje priešais jūsų namą, madam. Sėdžiu mažytėje raudonoje lančijoje, kurią jūsų vyras man neseniai padovanojo gimtadienio proga. Gal trumpam nusileistumėt į apačią? Mielai su jumis pasišnekėčiau.

– Kas jūs? – paklausiau sumišusi, bet daugiau pasakyti nieko nebespėjau.

– Kas čia skambina?! – sušuko Faustas ir atsisėdo.

Viską jam perpasakojau. Faustas išplėšė ragelį man iš rankos.

– Tai ne pagal žaidimo taisykles! – subliuvo Faustas. – Aš draudžiu. – Trumpa tyla. – Ne! Šito aš nedarysiu! Nekiškit nosies! Aš pats susitvarkysiu! Nelįskit, kur jums nedera! Sudie! – Jis nutrenkė ragelį.

– Kas ne pagal žaidimo taisykles? – paklausiau sumišusi.

Faustas įbedė į mane žvilgsnį.

– Žaidimo taisykles? Aš pasakiau „žaidimo taisykles“?

– Ir ką tu pats sutvarkysi?

– Neturiu supratimo! Nežinau, ką turi galvoje.

– Tu sakei...

– O tau vaidenasi! Logiška! Iš baisiausio karščio parvažiuojam į Paryžių, mus per prievartą pažadina, tada ir girdisi žodžiai, kurių niekas nesako!

– Bet aš... aš...

Faustas padėjo ranką man ant krūtinės ir pabučiavo į kaklą.

– Pamiršk viską, gražusis vaikuti. Tai beprotė. Ji niekuomet nebepaskambins! Ir daugiau apie tai nebekalbėkim. Pažadi, ar ne?

Ir jis įspraudė kelį man tarp šlaunų.

Aš pažadėjau. Ir laikiausi pažado. Beje, dar tą naktį Faustas padarė atradimą: aš nesu tikrai gera lovoje.

Tai man buvo naujiena.

Ir nors aš žinojau, kad tai negali būti teisybė, nes būdama keturiasdešimt dvejų jau žinai savo vertę, jis tarsi smogė man į paširdžius!

Pirmąkart vyras mane sąmoningai įžeidė, ir jeigu prisipažinsiu sąžiningai, dar ir šiandien tebesijaučiu įžeista jo žodžių.

Gal todėl aš ir nekovoju? Todėl viską nuleidžiu nemačiom? Gal todėl darau klasikinę klaidą, kaip ir visos ištekėjusios moterys: kišu galvą į smėlį, tikėdamasi, kad pavojus išnyks?

Bet jau nebeilgai taip elgsiuos.

Atstumiu lėkštę. Pašoku. Per minkštą baltą kilimą basa pribėgu prie veidrodinių durų. Ar aš pasikeičiau per šiuos metus? Atidžiai žiūriu į save. Nieko nematyti, nors kiaurą naktį nemiegojau. Gerai laikausi! Mano veidas lygus, kremus aš gaminuosi pati ir valgau labai sveiką maistą. Nei žuvies, nei mėsos, daug daržovių, riešutų, vaisių, ir tai atsiperka!

Atrodau jaunesnė už visas savo brolienes, net ir už Florą, o jai tik trisdešimt vieni. Faustas mano metų, bet aš atrodau kaip jaunesnė jo sesuo. Aš paisau savo svorio, esu grakšti, skaisčios odos ir ketinu tokia likti, kol mirtis nusineš mane į aną pasaulį.

Aš nesu gera lovoje?

Anksčiau niekuomet nesu to pastebėjusi. Prieš vestuves mane supo gerbėjai. Todėl ir ištekėjau taip vėlai, antraip būčiau turėjusi pernelyg dažnai keisti vyrus! Anksčiau man puikiai sekėsi! Kiekvienam pirštui turėjau po vyriškį, ir nė vienas nebuvo išgrūdęs manęs iš savo lovos. Atvirkščiai! Aš buvau valdovė! Dar prieš metus man regėjosi, jog esu geidžiamiausia moteris Paryžiuje.

Tačiau yra dar viena priežastis, kodėl aš tyliu visas šias tris savaites, kodėl nenoriu skirtis. Ir toji priežastis – Liuciferis Hajas. Niekas nemėgsta pripažinti savo klaidų. O kai mečiau Liuciferį, kad persikelčiau į Paryžių, jis man išpranašavo visas šio pasaulio nelaimes.

Liuciferis buvo mano draugas Londone. Jis didelės firmos šefas, geras architektas, o aš apstatydavau jam baldais viešbučius, remontuodavau butus ir kaimiškus namus, patenkindavau pačius kaprizingiausius jo užsakovus ir išspręsdavau bet kurią problemą. Buvau patikima, stropi, daug uždirbdavau ir spaudžiau skatiką prie skatiko, nes iš pat pradžių žinojau: aš nepasiliksiu su juo.

Sudėtingesnio vyro už Liuciferį nebuvau sutikusi. Kiekvieną rytą jis būdavo prastai nusiteikęs. „Dėl ko man šiandien pikta?“ – tokiu sakiniu jis pradėdavo dieną!

O labiausiai jis mėgo pykti ant manęs.

Aš vegetarė. Ir nors jam patiko, kad atrodau jauna ir sveika, išlaikau figūrą ir nesiraukšlėju, tai buvo nesibaigiančių rietenų priežastis. Jis apšaukdavo mane net brangiausiuose restoranuose, nes lėkštėje palikdavau mėsą. Kai šventėme mano gimimo dieną, jis išėjo iš restorano, nes aš gėriau pernelyg mažai vandens. Turėjau valgyti kaip jis, gerti, rūkyti, galvoti kaip jis, o aš taip negalėjau. Ištvėriau šešerius metus. Paskui viskas man įkyrėjo iki gyvo kaulo.

– Kodėl neteki už manęs, – paklausė jis paskutinę dieną, kai jau kroviausi lagaminą, – nesuprantu tavęs. Geresnio už mane niekur nerasi! Manai, prancūzai tavęs tik ir laukia? Paryžiuje tu būsi užsienietė, kurios niekas nepažįsta. Mirsi po tiltu!

Po tiltais miršta kitoniški, galvojau, mane pramaitins talentas. Liuciferis nežinojo vieno dalyko: aš važiavau į jau susuktą lizdelį. Glorija, mano pažįstama iš ankstesnių laikų, buvo atidariusi Pasi centre butų studiją. Vienas skambutis, ir ji priėmė mane į darbą. Smagiai nusiteikusi išskridau į laisvę, prasidėjo puikus metas.

Dirbau kone iki alpulio. Ir vis dėlto kasvakar kur nors eidavau: į operą, baletą, koncertą, teatrą, kavinę. Apžiūrinėjau parodas Gran Palė, vernisažus, lankiausi kabaretuose. Vos galėjau atsiginti garbintojų. Blondinės Prancūzijoje labai vertinamos. Buvau kviečiama pietų, šokti, leidausi lepinama, taip mėgavausi gyvenimu, kaip niekuomet anksčiau nebuvau mėgavusis.

O pats geriausias mano pirkinys už santaupas – butas. Trijų kambarių, pirmoji mano nuosavybė. Prabangiam Septintajame rajone. O kur daugiau? Netoli Marso laukų ir Eifelio bokšto.

Sumokėjau grynais! Žinoma! Ir dar liko perstatymui ir interjerui. O po dvejų metu tapau madam Sent Apol. Nebloga karjera užsienietei, kurios niekas nepažįsta.

Bet Liuciferis nepasiduoda. Rašo laiškus mano tėvui į Vieną. Lankosi pas jį. Net Gloriją susirado. Jam rūpi, kaip man sekasi. Tegu ji man perduodanti, kad jis manęs tebelaukia. Mano nelaimė būtų jam didžiausias triumfas. Bet šitokio džiaugsmo aš jam nesuteiksiu.

– Atsiprašau, madam, – skambus Lolos balsas sugrąžina mane į dabartį. – Aš tik norėjau paklausti, ar pietausit namie?

– Ne, – atsidūstu, – pietausim Šv. Liudviko saloje. Pakaks, jei išvirsit vakarienę. Ką esam šiandien numatę?

– Salierų sriubą, įdarytus moliūgus madam ir bifšteksą mesjė. Salotos, sūris, žemuogių kremas.

– O ar pakankamai turim žemuogių? Jeigu ne, galėsiu parnešti.

– Yra visko sočiai, madam. Tiesa, kad nepamirščiau. Buvo atėjusi Lilija. Ji klausė, ką šiandien valyti.

– Pasakykit jai, kad langus. Bibliotekoje ir galiniam kambary. Ir, jeigu dar liks laiko, duris.

Lola žvelgia į padėklą su pusryčių likučiais.

– Jūs pavalgėt, madam?

– Taip, ačiū. Labai skanu.

– Nedaug valgėte. Nė vienos bandelės, – priekaištauja ji. – Palesėt kaip paukščiukas! Žinot ką, madam? Nuo badavimo irgi galima susirgti.

Ji teisi!

Bet man gerklė lyg užgniaužta – nieko nepajėgiu nuryti. Metu žvilgsnį į laikrodį. Ar jau laikas eiti? Dar ne. Dar turiu valandą. Nuostabu. Susikeliu aukštyn kojas, apsidengiu jas violetine suknia, susineriu rankas ir vėl susimąstau.

Kai Faustas nušvietė mano gyvenimą kaip auksinė saulė, aš netekau nuovokos. Taip, matyt, šitaip ir buvo. Antraip niekuomet nebūčiau jo palaikiusi didžiąja meile. Jo geidė visas Paryžius. O jis geidė manęs. Kokia moteris tokiu atveju nesutirps iš pasipūtimo? Labiau iš pasipūtimo nei iš meilės? O gal ir taip, ir anaip? Ir kas čia nepavyko? Po šitokio trumpo laiko? Faustas bijojo mūsų vestuvių dienos. Sykį užsiminė šnekantis. O kodėl bijojo, nepaaiškino.

Apskritai nieko nebesuprantu.

Kažkas čia ne taip, išsimušė iš vėžių. Kažkokia tamsuma gaubia pačius mūsų vedybinio gyvenimo pagrindus, bet aš nieko negaliu patikrinti. Viskas vien mįslė.

O tai jau kas kita.

6 Garbanota! Negraži! (Pranc.)

3

Su Faustu susipažinau netrukus po savo gimtadienio, ir tas vakaras, kai išvydau jį pirmąkart, liks man amžiams atmintyje.

Paryžių dengė sniegas. Šaltesnio sausio nebuvo ištisus šimtą metų, metro traukiniai slydo nuo bėgių, autobusai šliuožė bulvarais, visur pilna paraudonijusių nosių, pridaužytų automobilių, bet aš buvau ką tik atvažiavusi iš Londono, ir gyvenimas čia pasirodė man tikra pasaka! Skraidžiau kaip su sparnais, kad po tiek laiko vėl esu Paryžiuje, ne svečiuose, ne – visam laikui! Ir bet koks oras man tiko. Naujas ledynmetis būtų mane pradžiuginęs, uraganas sužavėjęs!

Sėdėjome su Glorija jaukiame restorane Pasi. Vienos atskiroje raudonu aksomu išmuštoje nišoje, ir gražesnio gyvenimo negalėjau įsivaizduoti. Valgėme grybus, apskrudintus su konjaku, suflė su triufeliais ir gėrėme tėtenžė, mano mėgstamiausią šampaną. Buvo tik viena kebeknė: Glorija užsispyrė mane suvesti su tokiu klientu. Jis buvo vardu Markas, mėgo pasakoti kvailus anekdotus ir veikė mane kaip bromo tabletės!

Markas man klaikiai nepatiko!

Jo balsas buvo garsus, galva apvali ir raudona, apžėlusi trumpais juodais plaukais. Visi jį laikė genijumi: jis projektavo naikintuvus „Daso“. O kadangi mano susidomėjimas technika ir karu vos ruseno, tai mane marinte marino miegas. Netrukus man terūpėjo tik vienas dalykas: kada pagaliau eisim namo?

Tada atsidarė durys ir aš iškart pašokau iš miegų: įėjo Faustas. Lydimas karštakraujės juodaplaukės moters, kuri atrodė visiškai sužvarbusi ir nelaiminga.

Tuoj pat stojo tyla.

Visų akys nukrypo į jį. Tas ūgis! Pečiai! Kilnus profilis, toks būna iškaltas tik ant senovinių auksinių monetų. Spinduliuojantis veidas. Vešlūs geltoni plaukai, ant kurių blizgėjo snaigės. Buvau pakerėta iki širdies gelmių.

„Ir kodėl aš niekuomet nesusipažįstu su šitokiais vyrais?“ – dingtelėjo man mintis, ir aš sekiau jį akimis, kol jis teiravosi administratoriaus laisvo staliuko. Veltui. Restoranas buvo perpildytas.

Tada šlykštūnas Markas paleido gerklę.

– Faustai, drauguži! – Jis pašoko ir kaip išprotėjęs ėmė mostaguoti rankomis. Stebuklas įvyko. Gražuolis nepažįstamasis irgi jam pamojo.

– Ar leisite jį pasikviesti? – paklausė Markas. – Pažįstu jį iš kariuomenės, kartu mokėmės lakūnų mokykloje.

Taigi šitaip Faustas staiga atsidūrė šalia manęs, o aš sėdėjau visiškai priblokšta ir nebegalėjau praryti nė kąsnio.

Šitokio gražuolio kūdikį būtų galima gimdyti nė nesvarsčius, toptelėjo man. Tačiau ta mintis mane taip išgąsdino, kad visą vakarą nė nebeprasižiojau. Bet to ir nereikėjo. Prieš prašydamas sąskaitos, Faustas pasisuko į mane:

– Girdėjau, jūs atvažiavote iš Vienos?

Be žado linktelėjau galvą, spoksodama į jį.

– Per Velykas galbūt važiuosiu ten paslidinėti. Gal žinot gerą viešbutį Arlberge?

– Aišku, – išpyliau lyg užhipnotizuota, – bet neatsimenu pavadinimo. Namie turiu adresą. Paskambinkit man. – Skubiai užrašiau jam savo telefono numerį. Faustas padėkojo, susimokėjo ir su savo nuostabia palydove pradingo žiemos nakty.

– Kas jis toks? – paklausiau kaip apsvaigusi.

– Faustas Sent Apolas, – nusiviepė Markas.

– „Apolų kava“?

– Firma priklauso jo tėvui.

– Gražus ir turtingas, – nusistebėjo Glorija, – retas atvejis.

– Turtingas bus jo vyresnis brolis, – piktdžiugiškai pareiškė Markas. – Faustas, deja, antrasis sūnus. Sent Apolai kaip kunigaikščiai. Vyriausias paveldi viską, o kitiems nieko nelieka.

– Nėra ko jo gailėtis, – kietai pasakė Glorija, – badu nemirs. Pažįstu tuos sluoksnius. Tikrai dar turi kokį nukaršusį senelį, kuris paliks jam krūvą pinigų.

– Jis nieko nedirba? – pasidomėjau aš.

– Beveik nieko. Trumpai turėjo lėktuvų firmą. Bet jį tai pernelyg vargino. Tada jis būtų turėjęs rimtai gyventi, naktį miegoti, negirtuokliauti, anksti keltis, o tai jam nebūdinga. Šiuo metu jis prekiauja butais.

– Butais? – sušuko Glorija. – Gaila, kad nepasikalbėjome apie tai. Gal jam reikia apdailos specialisto?

– Baisiausiai, – pasakė Markas. – Jis turi klaikią dekoratorę, kuri burzduliuoja lyg vandens krioklys, tokią milžinę, atrodančią kaip valkirija. Prieš čia ateidamas, pasižiūrėjau, kaip ji dirba. Bet šitaip dekoruotame bute gyventi neįmanoma. Gali tapti agresyvus.

– Apmušalai su gėlėmis? – paklausiau, remdamasi savo patirtimi. – Viskas pernelyg marga ir tarp savęs pjaunasi?

– Ne. Pernelyg sterilu. Visi lipdiniai nudaužomi, marmuriniai židiniai išmetami, grindys išklojamos plytelėmis, pilka pilka, o šitokiam nusiaubtam bute stovi valkirija arklio snukiu ir isteriškai taip giria save, kad besiklausant darosi bloga. Gal jis išvys ją, nes tikrai bankrutuos.

– Jeigu juodu išsiskirs, pagalvokit apie mus, – pasakė Glorija.

– Prašom nepamiršti, – įsiterpiau ir aš, – nes viskas, ką paliečia mūsų rankos, virsta auksu. Ar jūsų draugas vedęs?

– Faustas?! Jis dar ilgai neves.

– Ar čia buvo jo sužadėtinė?

– Tai buvo draugužė Nr. 13a, – mėgaudamasis pasakė Markas, – nesu matęs jo dukart su ta pačia moterim. – Ir jis ėmė porinti ilgą istoriją apie Fausto meilės nuotykius kariuomenėje.

Man trūksta žodžių!

Nelabai kokia padėtis. Bet kibirkštis plykstelėjo, galvojau apie jį pusę nakties, o po trijų dienų jis paskambino. Buvo šeštadienis, vienuolikta valanda.

– Alio aliooo, – nuskambėjo mieguistas jo balsas, – čia Faustas Sent Apolas. Gal pavakarieniausim? – Nė žodžio apie slidinėjimą ar sniegą.

– Kur? – smagiai paklausiau.

– Staigmena. Geriausia būtų, kad užvažiuotumėt pas mane. Sakykit, o kuo jūs iš tikrųjų vardu?

– Ticija.

– Įžymiojo dailininko garbei?

– Taip.

– O mūsų giminėje dauguma pavadinti Olimpo dievų vardais, – pasakė Faustas, – išskyrus mane, bien sûr7!

Valandėlę patylėjau.

– O mes paprastai krikštijami pagal atsiradimo būdą, – skubiai išdrožiau. – Mano tėvas atsirado lovoje su baldakimu, taigi jis vadinasi Koelijus.

Kitam laido gale tyla.

– Taaaip? – pagaliau nutęsė jis linksmai. – Nesu nieko panašaus girdėjęs. Paskui viską man paaiškinsit smulkiau. Štai dar kas: malonėkit apsirengti suknele. Ne sijonu, ne kostiumėliu. Gink Dieve, tik ne kelnėm! Daili suknelė. Geriau klasikinio kirpimo. Ne pernelyg ryški. Ne raudona. Ne per trumpa. Kad dengtų kelius. Ar turit tokią? Taip?

Turėjau tokią!

Nors ir stebėjausi tokiais griežtais nurodymais – niekuomet nebūčiau pamaniusi, kad Faustas toks doruolis, – drabužių turėjau į valias. Nemažai jų pirkdavausi Vienoje. O prancūzai labiausiai mėgsta austrišką išvaizdą. Nieko žavingesnio jiems nėra kaip tautinis kostiumas. O tokių drabužių turiu daug.

Nusprendžiau apsivilkti mėgstamiausia savo suknele, žiemine bavariška, siūta pagal užsakymą, iš dangaus žydrumo šilko, žaliai apvedžiotomis rankovėmis ir apykakle, su sagomis iš elnio ragų nuo krūtinės iki kelių. Raudonas diržas, žali batai, mėlynų topazų karoliai.

Čia būtų labai tikę auskarai. Beje, kartais aš atrodau labai kukliai, ir truputį išdykumo man suteiktų šiek tiek blizgučių ausyse. Tačiau man tinka tik dideli žiedai, tam tikros formos. Po teisybei, puikių auskarų dar nesu radusi, bet vieną dieną, žinau, rasiu tokius. O kol kas verčiau nenešioju jokių. Dabar plaukai, tiek šukuoju juos šepečiu, kol ima blizgėti. Dešinėje ir kairėje po šukutes, kad šiek tiek prislopintų vešlumą. Truputis kvepalų. Aš pasiruošusi!

Niekuomet nepamiršiu pirmojo savo pasimatymo. Ir dabar jis man regisi dar keistesnis negu tuomet.

Beje, nurodymų, kaip apsirengti, nepakako. Faustas dar pareikalavo punktualumo. Turėjau atvažiuoti lygiai devintą, nė minutės anksčiau ir, Dieve gink, nė minutės vėliau. O kadangi nenorėjau visko sugadinti jau per patį pirmąjį kartą, tai aštuntą išskubėjau iš namų. Vėl smarkiai snigo. O jeigu Paryžiuje sninga, paprastai ten įsiviešpatauja chaosas.

Išsikviesti taksi neįmanoma. Visi išgraibstyti, taip buvo pasakyta man telefonu.

Tačiau man pasisekė. Vos išėjau į gatvę, įsėdau į raudoną hondą, iškart prie Grenelės gatvės kampo.

Automobilis buvo perkaitęs, vairuotojas suirzęs, mes brovėmės per vakarinę automobilių kamšatį ir tirštų baltų snaigių uždangą Boskė prospektu, pervažiavome Seną, ir, nors kelias nebuvo tolimas, tik per plauką nepavėlavau. Be penkių devintą, nė sekundės anksčiau, stovėjau priešais namo Prezidento Vilsono prospekte duris.

Bet prieš kokias duris! Ir prieš kokį prašmatnų namą! Tokio milžiniško dydžio kaip pilis. Mozaikinės grindys, kolonos, marmuras, visur veidrodžiai. Laiptai iškloti žaliais kilimais, liftas iš žalvario, medžio ir stiklo. Į tokį aristokratišką namą asmeniškai niekuomet nebuvau pakviesta, taigi džiūgavau kaip vaikas. Beje, prancūzai retai kviečiasi į namus. Daugiausia bendrauja restoranuose. Ir nors dėl savo specialybės buvau mačiusi daugybę prabangių butų, kvietimai į tokius namus retenybė.

Lygiai devintą paspaudžiau skambutį. Durys išsyk atsidarė. Mane įleido liokajus tamsia uniforma.

– Labas vakaras, madmuazele, – pasisveikino jis nurengdamas man paltą. – Jūs kaip tik laiku. Prašom toliau. Jūsų laukia.

Ilgu koridorium nusekiau paskui jį į biblioteką. Tikrą, o ne perkrikštytą svetainę su knygomis išmargintais tapetais, dviem Flobero tomeliais ir būtinu kultūros pakaitalu – žodynu. Ne! Šitoje bibliotekoje buvo skaitoma. Iškart matyti. Palei keturias sienas raižytos ir poliruotos knygų lentynos, siekiančios lubas, prigrūstos puikiausių tomų. Kampuose jaukūs krėslai, minkštos sofos, staleliai su žaliomis lempomis skaitymui, o židiny liepsnoja ugnis. Jaukesnės patalpos neįsivaizduosi. Geriau nė pati nebūčiau suprojektavusi. Bet ji buvo tuščia.

Ne, ne visai!

Aukštame krėsle priešais liepsną sėdėjo senas ponas, palenkęs galvą prie šachmatų lentos. Smulkutis, kone grakštus, tankiais žilais plaukais. Man jis pasirodė turįs kokia aštuoniasdešimt metų. Ir nors mačiau jį pirmąkart gyvenime, neryškioje šviesoje iškart supratau: tai tikroji namų galva.

– Labas vakaras, Ticija! – Fausto balsas mane išgąsdino. Atsisukau. Ten stovėjo jis. Pilkojo karvelio spalvos kelnėmis ir baltu megztiniu, sportiškai elegantiškas. Dar aukštesnis, nei jį prisiminiau. Dar gražesnis. Bet aiškiai įsitempęs, stačiai nervingas.

– Kaip laikotės? – jis skubiai pakštelėjo man į abu skruostus.

– Ačiū, gerai. O jūs?

– Puikiai. Prieikit, ma chérie, pristatysiu jus savo senelio broliui.

Senelio broliui? Šitai irgi patyriau pirmąkart gyvenime.

Pirmasis pasimatymas ir senelio brolis? Visko tikėjausi – vaišių draugų rate ir tête-à-tête, tik jau ne senelio brolio su raudono šilko naminiu švarku, ilgai mane tyrinėjančio išmintingomis tamsiomis akimis, o paskui pripažįstančio maloniu galvos linktelėjimu.

– Tikiuosi, netrukdau, – pasakiau ir spustelėjau išpuoselėtą, itin smulkią ranką, – prašom žaisti toliau.

– Tik baigsim partiją, – pasakė senasis ponas, vardu Kronas, – atrodo, kad aš laimėsiu. Ar nusimanote apie šachmatus, madmuazele?

– Mėgstu žiūrėti, kaip kiti žaidžia, – atsakiau.

Tą ir dariau. Visą naktį, iki antros valandos.

Sunku patikėti, bet mes nei ėjome pašokti, nei valgyti. Liokajus patiekė arbatos, šampano, sumuštinių, vyno, sūrio, mineralinio vandens, likerio – tai buvo pats keisčiausias pasimatymas mano gyvenime.

Bet vargu ar kada jaučiausi geriau. Buvo smagu šitoj jaukioj aplinkoj tarp daugybės knygų, o grakštus senasis ponas ir jėga trykštantis jaunasis vyriškis atrodė man tokie artimi, lyg būtų buvę seni seni pažįstami.

Be to, aš pati neblogai žaidžiu šachmatais, ir mane žavėjo drąsūs dėdulės Krono ėjimai. Jis buvo nuostabus strategas. Tą naktį aš daug ko išmokau. Ir kai jis atsistojo, lygiai antrą valandą, vis dar toks pat stebėtinai žvalus, aš net nuliūdau. Mielai būčiau ištvėrusi iki pat aušros.

– Jūs maloni viešnia, madmuazele, – pasakė jis ir vėl atidžiai nužiūrėjo mane. – Jūs atnešėt man laimę. Aš išlošiau. Beje, jau anksčiau norėjau pasakyti: jūsų suknelė labai graži. Labai elegantiška. Žinot, aš esu senamadis. Man nepatinka, kai moterys dėvi kelnes. Apsirengusios suknelėmis, jos kur kas dailesnės. Ar jums taip neatrodo?

– Žinoma, mesjė, jūs visiškai teisus.

– Nenoriu būti įžūlus, madmuazele, bet jūs susižadėjusi? Ištekėjusi? Ar išsiskyrusi?

– Į visus klausimus atsakau „ne“, mesjė.

– O vaikų turit?

– Irgi ne, mesjė.

– Jūs puikiai kalbat prancūziškai. Kur išmokot?

– Studijavau kalbas. Taip pat grafiką ir meno istoriją.

– Jūs atrodot labai jauna, madmuazele. Ar jau baigėt studijas?

– Taip, – atsakiau linksmai, – baigiau, o dabar dirbu interjero architekte.

Jis džiugiai šyptelėjo.

– Labai įdomu. Jeigu jau taip, brangi madmuazele, tai aš jus trupučiuką paegzaminuosiu. Manau, pamačiusi sugebat atskirti gražius daiktus?

– Visuomet. Net pro miegus!

– Faustas sakė, kad jūs iš Vienos? Palaukit, kai ką jums parodysiu!

Jis nusivedė mane prie stiklinės vitrinos koridoriuje, kuri jau buvo kritus man į akį, kai tik įėjau į namą. Ji buvo pridėta tikrų lobių. Brangių puodukų ir vazų, senovinių paauksuotų žvakidžių, svetimų šalių vėduoklių, išdrožinėtų, siuvinėtų ir pieštų – pilnutėlė spinta. Ir vis dėlto iškart supratau, ką jis ketina man parodyti: žavingą muzikinę dėžutę, labai subtilaus darbo, iš paauksuoto sidabro, o viduje gražiausiomis spalvomis nudažytas emalis. Ant dangtelio mėlynas paukštis, beveik natūralaus dydžio kolibris, tiksliai padarytas iki paskutinės smulkmenos.

Kronas parodė į dėžutę.

– Ar žinot, kas tai, madmuazele?

Netyčia mano žvilgsnis užkliudė Faustą, kuris atėjo prie vitrinos paskui mus. Jo veidas buvo labai įsitempęs. Ne, dar daugiau! Regėjos, tarsi visa jo ateitis priklausytų nuo mano atsakymo.

– Aišku, žinau – net užsimerkusi. Iš Austrijos-Vengrijos. Muzikinė aštuoniolikto amžiaus dėžutė. Jei ją prisuksit, paukštis ims čiulbėti ir judėti. Itin dailus darbas. Tokios dėžutės retenybė! Jų vienetai!

Kronas laimingas linktelėjo galvą.

– C’est ça! C’est ça!8 Jūs akyla. Ar galėčiau paklausti, madmuazele, ką veikia jūsų tėvas?

– Jis menininkas. Dailininkas.

– Geras?

– Jis gyvena iš paveikslų.

– Labai džiaugiuosi. O motina? Ji tvarkosi namie?

– Aš jos nebeturiu. Žuvo prieš trejetą metų autoavarijoje.

– Ak, pardon! Man labai gaila. Atleiskit už mano klausimą, madmuazele. Nenorėjau jūsų įskaudinti. – Jis išsiėmė auksinį kišeninį laikrodį, žvilgtelėjo į jį. – Jau vėlu. Faustas parveš jus namo. Ar toli gyvenat?

– Ne! Tik už tilto. Septintajam rajone. Valadu gatvėje.

– O, Siuzana Valadu. Gal žinot, kas ji buvo?

– Aišku, mesjė. Garsi dailininkė. Ir Utriljo mama.

– C’est ça! C’est ça! Puikus adresas dailininko dukrai.

Atsisveikindamas jis pabučiavo man ranką.

– Labai džiaugiuosi su jumis susipažinęs. Čia jūs laukiama bet kada. Labai norėčiau dar su jumis pasimatyti, madmuazele. Aš kalbu nuoširdžiai.

Niekuomet nepamiršiu, ką pajutau, kai galų gale atsidūriau gatvėje. Giedra balta žiemos naktis. Mirtina tyla. Sniegu apkritusios Paryžiaus statulos. Sniegas ant medžių, gatvių, šaligatvių. Grimzdau į jį iki pat gurnelių. Vargšai batai! Bet ne jie man rūpėjo. Jaučiausi fantastiškai. Tarsi ką tik būčiau gavusi dovaną. Būčiau galėjusi šūkaloti iš laimės.

Faustas parvežė mane namo. Jo pilku Lotus sport nušliuožėme per sniegą žemyn prie Senos. Pervinguriavome per Almos tiltą ir, kad ir kaip keista, be avarijos pasiekėme Valadu gatvę. Priešais mano namą jis sustojo.

– Gal pakviesit mane? Puodelio kavos? – paklausė jis.

– Ne šiandien. Kitąkart. Mano butas dar nebaigtas.

– Man nesvarbu.

– Bet man svarbu. Specialybė įpareigoja. Mano butas – tai mano vizitinė kortelė.

Faustas tylėjo. Ilgai žiūrėjo į mane, tarsi tik dabar pastebėjęs. Paskui lėtai, keistu balsu, pabrėždamas kiekvieną žodį, tarė:

– Jūs – patikot – dėdulei – Kronui.

Tie jo žodžiai nuskambėjo, tarytum jis būtų pasakęs: „Knygos bibliotekoje virto aukso luitais.“

– Tai šitaip keista? – nustebau.

Faustas linktelėjo.

– Jis neįtikėtinai išrankus.

– Aš atnešiau jam laimę. Jis išlošė.

– Jis visada išlošia. Jis puikus šachmatininkas.

– Kiek metų jūsų dėdei? – paklausiau po valandėlės.

– Devyniasdešimt treji.

– Kaip? Man jis pasirodė gerokai jaunesnis. Bravo! Nuostabu!

Faustas nusijuokė.

– Jis gerai laikosi. Būtumėt pamačiusi jį prieš dešimt metų. Tada jis atrodė esąs jaunas vyriškis. Beje, ką jūs veikiat kitą šeštadienį, madmuazele?

– Nieko. – Šeštadienius Paryžiaus grietinėlė paprastai praleidžia namie. Faustas tą žinojo taip pat gerai kaip ir aš.

– Tai gal leistumėt dar sykį pakviesti pas mus?

Nuo to laiko matydavomės kiekvieną savaitgalį. O dažnai jau net penktadienį Prezidento Vilsono prospekte gėrėm arbatą, šampaną, valgėm pyragaičius. Visą laiką buvo žaidžiama šachmatais. Tik partijos vis trumpėjo, o pokalbiai su dėdule Kronu ilgėjo ir ilgėjo. Verčiau iškart pasakysiu: nedaug trūko, kad būčiau jį įsimylėjusi. Jis žaižaravo protu, atmintinai mokėjo visą meno istoriją ir galėjo pasakoti kaip kokia įdomiausia knyga. Vakarai lėkte pralėkdavo. Daugiausia užsisėdėdavau iki antros ir pagaliau atsikratydavau Fausto.

O jam kaip tik šito ir reikėjo.

Puikiai pažįstu širdžių ėdikus. Vyrus, kurie veikia moteris kaip vanduo išdžiūvusias Jericho rožes. Parpuolusi jiems po kojų, tikrai gausi spyrį. Niekinamos tos, kurios jų geidžia.

Tik jau ne aš!

Aš likau abejinga! Nesidaviau nei bučiuojama, nei glamonėjama, niekuomet nesusitikinėjau su Faustu viena. Draugavau su kitais. Garbintojų turėjau daugybę, kvietimų sočiai. Kasvakar lakiojau po Paryžių, tą šviesų miestą, bandydama išguiti Faustą iš savo minčių.

Atvirai kalbant, tai nebuvo lengva. Faustas man labai patiko. Man gniaužė kvapą, kai jį matydavau. Bet nenorėjau pakliūti į jo haremą. Norėjau būti daugiau nei jo draugužė Nr. 94c! Ištisą savaitę matydavau jo vešliaplaukę garbanotą galvą iliustruotuose žurnaluose, paskalų skiltyse, kur apie jį buvo nuolatos spausdinamos žinutės.

Su madam A. pobūvyje. Su madmuazele B. per pietus. Su gražuole nepažįstamąja iškilmingam operos spektakly. O sykį, bet, matyt, fotografas suklydo, su rudaplauke milžine jojimo šventėje Bersi. Toji moteris tikrai buvo ne su juo.

Velykoms butas buvo baigtas.

Faustui jo neparodžiau.

Aš dariausi vis abejingesnė, diena po dienos vis atstumdavau jį. Pati savim stebėjausi. Iš kur imdavau jėgų ir apsvaigusi nepuldavau jam į glėbį, kai veždavo mane namo? Jis atsiuntė man gėlių. Keletą kartų. Ir parašė laišką su labai gražiu meilės eilėraščiu. Niekaip į jį neatsakiau. Instinktas man liepė: „Lauk!“ Ir aš paklusau.

Galop jam išseko kantrybė.

Tai buvo paskutinis balandžio šeštadienis, audringas ir šaltas, o mudu sėdėjome jo nepatogiame Lotus sport priešais mano namą, ilgą naktį praleidę su dėdule Kronu. Į pakeliamą viršų tekšeno lietus. Sėdėjome be žodžių ir klausėmės muzikos: koncerto fleitai ir orkestrui! Faustas nupirko šį koncertą specialiai man! Bet aš nesušvelnėjau.

Staiga jis čiupo man už smakro ir atsuko į save.

– Šįvakar, – pasakė jis primygtinai, žiūrėdamas tiesiai į akis, – jūs kviečiat mane vakarienės. Be išsisukinėjimų! Aš domiuosi tik kaip specialistas. Ar girdit, madmuazele? Noriu įsitikinti, ar jūs tikrai tokia išgarbinta interjero specialistė. Noriu pagaliau pamatyti jūsų butą. C’est tout!9

Širdis man tuoj pat ėmė daužytis kaip pašėlusi. Jo žvilgsnis, artumas, rankos prisilietimas – ko neapalpau. Bet atplėšiau jo pirštus, nusukau šalin galvą ir atsidusau.

– Vakarienės kviečiu su malonumu. O daugiau nieko nepažadu.

– Aišku, ne, ledine gėle! Man įdomu jūsų apmušalai. Ką jūs išsigalvojot, madmuazele? Kad noriu pabučiuoti jūsų švelnias lūpas?

Tylėjau. Koncertas baigėsi, tik lietus vis dar uoliai barbeno į stogą.

– Galėsit surišti man rankas ir kojas, – įkalbinėjo Faustas. – D’accord10, madmuazele?

– D’accord! Bet įspėju jus. Mėsos aš neverdu.

– Ir žuvies ne?

– Taip.

– Net ir man?

– Net ir jums.

– Nei mėsos, nei žuvies, tai kas tada lieka?

– Nieko! Galime eiti į restoraną, ten jūs užsisakysit, ko tik širdis geidžia.

– Na jau ne! Mano širdis geidžia gabalėlio sūrio ir gurkšnelio vyno žavingoje jūsų draugėje. Tad sutarta! Šįvakar aštuntą. Čia, pas jus, madmuazele. Būsiu labai labai punktualus!

Na, o kas toliau? Dar niekuomet diena nepralėkė taip greitai. Triūsiau kaip karštinės apimta, viriau, šveičiau, pirkausi, išsitrinkau galvą, nusimaudžiau, nusilakavau kojų nagus, o Faustas, nors ir pažadėjo, taip ir neatėjo laiku.

Faustas atėjo pusvalandžiu per anksti! O aš dar tebestovėjau prie viryklės ir viriau sriubą. Nepasidažiusi, vešlios geltonos garbanos netvarkingai užkritusios ant veido, pusnuogė, nes labiausiai mėgstu virti apsimovusi senu juodu sijonu su petnešomis, nieko nepasivilkusi po apačia.

Kai paskambino, prisidengiau pliką krūtinę indų pašluoste ir nieko nenutuokdama atidariau duris. Svečiai Prancūzijoje visuomet vėluoja. Gal tai durininkas, kaimynė, kas čia bus daugiau?

Ko negavau smūgio, kai išvydau stovintį Faustą.

– Labai tapybiškas jūsų apdaras, – pasakė jis, duodamas man du butelius šampano. – Labas vakaras, Ticija! Visuomet šitaip priimate draugus?

– Tik tada, jeigu jie pasiankstina... – pralemenau.

– Žinau, žinau. Man labai gaila. Bet ilgesys atginė. Tikiuosi, atleisit man, dailusis vaikuti.

Jis žengė į vidų ir, nė sutrukdyti nespėjau, pabučiavo man į nuogą petį. Paskui nusirengė elegantišką pilką vilnonį paltą.

– Nuo jo laša, – paaiškino jis man. – Nors jūs, matyt, ir nepastebėjot, mieliausioji Ticija, už lango dūksta balandis. Lietus kaip iš kibiro, šlapdriba, sniegas... – Jis perleido akimis mano kūną. – Nesistebėčiau... jeigu... jeigu šiandien audra galutinai įsisiautėtų.

Jis stovėjo priešais mane, aukštaūgis blondinas, žavingas džentelmenas paryžietis, apsirengęs nuostabiai gulinčiu, pagal užsakymą siūtu pilku kostiumu su liemene ir melsva nosinaite kišenėje, o aš jaučiausi kaip tarnaitė. Labiausiai būčiau norėjusi kur nors pasislėpti.

Pro Fausto akis niekas neprasprūdo.

– Labai prašau šitokia ir pasilikti, – skubiai tarė jis, – nereikia teatro, madmuazele. Tik jau neimkit vaidinti. Man patinka natūralios moterys!

Natūrali ar ne – aš nė neketinau visą vakarą praleisti pasidabinusi indų pašluoste. Taigi atsiprašiau ir persirengiau. Suknia jau gulėjo paruošta ant mano lovos: mėlyna, iki žemės, blizganti. Išsiuvinėta sidabrinėmis žvaigždėmis. Ji buvo indiška, su plačiom rankovėm, o palei iškirptę ir palanką – mažutėlyčiai sidabriniai varpeliai.

Mėgau šitą suknelę. Bet ir Faustui ji patiko!

– Šitas jūsų apdaras tikrai puikus, – pasakė jis, tyrinėdamas mane nuo galvos iki kojų, – bet, jei aš neklystu, madmuazele, medžiaga labai plona. Ji kone permatoma, ar ne? Prisipažinkit, Ticija! Ar tik jūs nepakeitėt savo nuomonės ir neketinat manęs suvedžioti?

– Nebijokit, – nuraminau jį ir smukau į virtuvę. Jis atskubėjo man iš paskos, pačiupo mano ranką ir pabučiavo.

– Gaila, – tarė šypsodamas, – nebūčiau skundęsis. Sakykit, gal galėčiau pasidairyti? Po jūsų viešpatiją?

Butą buvau susitvarkiusi. Čia aš nieko nesibaiminau. Ir kaip puikiai pavyko! Visus kambarius buvau išklojusi šviesia danga, o ant jos – dailius senovinius kilimus.

Baldų turėjau mažai, bet tik taurių. Įsigijau juos vaikščiodama ir vaikščiodama po aukcionus ir antikvarines parduotuves, pagal tam tikrą taktiką išdėliojau šviestuvus ir veidrodžius, kad viskas atrodytų erdviau, jaukiau ir šviesiau. Prikabinau tėvo paveikslų. Du aktus, vieną natiurmortą, didelį, prašmatnų ir labai spalvingą. Ir miegamasis, na, o miegamasis – tai jau kita kalba.

– Olialia! – išgirdau Fausto balsą. Aha! Jis surado jį. – Kas tai? Meilės lizdelis? Ticija! Eikšekit kuo skubiau! Paaiškinkit man!

Lovą su baldakimu aš turėjau dar tada, kai Paryžiuje jos nebuvo atėjusios į madą. Heplvaito, su gaubtu viršum ir drožinėtomis tamsaus medžio kolonomis. Visą kambarį priderinau prie jos: lovos apmušimą, apklotą, užuolaidas, tapetus. Viskas iš geriausios kokybės rankinės apdailos medvilninio audinio, išmarginto žaliais lapais, žiedais ir vynuogių kekėmis. Mano miegamasis atrodė kaip vešlus sodas. Pabudęs čia jausdavai geidulingą pasimėgavimą.

Faustas atsirėmė į duris.

– Ar Vienoje yra tokių miegamųjų?

Nieko neatsakiau. Jis keistai pasižiūrėjo į mane. O Viešpatie! Ką jis daro? Be žodžių, neatitraukdamas nuo manęs akių, Faustas nusiavė batus, atsirišo kaklaraištį, nusivilko savo elegantišką švarką ir sviedė jį ant grindų. Paskui penkiais dideliais žingsniais priėjo prie mano lovos ir drėbėsi ant jos.

– Aš tik norėčiau išbandyti čiužinį, – pareiškė jis ir išskėtė rankas, – puikios kokybės. Ne per kietas. Kaip tik. Ticija! Žinot ką? Šiandien aš miegosiu čia. Jeigu... jeigu jūs nieko nelaukiat. O gal ši vieta... jau užimta?

Tylėjau.

– Ticija! Ledokšni! Ar šiąnakt laukiat svečių? Be manęs?

– Ne!

Jis išsitiesė.

– Kodėl staiga netekot amo? Juk jūs manęs neišvarysit? Per šitokią audrą? Girdit, kaip staugia vėjai? Sėskitės šalimais, ledine mano rožyte. Eikšekit pagaliau! Nebūkit tokia klaikiai šalta!

Jis ištiesė į mane rankas. Neįmanoma buvo atsispirti. Bet aš net nekrustelėjau. Staiga ėmiau drebėti visu kūnu.

– Ketinot man papasakoti, kaip atsirado jūsų vardas. Ar prisimenat? Jūs pažadėjot!

– Vėliau, – tyliai pratariau.

Faustas įsmeigė į mane mėlynas akis. Ilgai žiūrėjo smiliu žvilgsniu.

– Tu puikiai žinai, – tyliai pasakė jis, – kad turime pabandyti. Žaidimas pernelyg užsitęsė. Trys mėnesiai kankynės! Vyrą tas veda iš proto. Eikš, chérie. Eikš! Mums nėra kito pasirinkimo.

Tylėjau.

– Aš priklausau tau. Juk rašiau savo laiške!

– Jūs priklausot visam Paryžiui! Be to, aš išviriau vakarienę!

– Ak, pardon, – jis pašoko, – visai pamiršau, kad ištisas valandas prastovėjai prie įkaitusios viryklės! Koks aš nemandagus. Juk man galima tave tujinti, Ticija? Ir man sakyk „tu“.

Tylėdami nuėjome į valgomąjį. Susėdome prie stalo. Valgėme pertrintą pomidorų sriubą su šviežia grietinėle ir cheresu. Salotas su rokforo sūriu ir riešutais. Rizotą su triufeliais. Sūrį. Tiramisu. Oras buvo pritvinkęs erotikos. Vos galėjau nuryti kokį kąsnį. O Faustas, atvirkščiai, krovėsi ir krovėsi. Ir vis tikino, kaip jam nepaprastai gardu. Net ir be žuvies ir be mėsos.

Su vargu palaikiau pokalbį. Šnekėjau apie namus, butus, kambarių planavimą, apie baldus, audinius, kilimus, kainas. Galop nieko nebesugalvojau ir nutilau.

– Taigi, – pasakė Faustas po ilgokos pauzės, – kaip atsirado tavo vardas? Man labai įdomu.

– Ar būtinai turiu pasakoti? – sunkiai atsidusau.

– Pažadėjai – tesėk, – tarė Faustas, pildamas mums šampano.

Na, gerai! Mane padarė tėvo ateljė ant senovinės sofos po Ticiano paveikslo kopija. Paveikslas vadinasi „Jupiteris ir Antiopė“, originalas Luvre. O kadangi tėvai garbino Ticianą, tai pavadino mane jo vardu, kad jis atneštų man laimę ir kad patys prisimintų tą nuostabią popietę ant raudonos aksominės sofos anuomet Vienoje.

Išklojau visą istoriją kuo trumpesniais sakiniais. Vengdama tokių žodžių kaip „aistra“ ir „pasitenkinimas“. Bet tai nepadėjo. Fausto akys sužibo, palei lūpas atsirado ta pati raukšlė kaip pirmiau mano lovoje su baldakimu, jis nusijuokė taip savotiškai, kad man nugarą nukrėtė šiurpulys.

– Graži istorija, – pasakė jis, – o kadangi jau pradėjome nagrinėti šią temą, tai kaip pavadinsime savo vaikus? Balandžio audra?

Vaikus? Mes dar net nebuvome pasibučiavę.

– Nežiūrėk šitaip į mane, – rimtai paprašė Faustas, – nes nebesusivaldysiu. Tada pirmasis bus vardu Dangus.

Išprievartavimas? Išplėčiau akis. Faustas iškart atsiklaupė. Prišliaužė per kilimą prie manęs ir padėjo savo liūtišką galvą man į sterblę.

– Atleisk! Kvailai papokštavau, – jis apglėbė mane stipriomis rankomis, – tai tikrai bus dvynukai. Antiopė, beje, pagimdė dvynukus, nesistebėk, aš tai žinau. Ticija, mano meile. Pavadinsim mūsų vaikus Taip ir Ne. Mat dabar tu tuoj pat pasakysi „ne“. O paskui jau „taip“! Taip taip... – Jis ėmė mane bučiuoti, na ir ką! – aš irgi jį bučiavau. Abu susmukome ant kilimo, stipriai apsikabinę, susipynę mėlynoje blizgančioje mano suknioje, ir bučiavomės taip, tarsi šito būtume laukę visą gyvenimą.

Dangiškas malonumas! Tačiau staiga jo ranka nuslydo man į iškirptę, suėmė krūtis, Faustas sudejavo, bet man viskas atrodė pernelyg skubu, ir aš atsisėdau.

– Kas yra, ma chérie? – paklausė Faustas pusiau primerktomis akimis.

– Man žūtbūt reikia... gurkšnio vandens.

– O man ne, – atsakė Faustas, – aš laimingas ir nieko nenoriu. Aš noriu tik tavęs.

– Tuoj pat grįšiu.

Įbėgau į vonią ir užsirakinau. Tada sunkiai alsuodama kritau ant raudono pufo priešais didelį veidrodį. Išmušė teisybės valanda! Geidžiu aš jo ar ne? Nuo pat vasario suku dėl šito galvą, bet šįkart iš tikrųjų viskas susimaišė.

Aš paprastai įsimyliu galva. Nauja meilė man prasideda pokalbiais, trunkančiais ištisas naktis. Kai vakaras lėkte pralekia, laikas prabėga, kai staiga ateina jau trečia valanda nakties ir vis dar kalbamasi, kai rytą neįmanoma išsiskirti, nes tiek daug dar liko nepasakyta, – šitoks galėtų būti mano būsimasis vyras.

Faustas niekuomet toks nebuvo. Dėdulė Kronas kalba, Faustas klausosi. Niekuomet neatskleidžia savo minčių. Mudu nesam rimtai kalbėjęsi. Faustas man nieko nepasakoja. Bet jis pats gražiausias vyras iš visų, kokius tik esu sutikusi.

Mano žvilgsnis kliudo veidrodį.

Ar tai tikrai aš? Niekuomet nesu buvusi tokia graži. Veidai paraudę, akys blizga. O čia kas? Pasilenkiu į priekį. Oras aplinkui mane ribuliuoja! Tikrai! Nuo manęs plieskia karštis kaip vasarą nuo įkaitusio akmens!

Ar galiu tokia išeiti iš vonios! Kaip man susivaldyti? Gal palįsti po šaltu dušu, pasikeisti baltinius, pasišlakstyti kvepalais?

– Kur tu taip užgaišai? – priekaištauja Faustas iš svetainės. – Ar nuo manęs pasislėpei?

Spusteliu mygtuką nuleisti vandeniui. Vanduo suūžia. Suūžė ir mano smilkiniuose, atidariau duris – svetainė tuščia! Kur Faustas? Tau leidžiama triskart spėti, Ticija. Tavo lovoje, kurgi daugiau!

– Aš čia, – atsklido Fausto balsas iš miegamojo.

Staiga viskas pasidarė aišku. Staiga pajutau tokį ilgesį šitam geltonplaukiam milžinui, kad net suskaudo visą kūną. Mane užplūdo karšta banga. Ir kaip galėjau taip ilgai jam spirtis? Tik kad mudu neturime apie ką pasikalbėti? Gal aš išprotėjau? Juk meilė – tai ne žodžiai. Pokalbiams laiko dar bus. Pulk stačia galva į nuotykį, Ticija! Kas žino, kiek dar suksis pasaulis.

Išjungiau šviesas. Nusiaviau batus. Pasiunčiau į dangų maldelę... ir ant pirštų galų nutipenau pasitikti savo likimo.

7 Žinoma (pranc.).

8 Taip, žinoma! (Pranc.)

9 Viskas! (Pranc.)

10 Sutarta (pranc.).

4

Kodėl Faustą Sent Apolą palaikiau didžiąja meile, nesunku paaiškinti: Faustas gulėdamas visiškai pasikeičia! Stovėdamas jis yra ciniškas, nekalbus, nepatikimas, pasipūtęs. Tačiau vos tik atsigula, pasidaro švelnus kaip katinas, meilus kaip kūdikis, aistringas, ištvermingas, jaudinantis ir narsus.

Jis buvo penkioliktasis vyriškis mano gyvenime ir ketvirtasis prancūzas. Po šaltų metų Londone jis užgriuvo mane kaip karštas tvanas, ir, matyt, dar negimė tokia moteris, kuri nebūtų pametusi galvos šitokiu atveju.

Niekuomet nebuvau patekusi į tokio stambaus ir stipraus vyro glėbį. Kalbant tiksliai: jis gerai nudrėbtas išoriškai. Jis puikiai sudėtas, jis užpildė visą mano esybę, užvaldė kiekvieną mano kūno milimetrą, pakankamai giliai įsismelkė į mane, kad paralyžiuotų smegenis, atvertų širdį ir be jokio vargo prikaustytų prie savęs. Faustas buvo mano pirmoji didelė aistra.

Kol kas sugebėjau šito išvengti.

Nenorėjau tapti vyriškio verge. Buvau gerokai pamokyta. Užaugau tarp Vienos menininkų, ir šito pakanka, kad tą vieną dalyką įsikaltum visam gyvenimui. Stebuklas, kad nesu frigidiška!

Pirmasis vyriškis, su kuriuo permiegojau (man buvo septyniolika, jam dvidešimt ketveri), kitą dieną su manim net nepasisveikino. Jis sėdėjo „Havelkos“ kavinėje Dorotėjos skersgatvyje ir garsiu balsu dėstė savo bičiuliams smulkmenas apie mano kūno sudėjimą! Stovėjau tarpdury, kone alpdama iš gėdos. Jis nepakvietė manęs prie savo staliuko.

Antrasis irgi buvo ne kiek geresnis. Jis buvo laikomas daug žadančiu jaunu talentu, lankydavosi mano tėvo ateljė, o po antrosios mūsų nakties nubaudė mane tyla (man buvo aštuoniolika metų, jam – dvidešimt). Nė žodžio! Nė sakinio. Tarsi niekuomet ir nebuvome pažįstami.

– Kodėl tu su manim nesikalbi? – išdrįsau pagaliau paklausti jį po savaitės.

– Kalbėtis? – atkirto jis. – Su moterimi? Su moterimi gulamasi. O visa kita draugai sugeba kur kas geriau!

Vienoje aš išpirkau visas savo nuodėmes.

Žinau, ką reiškia ištisas dienas laukti telefono skambučio, kokio nors gyvybės ženklo, laiško.

Žinau, ką reiškia ištisas naktis klaidžioti po kavines, viliantis pamatyti „jį“. Pažįstu skausmą, kuris nudiegia tave, kai pagaliau jį pamatai prie baro, suglaudusį galvą su kita. Ir visur draugai, pro kurių akis niekas neprasprūsta, kurie viską žino, garsiai tave sveikina, įžūliai vaiposi, o paskui kuždasi: „Ar ji vis tebelaksto jam iš paskos?“ O vėliau ima tyčiotis iš kitos.

Tai dėl šito aš tokia jauna išvažiavau iš Vienos. Dėl šito pabėgau iškart baigusi mokyklą. Po dviejų vyriškių išmokau: kas myli, iš to viešai šaipomasi! Kas kankinasi, tas niekinamas.

Nuo to laiko visuomet buvau atsargi. Ir nors užsienyje įgijau geresnės patirties, galvos nebepamesdavau. Ir Liuciferio Hajo nemylėjau. Šiaip ar taip, neketinau leistis, kad per Faustą Sent Apolą, labiausiai išlepintą Paryžiaus aukštuomenės viengungį, man sudužtų širdis. Su tokiu pasiryžimu išėjau iš vonios.

Minkštais kilimais tyliai nutipenau į miegamąjį. Faustas buvo išjungęs visas šviesas. Degė šviesa tik prieškambaryje, ir aš mačiau aiškiai.

Faustas gulėjo nuogas ant mano lovos. Akys užmerktos, rankos ištiestos. Visiškai atsipalaidavęs. Kūnas nuostabus ir lygus.

Prisėdau šalia jo. Jis iškart atsisuko. Nusišypsojo man, bet neprisilietė nė pirštu. Tai man patiko. Nemėgstu, kai vyras puola ant manęs. Man reikia laiko. Ilgai žiūrėjome vienas kitam į akis. Paskui sukaupiau visą drąsą ir paglosčiau jam ranką.

Ar gali taip būti? Jo oda buvo šilkinė, kone tokio pat švelnumo kaip ir mano. Kol kas nebuvau sutikusi vyro su tokia oda. O kas dar? Speneliai ant jo krūtinės ir vyriškumas buvo tamsūs, kur kas tamsesni, beveik kaip nudažyti. Patrakėliškas kontrastas jo šviesiems plaukams. Nieko panašaus nebuvau mačiusi.

– Aš netikras blondinas, – pastebėjo Faustas mano žvilgsnį, – man, po teisybei, derėtų turėti juodus plaukus. O kokia tu? Visa tikra? Nenušviesinta? – Jis glostė mano garbanas, švelniai perbraukė per skruostus. Staiga ėmė sunkiai alsuoti, o jo balsas sudrebėjo: – Eikš pas mane, Ticija, mano Snieguole. Prisiglausk man prie širdies!

Jis atsitiesė, apglėbė mane karštomis rankomis ir prisispaudė prie krūtinės. Prasmegau šitam galingam kūne. Išnyko bet koks pasipriešinimas. Pasaulis man pražuvo. Neapsakomas jausmas! Niekaip to nepaaiškinčiau!

Faustas buvo švelnus ir kartu stiprus. Jutau jo jėgą, bet jo kūnas nebuvo kietas, ne, glaudžiausi prie jo kaip prie minkštų priegalvių kalno. Ir pasislėpiau! Saugiai kaip namie! Apsikabinome ir tylėjome. Paskui jis pakėlė galvą ir lėtai, labai lėtai prispaudė savo lūpas prie manųjų. O paskui, po palaimingos amžinybės, pajutau jo liežuvį! Apvalų ir šiurkštų kaip katės! Tokį be galo erotišką liežuvį. Šitas liežuvis jau pirma svetainėje ko neišvarė manęs iš proto!

Bučiavomės, kol man nebeliko nė lašelio tvirtumo. Tada jis mane paleido.

– Nusivilk suknelę, mieloji.

Padėjo man nusimauti ją per galvą. Po ja nebuvau pasivilkusi nieko. Susijaudinusi dėl to, kad Faustas užgriuvo per anksti, pamiršau apatinius!

Faustas garsiai įtraukė oro.

– Tu graži! Gražioji mano Ticija! Mano meile! Mon bébé!11 – Jis prispaudė mane prie savęs. Gulėjome susiglaudę. Tarp mūsų jokio audinio, nei marškinių, nei suknelės. Plika, švelni, karšta oda. Beveik negalėjau alsuoti. Mano krūtinę užgulė baisus svoris, širdis, regėjos, iššoks iš krūtinės. Staiga ėmiau taip geisti Fausto, kad net pervėrė skausmas. Norėjau jo dabar! Tuoj pat!

Aš nesu tokia moteris, kurią ten, apačioje, reikia myluoti ištisas valandas, kad įkaistų.

Mano išvaizda apgaulinga!

Nors esu blondinė ir trapaus kūno sudėjimo, įaistrinti mane nelengva. Bet jeigu mane patraukia vyriškis, aš užsidegu! Jeigu kurio nors įsigeidžiu, pasitenkinti noriu iškart. Be jokių aplinkinių kelių, įžangų, be blaškymųsi. Noriu jį jausti, ir viskas! Savyje! Ištisas valandas! Noriu jį mylėti, visą naktį! Geidžiu jo lūpų, rankų, dantų, plaukų, sielos, širdies, geidžiu su juo susilieti, geidžiu beprotybės ir pasiutimo – ir tada tegu pasaulis prasmenga!

Faustas iškart tai pastebėjo. Jis atsiduso. Jo ranka nuslydo mano kūnu, ėmė glamonėti krūtis, jo lūpos bučiavo man kaklą. Jis prispaudė savo strėnas prie manųjų, apvertė mane. Staiga atsigulė ant viršaus.

– Ar nori manęs? – sulemeno.

– Taip! Eikš!

Tada atsimerkiau. Jo galas! Pernelyg didelis! Tamsus! Nepažįstamas!

– Nebijok. Aš tavęs neskaudinsiu!

Jis apipylė mane aistringais bučiniais, ieškodamas kelio. Greitai jį surado ir trupučiuką slystelėjo į mane.

– O Dieve! – sudejavo Faustas ir sustingo. Beveik nebekvėpavome. Paskui jis ėmė atsargiai skverbtis į mano kūną. Įsiskverbė iki galo. Jaučiau, kad sprogsiu. Kone tirpau iš palaimos. Buvau atlyginta už tris ilgesio pilnus mėnesius. Faustas ir aš!

Keturiasdešimt metų aš laukiau jo!

Faustas ir aš! Mudu atplyšome nuo šio pasaulio. Ir tada prasidėjo. Keturi greiti kyštelėjimai, vienas lėtas, su trumpa pertrauka po paties stipriausio judesio. Niekuomet nebuvau to patyrusi. Keturi greiti, vienas lėtas. Man tai naujiena. Keturi greiti judesiai, vienas lėtas. Kaip gera! Nebeištversiu! Keturi greiti, vienas lėtas. Imsiu klykti iš laimės.

– Tau labai skauda? – staiga paklausė Faustas, sugrąžindamas mane į žemę. – Aš juk tavęs neskaudinu?

– Man ims skaudėti, jeigu liausies! – sušukau, apimta baimės.

– Ah bon?12 Gera? Tikrai gera? – Jis užsimerkė. Keturi greiti judesiai, vienas lėtas, o po paties stipriausio – pauzė. Keturi greiti, vienas lėtas. Nieko nebegalvojau.

Mylėjomės pusę nakties. Fantastiška! Faustas buvo nuoširdus! Jokios vaidybos, ne kaip kai kurie prancūzai, mėgstą sunkumus ir tyčiojąsi iš paprastumo. Jokių paliepimų – norint užmaskuoti susilpnėjusį pajėgumą, – tokių kaip: „Paimk man į burną! Kandžiok man krūtinę! Įkišk man pirštą į sėdimąją! Žnaibyk mane! Draskyk! Taip! Taip! Taip!“ Jokių nepadorių pozų! Jokios akrobatikos ir gimnastikos, išvaikančių geismą. Ir nė kruopelės Liuciferio Hajo išsekimo.

Mat Liuciferis Hajas visuomet galvojo apie reikalus, net lovoje. Tik iš pradžių mėgavomės palaima. Paskui viskas tetrukdavo porą minučių. O Faustas galėjo mylėtis amžinybę!

– Chérie, ar dabar pavojinga? – sudejavo jis, nebežinau kada. – Ar man saugotis? Sakyk!

– Ne, ne, nebijok!

– Aš daugiau nebegaliu laukti.

– Manęs nelauk.

– O tu dar ne? – sušvokštė jis ir liovėsi judėjęs.

– Aš vėliau.

Beje, man visiškai nesvarbu orgazmas. Galiu jį patirti ir viena. O iš vyriškio aš tetrokštu, kad jis manęs geistų. Noriu aistros, o jos per paskutines valandas man buvo iki kaklo.

– Oh, chérie, c’est bon!13

Faustas ėmė judėti greičiau, sulig kiekvienu kyštelėjimu suaimanuodamas. Nepaprastai gera! Jutau, kad jis artėja prie galo. Viskas aplinkui sužioravo. Padėkit! Ugnis! Žemė dreba!

O gal tik lova? Štai! Faustas nusirito nuo viršūnės.

– Ticija! Non! Non! Non!14 – Jis kūkčiojo, drebėjo ir taip spaudė mane, kad ko neuždusau. Bučiavo mane lyg pašėlęs. Ir aš buvau tarytum pašėlusi. Iš tikrųjų maniau netenkanti proto. Orgazmo nepatyriau, bet taip džiaugiausi dėl jo, tarsi ir pati būčiau patyrusi.

– Ak, tai bent geeera buvo, – pasakė nuvargęs Faustas, paleido mane ir sudribo šalimais, – galėjome jau anksčiau pabandyti, argi ne? – Paskui prisiglaudė prie manęs, padėjo ranką ant kairės mano krūties ir užmigo. Vos girdimai alsavo, beveik nekrutėjo, geltoni jo karčiai dengė mano skruostą, ir aš stebėjau jo miegą, kol pati panirau į sapną.

Tačiau staiga, per patį vidurnaktį, jis suriko.

– Ne!!! Maldauju, ne! – jo balsas buvo pilnas baimės.

Pašokau.

– Kas atsitiko?

– Ticija! Mon bébé! Kur tu? – jis čiuopė manęs. Rankos buvo karštos, judėjo karštligiškai. Jos apčiupinėjo mane, lyg norėdamos įsitikinti, kad guliu šalimais. – Ak, aš išsigandau.

– Ko? – bailiai paklausiau.

– Piktos raganos, – bandė jis pajuokauti. Paskui atsisėdo, pasitrynė akis ir balsiai nusižiovavo. – Ne. Sapnavau košmarą. Tu išėjai pro šitas duris, ir aš daugiau nesuradau tavęs.

– Kokia čia nesąmonė?

– Nežinau, – išsiblaškęs atsakė Faustas, – per daug painiavos.

– Kokios painiavos? – nustebau aš.

Faustas tylėjo. Žvelgė į žalią mano lovos baldakimą kaip į kitą pasaulį ir net nejudėjo.

– Pažadinau tave, – tarė po valandėlės, – labai atsiprašau.

– Nieko. Kaip tu jautiesi?

– Esu laimingas ir nieko nebenoriu. O tu?

– Aš irgi.

– Bet orgazmo tu nepatyrei.

– Man tai niekai.

– Bet man ne! – Faustas atsigulė šalia manęs ir ėmė glostyti man plaukus. – Mums, prancūzams, tai nepatinka. Gulkis ant nugaros, chérie. Ir gulėk šitaip.

– Kodėl?

– Tuoj pamatysi!

Jo pasišiaušusi galva nuslydo žemyn. Jis ėmė bučiuoti man krūtų spenelius. Jo liežuvis glamonėjo man bambą. Jutau jo karštą alsavimą ant pilvo.

– Ką tu darai? – ėmiau kikenti.

– Prasižerk, chérie.

Suspaudžiau šlaunis. Jis įgrūdo tarp jų delnus.

– Kuo greičiau eikš čia, – nusijuokiau, – man tavęs trūksta. Aš nemėgstu šitaip.

– O kaip mėgsti? Tai ir aš tau nepatinku?

– Kaip? Tu man nepatinki??? – pakartojau aš. – Žinai, ką pasakysiu? Taip gera man dar niekuomet nebuvo!

– Tai kodėl tada nepatyrei orgazmo?

Atsidusau. Jau mačiau, kad Faustas niekuomet nepasiduoda.

– Ar būtinai nori žinoti? – vangiai paklausiau.

– Žinoma. – Smakru jis gręžė man pilvą.

– Na, gerai. Aš nepatyriau orgazmo todėl, kad niekuomet nepatiriu jo aukštielninka.

Gal aš iškvėšau. Kodėl atskleidžiu jam slapčiausius dalykus?

– Ah bon? – suglumo Faustas. – Tai bent naujiena!

– Tai labai sena! Tu negali man paglostyti ten, apačioje, tam tikros vietos. O man šito būtinai reikia!

– Mes ištaisysime, – ryžtingai pareiškė Faustas ir pasikėlė aukštyn. Mano ranka prisilietė prie jo galo, kieto kaip akmuo. – Tuoj pat susitvarkysim. Tu tokia švelni, mano meile, tave taip smagu justi. Tavo tokia švelni oda. Tu mane siaubingai jaudini. Noriu kuo skubiau pajausti tave visą. Ir noriu, kad tau būtų taip pat gera kaip man.

Jis atsigulė už manęs. Kietai prisispaudė man prie nugaros ir po kelių mėginimų mikliai įsibrovė į mano kūną. Dieviška! Dar puikiau negu pirmąkart. Giliau ir energingiau. Taip visada būna gulint šitokia poza. Dabar jis lietė viduje pačias jautriausias mano vietas. Būčiau galėjusi kaukti iš smagumo.

– Ar taip? – sušvogždė Faustas, bet aš vos supratau jį.

– Nuostabu!

– Ak, mano meile, visiškai pasitikėk manim. – Jis pradėjo judėti. Keturi greiti judesiai, vienas lėtas, po giliausio kyštelėjimo – pertrauka. Keturi greiti, vienas lėtas. Puikus ritmas. Keturi greiti kyštelėjimai, vienas lėtas.

– Pernelyg karšta, – staiga suaimanavo Faustas, – pernelyg gera, šito aš nenorėjau. Ah, mon trésor, c’est mervelleux!15

Kai, regėjos, nebepakelsiu daugiau malonumo, jis pradėjo mane glostyti. Kaip tik ten, kur reikia, nei per stipriai, nei per greitai; garsiai atsidusau. Niekuomet to nebuvau jautusi. Nė su vienu vyru. Niekuomet nemaniau, kad Faustas toks išmaningas. Kad jis, lepūnėlis, gražuolėlis, taip mane glostys, lyg būtų pažinojęs daugybę metų. Kad jis žino, kur mano pačios slapčiausios vietos.

Staiga apačioje visa tarsi susispaudžiau.

– Ar jau? – sudejavo Faustas, nuo kurio nieko negalėjai paslėpti.

Bet mane kamavo abejonės. Buvau įsitikinusi ir niekaip negalėjau šito įsitikinimo atsikratyti: jeigu su vyru patirsiu orgazmą, jis bus mano valdovas. Tikiu tuo jau seniai ir tvirtai. O kas šito nori? Aš tai ne. Nebenoriu daugiau kentėti dėl meilės. Ne, ačiū!

Verčiau pati save glostysiu tylią naktį, pati valdysiu savo kūną. Orgazmas pernelyg intymu. Jis tik mano ir su manim! Jeigu pasidalinsiu juo su vyriškiu, galiu tapti jo verge! Padėkit! Juk aš dar neišprotėjau! Tuoj pat atsikeliu. Kaip man išbėgti iš šitos lovos?

– Ar jau, mano angele? – karštas Fausto alsavimas kutena man ausį. – Laukiu tavęs. Na, greičiau, greičiau!

Ne! Aš neskubėsiu! Kaip jis gali šito iš manęs reikalauti? Aš nedarysiu nieko, tegu viskas taip ir lieka!

Ir vis dėlto! Vis dėlto! Nuo pat pirmo jo prisilietimo aš tarsi apsvaigau. Ištisas valandas man tvinkčiojo kraujas, karščio bangos plūdo visomis gyslomis, nuo kūno vidurio iki pat pirštų galų visa tarytum kibirkščiavau, keturi greiti judesiai, vienas lėtas. Dar! Dar!

– Ticija! Mano meile! Je t’aime! Je t’aime!16

Ir aš pasidaviau. Visa atsivėriau, staiga išgaravo baimė. Užplūdo pasiutiškas džiaugsmas! Dabar! Dabar! Geismas susikaupė pačiose gelmėse. Energijos postūmis kilstelėjo mane aukštyn. Neapsakoma laimė bloškė į šviesą. O Viešpatie! Tai netiesa!

– Taip! Taip!

Faustas suspaudė mane iš visų jėgų. Prislopintas šūksnis! Pajutau, kaip jis suvirpo mano kūne. Jis pasekė manim. Mudu suradome vienas kitą. Jis laimėjo. Ir man tai patiko.

Paskui ilgai gulėjome ramūs, vis dar susilieję ir apsikabinę. Mano sieloje viešpatavo rimtis! Absoliuti palaima! Aš įsimylėjau. Niekuomet nebebus taip kaip anksčiau.

Faustas prispaudė nosį prie mano plaukų, jutau, kaip jis kvėpuoja man į pakaušį.

– Ar tu mane myli?

– Aš myliu tave.

– Niekuomet nemaniau, kad bus taip gera, – sumurmėjo Faustas, – man tiesiog baugu.

– Kodėl tu klausei, ar man skauda? – tariau po valandėlės.

Faustas nusižiovavo.

– Mat daugeliui moterų skauda, ma chérie!

– Kodėl tau taip atrodo?

– Žinau! Dauguma nori tik pasilinksminti ir bučiuotis, reikia tik jomis žavėtis ir pirkti drabužius. Bet gultis jos nemėgsta.

– Tik jeigu pernelyg jaunos. Vėliau viskas pasikeičia.

– Iš kur tu žinai?

– Pagal save.

Faustas pabučiavo man ausį. Paskui ėmė žaisti su auksine mano grandinėle.

– Iš ko ją gavai? – paklausė jis. – Iš gerbėjo?

– Ne. Iš tėvo.

– Nusisek.

Paklusau. Ir iškart pajutau, kaip jo liežuvis ėmė slankioti nuogais mano pečiais pirmyn ir atgal.

– Ką tu ten darai? – paklausiau smagiai.

– Kai ką parašiau tau ant nugaros. Kaip savininkas.

Išsivadavau iš jo glėbio, atsisukau, prisispaudžiau veidu prie jo skruostų.

– Mes pažįstami jau trys mėnesiai, – tarė Faustas, – o tu dar nė sykio nepaprašei manęs dovanos. Tu nesi pasakiusi: „Nupirk man naują šilkinę skarą“ arba „Kartjė krautuvėje de la Prė gatvėje yra puikių auksinių laikrodukų...“

– O kitos sako?

– O kaipgi! Draugužės jų vis klausia: „Ar jis tave apdovanoja? O ką gavai gimimo dienos proga? O per Kalėdas? O per Naujuosius metus?“ Ir jeigu negali išvardinti dovanų, esi žuvusi. – Faustas pabučiavo man į kaktą. – Žinai ką? Tu didžiausias netikėtumas mano gyvenime. Atrodai kaip šaltas geltonplaukis angelas, o iš tikrųjų – kaip čia pasakius? Tu aistringa. Iš prigimties.

– Be abejo, tai tu dažnokai patiri.

– Ne. Jau sakiau tau: moterys vaidina. Joms daro įspūdį mano pavardė. Tėvų pinigai. „Apolų kava“. Todėl jos su manim ir miega. Bet tau, Ticija, angele mano, aš tikrai matau, jog tau patinka su manim miegoti. Tu nori manęs!

Jis stipriai priglaudė mane prie savęs. Pradėjo bučiuoti, ir pajutau, kad jis jau vėl pasiruošęs.

– Negaliu prieš tave atsilaikyti, – tyliai pasakė.

– Aš irgi ne.

Mudu vėl susiliejome ir pradėjome mylėtis. Iš pradžių lėtai ir švelniai, paskui vis audringiau. Negalėjome atsiplėšti vienas nuo kito. Mylėjomės iki aušros.

– Ticija, dabar gerai paklausyk manęs, – pasakė Faustas, kai po visko mudu palaimingai nusikamavę gulėjome šalimais, – šito aš dar nesu sakęs nė vienai moteriai. Aš laukiau tavęs visą gyvenimą. Noriu, kad liktum su manim, o gegužės mėnesį mudu susituoktume!

Štai kaip viskas buvo! Taigi taip viskas buvo prieš dvejus metus Valadu gatvėje. Mylėjomės penkis kartus iš eilės tada, mūsų pirmąją naktį, kai lauke ūžavo audra, tarytum grasindama pražūtim pasauliui. Kitą dieną mes beveik neišlipome iš lovos, buvome išblyškę ir pavargę, mums virpėjo kojos, bet buvome laimingi ir džiaugėmės kaip vaikai. Mano butas atrodė tarsi užkerėtas. O miegamasis iš tiesų virto žydinčiu sodu. Senų kilimų spalvos atgijo, dailūs senoviniai baldai atrodė dar tauresni. Viskas regėjosi šilčiau, linksmiau, jaukiau, mes jautėmės saugūs mano mielam lizdely.

Pietavome trečią valandą dienos. Nuo ketvirtos sugulėme popiečio. Nuo šeštos vėl mylėjomės. Ir ankstų pirmadienio rytą Faustas išėjo iš manęs visai kitas žmogus.

– Ir kas būtų galėjęs pagalvoti, – švelniai pasakė jis glausdamas mane prie krūtinės, – dvi baltos naktys. Man jau seniai šitaip nebuvo!

– Kodėl baltos?

– Na, tada, kai nemiegi, nes esi užsiėmęs puikesniais dalykais. – Jis apsivilko paltu. – Labiausiai norėčiau pasilikti ir vėl pradėti viską iš pradžių. O tu?

Aš linktelėjau galvą, ir mudu ilgam apsikabinome. Kitą dieną jis vėl atėjo. Atnešė man dailią auksinę grandinėlę ir užsegė ant kaklo.

– Nuo šiol tu nešiosi tik mano dovanotus papuošalus! – Tada abiem rankom suėmė mano veidą. Ilgai žiūrėjo. – Nepamiršk, ką tau sakiau vakar, – pabrėždamas tarė jis, – aš rimtai kalbėjau. Jeigu tu tik nori, aš esu tavo. Visiems laikams!

Taip, štai kaip viskas buvo! Jam manęs reikėjo. O aš iš pradžių abejojau. Jis skubino mane tuoktis.

Galop nusileidau. Per sužadėtuves mane ištiko pirmoji staigmena. Jas šventėme „Kaskadoje“, jo tėvų dvare. Tėvas įdėjo skelbimus į didžiuosius Europos laikraščius, ir po dešimties dienų sulaukėme laiško nuo Fausto nuotakos!!! Faustas jau buvo susižadėjęs! Su turtinga amerikiete iš San Diego.

Ir dar dvi damos atskubėjo „trumpam ir maloniam“ pokalbiui! Faustas tik buvo pamiršęs mums tai pranešti.

Iškart prablaivėjau.

Buvau įsimylėjusi. Bet nutraukiau su juo bet kokią pažintį, atsisakiau matytis. Nebeminėjau jo vardo. Man jis mirė.

Bet Faustas nepasidavė. Atakavo mane dieną ir naktį. Siuntinėjo laiškus, gėles, dovanas, verkdamas stovėjo už durų.

Su manim nuoširdžiai kalbėjosi dėdulė Kronas. Visa tai paikystės, nieko rimta. Nė vienas iš šeimos nėra matęs tos „sužadėtinės“. Faustas su ja nesupažindinęs šeimos. Protinga moteris paprasčiausiai nekreiptų į tai dėmesio. Faustas juk myli tik mane. Mane vieną.

Taigi aš nusileidau. Susituokėme praėjus metams, palaiminti visų giminaičių, persikėlėme pas dėdulę Kroną į didžiulius kambarius, ir prasidėjo nuostabus laikas.

Kada viskas pasikeitė?

Tada, kai mirė dėdulė Kronas. Prieš pusmetį. Po griuvimo bibliotekoje. Jis bandė pasiimti knygą. Nuo pačios aukščiausios lentynos. Ir nukrito nuo kopėčių. Man buvo labai gaila senojo elegantiško pono. Ir dabar dažnai jį prisimenu ir trokštu, kad jis būtų su manim. Tuoj po laidotuvių ir prasidėjo: „Šiandien mesjė pareis vėliau!“ O aš pasidariau vienų trūkumų. Mano lūpos per plonos. Krūtys per mažos. Užpakalis per plokščias, plaukai pernelyg garbanoti, „tiesiog kaip salotos frisé!“

Argi jis anksčiau šito nepastebėjo?

Bet labiausiai mane skaudina panieka lovoje. Juk lovoje anksčiau susitaikydavome po kiekvieno ginčo.

Pažvelgiu į laikrodį. Kaip?! Beveik pusė vienuoliktos! Mąsčiau čia ilgiau negu valandą. Turiu paskubėti. Vienuoliktą turiu pasimatymą. Šv. Liudviko saloje. Ten pagal mano projektą atnaujinamas butas. Mielas nedidelis butukas, kuris teikia man daug džiaugsmo. Faustas ketino užsukti vėliau. Pirmą, taip susitarėme, ketinome papietauti „Floroje“.

Mintis man išblaškė telefono skambutis. Pašoku, lekiu į geltonąją svetainę, pakeliu ragelį. Tai Faustas! Pagaliau! Atsiprašys už vakar naktį.

– Alio? – atsiliepiu lūkesčio pilnu balsu.

– Sveika, geltonplauke gyvate, – sveikinasi pridusęs balsas, – tavo laikas praėjo. Aukis savo aukštakulniais bateliais! Metus pavaidinai aukštuomenės damą, ir gana. Išsiskirk ir dink iš Paryžiaus, antraip tave ištiks nelaimė!

Padedu ragelį. Tarytum būčiau gavusi kuoka per pakaušį. Kiek laiko dar ištversiu tokius skambučius? Man tuoj pasipils ašaros! Ne! Neverksiu! Ar čia skambino Bibi? Pakeitusi balsą? Nesąmonė! Bibi būčiau pažinusi. O kuo apsirengti? Lauke šilta. Pirmoji graži pavasario diena. Diena, kai, anot Lolos, man nutiks stebuklas. Bet kodėl mane krečia šiurpas?

Išsirenku dailią suknelę. Raudoną su baltais žirniukais. Pusilgiu plačiu sijonu. Užsisegu perlinius karolius. O naujoji apyrankė? Ne. Pernelyg elegantiška. Apyrankė! Faustas nupirko man apyrankę. Taigi naktiniai mezginių marškiniai buvo skirti ne man! Jis visuomet dovanoja tik vieną daiktą, niekuomet nėra padovanojęs dviejų.

Pradedu drebėti. Kur balti bateliai? Niekur nerandu batelių! O plaukai tikrai labai susiraitę. Netvarkingai krinta ant veido, neįmanoma sušukuoti. Bet nebėra kada išsiplauti galvą.

O dažytis nenoriu.

Skambinu taksi. Visi numeriai užimti. Pagaliau prisiskambinu, išdėstau savo pageidavimą. Turiu palaukti, palaukti, argi tas laukimas niekuomet nesibaigs? Išgirstu įrašą: „Labai gaila, jūsų rajone nėra laisvų automobilių.“

Tai ką daryti dabar? Mano automobilis sugedęs. Prieš kelias dienas Branli krantinėje mane užspeitė sunkvežimis. Man reikia naujo variklio gaubto. Ne viena diena praeis, kol jis bus sutaisytas. Be automobilio aš kaip be rankų. Bet man reikia į salą. O kadangi šiandien metro streikuoja, lieka tik autobusas!

– Iki pasimatymo, Lola!

– Iki pasimatymo, madam.

Užtrenkiu duris.

Žengiu į liftą. Metu žvilgsnį į veidrodį. Nebėra šviesiosios vienietės. Atrodau kaip lavonas. Gal reikėtų šypsotis? Išsiviepiu. Nieko nepadeda. Užtat pastebiu tamsius ratilus po akimis.

Ratilai? Nuo kada jie man atsirado?! Staiga pasijuntu tokia negraži, kad beveik bijau išeiti į gatvę. O kaip tik šiandien turiu būti su žmonėmis. Tai kur dingo mano išgarsintoji stiprybė?

Žengiu į Prezidento Vilsono prospektą, pro šalį garma automobilių srautas. Ar ten toji skambintoja, nepasisakanti pavardės? Perkarėlė balta suknia? Telefono būdelėje? Ko ji taip spokso į mane? Pasijuntu smelkiama baimės! Apsigręžiu! Bėgsiu namo! Tačiau paskui užsimerkiu ir giliai atsikvepiu.

Aš likau gyva po sniego griūties.

Ir liksiu gyva, kad ir ką man atneštų šitoji diena!

11 Mano vaikuti! (Pranc.)

12 Ak, taip? (Pranc.)

13 Ak, brangioji, kaip gera! (Pranc.)

14 Ne! (Pranc.)

15 Ak, mano turte, tai nuostabu! (Pranc.)

16 Aš tave myliu! (Pranc.)

5

Einu pėsčiomis prie Almos aikštės ir laukiu autobuso, kuriuo turėčiau nuvažiuoti į Šv. Liudviko salą. Jo vis nėra ir nėra.

Taigi! Su kuo mane apgaudinėja Faustas?

Matyt, su kokia nors moterimi, kurios vardą mini dažnokai. Išmokau šito per keturiasdešimt dvejus metus. Jeigu jau esi įsimylėjęs, dažnokai mini savo geismo objektą. Vien vardą ištarus jausmai paūmėja! Taigi: apie ką Faustas dažniau pasakojo paskutiniu metu? Niekas neateina į galvą.

Pasižiūrėkim į šitą reikalą iš kitos pusės. Dažniausiai tai būna kas nors iš artimesnių pažįstamų. Skirtingai negu moterys, kurios mylimųjų mėgsta ieškoti už tolių tolių, vyrai paprastai nemedžioja neištirtuose plotuose. Taip, karti patirtis išmokė mane ir šito, kad meilužės pasirenkamos iš glaudžiausio pažįstamų rato: sekretorė, geriausia draugė, sesuo, kaimynė, pusseserė, uošvė (Prancūzijoje labai populiaru), tetulė, geriausio draugo žmona, tarnaitė. Labai pageidaujamos virėjos. Lola? Ne! Lola labai užsiėmusi. O draugužių nebeliko. Beje, nuo pačios geriausios jau irgi atitrūkau. Todėl Bibi ir neišeina man iš galvos. Ar tai buvo jos balsas? O gal ji viską išklojo savo pažįstamai, kuri ir kankina mane skambučiais? Ji panašiai elgtųsi! Iš Bibi visko tikiuosi. Ji sunaikino mano susidarytąjį pasaulio vaizdą. Dėl jos Paryžiuje aš nebepasitikiu nė viena moterimi, tik Glorija.

Vos prieš metus Bibi buvo geriausia mano draugė.

Mes matydavomės keliskart per savaitę: kine, teatre, operoje, Gran Palė. Vaikščiojome į restoranus ir kavines. Tačiau vos pristačiau ją Faustui, viskas pasikeitė.

Bibi įtraukė mūsų pavardes į savo svečių sąrašą. Staiga pasipylė kvietimai į namus. Būdama naivi, aš net džiaugiausi!

Kone kas savaitę ėmėme pietauti pas ją ir Keną. Visuomet buvom laukiami svečiai jų prabangiame ketvirto, paskutinio, aukšto bute aristokratiškame Fošo prospekte. Ten kaskart vykdavo puotos su daugybe patiekalų, geriausiais vynais, žvakėmis, švelnia muzika ir vaizdu į apšviestą Triumfo arką.

Bibi man kasdien skambindavo. Ir pokalbiai kasdien darėsi vis intymesni. Jai viskas rūpėjo apie Faustą ir mane, kaip mes sutariam lovoje ir kuo jis man nepatinka. Paskui ėmė pasakoti apie impotencines Keno problemas, kad vėl galėtų klausinėti apie Faustą.

Netrukus pradėjome susitikinėti ir per pietus. Eidavom paplaukioti į polo klubą ar valgyti į Klėberio viešbutį šalia mūsų už kampo. Kartais ir Faustas eidavo drauge. Ir po trumpo laiko ji šį tą pastebėjo.

– Ketvirtadieniais tavo vyras niekuomet neturi laiko, – nustatė ji. – Gal pasakysi man kodėl?

Puikiai prisimenu.

Mes stovėjome priešais naująją stiklinę piramidę granitu grįstame Luvro kieme (čia anksčiau žydėjo rožės ir čiulbėjo paukščiai), ir vidinis balsas man šnibždėjo: „Kas jai darbo!“ Bet staiga drožte išdrožiau:

– Ketvirtadieniais Klėberio kavinėje jis apžiūrinėja butų skelbimus ir nenori, kad jam kas trukdytų.

Ketvirtadieniais kaip tik išeina nekilnojamojo turto laikraštis „Privat an Privat“, kuriame galima rasti itin naudingų skelbimų apie parduodamus mieste butus.

– Mat kaip! – pasakė Bibi, ir nuo to laiko ir ji ketvirtadieniais būdavo užsiėmusi.

O kai šeštadienį pietavome pas juos, ji buvo išsiblaškiusi, raudo be jokio pagrindo, ir pirmą kartą Faustas nebesėdėjo šalia jos. Taip, ji net nebežiūrėjo į jį. Abudu stengėsi vienas kito visiškai nepaisyti.

Kitą savaitę Faustas išvažiavo. Bibi nepaskambino man nė kartelio. Aš pati jai paskambinau. „Madam nėra Paryžiuje“, – paaiškino auklė. Pamačiau ją tik po dešimties dienų, gėrėme arbatą „Taikos“ kavinėje, ir ji atrodė visiškai kita moteris. Absoliučiai pasikeitusi, spindulingai graži, prasidūrusi ausis pas juvelyrą Vandomo aikštėje ir įsivėrusi didelius auksinius žiedus, blizgančius nuo kiekvieno galvos krustelėjimo ir teikiančius jos išvaizdai temperamento ir drąsos. Tarytum soti katė, tingiai besiraivanti saulėje.

– Tu įsimylėjai? – išgirdau save klausiant.

Bibi iškaito kaip žarija. Paskui linktelėjo galvą, vengdama mano žvilgsnio.

– Ką? – pasmalsavau.

– Keno pažįstamą. Bet prisiek neprasitarti! Nė žodžio Faustui. Aš tavim pasitikiu.

– Kaip jis atrodo?

– Kaip dievas! Jis nelaimingai vedęs. Šaltakrauję blondinę. Aš teikiu jam taip trūkstamą šilumą.

– Kur jūs susitikinėjat?

– Viešbutyje. Pirmąkart taip nervinausi, kad neradau kambario. Jis sutiko mane koridoriuje, taip, ir tada... tada mudu susmukome ant lovos...

– Ar gera buvo?

Bibi išplėtė siauras katiškas akis.

– Fantastiška! – Spoksojo į mane pastiru žvilgsniu taip, kad pasijutau nesmagiai. – Beje, penktadienį prašau jūsų neateiti pietų. Bus tik amerikiečiai, o tavo vyras prastai kalba angliškai.

– Tau nepatinka Faustas? – paklausiau. – Ar jis tave įžeidė?

– Ne! Bet jei nori žinoti tiesą, kartais jis man atrodo nuobodokas. Pasakoja vis tuos pačius pokštus! – Ji atsistojo, čiupo savo mažytį juodą lakuotą rankinuką ir pabučiavo mane į abu žandus. – Deja, man metas! Salut, ma cocotte!17 Aš tau paskambinsiu!

Bibi niekada man nebeskambino. Tarsi kiaurai žemę prasmego. Sykį paskambino Kenas.

– Kas atsitiko? Kodėl jūsų nebematyti? Susipykot su Bibi?

Abu sutarėme pasimatyti. Bet Faustas nenorėjo.

– Bibi man nereikalinga, – nusižiovavo jis, – nemėgstu aukštuomenės hienų. Jų penthauzas pernelyg naujoviškas. Kėdės valgomajame nepatogios, jų virėjas prastas, be to, visą laiką man reikia linksminti kompaniją. Jau ir pokštai po truputį išseko. Bibi tau ne draugė. Patikėk, mažyte mano Ticija, verčiau nutolkim nuo jų.

Taip ir liko.

Taip ir būtų likę, jeigu kitą dieną (ketvirtadienį!) netyčia nebūčiau pamačiusi jų išeinančių iš Klėberio viešbučio, stipriai apsikabinusių, nieko aplinkui nematančių iš laimės!

Maniau, prasmegsiu kiaurai žemės. Iš paskutiniųjų užsiglaudžiau tarpuvartėje. Jie praėjo tiesiai pro pat mane. Manęs nematė. Kaip parėjau namo, dar ir šiandien stebiuosi.

Nebenoriu prisiminti tų scenų vėliau, namuose.

Šiaip ar taip, Faustas viską neigė. Jis net nebuvęs Klėberio viešbutyje. Man metas į pamišėlių ligoninę! Man vaidenasi! Kiaurą dieną jis apžiūrinėjęs butus: Bibi, tiesa, apskritutė ir karštakraujė, bet, atvirai kalbant, pernelyg kvaila.

Ir ką aš turėjau daryti?

Pridėjau Bibi prie kitų „trumpai ir maloniai“ trukusių ryšių ir pasistengiau viską pamiršti. Bet Faustas kankina mane, tenkindamasis kaip koks sadistas. Ar Bibi dar tebėra jo draugužė? Nežinau. Žinau tik tiek: niekuomet anksčiau nesu buvusi tokia nelaiminga.

Aš stoviu čia, nuostabioje Almos aikštėje puikiausiame pasaulio mieste, ir nematau nei Senos, nei Eifelio bokšto, ne, jaučiuosi, tarsi būčiau ligi kaklo nugrimzdusi į smėlį, o aplinkui mane plytėtų dykuma. Kur man dėtis? Grįžti į Vieną? Į Londoną? Atgal pas Liuciferį Hają?

Atvažiuoja autobusas, pilnas pilnutėlis. Atsidususi įlipu. Einu tarp sėdynių. Gale viena vieta dar laisva. Atsidususi sėduosi tarp turisto japono ir apkūnios damos su pilku gauruotu šuniu glėbyje.

Bet kas čia dabar?

Priešais sėdi jaunas vyriškis. Tankūs tamsūs garbanoti plaukai, krintą net ant pečių. Rudos akys, daili didelė burna. Balti marškiniai iš plonos medvilnės. Atsivertęs skaito kulinarijos knygą „Maistas iš japonų šventyklos“.

Staiga įvyksta stebuklas. Mane užlieja karšta džiaugsmo banga. Aš jį pažįstu. Tai jis.

– Labas! – sušunku. Jis nuleidžia knygą, ir tada pamatau, kad tai visiškai man nepažįstamas žmogus!

– Atsiprašau! Labai prašau man atleisti! Maniau, kad jus pažįstu!

Jis nusišypso, bet nieko nesako.

Siaubingai susigėstu ir įsižiūriu pro langą. Paskui užsidedu raudonus naujus akinius nuo saulės, kad už jų pasislėpčiau. Bet jie nieko negelbsti.

Jaunasis vyriškis užverčia knygą ir įsispokso į mane. Jaučiu jo žvilgsnį ant lūpų, kūno, rankų. Jo žvilgsnis įsismelkia pro akinius nuo saulės, glosto antakius, skruostus, kaktą, ausis, tarytum myluotų mane. Nedrįstu nė krustelėti.

Ir staiga dykynės nebėra.

Staiga už lango vėl sukunkuliuoja Paryžius, mano mylimas, nuostabus miestas, staiga medžiai vėl prisipildo išbrinkusių pumpurų, priešais kavines krantinėje stovi staliukai su kėdėmis, saulė šviečia į autobusą, visur tvyro atostogų nuotaika. Staiga mane perlieja karštas laimės jausmas. Tai apie šitokį stebuklą kalbėjo Lola!

Susikeliu koją ant kojos, pasuku galvą ir šypsausi jam. Jis irgi atsako man šypsniu. Jis atrodo toks švelnus ir mielas. Jo šypsnys man toks savas. Nusiimu akinius nuo saulės. Sėdim abu tyliai tyliai, lyg pakerėti. Mūsų žvilgsniai susitinka ir vėl išsiskiria, mes tarsi skrendame Senos pakrante: Gran Palė, Šatlė, Dievo Motinos katedra, mes jau ant Marijos tilto. Aš išlipu.

– Iki pasimatymo, – atsisveikinu. Jis linkteli galvą ir žiūri, kaip lipu iš autobuso. Jo akys lydi mane gatve. Aš atsisuku, kilsteliu ranką, ir jis man taip pat pamoja. Paskui skubiai prispaudžia knygą prie stiklo. Rodo į titulinį puslapį. Spėju dar tai pastebėti, o paskui autobusą praryja eismas. Jo nebėra.

Kas jis? Ir ką jis turėjo galvoje? Stoviu ir mąstau. Ar mudu turim pasimatyti prie japonų šventyklos? O ar apskritai tokia šventykla yra Paryžiuje? O gal japoniškam restorane? Kodėl neužrašiau jam savo telefono numerio? Būtų buvę kur kas paprasčiau. Tačiau kas būtų išdrįsęs taip pasielgti? Autobuse? Taigi čia ne stebuklas! Bet vis dėlto gražu.

Palengva žingsniuoju per seną tiltą, žvelgiu į vandenį ir džiaugiuosi it kūdikis. Liūdesio kaip nebūta, saulė šildo man plaukus. Suknelė guli nuostabiai, jaučiuosi lengva ir grakšti, pasiruošusi sutikti dieną. Maloni tyla viešpatauja saloje. Mėgaudamasi tipenu palei prašmatnius senus namus. Jie pastatyti Liudviko XIV, karaliaus Saulės, įsakymu. Dunkso čia jau beveik tris šimtus metų, kasdien vis gražėdami.

Voilà, štai Biudė gatvė. Aš jau atėjau, kur ir norėjau, prie puikaus seno namo, surinkau kelis skaičius, spustelėjau mygtuką, ir didžiulės tamsiai mėlynos durys atsidarė.

Kokia prabanga!

Butas, kurį mes pirkom prieš porą mėnesių, nuostabioje vietoje. Saulėtas žalias kiemas, antras aukštas. Senos, tiesa, nematyti, užtat regėti vešlios gebenės, rožynai, laurų gyvatvorės. Miesto gausmas toli toli, girdėti, kaip dūzgia bitės ir čiulba paukščiai.

Man moja Filipas, visų galų meistras. Jis kaip tik dažo langus, garsiai ir su klaidomis švilpiniuodamas. Jis mažaūgis juodbruvys, užsispyręs kaip ožys, su juodais apskritastikliais akiniais, kilęs iš Overnės. Elektrikas, grindų klojėjas, tapetų klijuotojas, taip, jis net gali mūryti sienas. Patikimesnio žmogaus neįmanoma rasti. Mums jis dirba jau dešimt mėnesių.

– Laba diena, madam Sent Apol, – pasisveikina jis, nesiliaudamas dažyti. – Atėjo pavasaris.

– Laba diena, Filipai, jau pats metas.

– Čia buvo užsukusi dama. Prieš valandą.

– Ar mano vyras jau paskelbė, kad butas parduodamas? – nustembu. – O ką sakė toji dama? Jau siūlėsi pirkti?

– Vakare ji dar sykį užeis. Jeigu galės.

Tiek to. Ateis ji ar ne, butą bus lengva parduoti. Visi nori gyventi saloje, puikus adresas. Čia pilna mažyčių mielų restoranėlių, o ledai geriausi visame mieste. Bet svarbu ne tik vieta. Aš iškart parduodu visus butus.

Beje, aš esu sąžininga, ir kalbos apie tai netrunka pasklisti. Perku tik tokius butus, kurie man patinka ir kur pati galėčiau gyventi. Niekuomet neperku tamsių skylių be saulės. Mano butai turi savo stilių. Niekuomet, kaip kai kurie kolegos, aš neuždengiu drėgnų sienų, nestatau tualetų kriauklių ir vonių tiesiog ant grindų, kai nėra kanalizacijos. Ne, šitaip aš nedarau. Aš noriu, kad klientai būtų patenkinti. Ne tik pelno vaikausi!

Šį butą sudaro du vieno kambario butai, kuriuos aš sujungiau. Vieno buto virtuvę paverčiau vonia, o kito prieškambarį pristačiau spintų. Puikus išplanavimas. Pasidedu rankinuką ant grindų. Užuolaidos bus geltonos. Tarp garstyčių ir citrinos spalvos, butas atrodys saulėtas ir šiltas. Einu per ką tik išdažytus kambarius ir niūniuoju panosėje. Vonioje guli vamzdžiai ir du radiatoriai.

– Filipai, kada baigs darbą elektrikas?

– Sakė, kad savaitės gale.

– Ar mano draugė atsiuntė sieninius šviestuvus?

Filipas juokiasi.

– Ji skambino, kad atsiųs rytoj anksti.

– Skambino? – klausiu apsidžiaugusi. – Nuo kada čia yra telefonas?

– Nuo šiandien, aštuntos valandos. Va jis ten. Matot? Ten!

Valio! Raudonas aparatas pūpso šalia lango, naujut naujutėlaitis, ir spigina man akis. Laiminga šypsausi. Tai jau persilaužimas! Didžioji akimirka, kai statybos aikštelė tampa butu. Telefonas paveikia kaip smūgis. Mane pagauna entuziazmas, regiu, kaip baigiasi visi mano vargai, ir tučtuojau skambinu Faustui, ketindama pasidalinti su juo džiaugsmu.

Stebuklas, pagaunu jį telefonu rolse.

– Ak, čia tu! – Jo balsas nelabai linksmas. – Nuo septynių ryto esu automobilių grūsty. Jau kelios valandos skambinu tau namo. Tavęs kaip nėra, taip nėra. Kur buvai visą tą laiką?

– Šv. Liudviko saloje. Butas darosi dieviškas. Ir jau turime telefoną.

– Šit kaip? – sako Faustas tokiu balsu, tarsi jam tai absoliučiai nerūpėtų.

– Tu nesidžiaugi?

– Ne.

– O kodėl?

– Aš prastai nusiteikęs.

– Ar pirmą valandą būsi „Floroje“? Kaip sutarta?

– Jeigu rasiu kur pastatyti automobilį.

Staiga man akyse sutavaruoja raudona spalva.

– Gal truputį pasistengsi ir rasi! – rėžiu kietai.

– Pala! – sušunka įsiutęs Faustas. – Regis, tu supykusi! Aš jau pakankamai susinervinau po to kaimo. Arba tu nusiraminsi iki pietų, arba mudu nepasimatysim.

– Daryk kaip nori! – Trenkiu ragelį ant šakučių. Šlykštynė! Sugadina man geriausią nuotaiką. Bet tik jau nešliaužiosiu prieš jį.

O dabar kilimas. Išsiimu spalvų lentelę. Butas nelabai didelis, taigi išklosiu visus kambarius vienodai, tai suteiks jam erdvės iliuziją. Gal ruda spalva. Ne per tamsi, veikiau šviesi. Ką pasirinksim? Radau! Marron Glacé, kaštoninė su vos įžiūrima sidabrinės spalvos priemaiša. Bus labai elegantiška.

– Filipai, aš važiuoju pas stiklių. Paskui nupirksiu gyvatuką rankšluosčiams, o po pietų užsakysiu kilimą. Šiandien tikriausiai nebegrįšiu. Ateisiu rytoj. Ir dar vienas dalykas: jeigu toji dama vėl pasirodys, tegu palieka savo telefono numerį. Aš jai paskambinsiu. Sudie, Filipai!

– Sudie, madam Ticija!

Visą priešpietės likutį uoliai darbuojuosi. Lygiai pirmą aš jau „Floroje“. Man patinka šitas restoranas. Jis saulėtas ir šviesus, su dideliais veidrodžiais ir daug medžio, o vaizdas pro plačius langus prilygsta gražiausiems šio pasaulio vaizdams. Matyti Dievo Motinos katedros užpakalinė dalis su smailėmis tarp žydinčių sodų. Matyti Sena tarp žaluma apaugusių krantų ir mielas Šv. Liudviko tiltas.

Šitas tiltas ypatingas. Nuo automobilių jį saugo storos grandinės, užtat jį šturmuoja įsimylėjėlių porelės, nes tiems, kas ant jo pasibučiuoja, išsipildo trys norai. Čia visuomet pilna dainininkų, aktorių, akrobatų, turistų, visada kas nors filmuojama, o pats geriausias dalykas – čia ne tik jautiesi esąs prie pasaulio bambos, čia tikrai esi prie jos!

Žengiu į restoraną.

Faustas jau čia. Tik pasižiūrėkit! Sėdi pačiam kampe ir rūko. Su mėlynais megztais marškiniais, šviesiomis drobinėmis kelnėmis ir didele skrybėle. Ruda, plačiais kraštais. Skrybėlė? Iš kur ją ištraukė? Niekuomet nesu mačiusi. Skrybėlė jį pakeičia. Atrodo svetimas ir drąsus. Kaip laukinių Vakarų didvyris.

Prieinu artyn, su žurnalų apie butų interjerą šūsnim po pažasčia.

– Sveikas, Faustai.

– Sveika, Ticija.

Pasibučiuojam į abu žandus.

– Radai aikštelę?

– Taip, kur stovėti draudžiama.

– O kaip namas? Pirkai?

– Vėliau papasakosiu. Žinai, kad nemėgstu, kai mane užverčia klausimais.

Iš jo balso nelauk nieko gera. Atsisėdu. Fausto akys paraudusios. Matyt, visą naktį nemiegojo. Oda pablyškusi. Nesiskutęs, smirda dūmais, ne, daugiau, jis smirda kaip išrūkytas. Be to, kaktoje du kruvini brėžiai. Skrybėlė juos dengia, bet nevisiškai. Brėžiai? Susimušė? Kaime? Su namo pardavėju ar dar su kuo nors? Šiaip ar taip, jis visas subjuręs, be paliovos žiovauja, o aš greta jo žydžiu kaip ką tik nuskinta rožė.

– Turiu tau šį tą parodyti, – sakau ir padedu vieną žurnalą ant stalo. – Kažkas pasisavino mūsų pavardę. Ar tu žinai Apolų nekilnojamojo turto firmą? Ji skelbiasi kaip patrakusi. Pasižiūrėk.

Atkišu Faustui atvertusi du spalvotus puslapius, tokie kainuoja galybę pinigų. Pavardė „Apolai“ juodomis didžiulėmis raidėmis, po ja pilis, o tekstas įkyriai siūlo svajonių namus, dekoruotus kaip pasakoje.

– Nežinau, – atkerta Faustas nė nežvilgtelėjęs, – ir man neįdomu.

– Bet jie pasinaudojo mūsų pavarde! Ir jų skonis toks prastas. Ar tai tau nerūpi?

Faustas žiovauja. Atnešami valgiai. Bifšteksas jam, salotos ir omletas man. Ir geriausias raudonvynis, koks tik yra valgiaraštyje.

– Šįryt anksti aš kai ką nusprendžiau, – sako Faustas, pripildamas man taurę. – Šitoks darbas tau kenkia. Tu susinervinusi, priekabi, tau neįmanoma įtikti. Kai butas čia bus sutvarkytas, tu eisi atostogų. Aš perimsiu kromelį! Visą!

– Kokį kromelį? – klausiu išsigandusi.

– Butų, kokį dar, chérie?

– Ir butą Menų prospekte? – Jį aš neseniai nusipirkau, ne garçonniere, ne deux-piéces18, ne – gražų keturių kambarių butą prašmatniame sename name. Tai pats didžiausias mano projektas Paryžiuje, jau nubraižiau planus, turiu minty spalvas ir iš anksto džiaugiuosi darbu. Ketinau jo griebtis, kai tik parduosiu butą saloje!

– Šis butas bus puikiai sutvarkytas ir be tavęs!

– Abejoju.

– O aš ne. Ar laikai mane puspročiu, nieko nenutuokiančiu apie šį verslą?

Nieko neatsakau. Faustas kumžloja mėsą. Staliukus aplinkui mus apsėda linksmi, spalvingai apsidarę žmonės, išsigašinę Paryžiui. Girdėti anglų, vokiečių, ispanų, japonų kalbos, o kiekvieną pro duris žengiančią moterį Faustas nuveria žinovo žvilgsniu.

– Ar tu įdėjai skelbimą į laikraštį apie butą Biudė gatvėje? – klausiu kaip įmanydama ramiau.

Faustas linkteli. Padedu į šalį šakutes.

– Tu žinai, kad aš nenoriu šitaip daryti! Iš pradžių reikia butą suremontuoti ir tik tada apie jį skelbti. Noriu, kad būtų prijungti šviestuvai, kad viskas būtų sutvarkyta, kilimai ir užuolaidos, o šiaip nėra ko skelbti.

– Viskas dabar pasikeis, ėryti, – Faustas patraukia didelį gurkšnį iš taurės, – tie metodai jau paseno. Gana butą nupirkti, išdažyti ir parduoti. Tai kur kas greičiau, greičiau sugrįžta pinigai. Paklausyk. Aš surinkau informaciją, mes keičiame taktiką.

Ir jis porina ilgą istoriją apie vieną kolegą (abejotinos reputacijos), kuris iškišo per mėnesį dešimt butų ir tarsi baisiai pasipelnė. Netikiu nė vienu jo žodžiu. Pažįstu tą žmogų. Tai sukčius, jis ima didžiulius kreditus, ir jam visuomet gresia bankrotas. Ar tai jo naujasis bičiulis? Na, tada sveikas dingęs!

– Nedirbsiu tik tada, kai būsiu aštuntam mėnesy, – šaltai pareiškiu.

– Tai šantažas? – klausia Faustas ir spokso į mane. – Juk žinai, kad šiuo atžvilgiu aš kurčias.

– Turbūt. O jeigu jau nukrypome į šią temą, tai gal man bus leista paklausti, su kuo tu dabar miegi?

Faustas atsismaukia skrybėlę ir išsiviepia.

– Kur tu buvai šiąnakt? Kur išsėlinai pusę trijų? Manai, kad negirdėjau? Ir kas tau sudraskė veidą? Dama iš agentūros? Atrodai taip, lyg kas būtų iškaršęs tau kailį. Ar žinai? – Faustas spokso į aukštaūgę rudaplaukę turistę, kuri kažko ieškodama stovi prie durų. Geltona jos suknia tokia ankšta, kad kaip šlapia aplipusi kūną. – Be to, kažkas man nuolat skambina. Jeigu aš neišsiskirsiu, žada padėti nukeliauti į aną pasaulį. Na, ką dabar pasakysi?

– Ar matei, kokia moteris pasirodė? – klausia Faustas, piktai blizgindamas akimis. – Ta su geltona suknia? Ji be apatinių. Kertam lažybų?

– Gal malonėtum atsakyti į mano klausimą?

– Ei, madmuazele! – šaukia Faustas ir nusikelia skrybėlę. – Aš čia. Pas mus yra vietos. Jūs ko nors laukiat? Gaila. Na, gal tada rytoj pasimatysim? Aš čia dažnokai būnu. Būsiu rytoj lygiai pirmą.

Šypsausi iš sutrikimo, nes restoranas pilnutėlis ir visi girdėjo jo žodžius. Nepažįstamoji atsuka mums nugarą. Užtat priešais atsisėda kita. Juodi kaip varno sparnas, trumpai kirpti plaukai, nuskustas sprandas. Iškart suprantu, amerikietė turistė. Ji apvalaina ir karštakraujė, juodos aptemptos kelnės, juoda be petnešėlių palaidinukė, raudoni žiedai ausyse, ji rausiasi pernelyg dideliam violetiniam krepšy. Išsiima lūpų dažus ir pasidažo lūpas. Ciklamenų spalva.

Kaip pakerėtas Faustas stebi ją.

– Ar matei, Ticija, kaip ji į mane žiūrėjo? – susijaudinęs klausia jis. – Ko jai iš manęs reikia? Ar pastebėjai? Ji dėl manęs gašinasi. Kalbu apie tą karštakrauję juodukę aistringomis lūpomis. Ji neatplėšia nuo manęs akių.

Jis atstumia tuščią lėkštę, užsidega cigaretę, išpučia dūmus į tos moters pusę ir ranka pasiunčia jai bučinį.

Šito jau per daug.

– Jeigu pasakysi dar bent žodį, atsistoju ir išeinu.

– Jau vėl pradedi? – Jis vėpso į amerikietę.

Užspringstu riešutu. Faustas padaužo man į nugarą, suprantama, nežiūrėdamas, nes juk spokso į juodaplaukę.

– Žavėkis kitomis kiek lenda, kai būni vienas, – sakau kaip įmanydama ramiau, nors vos pajėgiu alsuoti, – aš irgi keičiu taktiką. Nebesileisiu apjuokiama prieš visą Paryžių. Pusę nakties negrįžti, neatsiprašai, nieko nepaaiškini, jeigu ir toliau taip elgsies, mudu skirsimės.

– Na, ką tu, – sako Faustas ir šypsosi į kairę pusę. Ten sėdi švytinčios rudos odos indė su raudonu sariu ir storomis sidabro grandinėmis ant rankų ir kaklo.

– Paskutinįkart klausiu. Kur tu buvai? Ir su kuo?

Faustas glosto žvilgsniu grakščius jos pečius. Tuoj čiups ją. Aš atsistoju. Gana.

– Linkiu puikiai praleisti popietę. Sudie, Faustai, gerai pasilinksmink.

– Kai tu šitaip bariesi, – ramut ramutėliai sako Faustas, – tavo burna pasidaro kaip tikras taupyklės plyšys.

Lekiu iš restorano tokiu greičiu, koks tik įmanomas, kai esi apsiavusi baltais aukštakulniais bateliais. Per romantiškąjį Šv. Liudviko tiltelį į Sitė salą. Keturiskart atsisuku, Fausto nė kvapo. Jis manęs nesiveja. Jam nusispjaut, net jeigu ir šokčiau į vandenį.

Įsmunku į Dievo Motinos katedrą. Čia vėsu ir ramu. Už dešimt frankų nusiperku žvakę, uždegu ją priešais didelę madonos statulą šalia pagrindinio altoriaus ir spoksau į jos liepsną.

– Kodėl leidai man tekėti? – sakau akmeninei statulai. – Kodėl tada nesutrupėjai iš pykčio? Aš būčiau supratusi. – Tačiau madona tebesišypso, ir staiga aš pratrūkstu verkti. Ašaros rieda skruostais. Niekuomet nebuvo taip atsitikę. O čia kas dar? Skausmas perveria skrandį? Ir ko čia stebėtis, Faustas visai išvedė mane iš rikiuotės. Jeigu ne taip sveikai maitinčiausi, tikrai jau gulėčiau kape! Gal man dabar dar plyš širdis, ir aš mirsiu.

Tačiau nuo verksmo palengvėja. O išsikūkčiojusi viską pamatau lyg ant delno. Man niekas neįsakinės. Esu keturiasdešimt dvejų metų. Jau suaugusi! Šlovingam savo gyvenimo vidury. Dirbsiu, kol tai man teiks džiaugsmo!

Vos išėjusi iš katedros susirandu taksi. Geras ženklas! Nuostabu! Važiuodama į didįjį kilimų turgų už miesto siaubingai išsigąstu vienos minties: aš myliu Faustą. Ir vis dėlto tegu jis prasmenga skradžiai. Nuo to laiko, kai jį pažįstu, esu jam ištikima. Taip, į jokį kitą vyriškį net nežiūrėjau. Tai šitokia jo padėka?

Žvelgiu pro langą į judrų eismą. Tokia daugybė automobilių ir tiek vyrų prie jų vairo. Ar jie irgi šitaip blogai elgiasi su savo žmonomis?

Staiga man į galvą šauna mintis: gal „trumpai ir maloniai“ tinka tik kitoms moterims? Atvirai kalbant, jeigu žinočiau to juodaplaukio iš autobuso adresą, paskambinčiau jam. O šiaip?

Tada prisimenu Tomį Kalmaną. Jo šiltą delną ant savo kelio Versalyje. Besižavintį žvilgsnį. Dideles gražias akis. Mes nuolat susitinkame darbo reikalais.

Dukart net esu buvusi jo galerijoje. Ir jis kaskart vis siekė mano palankumo, tarytum kokio amen maldoje. Toks buvo mūsų tarpusavio žaidimas. Bet gal šįkart išeis kas nors rimta!

– Tomi, – pasakiau jam nelabai seniai, kai paskutinįkart sėdėjome jo kontoroje, – man neišeina taip greitai. Aš iš Vienos. Ten visi išsidūksta iki vedybų. O po vedybų būna ištikimi sutuoktiniams.

To jis nesuprato!

Ne, tai jam pasirodė siaubingai kvaila, nes prancūzė, šitaip jis man aiškino, elgiasi atvirkščiai: ji saugo nekaltybę iki vestuvių dienos. Bet kai jau žiedas atsiduria ant piršto, viskas leistina. Pirmasis ginčas – ir pirmasis meilužis. Ar net du. Galų gale juk ji turi atsigriebti.

Tomis sako, kad tai sveika. Kol niekas nesužino, kol viskas slepiama ir niekuomet niekuomet neprisipažįstama.

Tomis moko mane, kaip čia viskas daroma. Taisyklė Nr. 1 Paryžiuje yra viską neigti. Neigti iki apsiputojimo!

– Žiūrėkit, – įkvėptai dėsto man Tomis, – tai visiškai lengva. Visuomet viską neikit. Net kraštutiniausiu atveju nesikarščiuokit. O jeigu vyras nutvers jus lovoje, elkitės ramiai! Šaltakraujiškai! Sakykit: „Mielasis, tik tu nesijaudink! Tai ne tas, ką tu manai. Poną staiga ėmė krėsti šaltis, ir aš jį šildau. Meilė artimui savo. Juk supranti, ką sakau?“ – Jis įžūliai nužvelgia mane. – Kaip jums tai patinka, madam?

– Nelabai.

– Kodėl? – paklausė Tomis ir viliojamai nusijuokė.

– Tik idiotas tuo patikės!

– Jeigu tik norės patikėti, patikės.

Jis pabandė mane pabučiuoti, bet aš atsitraukiau.

– Mesjė Kalmanai, aš rimtai kalbu. Juk vyrai ne šitokie asilai!

– Ah bon? Ar žinot, kaip vyrai nemėgsta skyrybų?

– Mano vyras niekuomet neužkibs ant šito kabliuko!

– Pagyvensim – pamatysim, – Tomis įsikarščiavo. – Be to, gražiausioji burtininke madam Sent Apol, jūsų vyras mūsų nesučiups. Ar nesakėt, kad trečiadieniais būnat viena? Užsuksiu pas jus po pietų. Tik pasakykit kada. – Jis paėmė mano ranką ir užsidėjo ją sau ant papilvės, tiksliau, ant pimpalo, kuris išsitempė ir sustorėjo, o šito aš nepakenčiu!

Nemėgstu, kai mano ranka prievarta dedama ant intymių kūno vietų! Juo labiau ant svetimo kūno! Bet Faustas apjuokia mane prieš visą miestą. Tokiais kriziniais laikais reikia vyro! Akis už akį, dantis už dantį! Voilà, skambinu Tomiui.

Kitą trečiadienį pasielgsiu taip, kaip elgiasi tūkstančiai paryžiečių: po pietų pagulėsiu su meilužiu, o vakare permiegosiu su savo vyru. Jeigu tai gali prancūzės, galėsiu ir aš. Aš pasiryžau: nebeverkiu, nebeklausinėju ir nė akimirkos ilgiau nebeliūdžiu. Taikausi prie šito gyvenimu besidžiaugiančio miesto.

O vėliau pažiūrėsim.

17 Lik sveika, pupyt! (Pranc.)

18 Vieno kambario... dviejų kambarių (pranc.).

6

Tomis Kalmanas vidutinio ūgio, kresnas, tankiais žilstelėjusiais plaukais. Jo akys liepsningos, tamsios, protingos. Ir jis garsenybė.

Kilęs iš Vokietijos. Galerijos savininkas, leidėjas, menininkų globėjas. Iš skulptorių ir dailininkų jis išsunkia paskutinį kraujo lašą, tačiau parduoda jų kūrinius už didžiules pinigų sumas visame pasaulyje.

Tomis pageidaujamas svečias visuose sluoksniuose. Jo pobūviai sezono puošmena. Jo svečių sąraše žymiausios pavardės. Ar jis turi draugužę? Nežinau. Jeigu taip, tai ją slepia. Jo žmona Tereza, juodaodė amerikietė, daugiausia laiko gyvena Niujorke. Iš ankstesnės santuokos jis turi du suaugusius vaikus. Pirmąjį butą, kurį aš atnaujinau Paryžiuje, Tomis nupirko savo dukteriai Alai. Nuo to laiko mudu ir palaikome ryšius.

Tomis leidžia ir meno žurnalą. Karališkojoje gatvėje, įstrižai nuo „Maksimo“. Ten mudu susitinkam. Šešioliktą valandą. Tai pirmasis gegužės trečiadienis.

Faustas vis važinėja. Dievaižin kur. Po to mūsų ginčo „Floros“ restorane mudu beveik nesimatėme. Kai tik pareinu namo, Lola perduoda man vis tą pačią žinią: „Šiandien mesjė pareis vėliau.“

Tegu jis prasmenga ten, kur vėžiai žiemoja! Saulė šviečia, žydi kaštonai, žaliuoja bulvarai, aš esu jauna ir žvali, o gyvenimas man šypsosi. Aš išsimaudžiusi, išsitepusi aliejais, puikiai susišukavusi, išsikvepinusi, mano baltiniai nuostabūs, iš šviesaus šilko ir subtilių nėrinių, o trumpa violetinė Kurežo suknelė leidžia atidengti ilgas kojas.

Puošiausi valandą. Sidabriniais šešėliais patepiau vokus, vešlias geltonas garbanas papurškiau blizgučiais. Šviesia pudra užmaskavau strazdanas. Vos persibraukiau lūpas rožiniais dažais. Jokių skaistalų. Išblyškusi, trapi ir daili, aš einu pas vyriškį, kuris sugeba įvertinti tokias moteris. Kuris trokšta manęs ir nežiūri į kitas, kai aš greta.

Ir nors jo nemyliu, džiaugiuosi pasimatymu. Mudu gerai sutariame. Juokiamės iš tų pačių sąmojų, grožimės tais pačiais paveikslais. Be to: jeigu taip gali elgtis kiti, galėsiu ir aš. Turiu patirti nuotykį, antraip neištversiu!

„Šiandien madam pareis vėliau“, – pasakys Lola mano vyrui, jeigu jis pasirodys. Šiandien lauks jis! Šiandien aš dėmesio centre! Gatvėje žmonės gręžiojasi į mane. Negaliu nutylėti: aš palaimingai apsvaigusi! Išmečiau visą taurę armanjako ir nusimoviau sutuoktuvių žiedą su trylika briliantų!

Štai tas namas!

Labai elegantiškas! Pasikeliu liftu į paskutinį aukštą. Širdis daužosi kaip pašėlusi. Paskambinu prie didelių žalių durų. Tomis Kalmanas iškart atidaro. Jis vos aukštesnis už mane, užtat dvigubai storesnis. Su tamsiai mėlynu kostiumu ir raudona šilkine nosinaite kišenėje prie krūtinės. Jis išplečia savo liepsningas akis. Žiūri į mane. Kas čia dabar? Jis manęs nebepažįsta?

– Chére madame Sent Apol, – prabyla jis paskui ir pabučiuoja man ranką. – Jūs atrodot kaip auksuotas angelas. Ar dėl manęs šitaip išsigražinote?

Linkteliu galvą ir šypsausi jam.

– Tai puikus komplimentas man, – džiaugiasi Tomis, – prašom į vidų.

Jis uždaro paskui mane duris. Lėtai eina aplinkui ir apžiūrinėja iš visų pusių.

– Norėčiau tokios skulptūros, – pokštauja jis paskui, – tas dailias kojas iškart parduočiau. Amerikoje. Ar Tokijuje. Ten pasakiškos kainos. Ar žinot?

– Gal ir taip, – atsakau, – bet aš liksiu Paryžiuje.

Tada apsikabiname. Pirmąkart po daugelio savaičių! Gera!

– Apsižvalgykit, – sako jis vėliau, – ir jauskitės kaip namie. Ir... – jis stipriai glaudžia mane prie savęs, – aš labai laimingas, kad atėjot!

Tomis skaniai kvepia. Skutimosi kremu, sumišusiu su tabako aromatu. Jausdama tą kvapą imu vaikščioti po butą. Aha!

Trys dideli kambariai į Karališkosios gatvės pusę su puikiu Paryžiaus stogų vaizdu. Visur pilna popierių. Segtuvai, aplankai, dokumentų nuorašai, nuotraukos, žurnalų, rankraščių, prirašytų lapų šūsnys. Čia kūrybinio chaoso viešpatija, ir aš iškart pasijuntu kaip namie. Chaosas man pažįstamas nuo vaikystės. Čia kaip mano tėvo ateljė, tik nėra dažų ir molbertų. Bet taip pat įdomu!

Galiniam kambary tarp knygų kalnų stovi plati sofa lova, aptraukta raudonu ripsu, su didele medvilnine pagalve. Kilimas mėlynas. Spalvos puikiai dera. Ačiū Dievui! Mat jeigu neklystu, tai čia praleisiu popietę, o jeigu viskas būtų buvę išmarginta raštais, nebūčiau galėjusi čia pasilikti. Aš labai jautri spalvoms. Ryškūs atspalviai mane tiesiog pykina. Bet čia būti gera.

Apskritai viskas eina kaip per sviestą!

Aš atėjau su reikalu – aptarti skelbimo Tomio žurnale. Todėl jis paleido sekretorę, prikrovė šaldytuvą šampano ir nupirko kitokio muilo voniai. Ir pyragaičių. Jie sudėti į gražią senovinę Sevro porceliano lėkštę ant žemo stiklinio staliuko šalia sofos ir nuostabiai kvepia.

Iš jų trys žemuoginiai. Tuos ypač mėgstu.

– Prašom nesivaržyti! – šaukia Tomis iš virtuvės, kur atkemša šampaną ir pila į taures, – nusiaukit batus, susikelkit kojas ant sofos, įsitaisykit kaip jums patogu, chére madame. Aš tuoj ateisiu!

Sėduosi.

Sofa maloniai patogi, nei per kieta, nei per minkšta, tokia, kokios reikia. Palaimos atodūsis išsiveržia man iš krūtinės. Žinau, daugybė moterų sprogtų iš pavydo, matydamos mane: paaukotų mažylį pirštelį, jei galėtų atsidurti mano vietoje, ant raudonos didžiojo mecenato sofos. Jeigu neklystu, visos Paryžiaus dailininkės.

Bet kas čia?

Argi aš išsiblaiviau? Instinktas staiga aiškiai įspėja mane, kad pasitraukčiau. Kad Tomis nevertas Fausto nago juodymo, kad lovoje jis nepasikeis, o jeigu ir pasikeis, tai tik į blogąją pusę. „Bėk namo!“ – ragina vidinis balsas. Ką man daryti? Apsiauti batais ir pabėgti?

Per vėlu!

Pasirodo šeimininkas su šampanu. Jo veidas spindėte spindi, o gražios tamsios akys blizga.

– Voilà, mieloji mano bičiule. Čia jums. – Jis paduoda man sklidiną taurę. Atsisėda šalimais. Jis jau nusirengęs švarką. O dabar atsisagsto marškinius. Man regis, kiek per anksti. Toks skubėjimas įtartinas. Be to, jo krūtinė apžėlusi juodais gaurais. Atrodo beveik kaip tikras kailis. Nors aš to ir nemėgstu, sakoma, kad plaukuoti vyrai labai pajėgūs. O šito man reikia. Daugiau kaip mėnesį išgyvenau net be bučinio!

Mudu nesusidaužiame. Aukštuomenėje daužtis taurėmis prasto skonio ženklas. Kilstelime taures, žiūrime vienas kitam į akis.

– Į mūsų sveikatą, chére madame. Mieliausioji Ticija! Ar leisit man jus taip vadinti? Jūs išpildėt didžiausią mano troškimą. Ar žinot?

Jis pasilenkia ir pabučiuoja mane į lūpas. Neblogai. Jo artumas trikdo. Tik dabar suvokiu, kokia aš išbadėjusi.

– Palūkėkit. Greitai uždarysiu langus!

Tomis atsistoja. Iškart nuleidžia žaliuzes. Viduje maloni prietema. Auksiniai saulės pirštai pro plyšius čiuopia mėlyną kilimą, braižo raštą ant nuogų mano kojų. Kambarys pasidaro labai jaukus. Šampanas maloniai kutena gomurį. Bet aš negaliu atsipalaiduoti. Kažkas čia ne taip. Bet kas?

– Turiu jums prisipažinti, – aunasi Tomis batus, – mums priklauso ne visa popietė. Šiandien aš dar skrendu į Čikagą. Svarbiu reikalu. Dėl garsaus dailininko palikimo. Aštuntą valandą. Bet pirma man dar reikia susipakuoti ir kai kam paskambinti.

– Tai man eiti? – klausiu. – Aš apsilankysiu kitą kartą. Kai grįšit.

Tomis iškelia rankas.

– Jokiu būdu! Mes turim ištisą valandą! Iki penktos! Aš geidžiu suteikti jums laimės, Ticija! Aš jūsų neišleisiu!

Padedu savo taurę ant grindų. Valanda? Tai pokštas? Jos net neužtektų „trumpiems ir maloniems“ santykiams. Jis mane pasikvietė menkai valandžiukei? Jeigu būčiau žinojusi, nebūčiau sutikusi. Beje, per vieną valandą niekas nesuteiks man laimės. Juo labiau patį pirmąjį kartą! Valanda manęs nedomina. Ne! Važiuoju namo!

Man dar tebesvarstant, Tomis jau čiumpa jautį už ragų. Jis nurenginėja mane, jo pirštai miklūs.

– Ak, kokie dailūs baltiniai! – linksmai šaukia jis, bučiuodamas mane, kai tik nurengia kokį drabužį. Vienas, du, trys – ir aš jau nuoga. Koks įgudęs! Na, ką gi. Atsidususi nusilenkiu likimui. Žinoma, jeigu esi kilusi iš menininkų šeimos, į pasaulį žvelgi santūriai. Lieku ir pasistengsiu laimėti sau kuo daugiau naudos!

– O! Ticija, ma chérie! – Tomis žiūri į mane. Guliu paslika ant raudono ripso, rankos ištiestos ant margų pagalvių. – Jūs trapi balta orchidėja. Kaip tik tokią jus ir įsivaizdavau. Kodėl vertėt mane taip ilgai laukti? Norėjot pakankinti?

– Faustas pavydus, – murmu.

– Jis teisus. Ir aš pavydėčiau. – Jis ima mane glamonėti, švelniai, visą kūną. Pečius, rankas, krūtis, šlaunis, lygų plokščią pilvą. Jo rankos švelnios ir išpuoselėtos, prisilietimas malonus. Tomis mane jaudina. Ir kas galėjo pamanyti?

– Jūs tobula, – sako jis paskui, o jo akyse spindi pagarbus susižavėjimas, – aš taip ir maniau. Žymus skulptorius iškals jus iš akmens. Kai grįšiu, pakalbėsim apie tai. Be to, jūs vedat mane iš proto, Ticija. Geidžiu jūsų kaip niekas kitas visame pasaulyje!

Tomis atsistoja. O paskui viskas vyksta patrakusiu greičiu.

Jis paleidžia kelnes ir apnuogina galingą savo kūną. Aš priblokšta. Pirma, net jo pilvas apžėlęs juodais plaukais. Antra, jis dar kūningesnis, nei atrodo apsirengęs. Matyt, jo siuvėjas stebuklingas. Trečia, jo kūno puošmena per trumpa. Nors jo organas storas ir tvirtas, ne mano formato. Be to, neapipjaustytas. Stebiuosi: argi Kalmanas ne žydiška pavardė?

Na, gyveni ir mokaisi.

– Ma chérie, mon amour! Glauskitės man prie širdies! – Tomis drimba šalia manęs. Sofa sugirgžda. Juodi gaurai ant jo pilvo kutena man odą. Jis suspaudžia mane iš visų jėgų. – O, kaip gera! Mėnesių mėnesius laukiau šitos akimirkos!

Jis bučiuoja mane į lūpas, trumpais švelniais bučinukais, meiliai kaip kūdikis. Jo švelnumas graudina. Tačiau mudu netinkame vienas kitam! Nėra jokios abejonės: mudu vienas kitam neskirti.

Tomis taip spaudžia mane, kad net skauda. Glamonėja krūtis, bet man duria. Visur kampai. Ir nepasisek tu man šitaip! Užkliūva už kelio, rankos, kojos! Bet išgėrusi alkoholio stengiuosi nežiūrėti į šitą savo nuotykį tragiškai. Na ir kas! Aš čia juk ne savo malonumui. Ar kerštui būtina tapti palaimos valanda! Tomis myluoja mane, bet aš daugiau nebegaliu. Jo liežuvis naršo man po burną, galas spaudžiasi prie bambos. Gal priminti jam, kad pavėluos į Čikagą?

Šaukštai po pietų! Garsenybė puola į ataką.

Neapsakomai staigiai kaip paleistas variklis jis užsirita ant manęs. Netenku kvapo. Siurbte įsisiurbia man į burną. Paskui kaip tikras vokietis įspraudžia kelį man tarp kojų. Pasiutišku greičiu!

Užtat praslenka amžinybė, kol įsismelkia į mano kūną. Tik pamanyk! Garsenybė beturįs problemų? Negali būti. Kilsteliu galvą. Jo galas pakyla ir vėl suglemba.

Tai tik nervai! Jis susidoros!

Jis trinasi man į pilvą. Anokia čia laimė. Dabar gana, jis pasitelkia ranką. Ar išeis kas nors, ar nieko neišeis?

Apdujusi nuo armanjako ir šampano stebiu viską lyg iš tolių tolių. Pabunda mokslinis susidomėjimas. Jeigu nieko neišeis, šiaušiu į „Tris kvartalus“ ir nusipirksiu dailią suknią. Tomis vargsta su savim. Užsimerkiu ir atsidūstu. Leidžiu jam daryti viską. Svarbiausia, kad neskauda ir kad paskui galėsiu eiti namo.

– Padėk man, Ticija!

Jis prikiša man prie lūpų nepaklusnų savo galą. Nuolankiai praveriu burną. Truputį pačiulpiu. Tomis visas virpa ir kratosi. Oho! Nieko sau erekcija! Jo puošmena įsikerta man į gomurį. Puikiai ūgtelėjo, koks gerutėlis.

– Tu išvarysi mane iš proto! Pasiutėle! – Tomis pasitraukia man nuo burnos, ropščiasi žemyn ir šnopuodamas įsismelkia į mane. Pavyko! Pagaliau! Kas žino! Gal dar viskas baigsis gerai? Bet vidinis mano balsas nemelavo. Niekuomet nebūčiau patikėjusi, kad šitaip pasitaiko. Tai didžiausia staigmena mano gyvenime.

Tomis Kalmanas, didysis mecenatas, įsismelkęs brūžina mane! Iš tikrųjų! Jis ne myli mane, o brūžina! Jis ne bado, ne slysčioja, ne kyščioja, o ne, jis brūžina! Ir dar su kokiu įkvėpimu!

O Viešpatie! Aš suglumusi! Tai šito jis išmoko Vokietijoje? Prancūzijoje nesu susidūrusi su šitokiu brūžinimu! Nė nežinojau, kad šitaip būna. Tikra teisybė, gyveni ir mokaisi. Tomis BRŪŽINTOJAS!!! Nesu apie tai net girdėjusi, jokioje knygoje nesu nieko panašaus skaičiusi! Bet tai nėra malonu.

Tiesa, esu patyrusi ir baisesnių dalykų. Prieš daug metų, kai susilaužiau riešą.

Tomis brūžina ir brūžina!

Ir kaip jis tai daro? Negaliu suprasti. Oi! O dabar skauda! Kur, po velnių, jo klaida? Aišku! Jam kliudo pilvas. Jis pernelyg negiliai manyje. Būtų kur kas geriau, jeigu atsigultų už manęs. Tada kelias sutrumpėja keturiais centimetrais ir viskas būna nuostabu. Be to, galėčiau laisviau kvėpuoti.

Tomis slegia mane kaip uola. Ačiū Dievui, kad nieko nevalgiau, antraip mane imtų pykinti. Bandau pasisukti. Veltui! Tomis sugniaužęs mane lyg spaustai ir nesupranta, ko man trūksta! Jeigu jau jam pavyko įlįsti, tai nebenori laukan. Suprantu! Bijo vėl apsijuokti! Jis darbuojasi iš peties, trūksmingai dejuoja, aštriai brūžina, ir apačioje man jau ima degti kaip ugnis!

Klaiku!

Pala! Supratau! Ne tik pilvas kliudo. Tomis įsismelkęs į mane kreivai. Ne tiesiai, ne! Jo galas nukrypęs dešinėn, tiksliai, ir jis brūžina man kažkur šalia! Irgi nebuvau to patyrusi. Miegojau su penkiolika vyrų, ir nė vienas iki šiol nėra manęs įstrižai brūžinęs!

Matyt, jo galas išaugo kreivas!

Šiuo požiūriu Tomis turi kolekcionuotiną daiktą. Jo galas retenybė! Nepaprastai įdomu!

Ir ko tik nebūna pasaulyje! Tik kad šitai būtų išbandęs su kita. Po truputį mano kantrybė senka!

– C’est bon?! – stena Tomis ir gaudo orą. – Ticija! Ar jums gera?

– Labai! – vos išlemenu. Daugiau nieko nebespėjau, nes Tomis vėl įsisiurbia man į lūpas. Bruži! Bruži! Bruži! Bruži! Bruži! Nieko nesuprantu! Argi jam neskauda?

Ne, aš nebegaliu! Suleidžiu nagus į raudoną ripsą. Kaip man pabėgti nuo šito luito? Jo burna apžiojusi man nosį, juodais plaukais apžėlęs pilvas užgulęs mane visą, tysau kaip po didžiuliu čiužiniu, pripiltu švino, mane pagauna siaubas. Padėkit! Mane sutraiškys!!! Meldžiu Dievą: „Mielasis Dievuli, – nuoširdžiai prašau, – suteik jam orgazmą! Nes tuoj pat išleisiu kvapą!“

Ir dangus neapvilia.

Po kelių kankinančių minučių sunkus kūnas staiga visas suliula. Iš visų porų pasrūva prakaitas. Aš šlaput šlaputėlė.

– Ar man saugotis? – sudejuoja Tomis, nesiliaudamas brūžinti.

– Ne! Jau! Prašau! Greičiau!

– O! Kaip nuostabu! – Jis krenkščia, gargaliuoja, dreba, tirta – pajuntu, kaip visas suvirpa manyje. Kokia palaima! Aleliuja!

Tai gražiausia mano gyvenimo valanda! Ak, toji ramybės valanda, tarsi patepta balzamu! Giliai kvėpuoju. Visa išprakaitavau! Tai bent vargas! Pats netalentingiausias vyras iš visų mano sutiktųjų atsiplėšia nuo manęs ir suglemba šalimais ant sofos.

– Tai bent stiprumėlis, – sako jis ir taip žiovauja, kad net žandai plyšta. – Ticija, mon amour, jau seniai nebuvau šitaip siautęs! Jūs tikras kipšiukas! Man rodos, ir jūs patyrėte laimės?!

– Aš be galo laiminga, – sakau ir nė kiek nemeluoju, nes aš maudausi palaimingoj būsenoj, kad viskas baigėsi ir likau gyva.

Tomis trumpam įsmunka į vonią, o paskui vėl prigula šalimais. Užsimerkia, tvirtai priglaudžia mane prie savęs. Jo krūtinė kilnojasi. Jis keistai gargia. Ar širdis pervargo? O ką man daryti tokiu atveju? Bet jis tik kietai užmigo. Aha!

Atsitiesiu, pasiremiu į vieną margą pagalvę ir apžiūrinėju miegančią įžymybę. Jeigu numestų dvidešimt kilogramų, būtų galima ir pabandyti. Gal patarti jam laikytis dietos? Ne! Bergždžios pastangos! Storas ar plonas, jis niekuomet nebus antrasis Faustas! Įsispraudžiu į tarpkojį nosinę.

Tomis miega kaip užmuštas. Bet staiga pabunda, atsimerkia, žvilgteli į laikrodį, paskui į mane.

– Ar knarkiau? – pasidomi.

– Ne, nė trupučiuko.

Jis atsisėda, pirštais persibraukia vešlius plaukus.

– Kaip man gaila! Aš neturiu laiko! Turiu skubintis! Bet jūs, Ticija, ramiai tvarkykitės! Jūs man netrukdot!

Jis pašoka, veržliai pakelia žaliuzes. Į vidų įplūsta saulė. Paskui jis išnyksta iš kambario. Grįžta po stebėtinai trumpo laiko visiškai pasiruošęs kelionei. Tamsiai mėlynas elegantiškas kostiumas, raudona šilkinė nosinaitė kišenėje, šviesiai mėlyni marškiniai, kaklaraištis raudonais dryželiais, viskas taip tvarkinga, tarsi paskutinę valandą būtų praleidęs diktuodamas laiškus! Pasiryžęs griebtis darbo nuskuba į gretimą kambarį. Ima skambinti telefonu. Kalba angliškai, įsakmiu balsu!

Mat kaip! Tai va kaip viskas daroma. Šitokie popietiniai meilės nuotykiai Paryžiuje. Dešimt minučių meilės, trys ketvirčiai valandos miego. Po teisybei, viską įsivaizdavau pašėliškiau!

Suvalgau du žemuoginius pyragaičius, išgeriu savo taurę šampano. Einu į vonią! Nusprendžiu, kad apačioje gerokai nukentėjau, bet šukuosena nesusitaršiusi. Skruostai raudoni, akys blizga. Keista! Atrodau taip, tarsi šita meilė būtų išėjusi man į sveikatą.

– Palydėsiu jus iki durų. – Tomis laukia, kol aš išeisiu. – Ką čia dar norėjau pasakyti, aha, mes netrukus pasimatysime. – Jis taisosi kaklaraištį, šypsodamasis man. – Grįšiu kitą penktadienį. Pasilikit vakarą laisvą. Aštuntą valandą mano galerijoje vernisažas. Kristinės Ljubos paveikslai. Paskui valgysim „Maksime“. Tegu jus palydi vyras, taigi niekam nekris į akis. Vakaro moto: balti drabužiai. O kaip padėka už šios dienos popietę jūsų laukia staigmena.

– Staigmena? – nustembu.

– Aš jus su kai kuo supažindinsiu. Jis galėtų jums padėti.

– Padėti? Kaip?

– Kantrybės! – sako Tomis. – Smalsumas pasaldina gyvenimą! – Jis išbučiuoja mane į abu žandus ir stipriai apkabina. – Iki pasimatymo, Ticija! Nepamirškit manęs. Palinkėkit, kad man sektųsi Čikagoje! O penktadienį aptarsim, kada mudu vėl pasimatysim vieni!

Namo žingsniuoju pėsčiomis. Aš beveik blaivi, diena šilta, kelias netolimas.

Įsimylėję balandžiai burkuoja ant šaligatvio, pilni išdidaus pasipūtimo sukasi ratu, o paskui puola pateles. Saulė šildo man plaukus, gaivus vėjas putena nuo Senos.

Taigi čia pirmasis ugnies krikštas. Pirmasis mano meilės nuotykis. Dar šiek tiek daugiau patirties. Nors ir ne trumpai ir maloniai, veikiau trumpai ir šiurkščiai, nes kūno apačia degte dega, aš nė kruopelės nesigailiu!

Po penkias savaites trukusios paniekos malonu, kai tave vadina „tobula“ ir „balta orchidėja“. Faustas vis niurna ant manęs, o garsiausias Paryžiaus galerininkas laiko mane tokia gražia, kad galėčiau pozuoti skulptūrai. Nesvarbu, kad aš to nenoriu! Vis dėlto labai malonu!

Žengiu Karališkąja gatve. Žvelgiu į savo atvaizdą vitrinų stikluose. Trumpa suknelė guli kaip nulieta. Kojos ilgos ir grakščios. Pastebiu susižavėjusius žvilgsnius nuo kavinių terasų.

Vienas dalykas man aiškus: kitą penktadienį tupėsiu namie. Ačiū Dievui, man nebe dvidešimt, o keturiasdešimt dveji, ir aš žinau, kas man svarbu – tik jau ne Tomis! Ne tiems vyrams laiko nebešvaistau. Tomio juk nepakeisi. Verslo žmonių galvos prikimštos skaičių, toks buvo Liuciferis Hajas. Į meilę jiems, po teisybei, nusispjaut!

– Laba diena, madam, – pasveikina mane parėjusią Lola. – Jūs jau grįžot? Mesjė skambino. Šiandien jis pareis vėliau!

Gaila! Bet nesvarbu! Tomiui turėčiau padėkoti už tai, kad šiandien turiu apie ką galvoti, o ne vien tik: kada jis pareis, Viešpats mano vyras? Šiaip ar taip, miegam atskirai. Nuo pat mūsų vestuvių dienos. Ir šiandien pirmąkart man tas patinka. Ramiai praleidžiu naktį. O kitą rytą kimbu į darbą.

Kad ir kaip keista, aš kupina energijos, lyg būčiau ištisą mėnesį atostogavusi. Ir kas būtų pamanęs, jog meilės nuotykis šitaip atgaivins?

O padėtis rimta.

Faustas slepia nuo manęs paštą. Svarbiausia – sąskaitas. Bet aš jau buvau banke ir žinau, kad jis vėl prasiskolino. Tiek, kad pavasaris man apsiniauktų. Bet tokių pavojingų krizių metu aš pranokstu pati save. Dažnai dirbu net iki vidurnakčio. O butą Biudė gatvėje atnaujinom per rekordinį laiką. Savaitės pabaigoje jau kabo veidrodžiai ir lempos. Sienos ištapetuotos. Viskas virtuvėje ir vonioje puikiai veikia. Pirmadienį viskas bus išklota kilimais. Antradienį – pagaliau! – sulauksiu užuolaidų, penkiom dienom per vėlai! Bet jų ilgis kaip tik ir spalva kaip tik tokia.

Atsipučiu. Viskas padaryta!

Trečiadienį butas išvalomas. Net blizga. Sukūriau jaukų lizdelį taip visų geidžiamoje Šv. Liudviko saloje, ir stebuklas atsitinka: ketvirtadienį jį pardaviau. Jau penktadienį mes sėdime pas notarą.

Valio! Baisiausios skolos grąžintos. O su butu Menų prospekte išsikapstysim visai. Nepaisant rolsroiso. Nepaisant tų stambių sumų, kurias Faustas, manęs nė neklausęs, nežinia kam išsiėmė iš mūsų bendros sąskaitos! O kitus uždirbtus pinigus aš taupysiu namui Provanse.

Per šitą trumpą laiką tiek dirbu, kad visiškai pamirštu Tomį Kalmaną. Kai grįžtu namo penktadienį per pietus, patenkinta savimi ir visu pasauliu, Faustas stovi koridoriuje susiraukęs, apsirengęs mėlyna sportine eilute, ir laiko rankoje kvietimą. Nemačiau jo dvi savaites. Tai, kad jis namie, staigmena!

– Pasiuntinys atnešė, – sako jis ir rodo man sidabrišką kortelę su auksiniu kaspinėliu. Jis užkimęs.

– Žinau, kas čia, – nepagalvojusi lepteliu, – aš neisiu. Neturiu laiko. Bet aš pardaviau butą Šv. Liudviko saloje. Ką tik buvau pas notarą.

– Už kiek? – susidomi Faustas.

Pasakau sumą.

– Aha! – Jis nesišypso, negiria manęs, o toliau apžiūrinėja kvietimą, lyg tai būtų svarbiausias dalykas pasaulyje.

– Keista, – pasako paskui, – Tomis Kalmanas. Mes juk ne iš jo bičiulių rato. Kodėl jis staiga mus prisiminė?

Pasijuntu kaip ant žarijų ir paraustu.

– Gal jis ieško klientų? Savo paveikslams? – greit sumetu.

Faustas visiškai nesiklauso.

– O iš kur tu žinai apie tą pobūvį? – teiraujasi jis. – Gali man paaiškinti?

– Jis man pasakojo, – sakau neatsisukdama, – kai paskutinį kartą buvom Versalyje. Prieš tris savaites. Jis sėdėjo greta manęs. Ar prisimeni?

Faustas žiūri į mane. Paskui padeda kvietimą ant barokinės komodos šalia aukšto paauksuoto veidrodžio.

– Aš eisiu, – pareiškia jis tokiu balsu, lyg nepakęstų jokių prieštaravimų, – ir tu, ma chérie, taip pat. Man patinka Ljubos paveikslai. Ji tikrai nepaprasta moteris, džiaugiuosi, galėdamas su ja susipažinti! Ir, o tai tu gali įsivaizduoti, aš mėgstu pavalgyti „Maksime“, kai kiti moka. – Jis pasisuka eiti. Prie durų dar sykį atsigręžia. – Be to, šiam vakarui dar nieko nesu numatęs. Ir nujaučiu, jog tai gali būti itin įdomus pobūvis.

7

Taigi norom nenorom turiu eiti į Tomio Kalmano pobūvį. Bet nesigailiu nuėjusi. Nors vakaras prasideda vangiai, baigiasi didžiuliu netikėtumu. Ne – Paryžiuje niekuomet nenuobodu. Bet aš užbėgu už akių. Viskam savo laikas!

Faustas laukia manęs rolse. Po pietų mudu beveik nesimatėme. Jis toks gražus, kad net diegia širdį, su baltu drobiniu kostiumu, ką tik nusiskutęs, pasikirpęs liūto karčius. O pamatęs mane, truputį kilsteli antakius.

Jau minėjau: Faustui nepatinka, kai aš išsipuošiu. Jis vienas vertas patraukti visų dėmesį. O jį užtemdydama rizikuoju sulaukti bausmės. Bet šiandien aš suduosiu jam atsakomąjį smūgį!

Aš su labai trumpute mini suknele iš muaro, labai siaura, balta kaip sniegas ir atidengiančia pečius, susijuosusi plačiu auksiniu diržu. Apsiavusi graikiškais auksiniais sandalais, suvarstytais iki pat kelių. Ant kairės rankos riešo senovinė gyvatės pavidalo apyrankė. Ant dešinio dilbio – dar viena. Gyvačių akys padirbtos iš mažų briliantų, kaktoje joms po rubiną. Jau seniai parsivežiau jas iš vienos kelionės. Tokių apyrankių vienetai! Retenybės! O atsiaugintus plaukus ką tik išsiploviau, išsišukavau šepečiu ir džiovintuvu, jie krinta vešliomis blizgančiomis garbanėlėmis man ant pečių, gaubdami veidą kaip nimbas.

Atvirai kalbant, atrodau kaip atskridusi iš kitos planetos. Visa spinduliuoju baltai ir auksu – ir Faustas aplieja mane panieka. Numačiau tokį jo elgesį.

Pusę devynių mes Sent Onorė Priemiesčio gatvėje. Ilga žmonių eilė jau išsirikiavusi prie Tomio šiuolaikinio meno šventovės. Visi baltais drabužiais. Gražus vaizdas! Daugybė garsenybių, artistų, dainininkų, dailininkų, kolekcionierių. O ar čia ne kultūros ministras? Tikrai. Apspistas žurnalistų.

Atsistojame ir mes. Už mūsų eilė dar pailgėja. Vakaras šiltas. Ore tvyro lūkestis. Iš susijaudinimo man gniaužia kvapą. Kaip aš pasižiūrėsiu Tomiui į akis? Juk šalia bus Faustas? Aš geltonsnapė, kai padėtis šitokia. Vienoje neišmokau tokių dalykų.

Kas gi čia dabar? Šalia Tomio, kuris stovi prie durų ir sveikinasi su kiekvienu svečiu, pastebiu Terezą. Jo gražuolę juodaodę žmoną! Jis parsivežė ją iš Valstijų. Šitaip dar blogiau.

Tereza aukštesnė už Tomį ir liauna kaip vytelė. Ji buvusi manekenė. Ji su ilga balta afrikietiška suknia ir galvą pasipuošusi baltomis plunksnomis, dėl to jos tamsios akys atrodo be galo didžiulės. Kaip koks egzotiškas paukštis, ir ji tiriamai nužvelgia mane. O gal ji viską žino? Ar aš tik įsivaizduoju?

Dar vienas žingsnis. Stoviu priešais savo meilės nuotykį. Kas dabar bus? Aišku, nieko. Mes Paryžiuje, viskas čia normalu.

– Madam Sent Apol, – tvirtu balsu sako Tomis, – seniai neturėjau garbės jus matyti. Mesjė Sent Apolai! Aš ypač džiaugiuosi jus matydamas! – Paskui jis pakšteli man į pirštus, nusišypso, nė trupučio nesumišęs, ir atsisuka į kitą porą.

Palengvėjusia širdžia žengiu į šventovę. Šiuolaikinę galeriją iš medžio, chromo ir stiklo, milžinišką trisluoksnio stiklo pastatą, kupiną ekscentriškai pasidabinusių žmonių ir pasakiškai brangių paveikslų. Indai baltais turbanais nešioja šampano taures, ir, Fausto pasibaisėjimui, daugelis besižavinčių žvilgsnių nukrypsta į mane – ne tik į jį! To jau per daug! Jis palieka mane stovėti it mietą prarijusią, smunka į patį minios vidurį ir pranyksta!

Valiooo! Aš laimėjau! Beveik nesivaldau iš džiaugsmo. Pirmąkart šalia Fausto neatrodžiau kaip pelytė! Pirmąkart nestovėjau draskoma kančios šalia geltonplaukio savo pusdievio, kai jis įsivaizdavo miegąs su visomis moterimis. Ne! Meiliai šypsausi į visas puses ir lydima keturių vyriškių imu apžiūrinėti paveikslus.

Jie grandioziški!

Nesu mačiusi nieko panašaus! Pavaizduoti kelionės po Kiniją įspūdžiai. Smulkios rūmų fasadų, pinučių vartų, gatvių detalės, prasprūstančios pro akis kiekvieną dieną. Dailininkė nutapė jas didesnes ir taip išryškino jų savotiškumą.

Trys aukštai mane pakerėjusių paveikslų.

Tačiau gražiausias paveikslas pati dailininkė: įdomi blondinė trumpais plaukais, rugiagėlių mėlynumo akimis ir labai gražia burna. Jau pasiekusi šlovingą gyvenimo vidurį ir vis dėlto mergaitiška. Kad skirtųsi nuo svečių, apsirengusi juodais drabužiais. Ji apsupta meilikaujančių gerbėjų minios, ir Faustas jau prie jos prisigretinęs. Stovi šalia, įsikišęs vieną ranką į kelnių kišenę, o ji aiškina jam paveikslą. Man jo kaip ir nebėra, iškart suprantu, bet man tai beveik nerūpi.

Aplink mane sukasi keturi garbintojai, du dailininkai, vienas nuostabiai gražus geltonplaukis amerikiečių žurnalistas, vardu Bobas, ir muziejaus direktorius iš Londono. Jaučiuosi puikiai!

Bobas atneša man kitą taurę šampano ir geria į mano sveikatą. Jis Paryžiuje neseniai, ieško buto ir dar gyvena viešbutyje. Kalba nedaug. Bet aš atrodau jam žavinga, tą sako jo akys.

Dešimtą valandą susirinkę jau visi svečiai. Tomis išrėžia pilną įkvėpimo kalbą, dailininkei visi paploja, ir per trumpą laiką parduodami ir raudonais taškais pažymimi penki paveikslai. Nieko sau pasisekimas, kai šitokios kainos!

Paskui aš su savo gerbėjais išsirengiu į „Maksimą“, garsųjį moderno stiliaus restoraną. Mes pakviesti prašmatnios vakarienės, su muzika ir šokiais. Naktis šilta, mes kvatojamės – staiga mus pasiveja Tomis Kalmanas kaip tik tada, kai įsukame į Karališkąją gatvę.

– Madam Sent Apol! Pardon! Pardon! – Jis uždusęs. – Prašom atleisti, ponai! Mieliausioji Ticija, o čia dabar staigmena jums.

Ir jis atsiveda liekną pagyvenusį subtilių veido bruožų vyriškį. Tankūs žili plaukai. Tamsios akys. Jis labai primena dėdulę Kroną!

Tomis Kalmanas paima man už rankos.

– Čia gabiausia vidaus patalpų architektė Paryžiuje, – sako jis išdidžiai, lyg būtų mano ponas tėtė, – o čia mesjė prezidentas Valentinas. Ponas prezidentas kaip tik atnaujino savo namą Normandijoje. Jam labai nepatinka tai, kaip ten padaryta.

– Labas vakaras, madam, – sako nepažįstamasis ir šypsosi.

– Labas vakaras, mesjė. Man labai gaila, kad nusivylėt. O ar galėčiau jums padėti? Kas ten yra?

Ponas prezidentas atsikosi.

– Jeigu žinočiau, chére madame, seniai būčiau susitvarkęs. Čia labai sudėtingas reikalas. Kiekviena smulkmena tinka, viskas atlikta kaip projekte, o rezultatas labai nekoks. Paleidau vėjais didžiulę sumą pinigų, nes nebegaliu pakęsti savo namo!

– Jis senovinis?

– Aštuoniolikto amžiaus, – pasigiria prezidentas.

– Perstatėt sienas, sumažinot kambarius?

– Niekuomet nebūčiau drįsęs! Ką jūs sau manot, madam!

– Tada blogai parinktos spalvos!

– Tikrai? Praėjusią savaitę aš pasikviečiau specialistę. Bet ji viską tik dar labiau sugadino.

– Be abejonės, tai kokia nors smulkmena, pone prezidente. Taškas ant i.

– Ir jūs, chére madame, man padėsit?

– O jūs leisit? Tada su malonumu! Taip!

– Labai prašom. Kada mudu važiuosim į kaimą? Aš atsiųsiu jums savo vairuotoją.

– O jeigu kitą savaitę? Būtų geriausia, jei man paskambintumėt. – Paduodu jam savo vizitinę kortelę. Jis ilgai į ją žiūri.

– Sent Apol? – klausia paskui. – Toji specialistė, apie kurią minėjau, buvo iš Apolų nekilnojamojo turto firmos. Ar jūs turit su ta firma ką nors bendra?

– Ne! Anaiptol! Aš nežinau tokios firmos. Aš tik žinau, kad tokia yra. Bet ji ne mums priklauso.

– Juo geriau, – šypsosi man ponas Valentinas, – toji dama buvo labai nesimpatiška. Chére madame, aš jums paskambinsiu.

Tomis Kalmanas žiūri į laikrodį.

– Puiku, kad susitarėt. Man dar reikia nulėkti pirmam į restoraną. Ticija, jūs su vyru sėdit prie mano stalo. Didelėje salėje, šalia orkestro prie kairės sienos.

Prie kairės sienos? Tai man patinka. Kiekvienam restorane yra geriausios vietos. O „Maksimo“ restorane staliukai prie kairės sienos – didelėje salėje šalia orkestro. Nėra ko niekinti ir kitų vietų. Restoranas – tikra prašmatnybė! Tačiau prie kitų staliukų sėdi ant kėdžių, o prie orkestro – kaip soste!

Žurnalistas Bobas lūkuriavo manęs. Gyvai šnekučiuodamiesi mudu žingsniuojame į tą naktinę puotą.

O kur Faustas? Nei girdėt, nei regėt!

Be pėdsakų išnyko ir dailininkė. Tačiau vos atsisėdau į savo vietą, kiek įstrižai priešais Tomio žmoną, pasirodė ir tie abudu, labai intymiai įsitraukę į pokalbį, ir įsitaisė šalia manęs, nei nepasisveikinę, nei žodžio nepratarę.

Keista padėtis! Faustas atsuka man nugarą!

Ljuba manęs nepažįsta. Nežino, kad aš jo žmona. Faustas mūsų nesupažindina! Nori dėtis laisvu kaip paukštis viengungiu. Patiekiamas pirmasis patiekalas: paštetukai triufelių padaže. Ljuba vos paskanauja. Knaiso po lėkštę, akys užsisvajojusios. Aha! jis jau sugadino jai apetitą. Jeigu ji, vargšė, žinotų, kad jis šitaip ir viską jai sugadins! Po vakarienės Tomis Kalmanas išveda mane šokti.

– Susiginčijot su vyru? – paklausia iškart.

– Taip!

– Dėl manęs?

Gūžteliu pečiais.

Tomis priglaudžia skruostą prie manojo. Vos vos. Menką valandžiukę, gal tai tik atsitiktinumas.

– Jūs nuostabi šiandien, – šnibžda jis, – ar žinot? – Paskui trumpai priglaudžia mane prie krūtinės. Išgirstu, kaip daužosi jo širdis.

– Daug apie jus galvojau, – murma jis man į ausį, – o jūs? Ar pamiršot mūsų popietę?

– Niekuomet jos nepamiršiu, – patikinu jį.

Tomis juokiasi.

– Aš tik norėjau pasakyti vieną dalyką. Ponas prezidentas Valentinas dosnus žmogus. Jo namas Normandijoje beveik pilis. Pasakiško gražumo. Šiaip ar taip, jeigu jam patiks jūsų darbas, tikrai prašys jūsų atnaujinti visą viršutinį aukštą. Ten dar nieko nepadaryta.

Jis žiūri į mane liepsningomis juodomis akimis. Gaila, kad jis toks siaubingai prastas meilužis. Ir baltas kostiumas jam netinka. Nors ir puikiai pasiūtas, storina.

– O kas man už tarpininkavimą? – klausia jis.

Slėpiningai šypsausi.

– Pakalbėsim, kai reikalas bus sutvarkytas! O kaip sekėsi Čikagoje?

– Nuostabiai!

– Sveikinu! Didžiuojuosi jumis!

– Ačiū! Kada mudu pasimatysim? Trečiadienį popiet? – Jis neketina atsitraukti.

– Galbūt. Bet pirmiau dėl visa ko paskambinkit. Arba aš jums paskambinsiu. D’accord?

Tomis nuveda mane atgal prie staliuko. Pabučiuoja man ranką. Faustas su dailininke dingę. Ir vėl. Šito jau per daug! Staiga vakaras man apkarsta! Nerandu ramybės, kurios taip reikia šitokiems žaidimams. Apsidairau. Kur jie prasmego? Tiuilri sode? Ant suolo? Ant užpakalinės rolso sėdynės? Mane užplūsta pavydo banga. Kai grįš, pasmaugsiu Faustą! Ir vis dėlto aš ištveriu, šoku su Bobu, kuris puoselėja viltis, šypsausi, flirtuoju, tačiau mano kantrybė jau senka! Eisiu nieko nebelaukdama jo ieškoti! Gal jie viršuje? Bare? Jau lekiu laiptais aukštyn. Tačiau baras su veidrodžiais, puikiais paveikslais ant sienų, poliruotomis kėdėmis, nuostabiais rožiniais šviestuvais ant stalų tuščias. Ne, ne visai!

Man priešais žengia vyriškis. Kaip ir mes visi, apsirengęs baltai. Tamsios garbanos siekia pečius. Jis pakelia galvą. Abu sustingstam.

Ar aš nesapnuoju? Ar gali taip atsitikti milijoną gyventojų turinčiam Paryžiuj? Nėra jokios abejonės! Tai šis vyriškis neseniai sėdėjo priešais mane autobuse. Su kulinarijos knyga „Maistas iš japonų šventyklos“.

Akimirką abu netenkam žado.

Paskui jis išplečia dideles rudas akis.

– Ar tai tikrai jūs? – šypsosi man.

– Koks netikėtumas, – sakau, dėkodama Dievui, kad šitaip pasipuošiau.

– Mudu matėmės autobuse. Prisimenat?

– Aišku. Ką čia veikiat?

– Aš esu pakviestas.

– Jūs dailininkas?

– Ne. Mano tėvas kolekcininkas. Jis mane atsivedė. Bet aš čia nieko nepažįstu. Jau buvau beišeinąs.

– Aš irgi!

Kaip sukomandavus prapliumpame juoktis.

– Gal pašokime? – klausia jis.

– Mielai.

Tylomis lipu laiptais žemyn greta jo. Mes abu truputį drovimės. Bet apačioje, didelėje salėje, viskas pasikeičia. Paskutinės lėkštės nukraustytos, sietynai išjungti, dega tik rožiniai šviestuvėliai ant stalų. Taip romantiškiau, intymiau. Mūsų drovumas išnyksta kaip dūmas. Matau Faustą. Jis šoka su dailininke. Jo baltas kostiumas nesuglamžytas, kelnės be dėmių. Neatrodo, kad būtų patyręs nuotykį ant parko suolo. Šalia jo Tomis šoka su man nepažįstama moterim, toliau Bobas su Tomio žmona. Tik pažiūrėk! Jie abu gerai šoka! Ar jie pažįstami? Šokių aikštelė grūste prisigrūdusi. Bet mes dar randame tuščią kampą ir šokčiojame aplinkui vienas kitą, net neprisiliesdami. O tuomet užgroja sambą.

– Kuo jūs vardu? – šaukia mano partneris.

– Ticija! O jūs?

– Paulius!

– Dažnai čia būnat?

– Pirmąkart!

Paskui muzika užgožia mūsų balsus. Paulius aukštesnis už mane visa galva. Jis man šypsosi. Sutrikusi nuleidžiu akis. Kodėl jis man atrodo toks gražus? Galėčiau žiūrėti į jį ištisas valandas. Pirmąkart nuo to laiko, kai pažįstu Faustą, man patinka kitas vyriškis. Staiga tarp mūsų įsispraudžia Bobas. „Ak, pardon!“ – šūkteli jis, bet per vėlai. Aš susvyruoju, Paulius mane sugriebia, ir trumputį saldų akimirksnį aš priglundu jam prie krūtinės. Neapsakomas jausmas. Svetimas nepažįstamas kūnas! Lieknesnis negu Fausto ir vis dėlto stiprus. Jo glėbyje aš visiškai saugi! Tegu mane šitaip ir toliau laiko. Suskamba lėta melodija. Taip ir liekame apsikabinę. Puiku.

Staiga nugara pajuntu Fausto žvilgsnį. Vėl sukdamasi išvystu jį akies kampučiu. Jis sėdi vienas prie staliuko ir spokso į mus. Jam nemalonu, kad mes apsikabinę. Bet man tai nerūpi. Tai moderni santuoka, kokia patinka Faustui: kiekvienas elgiasi taip, kaip nori. O šįkart kaip nori elgiasi moteris!

Šokame iki antros valandos. Kai grįžtame prie staliuko, Kalmanų, Fausto ir dailininkės nebėra. Manęs laukia Bobas. Bet veltui.

– Jau eisit namo? – klausia Paulius. – Ar dar užsukime kur nors? Kur ramiau? Ir galėtume pasikalbėti?

– Labai mielai, – iškart sutinku, – puiki mintis!

Paskui mudu stovime Karališkojoje gatvėje, susikabinę už parankių, patenkinti savimi ir pasauliu. Mes vėl suradom vienas kitą, dabar pasipasakosim vienas kitam savo gyvenimą. Mes nieko nežinom vienas apie kitą, tačiau netrukus viskas pasikeis. Taip manau aš.

Bet likimas patvarko kitaip.

Staiga išgirstu pažįstamą ūžimą. Mūsų automobilis. Faustas privažiuoja baltu savo rolsroisu ir atidaro dureles.

– Sėskis!

– Ne, ačiū! Mes dar kiek išgersime Eliziejaus laukuose.

– Taip, mesjė, – įžūliai pritaria Paulius, – mes nepavargome. Pratęsim šventę. – Jis labiau priglaudžia mane prie savęs, ir mes traukiame tolyn, Santarvės aikštės link. Naktis šilta, dangus nusėtas žibančių žvaigždžių. Galėčiau amžinai šitaip eiti. Jau seniai man nebuvo taip gera!

Faustas nieko neatsako. Važiuoja lėtai šalia mūsų, durelės praviros. Prie „Krilono“ viešbučio kampo jis užkerta mums kelią. Užtraukia rankinį stabdį, bet variklio neišjungia ir išlipa. Jis puse galvos aukštesnis už Paulių ir dukart stambesnis.

– Turi dvi sekundes, – sako ramiai ramiai, – arba sėdi į automobilį, arba čia bus lavonas!

Skubu atsisėsti šalia jo. Paulius išblyškęs ir atsirėmęs į namo sieną. Bet atsisveikindamas pamojuoja man ir pasiunčia ranka bučinį. O kai Faustas šoka į priekį kaip patrakęs viesulas, kad mane net parbloškia ant sėdynės, suprantu, jog nieko taip ir nežinau apie Paulių. Nei pavardės, nei adreso, nei specialybės. Ir jis nieko apie mane nežino.

– Kur tavoji dailininkė?! – šaukiu įtūžusi. – Padėjai į šaldytuvą? Kol mane parboginsi namo?!

– Nežinau, apie ką tu kalbi.

– Apie naująją tavo aistrą. Kristinę Ljubą.

– Vaikuti, tau vaidenasi! Tai tu lindai šitam gražuolėliui į užpakalį. Manai, aš aklas? Tu elgeisi tiesiog skandalingai! Tu padarei man gėdą. Visiems matant! Gal išprotėjai?!

– Sustok! – šaukiu. – Aš išlipsiu!!!

Tąsau dureles. Jos užrakintos.

– Gal tu kurčias?! Aš skirsiuosi! Tu padarei mane nelaimingą. Nuo pat pirmos dienos. Nekenčiu tavęs!

Faustas vaiposi ir važiuoja kaip beprotis. Dumiame tuščia krantine Trokadero link. Per posūkius padangos žviegia. Stebuklas, kad atvažiuojam sveiki!

Vos sustojus automobiliui, šoku į gatvę. Lekiu namo, nelaukdama Fausto, atsirakinu duris, puolu į miegamąjį ir griūvu ant lovos. Nebenoriu niekuomet matyti šito žmogaus! Aš tvirtai nusprendžiau. Skiriuosi su juo!

Tačiau, kaip dažnai būna, viskas susiklosto kitaip.

Paryčiais, bet dar neprašvitus, Faustas tyliai įsėlina pro duris. Atsigula šalia. Apkabina mane. Jis apsirengęs tik viršutine pižamos dalimi, o šiaip plikas. Deduosi mieganti. Ko jis nori? Viskas per vėlai.

Staiga kažkoks lašas nukrinta man ant skruosto. Kas čia? Faustas verkia! Gal aš sapnuoju? Faustas ir ašaros??? Kilsteliu galvą. Faustas ima kūkčioti. Jo pečiai dreba. Verkia lyg mažas vaikas. Nebežinau ko tvertis. Nuo to laiko, kai jį pažįstu, šitaip dar nebuvo atsitikę.

– Ticija, tu nemiegi?

Nieko nesakau.

– Ticija! Aš turiu tiek rūpesčių. Nežinau, ką darau. Mano gyvenimas košmaras! Tu net nenumanai, kaip man bloga!

Žodžiai veržiasi protrūksniais. Vos juos suprantu. Pakišęs savo liūtišką galvą man po pažastim, jis taip kūkčioja, kad net gaila.

Mano priešiškumas tirpte tirpsta.

– Kokie tavo rūpesčiai? – stebiuosi. – Butas Biudė gatvėje parduotas, bankas atsiims pinigus.

– Tai lašas jūroje, – gaikčioja Faustas, – aš, aš toks nusiminęs.

– Tai parduokim rolsą, – sakau guosdama, – mums jo tikrai nereikia, o tu susimokėsi skolas.

Faustas tebekūkčioja.

– Pirkai paveikslą? Šįvakar? Už pamišėlišką sumą?

– Ne, ne, – silpnai ginasi Faustas, – visai kas kita.

– Palauk, – raminu jį, – kas tau gali atsitikti? Jeigu prispirs bėda, juk visuomet po ranka dėdulės Krono palikimas. Tai tavo saugumas. Juk jis priklauso firmai ir tikrai tau garantuotas!

Faustas spokso į mane, lyg nesuvokdamas nė žodžio.

– Argi ne? Gal dar kas nors yra? Gal aš kai ko nežinau?

– Visi mane persekioja, – aimanuoja Faustas ir stipriau glaudžia mane prie savęs.

– Kas visi? – stebėdamasi klausiu. – Apie ką tu kalbi? Aš neįsivaizduoju kas!

– Negaliu visur būti vienu metu! To man per daug! Bet tu man padėsi. Pažadi?

– Žinoma, – glostau vešlias jo garbanas, – bet, būk malonus, paaiškink man pagaliau... turi man viską pasakyti!

Faustas tyli. Paskui pakelia galvą.

– Kai viską pasakai, – atsklinda jo balsas lyg iš kapo duobės, – tai viską ir prarandi. Draugus, pažįstamus, žmoną!

– Netiesa!

Faustas atsitiesia, pasiremia ant alkūnės. Man ant kaktos byra jo ašaros.

– Privalai man dovanoti, – kalba jis virpančiu balsu, – aš skaudinu tave be jokios priežasties. Žinau, mon enfant19. Aš visą laiką tave skaudinu. Tu šito nenusipelnei. – Jis švelniai glosto man skruostus. – Šįvakar tu buvai tokia graži. Aš tavim didžiavausi. Aš negaliu pakęsti, kai tu su kitais šoki. Ticija! Sakyk teisybę: ar aš dar tau patinku?

Jis ima mane bučiuoti. Jau seniai nebuvau su juo tokia artima.

– Juk tu myli tik mane? Mon amour! Širdele! Brangi auksaplunksne paukštele! Ticija! Ar aš tau vienintelis? – Jis bučiuoja nuogus mano pečius, glosto rankas. – Tu man vienintelė. Niekuomet šito nepamiršk! Visos kitos – tai tik žaidimas. Kad įrodyčiau sau, jog gyvenu. Savigarbai. Bet aš myliu tik tave. Je t’aime, mon amour. Je t’aime! O tu? Tu irgi mane myli?

– Gal.

– Kodėl gal? Pasakyk! Kodėl tik gal?

Tyliu. Faustas vėl pratrūksta verksmu.

– Aš buvau nepakenčiamas. Aš dėl visko kaltas! Bet aš pasitaisysiu! – Jis bučiuoja mano krūtis, glosto kojas, karštas jo alsavimas degina man ausį. Jis atsigula už manęs, prisiglaudžia prie nugaros, lėtai įsismelkia man į vidų. – Oh, non, – dejuoja Faustas, – pernelyg gera! – Jis ima lėtai mane myluoti. Fantastiška! Po šešių (arba beveik šešių) savaičių jis man tarytum nepažįstamas. Palyginti su Tomiu, jis dievas. Aš pamiršau, koks jis stambus ir kaip pasakiškai tinka mano kūnui! Man niekados nebuvo taip gera su juo. Keturi greiti judesiai, vienas lėtas. Keturi greiti judesiai, vienas lėtas, o po giliausio kyštelėjimo – pertrauka. Jis švelnus, nekantrus, ištvermingas, įžūlus.

– Ticija! Kaip gera su tavim!

Nuo aistros kone alpstu. Šitas didelis stiprus vyras manyje ir šalia manęs. Mano vyras!!! Mes abu – tai visas pasaulis.

– Ticija! Aš negaliu gyventi be tavęs! Pasakyk, kad myli mane! Sakyk, kad myli mane! Noriu, kad pasakytum! Tu! Dabar!

– Je t’aime! Man netrukus orgazmas!

– Ah, oui!20

Jis kiek pamyluoja mane, ir štai jau viskas!

– Viską pamiršk, ma chérie, mon amour, – dejuoja Faustas, – pamiršk rūpesčius, pamiršk... ooo... – Ir jis nuleidžia, nebelaukdamas manęs. Štai! Jam didžiausias malonumas! Tuo viskas ir baigiasi.

– Oh, non! – Jis inkščia kaip kūdikis. Bet aš nebesuprantu pasaulio. Pusantro mėnesio pasninko – ir kas dabar? Šitaip jis nė karto nepadarė. Visuomet žiūrėdavo manęs. Matyt, jį ištikusi tikrai didžiulė krizė!

– Atleisk! Aš pernelyg paskubėjau! – Faustas vangiai glosto man ranką. – Aš nusivaręs kaip šuo! Gatavas! Aš ligonis! Nebeturiu jėgų. Ticija, mažyte, dabar truputį pamiegosim. Man akys merkiasi.

Jis pasiverčia aukštielninkas, išskečia rankas ir iškart užminga.

O aš! Raitausi lovoje. Bandau pati save pamyluoti, bet be Fausto tik pusė malonumo. Be to, mane kankina rūpesčiai! „Visi mane persekioja!“ Kas? Kur? Kada? Kodėl? Ar jis šantažuojamas? Ar dėl to jis buvo toks nepakenčiamas paskutiniu metu? Ak, baisu, kai vyras nedrįsta išlieti širdies.

Po truputį nuvargstu ir aš. Užsimerkiu. Kai vėl atsimerkiu, į akis man plieskia diena. Mane pažadino garsus beldimas. Tai Lola su rožine suknia. Ji įkiša pro duris galvą.

– Dovanokit man, madam! Skambino jūsų anyta. Ji laukia jūsų šiandien trečią valandą Šantiji. Sakė, kad tai labai svarbu. Reikia daug ką aptarti. Turėsit likti ten visą savaitgalį. Vežtis smokingą ir vakarinę suknelę.

– Ačiū, Lola. – Aš žiovauju. Faustas guli šalia manęs ir miega kaip vaikas.

– Išėmiau baltą kostiumėlį ir siuvinėtą mėlyną vakarinę Ungaro suknelę. Ar tiks?

– Puiku! Ačiū!

– Gal jau taisyti pusrytį?

Dirsteliu į žadintuvą. Dvylika valandų.

– Taip, prašom.

Lola atitraukia užuolaidas. Ji trypčioja prie durų.

– Ar dar ko nors reikia?

– Taip! – triumfuoja Lola. – Mažulis gavo darbą! Pradeda šįvakar. Afrikietiškam restorane virėjo padėjėju. „Aukso laše“.

– Sveikinu! Galų gale bent viena gera žinia. Kad tik jo nesučiuptų policija.

– Ne, ne, jis jau pasisaugos. Bet su jo uždirbtais pinigais mes gal jau galėtume kai ką padaryti. Dėl tos jo carte de séjour!

Carte de séjour – leidimas gyventi.

– Aš turiu adresą, – paslaptingai kalba Lola. – Tokio advokato iš Mauricijaus. Gyvena Šešioliktajame rajone. Didulis sako, kad jis yra daug kam padėjęs. Žinot, madam, jo labai geri ryšiai su prefektūra, gal jis ir mums pagelbės!

Tada ji nulekia į virtuvę, o aš šoku iš lovos. Niekuomet nesijaučiau tokia lengva. Kaip ant sparnų skrendu į vonią. Mano veidas vėl linksmas. Akys žiba, skruostai raudoni. Gyvenimas gražus, vaikučiai!

Ketinau skirtis su Faustu. Bet nedidelis flirtas – ir vėl esi branginama. Keli šokiai su kitu vyru, ir vėl tave myluoja ir bučiuoja, myli ir geidžia. Kad ir nelabai vykusi, tai vis dėlto nauja pradžia. Vis dėlto!

Krintu ant grindų ir dešimt kartų pasikeliu ant rankų. Labai sveika krūtinei. Tada išsivalau dantis ir bučiniu prižadinu Faustą – man iš burnos skaniai kvepia.

– Sveikas, mon amour.

Jis kažką sumurma, apkabina mane rankomis ir nepaleidžia.

– Skambino tavo motina. Nori pamatyti mus šiandien!

Staiga jis išsiblaivo.

– Aš negaliu, – skubiai išpila jis, – lieku čia!

– Ne! Mums reikia važiuoti. Šeimos pasitarimas. O vakare pobūvis.

Faustas atsidūsta.

– Be manęs, ma chérie. Aš neatsikelsiu.

Ir vėl beldimas į duris.

– Mesjė! – šaukia Lola iš koridoriaus. – Skambina jūsų ponas tėtė! Man perjungti?

Telefonas jau skamba prie mūsų lovos. Faustas mechaniškai pakelia ragelį.

– Klausau, tėti?

Girdžiu susijaudinusį savo uošvio balsą, bet nesuprantu, ką jis sako. Tik suprantu, kaip tai svarbu.

– Kaip? Kas??? – Faustas žaibiškai atsisėda. – Tik jau ne aš, tėti! Ne! Būčiau seniai tau pasakęs! Tai Helijas. Taip, tėti. Mes tai aptarsim. Kaip tu nori. Aišku! Mes atvažiuosim! Gali pasikliauti mumis. Būsim lygiai trečią!

– Mon Dieu! – Faustas padeda ragelį ir paremia galvą rankomis. – Ir kaip tik dabar!

– Kas atsitiko? – klausiu susijaudinusi.

– Kai jau galas, tai galas. – Jo žvilgsnis toks pat kaip vakar naktį.

– Aš noriu tau padėti. Gal reikia ką nors padaryti?

– Reikia, – staiga rimtai sako Faustas, – gali kai ką padaryti. Jeigu mano tėvas sakys ką nors, kas tau... na... pasirodys keista, netikėk nė vienu jo žodžiu! Nė vienu skiemeniu! Kai mudu būsim vieni, girdi, tada apie tai pakalbėsim. Aš paaiškinsiu tau paskui, kas yra!

Ir ką keista jis galėtų pasakyti?

Faustas tyli. Spokso į mane, nieko nematydamas, kraipo savo liūto karčiais apaugusią galvą.

– Šiandien sulauksim nedidelės katastrofos, – prabyla paskui.

Jis net nenumano, kaip neklysta.

19 Mano vaikeli (pranc.).

20 Taip! (Pranc.)

8

Faustas tyli kaip žemė.

Per visą kelionę į Šantiji jis neprataria nė žodžio. Sėdi susilenkęs prie vairo, antakiai suraukti, kakta išvagota raukšlių. Matyt, prieš pietus lijo, nes autostrada šlapia. Bet pamažu pro debesis prasimuša saulė, o, anot orų prognozės, popietė bus giedra.

Aplinkui mus grūdasi sunkvežimiai, automobiliai, autobusai su turistais, motociklininkai. Reikėtų labai susikaupti. Faustas važiuoja vos septyniasdešimt kilometrų per valandą greičiu. Kaip kokia sraigė. Visuomet šitaip, kai važiuoja pas tėvus. Į Šantiji jo netraukia. Jis nekenčia „dievų susitikimo Olimpe“ – taip jis paprastai vadina šeimos šventes. Juo lėčiau, juo geriau. Labiausiai jis norėtų eiti pėsčias!

– Būk gera, – sako jis staiga be galo rimtai, – pamiršk viską, kas buvo šiąnakt. Tu juk mane pažįsti. Kai tik padauginu išgerti, matau vaidalus. Prisigėręs susergu persekiojimo manija. Tu tikrai teisi. Viskas nuostabu. Mes neturim jokių rūpesčių. Niekas mūsų nešantažuoja. Jeigu tėvai tave paklaus – mudu mylim vienas kitą, mūsų gyvenimas lyg medum pateptas. Ar pasakysi, chérie?

– Aišku, pasakysiu! O ko jiems taip jau būtinai reikia? Ar paaiškinsi man?

– Kaip visuomet, – nusiminęs sako Faustas, – tik parodyti, kad jie šeimininkai!

Atvažiuojam be penkiolikos trečią. Paskutiniai, tą suprantam iš automobilių. Raudonas Tėjos jaguaras stovi prie vartų. Juodas sportinis Melinos mersedesas prie vieno iš garažų. Ganimedas atvažiavo savo nauju violetiniu lambordžiniu, o ten visai gale, prie alyvų gyvatvorės, pastatytas naujasis baltas Helijo poršė. Visų greiti nedideli automobiliai. Tik mes atbrazdam šitokia karieta. Ir nors rolsas pranoksta visus prašmatnumu, man jis tiesiog per didelis! Nemėgstu, jeigu rodaisi daugiau, negu turi!

Stovim priešais „Kaskadą“, pasakiškus rūmus, kuriuos įsigijo šios giminės pradininkas Sent Apolas už pirmąjį uždirbtą milijoną. Jie netoli nuo pilies, ribojasi su garsiuoju Šantiji parku.

Tuoj pat už aukštų kaltinės geležies vartų su paauksintomis smailėmis prasideda giminės valdos su ežeru, giraite ir kriokliu, su teniso aikšte, šunide ir arklidėmis, su rožynu, oranžerija ir palmių namu (kuriame įrengtas baseinas). Net sraigtasparnių nusileidimo aikštelė paslėpta nuo smalsių akių – apsodinta aukštomis tuopomis ir nelygiai apkarpytomis buksmedžių gyvatvorėmis.

Viską paveldės Helijas Sent Apolas, vyresnis Fausto brolis. Taip pat pieno ūkį, medžioklės plotus, sodą, daržininkystę ir gėlininkystę. Jis jau ir elgiasi kaip šeimininkas. Beje, jo broliams ir seserims, kol gyvi, palikti kambariai, „Kaskadoje“ jie visuomet laukiami svečiai, tokia šitos šeimos teisė, tačiau šiaip jie neturi čia žodžio. Jie net ir nebando priešintis. Čia pučia senųjų laikų vėjai. Įsakinėja tas, kas pirmasis išvydo šį pasaulį. Jaunėliai turi prikąsti liežuvį!

– Laba diena, vaikai!

Mus asmeniškai pasitinka didžiai gerbiamas uošvis. Jis su melsvu kostiumu, balta nosinėle kišenaitėje ir baltų žibuoklių puokštele kairiajame atlape. Jis toks elegantiškas, kad virsk iš koto. Faustas labai į jį panašus. Bet jie toli gražu nėra viena ranka. Priešingai.

Garsusis Hanemanas pasakė, kad vienybėje daugiausia prieštaravimų. Jis vėl neklydo ir šiuo atveju! Nors filmuok tėvo ir sūnaus susirėmimus. Man knieti, kas bręsta mums šįkart!

Ceremoningai pasisveikiname ir paskui aukštą liekną žilaplaukį šeimininką nusekame į holą, o paskui į terasą už namo. Ten jau susibūrę visi kiti, išsigašinę, kiek nedrąsūs, su sklidinomis taurėmis rankoje.

– Pagaliau, – sako mano anyta, – jau pasigedom jūsų. Visuomet turit būti paskutiniai, ar ne?

Mama sėdi baltoje pintinėje kėdėje, šalia žemos baliustrados iš pilko akmens, po didžiuliu skėčiu nuo saulės, išmargintu mėlynais ir baltais dryžiais. Už jos, išsitempęs kaip leibgvardietis Helijas Pirmasis, kuris atneša jai viską, ko tik ji įsigeidžia. Mamai nebereikia kilotis. Ji sėdi kėdėje kaip soste ir siuntinėja sūnus. Tai irgi Olimpo paprotys.

– Sveika, mama!

Mes bučiuojam jai didelę kaulėtą ranką, ant kurios žaižaruoja stambūs briliantai.

– Sveiki, mes enfants!

Elena Sent Apol yra rūsti blondinė iš Atėnų. Nė melsva šilko suknia jos nepagražina. Bet jai tinka garsieji jos perlai: penkios eilės ant kaklo, po penkias ant riešų, po didelį perlinį lašą ausyse. Dėl perlų ji atrodo kiek linksmesnė, nei iš tikrųjų yra.

Mama nepasidažiusi, kaip ir aš, tai ji pamato ir palankiai įvertina. Be to, norėdama įtikti, apsirengiau baltu ripsiniu kostiumėliu su mėlynomis sagomis, o tas kostiumėlis jai patinka. Prisisegiau gėlių formos segę iš šviesių safyrų ir mažyčių briliantų, jos dovaną mūsų sutuoktuvių pirmojo jubiliejaus proga. O galiausiai užsidėjau puikią baltą šiaudinę skrybėlaitę nelygiais kraštais, apjuostą melsvu kaspinu. Mėlyna ir balta – graikų spalvos. Čia, „Kaskadoje“, jos vertinamos.

– Atrodai kaip iš pieno plaukusi, – sako mama ir šypteli man. Bet komplimentą palydi piktas žvilgsnis į plokščią mano pilvą. Aha, žinau! Mūsų mintys sutampa. Bet mudvi pernelyg mandagios ir nepareiškiame jų garsiai.

Liokajus Dimitris apdalina mus šampanu. Paimu taurę ir sveikinu savo gražiąją šeimą. Nors ir nemėgstu čia lankytis, šampanas čia visuomet gardus, o visa aplinka tviekste tvieskia prabanga.

Rūmai pastatyti iš pilko akmens, jiems iš šonų du apvalūs bokštai pilkais smailiais stogais. Vešlios gebenės apsivijusios rūmus iki pat trečio aukšto. Blizgūs žali jų lapai siekia net bokštų stogus. Rezidencija verta kavos karaliaus: trijuose aukštuose kambarių anfilados, didelės svetainės, pokylių salė, sočiai vietos besiplečiančiam giminės klanui, kuriam, deja, šitoji karta pateikė prieauglio problemą.

Helijas Pirmasis turi tik vieną dukterį Kosmą. Jai septyneri, ir nuo to laiko daugiau vaikų nėra.

Mano mošos Tėja ir Melina susidėjusios su blogais draugais, kelissyk buvo nelaimingai susižadėjusios, ir kol kas nė viena iš jų netekėjusi.

Ganimedas, taip pavadintas dievų taurininko garbei, nors ir mėgsta gerą vyną, nelinkęs prie moterų, bet apie tai nevalia jokiu būdu užsiminti. Jam juk tik trisdešimt, tam gražuolėliui. Kas žino? Gal jis dar pasikeis?

Taip, dangus virš „Kaskados“ apniukęs. Rūmai pilni ne išdykusių vaikų, o besiginčijančių suaugusiųjų, dėl šitos priežasties aš ir nemėgstu leisti čia savaitgalių. Aš nekenčiu barnių. Nuo pat vaikystės nesu prie jų pratusi. Bet čia jų neįmanoma išvengti.

– Sveika, Melina, sveika, Tėja, – išbučiuoju savo vyro seserims skruostus. Šalia manęs jos atrodo kaip didelės kaulėtos kumelės! Keistas daiktas! Tai, kas brolius puošia, seseris daro netašytas: jų plaukai styro, akys vandens spalvos. Tėja bent liekna. O Melinai ant strėnų ir pilvo dvidešimčia kilogramų per daug. Jos figūra kaip kriaušės, ir ji bando ją pridengti plačiais siuvinėtais švarkais ir plevėsuojančiais šalikais.

Abi nemėgsta manęs. Jos dievina brolius ir nepakenčia varžovių. Jos priešinosi mūsų vedyboms. Taip, Melina norėjo žūtbūt suvesti Faustą su viena savo drauguže. Kadangi jai tas nepavyko, tai negali dabar man atleisti. Ji ir šiandien nežiūri man į akis.

– Labas, Ticija!

Kosma pabučiuoja man ranką. Ir ji veikiau bjauri, su akiniais ir pelės plaukais, nors Flora, jos motina, laikoma gražuole.

Ir tai tiesa.

Iš Sent Apolų moterys nieko nepaveldi. Užtat spindinčio vyrų grožio neįmanoma nepastebėti. Hermis, Helijas, Ganimedas ir Faustas auksiniai vyrai, kokių retai kur pamatysi: aukšti, didvyrių figūrų, vešliomis nepaklusniomis garbanomis ir spindinčiomis mėlynomis akimis, kiekvienas jų mostas ir žingsnis sklidini jėgos ir elegancijos. Taurūs plėšrūnai raumeningais pečiais, ilgomis stipriomis kojomis, visuomet pasirengę parodyti nagus.

Tik Ganimedas suirzęs. Per daug geria, greit rausta, labai įžeidus. Bet ir jis vyro grožio idealas. Keturi vyrai dabar apspito mamą ir skuba jai kažką sakyti. Kažkas čia vyksta. Bet kas?!

– Gal žinai, kam mus sukvietė? – klausiu Florą, kuri neatrodo laiminga. Matyt, jos santuoka braška. Tiksliau nieko nesužinosi. Šiandien ji visa geltona. Skrybėlė, pirštinaitės, kostiumėlis švelnios pastelinės geltonos spalvos. Net ilgi rudi jos plaukai pakaušyje susegti geltona sege.

– Aš žinau! – išdidžiai sušunka Melina. – Tėtis kalbės apie tai per pietus.

– Apie biznį? – nervingai klausia Flora ir išmaukia taurę, o Dimitris iškart vėl ją pripila.

Melina pranašiai šypsosi.

– Pasakysiu tik vieną dalyką: jūs galit kai kam ruoštis.

– Kas „jūs“? – klausiu, nes visai nesijaučiu kalta.

– Jūs abi. Flora ir tu. Kas gi daugiau? – Melina gardžiuojasi, kad gali parodyti mums savo valdžią. – Bus geriausia, jei negaišuodamos pareikalausit skyrybų.

– Gal leisi mums bent pavalgyti, – drebia Flora, ir aš stebiuosi jos drąsa, – žinai, Melina, jau seniai norėjau tau pasakyti... – Ji nebaigia kalbos, nes Dimitris kviečia prie stalo ir susirikiuoja eisena į didelį valgomąjį.

Pirmasis, vienas, kupinas autoritetingumo, žingsniuoja tėtis. Tada mama, vedama už parankės pirmgimio. Paskui Faustas ir Ganimedas, lydimi Tėjos ir Melinos, o pačiam gale mes.

O vargšelei Kosmai šiandien neleidžiama eiti kartu. Ji bus pamaitinta virtuvėje. Čia jau galima šį tą numanyti, taigi atmosfera dar labiau įkaista.

Tylomis žingsniuojame į medžiu išmuštą prašmatnią salę, tokio didumo, kad joje tilptų valstybės svečiai. Tylomis susėdame prie didžiulio, pasagos formos stalo, kurį giminės pradininkas Sent Apolas liepė sumeistruoti, kai tik įsigijo „Kaskadą“.

Ir šitas stalas yra matęs šaunesnių laikų. Sužieduotuvių ir krikštynų, gimimo dienų švenčių ir vestuvių puotų, pokylių ir piknikų, prie jo telpa apie du šimtus žmonių. Mes vos užimame išlinkį. Kitur tuščia. Tylomis laukiame, kol prabils tėtis Hermis. Bet jis neskuba.

Nešami valgiai.

Atsidūstu. Valgis čia man kankynė. Riebios nesveikų žąsų kepenys ant sunkaus sidabrinio padėklo manęs nevilioja: valgau nuo krašto petražoles.

Marinuota rūkyta lašiša su krapais. Pasiimu citrinos ir kepintos duonos.

Kiaulienos kepsnys su slyvomis. Valgau įdarą, tik vargu ar juo pasisotinsi.

Galų gale sulaukiu salotų. Gardumėlis! O čia didžiulis padėklas nuostabiausio sūrio. Išsigelbėjau. Iškart prisikraunu lėkštę. Iš pirmo karto. Mat dukart dėtis sūrio nemandagu. Jeigu aukštuomenėje dukart įsidėsi sūrio, vadinasi, nusivylei namų šeimininke. Valgyti čia nėra ko, taigi turi prisikimšti skrandį bri ir ožkos sūriu. Ne, aš nedrįstu! Nors ir lieku alkana!

Taigi kas slegia širdį tėčiui Hermiui? Tiekiamas desertas – ledų tortas su marcipanų padažu, o mes vis dar nieko nežinome. Galų gale, geriant kavą su mažyčiais, saldžiais, įvairiaspalviais pyragaičiais, jis pakelia ranką.

– Mes enfants, – apmeta jis stalą mąsliu žvilgsniu, – sukviečiau jus, nes noriu pasakyti kai ką, kas liečia jus visus. Pradedu be įžangų. Kaip žinote, spalio mėnesį man sueis septyniasdešimt penkeri. Ketinu gyventi dar porą dešimtmečių ir vadovauti firmai. Per tuos man dar likusius dvidešimt metų, jeigu Visagalis Dievas panorės, ketinu užsiauginti sau įpėdinį.

Visi nustemba. Įpėdinį? Ką ponas tėtis turi galvoje? Įpėdinis juk Helijas, kronprincas, pirmgimis sūnus, kuriam visi pavydi ir kurio nekenčia. Kas slypi už šitų jo žodžių? Flora susirūpinusi sukioja didelį soliterą.

Helijas krenkšteli.

– Brangusis tėti, – prabyla jis, nutaisęs smagų balsą, – aš ne visai suprantu. Ką tu turi galvoje...

– Kai kalbu apie įpėdinį? – balsiai pertraukia jį tėvas. – Aš nesistebiu, nes tu niekuomet manęs nesupranti! Tu kurčias, aklas, kvailas, asilas, palyginti su tavim, genijus. Jeigu nori žinoti tiksliai, tu žadi mums pražūtį. Viskas, ko tu imiesi firmoje, eina perniek. Tu klysti... aš net vos pradėjęs dirbti nebuvau toks vėpla! – Jis nutyla, giliai atsikvepia. – Jeigu aš šiandien mirčiau, netrukus mūsų firma bankrutuotų. Jau po metų viskas čia būtų iššvaistyta, išleista, parduota. Galvojau apie Ganimedą ir Faustą, bet man nėra noro pasikliauti jais. Taigi trumpai drūtai, savo pinigus aš atiduosiu anūkui! Todėl šiandien visi esat čia. Pakrutinkit savo nusivariusias strėnas. Kitąmet šituo laiku noriu girdėti klykiant kūdikį!

Aplinkui stoja kapų tyla. Ganimedas sumišęs kosteli. Helijas kvėpuoja šniokštuodamas. Flora kandžioja lūpas. Tik Melina šlamščia išpūtusi žandus ir kišasi į burną vieną po kito pyragaičius.

– Ar supratot? – pakelia balsą Hermis. – Mums reikia prieauglio! Vyriškos lyties. Visus jus galima išmesti į balą. Visa šita karta išlepinta, išpopinta, bestuburiai, besmegeniai, kaip surūgęs vynas. Lieka tik viltis, kad kita karta bus geresnė.

Slapčiom nužvelgiu Faustą. Jis čiumpa konjako taurę ir ištuština vienu mauku. Paskui įsistebeilija į stalą.

– Faustai!

– Taip, tėti!

– Ką tu pasakysi?

– Aš stengsiuos!

– Flora!

– Taip, tėti?

– Paragink savo vyrą. Ticija! Turiu rimtai su tavim pasikalbėti. Tai siejasi su mūsų imperija. Tu graži moteris. O ko mūsų šeima laukia iš gražios moters? Atsakyk, vaikeli!

Tyliu.

– Kad ji gimdytų gražius vaikus, – griaudėja toliau Hermis, – ar supratai? Kad pridovanotų mums gražių vaikų. Daugiau nieko! Ne kad ji perstatinėtų butus ir pardavinėtų namus, kurtų audinius ir baldus, niekam nereikalingus. Mums reikia anūkų! Darbščių anūkų, nes sūnūs niekam netikę! Ar aiškiai kalbėjau?

– Taip, tėti.

Hermis atsikrenkščia.

– Jau visi metai, kai tu ištekėjusi. Mes vis laukiam ir laukiam. Pažiūrėk man į akis. Tu nevaisinga?

Faustas kilsteli galvą.

– Tėti! To jau per daug!

– Užsičiaupk! – sušunka Hermis taip, lyg būtų sprogusi bomba. – Aš kalbuosi su marčia. Na, vaikeli. Tu nevalgai mėsos, nevalgai žuvies. Maitiniesi kaip indų guru, gal tu sergi?

– Ne, tėti.

– O ką sakė daktaras Fokaras, pas kurį tave nusiunčiau?

– Jis sakė, kad aš sveika. Tikrai, tėti. Man labai gaila, bet...

– Ką tai reiškia – tau gaila? Tu nenori vaikų? Iš principo?

– Aš noriu! Labai! Bet Faustas... tu turi pasikalbėti su Faustu. Vienai tai neįmanoma.

– Faustas? – nustemba Hermis. – Kas yra Faustui? Ar jis nepakankamai tavim rūpinasi?

Tėja sukikena ir kumšteli į šoną Ganimedui, kuris dabar mieliausiai norėtų pasislėpti po stalu. Intymūs pokalbiai kelia jam siaubą. Bijo jų kaip velnias kryžiaus. Nesu mačiusi jo tokio sutrikusio. Jo veido spalva vis kaitaliojasi, veidas tai bąla, tai rausta, akių jis apskritai nebepakelia.

– Nėštumas kenkia figūrai, – sako Melina tarytum pati sau, – jeigu aš turėčiau tokią dailią figūrą, tai, garbės žodis, nesudarkyčiau jos dėl vaiko.

– Nebūk pikčiurna, – sudraudžia ją motina. – Na, Ticija, dukrele, kas yra Faustui? Jis impotentas?

– Mama, maldauju! – Faustas pašoka.

– Sėsk! – griaudėja nebesivaldydamas Hermis. – Čia mes visi savi, o su vaikais leidžiama kalbėtis atvirai. Taigi? Kas yra? Laukiu atsakymo! Ir kuo greičiau!

Faustas sudrimba ant savo kėdės ir gręžia mane Argo akimis. „Prikąsk liežuvį“, – įspėja jo žvilgsnis. Bet, velniai griebtų, ką man daryti?

– Na, tai ką jis daro ne taip, tas ponas mano sūnus? – vis garsesniu balsu myga mane Hermis. – Geria? Knarkia? Ar vartosi per miegus? Turi tam tikrų pomėgių, kurie tau nepatinka? Ką jis daro arba ko nedaro?

Jam nepasipriešinsi.

– Faustas... jis... na... skaičiuoja dienas.

– Ką? – suglumęs klausia Hermis, šito jis nesitikėjo. – Skaičiuoja dienas? Lovoje? Prieš? Ar po? O gal man bus leista paklausti kodėl?

– Ne lovoje! Vonioje! Skaičiuoja vonioje, tėti!

– Vonioje? – nesusigaudydamas pakartoja Hermis. – Kaip vonioje? Ką skaičiuoja mano sūnus vonioje, užuot lovoje padaręs tau puikų vaikutį? Sprogsiu iš smalsumo! Ar tu man paaiškinsi?

Helijas iš smagumo išsiviepia ir net palinksta į priekį, kad geriau girdėtų.

– Jis skaičiuoja tas dienas, kai galiu pastoti, tėti!

– Nė žodžio nesuprantu. – Ieškodamas pagalbos Hermis žiūri į savo žmoną.

– Iš kur jis sužino, kada tau šitokios dienos? – susidomėjusi teiraujasi mama ir pakelia aukštyn antakius.

– Jis pasižiūri vonioje į mano kalendorių!

Faustas dūsauja ir nusiminęs kraipo savo liūtišką galvą. Laimingas Helijas smagiai šliūkšteli sau konjako.

– Tai nusikaltimas! – sustaugia Hermis. – Jis įlenda į vonią ir skaičiuoja kalendoriuje dienas, užuot pasirūpinęs savo dailia žmona lovoje? O paskui?! Kas būna paskui? Juk neskaičiuoja jis kiaurą naktį, ar ne? O kas būna tada, kai mano ponas sūnus baigia savo skaičiavimus? Ticija! Tada jis nebegali?!

– Jeigu... jeigu būna dienos, kai aš galėčiau pastoti, – lemenu sumišusi, – jis pasijunta klaikiai nuvargęs ir užminga.

– Tu sakai... nesuprantu! Jis skaičiuoja vaisingas tavo dienas ir neliečia tavęs? Faustai, tu pakvaišai? Tu sprendi matematinius uždavinius, kad žmona nepastotų? Tyčiom su ja nemiegi? Tu kaltas? Tai dėl tavęs nėra vaikų? Naktimis skaičiuoji dienas, kad nepasidarytum tėvu? Man dėl tavęs gėda! Tu bukagalvis!

– Tai išdavystė! – šaukia mama. – Faustai, pasižiūrėk į mane. Juk žinai, kaip mes trokštam anūkų. Niekuomet šito iš tavęs nelaukiau!

– O kodėl? – niršta Hermis. – Ar paaiškinsi mums kodėl?

– Vaikai brangiai kainuoja, – vos girdimai lemena Faustas.

Hermis netenka žado, visas paraudonuoja kaip vėžys.

– Regis, nenugirdau, – suriaumoja paskui, – ką tu pasakei?!

– Vaikai brangiai kainuoja, – pakartoja Faustas užsispyręs.

– Ak, taip? – šaukia Hermis. – Tu negali leisti sau vaikų, nes dėdulė Kronas viską tau užrašė, ar ne? Iki kaklo apsipylęs auksu šykštauji kaip paskutinis elgeta. Viską darai, kad tik tavo giminė išmirtų. Žinai ką? Tu galutinai išprotėjai. Tavo vieta pamišėlių namuose!

– Nuo pat šios dienos draudžiu tau skaičiuoti, – piktinasi mama. – Ticija! Tu sudeginsi savo kalendorių!

– Taip! – šaukia Hermis. – Ačiū Dievui, išsiklausinėjome, padėtis dabar aiški. Faustai! Nuo pat šios dienos tu gali skaičiuoti tik iki dviejų! Ar girdi?! Kas antrą dieną tu teiksiesi pagerbti savo žmoną! Tai įsakymas! O jeigu rudenį ji nebus nėščia, tada šį tą patirsi!

Hermis kovingai visus apžvelgia.

– O dabar tu, – atsisuka jis į Heliją, kuris iškart pablykšta, – tu irgi toks pat aktyvus skaičiuotojas? Ką tu priskaičiavai po patalais per visus tuos ilgus septynerius metus? Atsakyk! Aš nekantrauju!

Helijas tyli.

– Na, tai kas yra? Degte degu smalsumu! Kalbėk!

– Tėti, aš...

– Tėti, aš... – mėgdžioja jį Hermis, – aš žinau, ką tu skaičiavai. Raudonus skaičius, sūnau! Raudonus skaičius, kuriais tu mus užvertei su savo idiotiška nauja pardavimo koncepcija. Du šimtai milijonų apyvartos nuostolio. Kai kas čia gali praskaičiuoti visą savo gyvenimą. Bet šaukštai jau po pietų, mesjė! Supratai? Tu atsistatydinsi ir dėmesį skirsi savo žmonai. Iš pradžių sumeistrausit porą anūkų, o paskui mudu pratęsim kalbą. Aišku?

– O kas bus ateityje? – mikčioja Helijas.

– Tavo ateitis – tavo vaikai, idiote!

– Vargšė Flora vėl turės įsikraustyti į bendrą miegamąjį, – sako Melina tarsi pati sau, bet taip garsiai, kad išgirsta visi.

– Kaip?! – suriaumoja Hermis ir taip smogia kumščiu į stalą, kad net suskamba taurės ir puodeliai. – Juo tolyn, juo gražyn. Tu nebemiegi su savo žmona?!

– Kartais aš miegu vienas, tėti. Kai esu labai nuvargęs, – ginasi Helijas, – juk tu žinai, kaip būna, kai vėlai pareini iš kontoros, nusikamavęs kaip šuva, aš nenoriu žadinti Floros vidurnaktį, tada geriau...

– Užsičiaupk! Flora, jūsų miegamieji atskiri?

Sumišusi, nežiūrėdama į jį Flora linkteli galvą.

– Nuo kada? Atsakyk, vaikeli.

– Jau dveji metai, tėti!

– Dveji metai?! – suriaumoja Hermis kaip įsiutęs bulius. – Dveji metai? Tada galim laukti anūkų, kol pamėlynuosim!

Helijas prikanda lūpą. Užtat Faustas atsigavo. Susigrūdo nykščius į liemenės kišenaites ir linksmai vedžioja akimis nuo vieno prie kito. Paskui užsidega cigarą ir mėgaudamasis pučia dūmus į lubas.

– O dabar visi atidžiai manęs paklausykit, – virpėdamas iš įniršio, sako Hermis, – mano kantrybė baigėsi! Nuo šios dienos galas ilgiems posėdžiams kontoroje ir naktims statybos aikštelėje. Faustai! Helijau! Ar aiškiai pasakiau? O gal smulkiau paaiškinti?

– Taip, prašom, – kandžiai drebia Melina. – Kas gali būti smagiau už apkalbas!

Hermis jos net negirdi.

– Nuo šios dienos atliekat savo pareigas namuose! Ar mes suprantam vieni kitus? Jūs pasirūpinsit savo žmonomis, aišku?

– Pareigas? – pašaipiai klausia Faustas. – Mieliausias tėve...

– Taip, pareigas! Yra sutuoktinių pareiga. Nesi apie tai girdėjęs? Tikslas – kitąmet susilaukti vaikų. Mažyčių gabių Sent Apolų! Ganimedai! Tai ir tave liečia! Įsidėmėk: jeigu per pusmetį nesusirasi žmonos, tai aš tau surasiu!

Ganimedas užsiryja vynu, parausta iki pat plaukų pašaknų, bet paskui susigriebia:

– Faustas juk vedė tik keturiasdešimties.

– Ir dabar matyti, kad padarė klaidą. Mums reikia prieaugio. Nesuvoki? Duodu tau pusmetį. Ir nė vienos dienos daugiau! Sužadėtuves atšvęsim vėlių vėliausiai per Naujuosius metus!

– Tėti, ketinau tau jau seniai pasakyti. Aš... aš esu... aš turiu problemų su moterimis.

Aplink stalą įsiviešpatauja kapų tyla.

Niekas nedrįsta net atsikvėpti.

– Na ir kas?! – surinka Hermis. – Visi turi problemų su moterimis. Nėra moters, su kuria nebūtų problemų. Įsidėmėk, idiote! Problemos! Problemos! Koks kvailas žodis. Prancūzijoje milijonai moterų. Bent su viena tau tikriausiai neiškils problemų. Gal su viena ir pajėgsi, ar ne?

Ganimedas sukaupia visą savo drąsą.

– Aš ne veislinis bulius, tėti.

– Velniai rautų! Neprieštarauk man! Dabar mums nerūpi tavo problema. Mums rūpi išlikti! Nori, kad išnyktų Sent Apolų giminė? Ar tu jau apskritai nieko nebesuvoki? Turi prisiversti! Štai ko iš tavęs reikalauju!

Hermis užspringsta, ima kosėti ir gaudyti orą.

– Nesijaudink taip, – įspėja jį mano anyta, – jis suprato. Jis padarys taip, kaip liepi. Ar ne, Gani?

– Taip, mamyt!

– Jis susiras dailią žmonelę, kuri nekels problemų ir padovanos jam gražių vaikučių. Ganis nieko taip netrokšta kaip didelės šeimos. Kuo didesnės. Ar ne, Gani? Juk tu tai padarysi?

– Taip, mamyt!

– Ganis myli vaikus, – toliau kalba mano anyta, – jis nori bent penkių. Jis ką tik sakė. Ar prisimeni? Juk aš tiesą kalbu, Gani?

– Taip, mamyt!

– O aš neprisimenu, – piktai drožia Hermis, – ir prašau šitaip su manim nekalbėti. Kaip su nukaršusiu minkštapročiu. Aš žinau, kuo jis užsiima, šitas mano ponas sūnus. Bet tai žaidimas, o vaikystė baigėsi! Tu gyveni iš mano pinigų. Nesi uždirbęs nė skatiko, Ganimedai. Pažiūrėk į mane ir atidžiai paklausyk: susirasi žmoną, antraip apkarpysiu tavo biudžetą. Kaip reikiant apkarpysiu! Galas tavo lambordžiniams ir iškyloms Kanų paplūdimiuose. Tuoj pat imk dairytis nuotakos! Aišku?!

– Taip, tėti!

– Aš tavim pasikliaunu!

– Taip, tėti!

– Nuostabu, – sušunka dėdamasi linksma mama, – tada pietūs baigti. Viskas aišku. O dabar mūsų programa bus tokia: šiam vakarui aš pasikviečiau naujuosius mūsų kaimynus. Arklių augintojus iš Anglijos. Pavarde Viljamsonai, jūs dar jų nepažįstat. Patrauklūs žmonės. Labai išauklėti. Jų dvi dailios netekėjusios dukterys. Jos irgi ateis. Taip pat kviečiau ir jų svečius iš Londono. Vienas garsenybė, žymus architektas, jis padidins jiems namą ir perstatys arklides. Jo projektai didingi, tikriausiai jis genijus!

– Gal žinai, kokia jo pavardė? – pasidomiu. Kas žino, gal aš jį jau pažįstu iš anksčiau.

– Taip, valandėlę! Liudvigas Hempsas. Jeigu neklystu. Jis stato namus Anglijos, Škotijos ir Amerikos aukštuomenei. Šiaip ar taip, vakarienė dvidešimčiai asmenų. Su smokingais. Ir jei galėčiau paprašyti, su vakarinėm ilgom sukniom. Ir su brangenybėmis. Ticija! Tu užsidėk mano briliantinę koljė ir didįjį soliterą.

– Soliterą buvai žadėjusi man, – šoka Tėja.

– Gausi kitokį papuošalą, brangute. Ką čia dar norėjau pasakyti: atvažiuos iš Paryžiaus Vivaldžio styginis kvartetas, jis koncertuos po aperityvo prieš vakarienę. O vėliau aš užsakiau iliuzionistą ir garsų akrobatą. Jie parodys vieną kitą numerį, kurie jums tikrai patiks. Parką apšviesime deglais ir karališkai pasilinksminsim. O dabar susitaikykit! – Ji atsistoja, sulanksto servetėlę, padeda ją ant stalo. – Daugiau nė vieno pikto žodžio! Aplinkui noriu regėti spindinčius džiaugsmu veidus.

– Taip, mama! – sušunka visi choru ir taip pat atsistoja.

– Tu, Ganimedai, paglobosi tas dukteris angles, – šaukia Hermis įsakmiu balsu, – gal viena iš jų nekels tau problemų?

– Taip, tėti!

Ir tada visi išsivaikštom.

Popietė prabėga nebylioj harmonijoj. Mat visi vienas kito lenkiasi. Flora su Heliju pasitraukia į savo kambarius antrame aukšte. Faustas su maudymosi krepšiu smunka į palmių namą. Ganimedas sėdi rūkomajame ir ilgai kalbasi telefonu su savo draugu Paryžiuje. Jo balsas plonesnis negu paprastai, jis aiškiai susijaudinęs.

Tačiau vakare jis jau atgavęs šaltą protą. O kai truputis po aštuonių susirenka svečiai, jis didingai įžengia į terasą, nepaprastai elegantiškas su smokingu, šypsąs ir žavus, lyg būtų laimingiausias vyriškis pasaulyje! Kas yra? Gal jis prisigėrė vaistų?

Apskritai visi vaidina nuostabiai, tarsi „Kaskadoje“ niekuomet nebūtų ginčijamasi. Vos sutemsta, vos sueina kaimynai, visi jie – Hermis, Helijas, Faustas ir anyta – ima skleisti laimę, taurų sutarimą, malonią harmoniją. Gražūs laimės kūdikiai Sent Apolai, čia viešpatauja Sveikasis Pasaulis. O mes, moterys su ilgomis spalvingomis sukniomis ir žėrinčiomis tikromis brangenybėmis, atstovaujame Paryžiaus elegantiškumui. Mama pristato mums svečius: misterį ir misis Viljamsonus, abi šviesiaplaukes dukteris Molę ir Pemę. Sutuoktinius Teilorus, sutuoktinius Vesting-Rizus ir jų sūnų Oueną, kuris studijuoja muziką. O paskui aukštaūgį įdomų vyriškį. Architektą!

O Viešpatie! Mane ištiks smūgis!

– Čia misteris Liudvigas Hempsas, – maloniai sako mano anyta, – o čia mūsų Ticija, Fausto žmona. – Bet man ranką pabučiuoja ir tiriamu žvilgsniu pažiūri į akis ne misteris Hempsas. Tai buvęs mano draugužis iš Londono Liuciferis Hajas! Dievulėliau! Ir kaip tik dabar! Buvo aišku, jog kada nors jis pasirodys. Bet šiandien? Po šitokio šeimos skandalo?

Dvejus metus nemačiau Liuciferio. Jis pasidarė lieknesnis, labai pražilo smilkiniai. Bet tai jam puikiai tinka. Elegantiškas raudonvynio spalvos smokingas su kremine apykakle, nuo Liuciferio spinduliuote spinduliuoja sėkmė – ir cinizmas. Jis tyrinėja mane nuo galvos iki kojų.

Na, iš paviršiaus jis nieko neaptinka. Aš atrodau daili, sveika, apsirengusi brangia ilga mėlyna suknia, su žvilgančia briliantine anytos koljė ant kaklo, plaukai palaidi, kruopščiai sušukuoti. Aišku, į mane malonu žiūrėti! Tik kaip man suvaidinti laimingą žmoną? Smelkiant šitoms skvarbioms žalioms tyrinėjančioms akims? Giliai įkvepiu – ir pasistengiu kiek besugebėdama.

– Pleased tu meet you21, – sakau kaip vaišinga šeimininkė, – jūs kalbat prancūziškai?

– Gana neblogai, – šaiposi Liuciferis, – bet gal madam truputį mokat angliškai?

– Ji tikrai moka, – pasigiria anyta. – Prieš ištekėdama Ticija dirbo Londone, didelėje firmoje pas garsų architektą. Ne pas tokią įžymybę kaip jūs, misteri Hempsai, bet, šiaip ar taip, firma didžiulė. Ticija, kuo ramiausiai šnekėk angliškai su ponu architektu. Jūs juk kolegos. Gal net turit bendrų pažįstamų?

Paduodamas aperityvas, ir mama nuplasnoja, nes atvažiuoja muzikantai. Mudu persimetam vienu kitu negrabiu sakiniu, tada tarp mūsų įsiterpia Tėja ir užkariauja Liuciferio dėmesį.

– Angliškai tegu jis kalba Londone. Ar ne taip, misteri Hempsai? – koketuoja ji. – Mes esam Prancūzijoje, taigi jums tikrai bus maloniau pasiklausyti puikios prancūzų kalbos. O Ticija jos nemoka, – kalba ji toliau, geldama man, – ji juk kilusi iš Vienos. Jos gimtoji kalba vokiečių. Ji dar daro pernelyg daug klaidų!

Tėja nusiveda jį šalin, ir man palengvėja. Visą vakarą ji prilipusi jam prie šono. Bet jam tai netrukdo sekioti mane akimis.

Per koncertą Liuciferis neatitraukia nuo manęs žvilgsnio. Ir valgant jis vis vogčiom šaudo akimis į mane. Jis sėdi įstrižai man priešais, tarp Tėjos ir Melinos, kurios akivaizdžiai jam meilinasi, ir net pabando kalbinti mane.

– Jūs visai nevalgot mėsos? – dedasi jis nustebęs. – Ar man bus leista paklausti, nuo kada, madam Sent Apol?

– Nuo dešimties metų, pone architekte, – atsakau trumpai. Lyg jis nežinotų. Kaip kokiam spektakly.

Pagaliau vakarienė baigta.

Naktis šilta. Kavą geriame terasoje. Stebuklingieji muzikantai vidutiniški, jie mūsų nesužavi. Bet paskui pasirodo žonglierius, tamsiaveidis indas su auksiniu turbanu, jis ir išgelbsti vakarą. Staiga pasidaro labai smagu. Staiga, išgėrę konjako, ponai nusirengia smokingus ir, jo mokomi, patys ima žongliruoti. Iš pradžių sviedinukais. O paskui įvairiaspalvėmis šilko skarelėmis. Galiausiai blizgančiomis kaip sidabras kuokomis. Užplūsta kuo smagiausia nuotaika, kaip vaikų žaidimų aikštelėje. Visi kvatojasi, šūkčioja, šokinėja aplinkui.

Ir per visą šitą sumaištį Liuciferis atsiranda šalia manęs.

– Dabar eisi su manim, – liepia jis angliškai, prislopintu balsu, – ir prašyčiau daugiau nesimaivyti! Aš šito nepakenčiu. Eikim kur nors, kad galėtume pasikalbėti. Ramiai! Labai tavęs prašau!

– Jeigu jūs, misteri Hempsai, norit, aprodysiu jums parką, – balsiai pasakau prancūziškai, tikėdamasi, kad mano žodžiai nuskambėjo nekaltai.

– Malonėkite, madam Sent Apol, – dar balsiau atsako Liuciferis, atkišdamas man ranką. Apsidairau. Padėtis palanki. Mano svainės žongliruoja taurėmis, Faustas, Helijas ir uošvis jau anksčiau išėjo krioklio pusėn. Ganimedas kuo atviriausiai meilinasi Molei ir Pemei. O kiti, ir mama su jais, staiposi apie žonglierių. Mūsų niekas nepasiges!

Plačiais akmeniniais terasos laiptais mudu nulipame į sodą. Nulipusi paleidžiu Liuciferio ranką. „Laikykis tolėliau! – įspėja mane instinktas. – Netrukus jis tave įskaudins!“

Beje, Liuciferio liežuvis labai kandus. Jeigu jis nori, gali mane sumalti į miltus. Per dvi minutes mano pasitikėjimo savim kaip nebūta, o kai jis pasistengia, jam ir dviejų minučių per daug, o aš noriu šito išvengti. Žingsniuojame tylėdami vienas šalia kito. Pro kvepiančius krūmus, retus augalus, kurie tik vakare, nusileidus saulei, išskleidžia raudonus ir geltonus juostuotus žiedus ir ima svaigiai kvepėti.

Juos parsivežė iš Graikijos sodininkas. Matyt, jie auga tik palei Viduržemio jūrą. Bet neblogai laikosi ir „Kaskadoje“. Ak, tas šiltas kvapų prisodrintas oras! Tikra vasara.

Liuciferis atsikosi. Na, dabar duos iš peties. Mes jau toli nuo namų, niekas nebeišgirs.

– Ar tau iš tikrųjų patinka šitie pasipūtėliai? – toks pirmas jo klausimas. – Šitokie žmonės ne tau. Viskas atrodo didingai, bet tai ne tau!

– Šit kaip? O kodėl ne man?

Jis giliai įkvepia ir išdrožia:

– Tu menininkė, Ticija! O šie žmonės galvoja tik apie pinigus. Tavo svainės rinktinės kvaišos. Be to, tu joms nepatinki.

– Tu tik taip įsivaizduoji, – iškart užginčiju, – man čia puikiai sekasi. Geriau, nei buvo su tavim.

– Taip? Bet labai laiminga neatrodai. Tu pasikeitei. Atrodai suvaržyta, pasipūtusi pamaiva. Anksčiau niekuomet tokia nebuvai! – Jis perleidžia mane tiriamu žvilgsniu. – Žinai, ką tau pasakysiu? Tu neturi ko veikti. Tau reikia dirbti. Gerą įdomų darbą. Paklausyk! Turiu tau pasiūlymą. Yra sutartis su Viljamsonu. Siūlau tau bendradarbiauti. Tu man padėsi. Ką pasakysi?

– Negaliu. Aš metu darbą.

– Juk tu kalbi nerimtai!

– Rimtai! To reikalauja uošvis. Ir Faustas pritaria.

Liuciferis priblokštas spokso į mane.

– Negali būti! Tu meluoji!

– Ne! Tai teisybė! Kitais metais tokiu laiku aš gal jau būsiu nebe viena.

– Tu laukiesi?! – pasibaisi Liuciferis. – Kodėl šitaip darai?!

– O kodėl ne? Tai visai kas kita.

– Tu išprotėjai? O tavo talentas? Gabumai? Vaikus gimdyti gali kiekviena. Bet tokių žmonių kaip tu, Ticija, reta. Man labai tavęs trūko. Neturiu dar nieko, kas tave pakeistų... nei darbe, nei asmeniškai, jeigu nori žinoti tiksliai.

Liuciferis nutyla.

– Taip tiksliai žinoti aš nenoriu, – sakau po valandėlės, – tu turėjai šešerius metus. Tu tik kankinai mane visą laiką...

– O taviškis Faustas? – iškart nutraukia mane Liuciferis. – Jis nekankina tavęs? Tik palauk, kol išvės meilė. Tada galėsi palyginti. Ir man labiau sekasi negu jam. Beje, Ticija, gal man pasakysi, ką nuveikė tavo vyras? Na, jis paveldėjo pinigų. Mano sunkus būdas. Sutinku. Bet aš sukūriau didžiulę firmą. Savo rankomis! Aš pats populiariausias architektas Anglijoje. O viską, ką turiu, išsikovojau pats!

– Faustas...

– ...toli gražu ne pats protingiausias vyriškis, jeigu jau tu manęs klausi. Ar žinai, ką jis man primena? Garsų mergišių!

– Tai niekšiška! Faustas...

– ...turi potraukį narkotikams, pasakyčiau. Maukia kaip arklys, bet tik kad niekas nepastebėtų. Jis narkomanas?

– Faustas? Jis niekuomet nevartojo narkotikų! Prisiekiu, jis...

– ...apskritai neturi ko pasakyti! Per visą vakarą nė vieno sąmojo! O apie ką judu kalbatės vieni? Manau, kad jis geras lovoje. Bet be proto ilgainiui tas ims varžyti. Ticija! Būk atvira! Mudu būtume geresnė pora!

– Duok man ramybę. Viskas baigta! Aš nebegrįšiu į Angliją.

Jis čiumpa mano ranką.

– Ticija! Aš myliu tave. Aš gerai dirbu. Tu galėsi net pagimdyti vaiką. Tik dėl tavęs priėmiau Viljamsonų užsakymą. Žinojau, kad jie Sent Apolų kaimynai. Žinojau, kad mes pasimatysim. Būk gera, atleisk man ir sugrįžk!

– Bet aš nenoriu!

– Tu dar labiau pagražėjai. Ar žinai?

Ir jis mane apkabina, priglaudžia prie krūtinės ir bando pabučiuoti. Stoviu kaip stabo ištikta. Tačiau paskui išsiveržiu iš jo glėbio ir nulekiu į tamsą. Liuciferis vejasi mane. Jis aukštesnis už mane, jo kojos ilgesnės. Bet aš pažįstu parką: čia prasideda bukų labirintas. Juo galima nueiti prie krioklio, kuris šniokščia parko gale per dirbtinai sukrautą uolų šūsnį.

Tai senovinis labirintas, gyvatvorės trijų metru aukščio. Jis neapšviestas. Įsmunku į jį. Du, trys kampai, posūkis, ir aš saugi! Čia jis manęs niekuomet neras!

Liuciferis staigiai nulekia priešinga kryptimi.

– Ticija!

Aš nė krust. Beveik nealsuoju.

– Madam Sent Apol! Kur jūs?

Girdžiu, kaip jis šlamina krūmus. Visai netoliese. Tapsi ratu, beveik pro pat mane, dar vieną kartą apeina aplink, šaukia, ieško, galop liaunasi. Nusivalo smokingą. Grįžta į kelią. Girdžiu, kaip po jo batais sugurgžda žvyras. Paskui jo žingsnius. Ryžtingai traukia namų link. Štai jų nebegirdėti. Tylu ramu.

Stoviu tarp dviejų žalitvorių. Širdis daužyte daužosi! Dabar Liuciferis nusileidžia. Kaip visada, per vėlai! Dabar jam reikia manęs net ir su vaiku! Anksčiau apie tai net nebuvo galima šnekėti. Todėl daug metų Londone gėriau tabletes, ir jos neišėjo man į sveikatą! Liuciferis niekuomet nenorėjo vaiko. Ir dėl šitos priežasties jį palikau.

O ką man dabar daryti? Aš negaliu tokia susijaudinusi grįžti namo. Laukiu – rodos, amžinybę. Paskui imu eiti. Krioklio link. Nežinau kodėl. Tik noriu pabūti viena. Nebegaliu grįžti pas visus ir dėtis, kad nieko neatsitiko.

Puikiai pažįstu labirintą.

Ir nebijau. Čia man patinka. Atsiduoda lapais ir mediena, o po mano kojomis samanota žemė. Einu be jokio garso. Nuo namų jau toloka, girdžiu vandens šniokštimą. Bet nakties tylą dar garsiau gožia mano uošvio balsas.

– Trisdešimt aštuoni anoniminiai laiškai, – išgirstu stebėdamasi. – Atvirukai, prikeverzoti rašteliai. Kontoroje. Automobilyje. Už valytuvų. Skambučiai. Dieną ir naktį. Dabar jau gana!

Staiga sustoju. Kas čia dabar? Ar tai niekuomet nesibaigs? O gal man tikrai vaidenasi?

– Jeigu ir toliau taip tęsis, aš paduosiu ją į teismą!

Ne! Balsas tikrai girdėtas. Pažįstu jį. Hermis įsiutęs, netrukus jis ims ir nesusivaldys.

– Dabar abu gerai manęs paklausykit: katro iš judviejų toji pamišėlė?

– Aš nieko nežinau, tėti! – Čia Helijas. – Nieko nepažįstu, kas šitaip elgtųsi.

– Aš irgi ne! – Čia Faustas.

– Vienas iš jūsų vis dar palaiko su ja ryšį. Ji žino, kad šiandien jūs čia. Iš kur? Apšvietė Šventoji Dvasia? Ji skambino keturis kartus. Kalbėjosi su jūsų motina. Būtinai norėjo atvažiuoti! Sakė, aiškinamojo pokalbio, anot jos. Maniau, jog viskas aišku! Tos ypatos atsikratyta. Ar dar ne? Ko jai dar reikia iš mūsų?

– Neturiu supratimo, tėti, – narsiai sako Faustas.

– O dabar gerai manęs paklausykit. Sutvarkykit savo kiaulystes, kol nesužinojo jūsų žmonos. Faustai! Tu žinai, kodėl turi būti dėkingas Ticijai! Helijau! Tu prisiekei, kad viskas praėjo, viskas baigta! Skyrybų aš nenoriu. Mūsų, Sent Apolų, vedybos visuomet būdavo ilgalaikės. Jeigu kai kada ko nors ir pasitaikydavo, tai trumpai ir maloniai, mes suprantam vieni kitus. Bet tik jau ne šitaip. Juo labiau su ta furija! Toji moteris nenormali! Prieš trejus metus mūsų šeima nutarė, kad nebenori su ja turėti jokių reikalų. Malonėkit prisiminti! Šiai moteriškei draudžiama pas mus lankytis! O šantažuojamas aš nesiduosiu! Man šlykštu su ja bendrauti! Tą patį pasakiau ir Melinai.

– Melina jau daug metų jos nematė! – Čia Helijo balsas.

– Gal! Bet toji ypata beprotė. Ji kaip lakišius. Kartoju paskutinį sykį: kad ir katras su ja bendraujat, pamokykit elgesio. Bet iš pačių panagių! Jeigu ir toliau įkyrės dar bent kartelį, bus pasaulio pabaiga!

– Taip, tėti! – vienu balsu išpila Faustas ir Helijas.

– O jeigu jau prašnekome šita opia tema, Faustai, tai niekuomet tau neatleisiu, kad dėdulės Krono palikimo dalį tu atsiėmei iš mūsų firmos. Taip tu pasielgei prieš mano valią, ir taip aš manysiu visuomet! Tu sudavei firmai stiprų smūgį! Ką tu veiki su tokia krūva pinigų?

– Aš norėjau savo firmos, – užsispyręs kaip vaikas pareiškia Faustas, – ir dabar aš ją turiu, o tai man patinka!

– Kokia firma, jeigu man bus leista paklausti?

– Apolų nekilnojamojo turto! Puikus pavadinimas, ar ne?

– Nekilnojamojo turto firma? Tu pakvaišai? Kiekvienas žino, kokia nepatikima butų rinka. Kainos pernelyg pakilo, pamatysi, netrukus niekas nebepirks butų. O tada klaikiai sužlugsi. Kiek žmonių tau dirba?

– Kol kas tik aš vienas, tėti.

– Tai kodėl tuomet pardavei akcijas? Juk tau šitam nereikia turto!

– Aš noriu įsisiūbuoti, tėti! Nenoriu taupyti nė vieno franko, noriu pirkti tai, kas tik man patinka, nes išjudintas iš vietos didžiulis vežimas toliau rieda pats savaime!

– Kvailesnių kalbų aš apskritai dar nesu girdėjęs, – pasiunta šaukti Hermis, – šiame pasaulyje niekas savaime nerieda, gal tik tiesiai į bedugnę! Va čia tai, gali būti tikras, viskas vyksta savaime! Ir kuo aš nusikaltau, kad mano vaikai tokie besmegeniai? Faustai! Dabar tau duosiu vieną patarimą visam gyvenimui...

Nebeišgirstu, ką jis daugiau sako.

Virpančiomis kojomis slenku atgal. Taigi iš tikrųjų čia prikišusi nagus moteris. Numaniau tą. Slapta Fausto meilužė, kuri pliekia mano uošviui anoniminius laiškus ir bombarduoja jį telefono skambučiais. Taigi telefonu man grasina ne Bibi, o ta kita bjaurybė. Melinos bičiulė. Toji, kurią ji norėjo ištekinti už Fausto. Ar ji anksčiau buvo susidėjusi su Heliju? Nežinau. Žinau vieną dalyką: blogiausi mano nujautimai teisybė. Visi tai žino: Melina, Tėja, anyta, Helijas, Hermis, – visi žino apie ją, o aš, žmona, sužinau pati paskutinė. Kaip skaudu!

Suku galvą, kol ima spengti ausyse. Apie kokias kiaulystes kalbėjo mano uošvis? Jai sumokėta, už ką? Tikriausiai gavo nepakankamai daug. Ji nori daugiau! Daugiau pinigų! Ir mano vietos Fausto lovoje. Ji nori tapti madam Sent Apol. Vietoj manęs. O jis, mano uošvis, ir šitą žino?

O firma! Apolų nekilnojamasis turtas! Tai antausis man! Kaip galima šitaip šaltakraujiškai meluoti? Jis įsteigė firmą, nė žodžiu man neprasitaręs. Ir pardavė akcijas. Dėdulės Krono palikimo dalį. Tas apsivers karste iš pykčio!

Kur tie pinigai? Nė akies krašteliu jų nemačiau. Nė vieno vienintelio franko! Ir jeigu jis turi šitiek pinigų, tai kodėl dabar siaubia mūsų bendrą sąskaitą? Nieko nesuprantu. Melas, visur vien melas! Jis ir tėvui melavo. Juk Faustas turi bendradarbių. Bent jau vieną! Dekoratorę, kuri taip nepatiko ponui prezidentui Valentinui! Ji juk iš Apolų nekilnojamojo turto firmos! Kai tik vėl susitiksiu su prezidentu, pasiklausiu, kas ji tokia!

Viešpatie! Gal tai toji moteris, su kuria Faustas dirbo prieš mums susituokiant? Valkirija? Kuri taip giriasi, kad darosi šleikštu? Toji, kuri nudaužo visus lipdinius, išgriauna marmuro židinius ir grindis iškloja pilkomis plytelėmis? Siaubinga! Tuomet firmai galas. Ji netrukus bankrutuos. Ne! Negali būti! Kam Faustui susipainioti su kažkuo, kas nugramzdins jį į bedugnę? Jis juk ne toks kvailas!

Gal vis dėlto jis toks? Jeigu Liuciferis sako teisybę, ir Faustas yra... na, kaip čia pasakius, nelabai protingas? Kol kas niekada nebūčiau sau šito pripažinusi. Kai ėmiau susitikinėti su Faustu, mano prancūzų kalbos mokėjimas buvo toli gražu ne per geriausias. O jeigu nesuvoki kalbos subtilybių, tai daug ką ne taip supranti! Ypač klysti dėl žmogaus būdo! Liuciferis teisus. Likę vieni, mudu nesam kalbėję apie svarbius dalykus. Viskas baigiasi kvailiojimais. O jeigu prisipažinsiu atvirai, tai aš įsimylėjau Fausto kūną ir dėdulės Krono protą!

Pagaliau! Štai ir namas. Nuotaika čia vis dar pakiliausia. Plieskia visos šviesos, o svečiai, mano svainės ir anyta, vadovaujami indo, trypia šokį su deglais. Ganimedas apsikabinęs abidvi anglo dukteris. Liuciferio nematyti.

Atsisėdu ant kėdės terasoje ir spoksau į šokinėjančias figūras, kol viskas man akyse susilieja. Niekuomet nesu paklaususi Fausto, kur dėjosi jo dekoratorė. Gal ji buvo ne tik jo bendradarbė, bet ir meilužė? Puoselėjusi dideles viltis, kol sutrukdžiau aš? Faustas niekuomet apie ją nepasakojo. Niekuomet nekalbėjom apie tą moterį. Dabar tai atrodo labai įtartinai. Tai ką man daryti?

O gal išlieti širdį Florai? Stebiu grakščią, geltonai apsitaisiusią būtybę su ilgais rudais plaukais, kuri įsikibusi misteriui Viljamsonui į parankę striksi apie indą. Gal ji žino kai ką daugiau negu aš? Gal žino jos vardą? Ar kur gyvena? Ne! Flora pernelyg plepi. Ji pilna gerų ketinimų, bet po valandėlės bus išdrožusi viską, ką aš nuklausiau iš vyrų pokalbio prie krioklio. Turiu rasti kitokią išeitį. Bet kokią?

Atsigulu antrą valandą ir visą naktį pramąstau.

Faustas ateina ketvirtą, atsuka man nugarą ir iškart užminga. Nei pabučiuoja, nei apkabina, nieko.

Sekmadienį jis apskritai it musę kandęs. Mes geriame pas Viljamsonus arbatą, mus vedžioja po namą. Liuciferis dėsto savo planus, vis šnairuoja į mane, o prie stalo sėdi šalimais. Mudu mandagiai pasišnekame. Faustas klausosi mūsų, santūriai žiovauja, neprataria nė žodžio, kažin kur nuklydęs mintimis. Užtat uošviai man nepaprastai meilūs. Mama padovanoja dailius ametistų karolius, tėtis atsisveikinant apkabina ir pabučiuoja į kaktą. Abu maldauja mane gerai maitintis, nedirbti, skaityti linksmas knygas ir kviestis drauges su mažais vaikais.

Faustas nepatikliai viską stebi. Ir tyli, kol važiuojame į Paryžių. Tačiau prie Majo vartų, susidarius nedidelei spūsčiai, staiga jis vėl pasidaro toks kaip visada.

– Mieliausioji Ticija, – sako ir šypsosi man, – girdėjai, ką liepė tėvas. Aš su džiaugsmu padarysiu tau vaiką. Meilią mergytę. Aš ją išsivešiu į kaimą, į girininkiją, ir išauklėsiu kaip laukinukę. Rengsiu indėniškais drabužėliais. Iš odos su kutais. Ir išmokysiu ją spęsti spąstus, lupti žvėrių kailius ir šveisti kruviną mėsą.

Jis žiūri į mane, laukdamas, kad imčiau ginčytis.

– O kai jai bus aštuoniolika, – kalba jis toliau, nes aš tebetyliu, – aš supažindinsiu ją su meile, kaip ir dera rūpestingam tėvui.

– Ar gali bent kartą gyvenime būti rimtas? – paklausiu vangiai.

– Aš esu rimtas. Visiškai rimtas. Negalėčiau būti rimtesnis. Prancūzijoje tėvai tikrai myli savo vaikus! Todėl mes esam Grande Nation22!

– Ar jie myli ir sūnus? – pašaipiai klausiu.

– Pirmiausia juos!

– Tėvas tave tikrai išprievartavo.

– Taigi! Dešimtmetį! O kai buvau dvylikos, mane suvedžiojo motina. Nepamirštamos tos naktys.

Užsiimu ausis.

– Nebegaliu klausytis šitų nesąmonių. Kokia prasmė su tavim kalbėtis!

Faustas įsuka į Briunelio gatvę. Įrieda į tuščią stovėjimo aikštelę. Apkabina mane.

– Mieliausioji mano Ticija! Nepyk. – Jis pabučiuoja mane į nosį. – O dėl mūsų dukters, tai aš ją suvedžiosiu vieną vienintelį kartą. O paskui perduosiu kitiems!

Taip trenkiu jam per ausį, kad net suskamba. Niekuomet nesu taip dariusi. Aš pati savęs nebepažįstu.

Faustas juokiasi. Paleidžia variklį. Vakaro saulės šviesa krinta ant jo liūto karčių, garbanos spindi.

– Tu tobulėji, Ticija, mano brangute. Mušiesi su manim? Tai bent naujovė! Šitokios tavęs nepažįstu. Bet kaip tik šitai man įkvėpė gerą mintį.

– Ah bon? – nusileidžiu aš.

Faustas nuspaudžia akceleratorių ir nuūžia Triumfo arkos link, lenkdamas automobilius iš kairės ir iš dešinės. Visi aplinkui signalizuoja, stabdo, žvygina padangas, ir kai mes pagaliau įskriejam į šešių juostų gatvę aplink Žvaigždės aikštę, jis teikiasi atsakyti:

– Mudu gulsimės į lovą. Gersim vyną, kurį mums davė mano tėvas, ir gulėdami svarstysim vaikų problemą. Kaip tu manai, Ticija, meilioji mano avyte? Gal mudu rasim visus patenkinantį sprendimą?

21 Malonu jus vėl pamatyti (angl.).

22 Didžioji tauta (pranc.).

9

Dvi dienas praleidžiame lovoje.

Visą pirmadienį, visą antradienį. Gaila tik, kad tos dienos netinkamos. Ir nors esu įsižeidusi, kupina dvejonių ir pykčio, negaliu atsispirti Faustui, jeigu tik jis bent truputį pasistengia man įtikti.

Kaip jau sakyta, gulėdamas jis pasikeičia. Staiga jis vėl pasidaro toks kaip per mūsų pirmąją naktį: laimingas ir įsimylėjęs, meilus ir susižavėjęs, žiūri manęs, galvoja ne vien apie save, laukia manęs. Ir po truputį aš vėl imu jaustis moterimi.

Mudu nesirengiame, geriame puikų graikišką vyną. Išjungiame telefoną. Klausomės per radiją operos, skaitome, maudomės, valgome ir mylimės, kol apimti palaimingo nuovargio nugrimztame į miegą. Po pusantro mėnesio dietos pasakiškas gyvenimas! Aš sulaukiu trijų orgazmų. Faustas – septynių.

Ir aš tuo stebiuosi.

Šiaip Faustas nemėgsta klausyti paliepimų. Po tėvo kalbų, po vedybinės pareigos priminimo mano viltis susilaukti kūdikio išblėso. Tačiau gyvenimas kupinas staigmenų: Faustas myli mane taip, lyg jam būtų uždraudę tėvai!

Bet vos tik ateina trečiadienis – trečiadienis! – vos susėdame gerti kavos mūsų saulėtam, medžiu išmuštam pusryčių kambary, viskas ima tekėti sena vaga: nuotaika staiga sugenda, Faustas užsisklendžia savyje, nebesišypso, o aš vėl nebesu tikrai gera lovoje.

– Viskas buvo tikrai miela, – sako jis abejingai, girsnodamas ką tik išspaustas apelsinų sultis, – bet tau, mano ožkyte, trūksta apvalaus užpakalio ir putnios krūtinės. Suprask mane teisingai, aš noriu pasakyti, jog mylėtis su tavim visuomet puiku, nors – tu nesi tikrai gera lovoje. Malonu. Labai malonu. Bet per maža ką apčiuopti rankoms. Voilà!

– Tai liga? – klausiu aš, dauždama kiaušinį.

Faustas atsidūsta.

– Aš nekritikuoju, – jis atsikanda šviežio šilto sviestinio raguolio, – aš tik konstatuoju faktą. Gal leidžiama pasakyti, ką manai? Ar ne?

– Leidžiama. O nuo rytdienos pradėsiu penėtis, priaugsiu trisdešimt kilogramų ir liausiuosi storėjusi tik tada, kai man tiks tie juodi naktiniai marškiniai su nėriniais, kuriuos tu tarsi man nupirkai. Ar tada tau užteks pačiupinėti?

– Tu nesupranti juokų. – Faustas aptepa sviestu karštą skrudintos duonos riekelę ir taip atsikanda, kad net sutraška. – Visa tai pokštas!

– Atsakyk man į vieną klausimą, – sakau po valandėlės. – O kas atsitiko tavo dekoratorei? Tai, su kuria dirbai. Iki mudu susituokėme. Kur ji dabar?

Faustas sustingsta. Nuleidžia žemyn duonos riekelę.

– Kodėl tau šitai parūpo? – klausia piktai. – Juk tu jos nepažįsti.

– Šiaip, su kuo ji dabar dirba?

– Neturiu supratimo. Jos nebėra Paryžiuje.

– Tai kur ji?

– Iškeliavo. Į Abu Dabį. Gal malonėtum man įpilti arbatos, chérie? – Jis atkiša puodelį. Jo ranka dreba.

– Su malonumu. Pieno ir cukraus?

– Tik pieno. Merci.

– O kuo ji pavarde? – teiraujuosi toliau.

– Kas?

– Tavo buvusi bendradarbė.

Faustas atsidūsta.

– Nežinau. Aš pamiršau. Ji ištekėjo. Už pono Martino. Ne, palauk. Už Diupono. Ne! Kaip to žmogaus pavardė? Nors užmušk mane, neprisimenu jo pavardės!

– O koks jos vardas?

– Brigita, – šiurkščiai rėžia Faustas.

– Tu nebepalaikai su ja ryšių?

– Ne, kodėl turiu palaikyti? Tau vėl vaidenasi? Kaip anuomet pas Bibi?

– Aš girdėjau, kaip jūs kalbėjotės, – kuo ramiau sakau, – šeštadienio naktį. Prie krioklio. Tu, tavo tėvas ir Helijas. O ar tai ne toji Brigita, kurios Melina būtų norėjusi kaip svainės? Vietoj manęs?

– Vaikuti, aš nežinau, ką tu čia paistai! Aš nebuvau prie krioklio. Girdėjai kalbant Heliją ir Ganimedą. Tėvas minėjo, jog ketina atvesti juos į protą. Tikriausiai jis tai ir darė. Aš buvau mūsų kambaryje. Atsiguliau po vakarienės. Blogai pasijaučiau. Paklausk mano motinos, jeigu manim netiki!

Jis nuoširdžiai žiūri į mane didelėmis mėlynomis akimis. Vargšas nekaltas ėrytis.

– Tai tu neturi draugužės, nuo kurios atsipirkot?

– Atsipirkom? – pakartoja Faustas, lyg pirmąkart girdėdamas tą žodį. – Atsipirkom? Dėl ko?

– Tai ne šitoji Brigita nuolat man skambina ir liepia nešdintis?

– Aišku, ne.

– Kaip gali būti šitoks tikras?

– Nes jos nėra Paryžiuje. Juk neskambinės ji į Europą iš Arabijos glūdumų. Ar manai, kad gali būti ir taip?

– Tai kas terorizuoja mane telefonu?

– Neturiu supratimo! Ir iš kur aš galiu žinoti?

– O kas bombarduoja tavo tėvą anoniminiais laiškais?

– Nežinau!

– Prisieki?

– Prisiekiu! – sako Faustas ir vienu gurkšniu išgeria arbatos puodelį. – Beje, jau seniai norėjau tau pasakyti, kad tu kažkaip keistai kvepi. Ar žinai?

Jis kilsteli nosį ir ima uosti orą.

– Čia nauji kvepalai?

– Ne!

Faustas nesileidžia išmušamas iš vėžių.

– Nuo tavęs neskaniai kvepia.

– O kuo, anot tavęs? – klausiu sutrikusi.

Jis atsistoja ir pasilenkia prie manęs.

– Na... na... na... anyžiais! Tu smirdi anyžiais. Voilà!

Netekusi žado aš kraipau galvą. O Faustas įsisiūbuoja:

– Gal tai plaukų lakas?

– Jau daug dienų aš nenaudojau laiko.

Faustas žengia prie lango ir plačiai jį atlapoja. Judina sąvaras, lyg nuo manęs sklistų nuodingi garai.

– Jeigu tau reikia ką nors įžeisti, tai pasiieškok kitos, gerai? – Aš atsistoju.

– Olialia! Su tavim nepasikalbėsi! Be to, brangute, dabar, kai šitaip žiūriu į tave, iš profilio, žinai, kas krinta man į akis? Tu pastorėjai. Bet ne ten, kur reikia. Per liemenį. Tikrai, tau išaugo mielas apvalus pilvukas!

Atsidūstu.

– O kas dar tau daugiau nepatinka?

– Daugiau viskas gerai! Tik kad per savo kryžminę apklausą neleidi man nė burnos praverti. Visą rytą jau ketinau pasakyti: rytoj perku namą! O dabar išvažiuoju. Jeigu seksis, tai po pietų grįšiu. Arba anksčiau. Laikyk špygą, gerai?

– Už kokius pinigus tu perki namą? Klausiu tik todėl, kad bendra mūsų sąskaita tuščia.

Faustas abejoja. O paskui sako:

– Nesirūpink. Su banku aš susitarsiu.

– O gal jau pardavei butą Menų prospekte?

Faustas atsitiesia, atsistoja, labiau susisiaučia mėlyną chalatą.

– Meilė išvargina, – sako jis, – dvi ištisos dienos lovoje. Aš tikrai suliesėjau trimis kilogramais. Kaip manai, chérie? Aš suplonėjau?

– O gal galėtume nuvažiuoti į tą namą kartu?

Faustas kilsteli antakius.

– Ne, negalėtume! Nuo dabar reikalais rūpinsiuosi aš. Madam Sent Apol nedirba. Mūsų aplinkoje taip įprasta! Girdėjai, ką pasakė tėvas? Motina man priekaištauja. Draugai mano, jog negaliu tavęs išmaitinti. Jeigu mane myli, leisk prisiimti atsakomybę. O jeigu viskas seksis taip, kaip aš noriu, tada padarysiu tau vaiką!

Faustas išvažiuoja vienuoliktą. Visą dieną nieko apie jį neišgirstu. Būčiau stebėjusis, jeigu būtų buvę kitaip. Ir dar trečiadienį! Bet vakare jis paskambina. Jau po dešimtos, ir aš su puodeliu vaistažolių arbatos ir knyga apie Paladijų sėdžiu geltonojoje svetainėje.

– Pasveikink mane, – sako Faustas, – namas mano. Už nuostabią kainą! Visą dieną derėjausi.

– Pirkai jį firmos vardu?

– Kokios firmos? – nepatikliai klausia Faustas.

– Apolų nekilnojamojo turto! Ar ir čia man vaidenasi?

Trumpa tyla.

– Jau vėl pradedi? – užsipuola mane Faustas. – Vos paskambinu, imi mane tardyti.

Atsidūstu.

– Kokia būklė?

– Namo? Apgailėtina! Viską reikia atnaujinti. Elektros laidus. Vamzdžius. Virtuvę. Vonias. Bus velnioniškai daug darbo. Jau rytoj griebsiuos. Nebūsiu namie kelias dienas. Ar gerai, Ticija, mano gražusis vaikuti?

– Jeigu taip reikia.

– Reikia!

– Duok man adresą. Jeigu suremontuos mano automobilį, aš ten trumpam užsuksiu.

– Jokiu būdu, – iškart pasipriešina Faustas, – tas namas staigmena. Iš pradžių suremontuoti, paskui parduoti. Tu juk taip sakai. Pamatysi, kai viskas bus gatava. O anksčiau ne.

– O telefoną turi? – čiumpu popieriaus ir pieštuką.

– Buvę savininkai jį išjungė.

Mane pagauna panika.

– Tai tavęs nebus galima pagauti ištisas dienas?

– Aš skambinsiu iš automobilio. Sudie, chérie! Mėgaukis poilsiu. Ir prisimink savo vargšą vyrą, kuris neriasi iš kailio, kad jo gražioji vienietė Paryžiuje galėtų gyventi prabangiai.

Nusviedžiu ragelį. Dabar jis taip greitai neskambins. Bet aš suklydau. Faustas tikrai skambinėja. Ir taip dažnai, kad man vėl kyla įtarimas. Tris, keturis kartus per dieną ir vis klausia, ką veiksiu vakare. Man regis, jis mane saugo. Telefonas skamba net naktį. Jis žiūri, ar aš namie. Jis bučiuoja mane daugybę sykių ir myli tiktai mane!

Na ką gi!

Stengiuosi būti gera ir nieko neklausinėju. Neklausiu, kaip jis per vieną dieną surado statybininkus, nors tai negalimas daiktas! Neklausiu, kiek kainuos perstatymas, juo labiau neklausiu, kur jis gyvena.

Praeina savaitė.

Klaikiai nuobodžiauju.

– Rūpinkis namais, – pataria Faustas, – juk namuose visuomet yra kas tvarkytis!

Man rūpintis namais? Tik jau ne dėl to aš tekėjau. Be to, mano namų ūkis puikiai sutvarkytas.

Lola verda, vaikšto į parduotuves, dengia stalą, krauna lagaminus, neša į lovą pusrytį. Lilija skalbia, valo virtuvę, šveičia vonias, blizgina langus, grindis, baldus. Dukart per savaitę mano uošvis atsiunčia savo kamerdinerį Stavrą, kuris aptvarko Fausto drabužius. Jis nuneša kostiumus į valyklą, išskalbia ir išlygina marškinius, net įsiuva sagas. Man visiškai nelieka kas veikti su vyro daiktais (todėl ir nėra kaip vaikščioti į jo kambarį). Kartą per savaitę ateina Marija sutvarkyti mano drabužių, užuolaidų, staltiesių ir lovos skalbinių.

Jeigu mudu rengiame pobūvį, tai uošviai atsiunčia tarnų iš „Kaskados“ taisyti vaišėms, plauti indams, valyti sidabrui ir dengti stalams. Namuose man nėra daugiau ką daryti, tik užrašinėti, ką pirkti, ir patikrinti, ar viskas tiksliai padaroma. O čia nelabai įsibėgėsi!

– Eik į žmones, – pataria mama ir atsiunčia man visą krūvą kvietimų. Vakare, laukdama Fausto, perverčiu juos: vernisažai, madų apžiūros, kirpėjų varžybos, restoranų atidarymai. Brangenybių ir paveikslų aukcionai, labdaros renginiai. Naujų kvepalų ir kosmetikos prezentacijos (su pietumis). Naujų audinių, naujų stalo ir lovos skalbinių, naujų baldų, naujų taurių, naujų virtuvės prietaisų, naujos vaikiškos mados pristatymai (su pietumis arba šaltais užkandžiais).

Būtų galima nuo ankstaus ryto iki vakaro vaišintis ir gerti šampaną kokių nors firmų sąskaita. Taip, tai Paryžius – jeigu tavo pavardė yra tam tikruose sąrašuose.

Nenoriu nieko slėpti: tuoj po vedybų man tai labai patiko. Plasnoji, apsirengusi brangiais drabužiais ir apsikarsčiusi brangiais papuošalais, po puikiausius restoranus, salonus, viešbučius ir įsivaizduoji esanti pasaulio centras.

Kol apsižiūri, kad nuolatos sutinki vis tuos pačius žmones (ir toli gražu ne pačius įdomiausius!). Kad tos įžymybės nė perpus nėra tokios protingos, žavios ir malonios, kokios atrodo filmuose ir per televizorių.

O vaikštai ten viena, vildamasi susipažinti. Didesnio nusivylimo nebūna. Dauguma vyrų atsiveda žmonas. O kitiems į moterų draugiją nusispjaut. Jie stypčioja aplinkui pasipūtę kaip gaidžiai ir koketuoja patys su savim visuose veidrodžiuose. Įdomių žmonių niekuomet nesutiksi! Todėl neverta ir gašintis. Po metų, praleistų va šitaip viešuomenėje, aš žinau, kad rinktiniai asmenys yra visai kitur – namie! Gražiuose, senuose, jaukiuose butuose tarp knygų ir spinetų, be visų tų pažibų, nuotraukų ir madingų apkalbų. Tikrai rinktinė visuomenė nemėgsta rampų šviesos! Sutinki ją siauram rate, asmeniškai, per kokio nors poeto skaitymus, namų koncertą, be pasipūtimo ir miglos pūtimo į akis. Todėl padedu į šalį kvietimus. Be šitų šiukšlių gyvenimas lengvesnis.

Slenka laikas. Ketvirtadienis. Penktadienis. Fausto nė padujų. Jo nėra jau dešimt dienų. Norėdama prasiblaškyti, einu pas astrologę. Pirmąkart gyvenime. Kad sužinočiau Fausto grįžimo laiką. Trupučiuką bijau. O jeigu mano horoskopas bus niekam tikęs, pilnas kontrastų ir kvadratų, juodulių ir raudonų nykštukų – juk visi jie turi fantastinį aspektą. Paskui galėsiu kaip tik šito ir laikytis.

Smagi nuvažiuoju į Frošo gatvę prie Pigalio aikštės. Grįžtu visiškai sugniužusi. Ir vos tik nusiaunu batus ir nusirengiu švarką, suskamba telefonas. Faustas!

– Alio! Alio! Ar nesutrukdysiu?

Tai Glorija.

– Ne, – atsakau trumpai drūtai.

– Kas atsitiko? Kalbi lyg iš po žemių!

– Iš po žemių? Aš visai pribaigta. Man Neptūnas kvadrate.

– Kaip? – klausia Glorija, kuri visai nenutuokia apie šio laiko dvasią.

– Neptūnas kvadrate!

– Čia tokia skrandžio liga?

– Ne! Planetų padėtis. Regis, už ją nieko blogiau pasaulyje nebegali būti!

– Kas tau sakė?

– Madam Bažar. Astrologė, kuri ką tik nukniso man šešis šimtus frankų.

– Pernelyg jau brangiai kainuoja šita tavo neviltis.

– Vis dėlto paaiškinsiu tau. Kai Neptūnas kvadrate, tiki netikrais draugais. Klaidingai investuoji pinigus. Netenki jų. Tave supa ne tie žmonės. O tikruosius tu atstumi. Daugiau pamiršau. Bet viskas praeina pro tave, o tu esi bejėgė priešintis. Geriausia gulėti lovoje ir laukti, kol baigsis ta visa painiava.

– Ir kiek laiko?

– Tam žvaigždės ženkle Neptūnas lieka dvylika metų.

– Dvylika metų lovoje? Tu išprotėjai?

– Pamaniau, kad man užteks savaitės pabandymui.

– Draudžiu tau vėl eiti pas tą astrologę.

– Nebijok. Daugiau to nebus.

– Okay. Na, o tau skambinu štai dėl ko: sėskis į taksi ir iškart važiuok pas mane. Turiu tau skubaus darbo. Žinau, tu nebedirbi. Bet tavo Faustui galima ir nesakyti, o tu tik viena gali man padėti!

– Kokio darbo? – klausiu abejodama.

– Tai naujas klientas. Nepaprastas turtuolis, bet labai nesukalbamas. Pats nežino, ko nori.

– Suprantu. Bjaurybė. Skirtas kaip tik man. Žinai ką? Jį man ir pasiuntė tas kvadratinis Neptūnas.

– Už viską atsakau aš.

– O aš už nieką neatsakau. Einu gulti.

– Ticija! Kur dingo tavo garsioji nuovoka? Ar tu iš tiesų patikėjai? Tais siaubą keliančiais tauškalais?

– Aišku, ne. Bet aš ieškau priežasties klaikiai nevilčiai!

– Kodėl?

– Turiu problemų su Faustu Sent Apolu.

– Didelių?

– Gigantiškų. Kada nors papasakosiu tau smulkmenas.

– Nepamiršk. Tu juk išgyvenai per sniego griūtį.

Tas padeda.

– Po pusvalandžio būsiu pas tave, – sakau ir vėl apsiaunu batus.

Glorija kikena.

– Taigi klausyk. Mes sutvarkėme klientui butą. Aštuoni kambariai ir privati galerija jo šiuolaikinio meno kolekcijai. Viskas nuostabu. Bet jis nemoka pinigų. Kažkas jį įtikino, kad svetainė truputį „dramatiška“! Kaip ir visuomet, trūksta tikro efektingumo! O dabar jis pateikė mums beprotišką pasiūlymą. Sakau, tikrai beprotišką. Tuomet reikėtų paremti lubas arba iš naujo perstatyti visą namą. Atkalbėk jį, aš pasitikiu tavo įtikinėjimo jėga! Žinai ką? Geriausia eik tiesiai ten. Gregoro Mendelio prospektas tuoj pat už kampo. Ketvirtas namas dešinėje. Priešpaskutinis aukštas. Kodas 4711B. Ponas Reno.

– Reno? Kaip automobilis?

– Taip. Bet su automobiliais jis neturi nieko bendro.

– Ah bon? Jis keliauja neštuvais!

– Jis dantų pastos fabrikantas!

– Iš tų naujųjų turtuolių?

– Žinoma.

Atsidūstu. Su tais sunkiausia susikalbėti. Viskas jiems turi spindėti, blizgėti, kvepėti plastiku. Jie visiškai neturi skonio ir bijo kritikos. Jiems patinka paties žemiausio lygio vidutiniškumas, bet turi būti nauja, brangu ir sterilu. Kad visur būtų daug marmuro ir granito ir kad draugai sprogtų iš pavydo. O juo labiau priešai! Bet tie reno manęs nebegąsdina. Aš prie jų pripratusi.

– Na gerai, susidorosiu.

Glorija su palengvėjimu atsikvepia.

– Linkiu tau sėkmės! Ir kai baigsi, iškart skambink.

Einu pėsčia į Gregoro Mendelio prospektą. Tai tik kokie trys šimtai metrų, bet pasiimu skėtį, apsivelku lietpaltį, nes ką tik pradėjo lyti. Žvaigždes jau pamiršau. Džiaugiuosi būsimu pasimatymu su fabrikantu. Žinau, kad paguldysiu jį ant menčių. Tokios problemos mano stichija. Žinau, kad galiu jas išspręsti. Problemos mane tiesiog žavi. Juo didesnė tragedija, juo labiau triumfuoju paskui.

O ką pasakysiu, jeigu Faustas manęs ieškos? Arba Tėja? Melina? Anyta? Paskutiniu metu jos nuolatos skambina. Ką pasakysiu, jeigu jos paklaus, kur buvau visą dieną? Na, pirkau drabužių! Mūsų sluoksnių moteriai visuomet galima pirkti drabužius!

Gregoro Mendelio prospektas elegantiškiausias Paryžiuje. O pastatas, kuriame gyvena turtingas Glorijos klientas, vienas iš gražiausių amžių sandūros pastatų. Vestibiulyje marmurinės kolonos, laiptų aikštelėse įvairiaspalviai dirbtinio krištolo stiklai, o laiptai iškloti raudonais kilimais. Kai tik įeini į tokį namą, pasijunti saugus ir turtingas.

Pasikeliu liftu iš kaltinės geležies ir stiklo, paskambinu prie didžiulių raižytų buto durų, jas itin greitai atidaro.

Priešais mane stovi palyginti nesenas, stambokas vyras, kiek už mane aukštesnis. Jo smailas pakaušis plikas. Akys pilkos. Pečiai neapsakomai platūs, treniruoti, o rankų raumenys pūpso net per kostiumo medžiagą. Jis trumpai nužvelgia mane ir nusišypso. Aš jam patinku. Nuostabu!

– Ponas Reno?

– Taip, madam. Prašom į vidų. Džiaugiuosi, kad atėjot. Aš patekau į nemalonią padėtį.

Jis ima pasakoti. Klausau.

Paaiškėja, kad tas beprotiškas pasiūlymas – sostas. Tikras Renesanso laikų sostas. Iš balto Veronezės marmuro ir taip meniškai iškaltas, kad atrodo išskaptuotas iš medžio. Ponas Reno užsimanė pasistatyti šitą sostą savo svetainėje! Jis išdidžiai rodo man nuotrauką. Vos užmetusi akį, atpažįstu tą baldą. Įžymiausia baldų parduotuvėse užsigulėjusi prekė. Jau daug metų jis Paryžiuje. Ėjęs iš vieno antikvariato į kitą. Nė vienas antikvaras negalėjęs jo atsikratyti. Jis per sunkus!

– Prašmatnus daiktas, ar ne? – didžiuojasi kaip tikras atradėjas ponas Reno. – Išsyk jį pamilau. Dar niekuomet nebuvau matęs tokio puikaus daikčiuko! Alors23, madam, kaip jums atrodo? Ar galėsim jį čia pastatyti? Taip ar ne?

Atidžiai apžiūriu grindis ir sienas. Glorija teisi. Reikėtų sutvirtinti visą aukštą arba rizikuoti, kad tas griozdas kada nors nubildės į apatinius aukštus, viską kelyje sudaužydamas. Svarstydama žiūriu į fabrikantą. Kaip būtų galima pasodinti į sostą šitą buldogą, kad jis per patį pietų įkarštį pakraupusių svečių akivaizdoje nepralaužtų parketo ir nesumaltų kaimynų aukštu žemiau? Kankindamasi suku smegeninę. Nieko nesugalvoju. Tada ponas Reno padeda man pats.

– Man patinka taurūs daiktai. Dieviški! Man reikia dramatiškumo, išsiskiriančio iš kasdienybės. Ar suprantat, chére madame?

Kaip jis pasakė? Dieviški? Dievas? Sugalvojau! Gotiška chorų kėdė! Ne sostas! Žinoma! Ji dar impozantiškesnė, dar aukštesnė, o sunki tik perpus kaip šitas sostas.

– Aš žinau kur kas puikesnį baldą, – sakau paslaptingai, – jis čia daug geriau tiks. Marmuras per sunkus, suprantat? Jums reikia medžio. Senovinio, drožinėto, ąžuolinio baldo. Jis suteiks visam jūsų butui kur kas daugiau vertės.

Ponas Reno netiki. Tačiau aš nusitempiu jį į Rivoli gatvę, pas Luvro antikvarus, ten aš neseniai atsitiktinai pastebėjau nuostabią kėdę. Nenoromis jis važiuoja su manim. Bet vos mes atsiduriam tenai, viskas pasikeičia. Svarstydamas jis vaikšto apie tą kilnų baldą.

– Neblogas, – sako jis paskui ir pasitraukia du žingsnius atgal, – bet sakykit, madam, ar jis tokio pat vertingumo kaip sostas?

Reikia suprasti jo klausimą taip: ar draugai pabals iš pavydo?

– Šis baldas vertingesnis ir kainuoja mažiau, – nuraminu jį. – Kadangi aš esu dekoratorė, tai galiu pirkti su nuolaida. Nupirksiu jį aš. Pasiūlysim grynų pinigų. Kiek žinau, pardavėjas nuleis kainą trečdaliu. Patikėkit, mesjė Reno, mudu čia labai išlošim!

Fabrikantas papučia lūpas. Keliskart apeina kėdę. Galop atsisėda ir palaimingai nusišypso.

– Pastatysiu ją svetainės vidury!

– Palei sieną geriau atrodys!

– Pažiūrėsim, – smagiai sako jis.

Ir ledai pajuda.

O kai aptariame kainą, mokėjimo formą, pristatymą, transportą, ponas Reno pakviečia mane išgerti taurės šampano į prašmatnų „Meriso“ viešbutį.

– Amžinai būsiu jums dėkingas, – džiūgauja jis kaip vaikas, – ir tikiuosi, kad mudu dar pasimatysim. – Jis paduoda man savo vizitinę kortelę. – Paskambinkit man. Kada tik užsimanysit. Jūs suteikėt man labai labai daug laimės.

Jis man irgi.

Aš sutaupiau Glorijai didžiulę sumą pinigų. Perstatymai būtų trukę ištisas savaites, nėra ko jau kalbėti apie leidimą tiems perstatymams, o pats svarbiausias dalykas – ginčas dėl išlaidų! O kur dar honoraro laukimas!

Taip, su taksi parūžusi namo jaučiuosi kaip fėja geradarė. Pagaliau ir vėl įdomiai praleista diena!

Vos atsiduriu namuose, nusirengiu lietpaltį, nusiplaunu rankas (ir pasitepu kremu, tai būtina), paskambina Faustas.

– Kur tu buvai visą laiką? – klausia jis susijaudinęs. – Skambinau keturiskart! Niekuomet tavęs nerasi!!!

– Pirkti drabužių!

– Tau gerai. O man velniškai nesiseka!

– Iš tikrųjų? Tai važiuok namo!

– Olialia! Mat kaip tu sakai: aš negaliu. Antraip čia viskas sugrius.

– Turi rūpesčių?

– Ne, ne! Tik per mažai žmonių. Tai ką man daryti? Aš pats dirbu! Kaip juodas jautis. Braidau po purvą. Šiukšlių čia iki kelių! Adieu, mon enfant! Negaliu ilgai kalbėti. Mes kaip tik plušame virtuvėje.

– Kada grįši?

– Kai tik galėsiu. Skaičiuoju valandas. Man tavęs taip trūksta, brangioji. – Gal aš klystu? Bet jis, regis, išgėręs.

– Rytoj grįši? Ar bent jau sekmadienį?

– Tikrai nežinau.

– Bet savaitgaliais juk niekas nedirba.

– O mes dirbam! Dieną ir naktį. Bet aš labiau norėčiau būti su tavim, mon amour. Paryžiuje. Gražioje mūsų lovoje... Sudie, brangioji. Kai tik galėsiu, paskambinsiu! – Jis pasiunčia man per laidą galybę bučinių ir padeda ragelį.

Mielai būčiau jo paklausinėjusi daugiau: ar jam nieko nereikia apsirengti? Švarių baltinių? Kelnių? Marškinių? Puskojinių? Batų? Namie jis nebuvo dešimt dienų. Kur jis miega? Kur valgo? Kas juo rūpinasi? Na, visa tai aš dar išsiaiškinsiu.

O dabar skambinu Glorijai ir pasakoju apie savo pergalę! Glorijos namie nėra. Viską įrašau į atsakiklį. Palieku jai šią gerą žinią, o pati įlendu į puikią, šiltą vonią. Įpilu puslitrį obuolių acto, tai sveika odai. Ir vos nusimaudau ir apsisiaučiu baltu pūkuotu kimono, paskambina Glorija ir padėkoja man už vargą. Pusė aštuonių.

– Aha, dar norėjau tavęs paklausti, – sako Glorija. – Tikiuosi, Faustas nieko nepastebėjo?

– Ne, ne. Nebijok.

– Jis jau su tavim?

– Neseniai skambino. Jis dar kaime. Visai nusikamavo. Jie dirba kaip patrakę.

– Kur jis? – nustemba Glorija.

– Kaime. Jie perstato namą. Dirba dieną ir naktį.

– Ar jis taip pasakojo? – klausia Glorija keistu balsu.

– Žinoma. Kodėl klausi?

– Prieš keletą minučių mačiau jį išeinantį iš „Kupolo“.

Tas sakinys smogia man kaip kuoka. Taip pakraupstu, kad neišlemenu nė žodžio!

– Ticija! Tu klausai manęs? Ar girdėjai, ką sakiau? Buvau su Georgu kine, Monparnaso bulvare, ėjom prie taksi stotelės Raspajo bulvare, ir čia iš „Kupolo“ išėjo vyriškis su visu pulku neapsakomo vulgarumo žmogystų. Jie kažką šventė ir vis plojo Faustui per petį!

– Ar ten... ten buvo ir moterų?

– Taip, dvi. Stambios. Gal tavo mošos?

Ragelis mano rankoje staiga pasidaro kaip švininis.

– Jie visi buvo kaip reikiant girti ir garsiai dainavo.

– Ar Faustas mate tave?

– Manau, ne.

– Kur jie nuėjo?

– Į kitą pusę, į kavinę „Seléct“.

– Kada tai buvo?

– Prieš kelias minutes.

– Ačiū, Glorija. Rytoj tau paskambinsiu!

Ką man daryti? Žaibiškai sumetu mintyse. Dabar be dešimties vienuolika. Gal man ten važiuoti? Pareikalauti, kad Faustas pasiaiškintų? Išplūsti jį? Verkti? Rėkti? Aš, aš kerštaujanti žmona? Ne, aš ne tokia. Bet juk negaliu gultis ir dėtis, kad nieko neatsitiko.

Aš jau rengiuosi. Ačiū Dievui, kad netrinkau galvos. Po penkių minučių aš pasiruošusi eiti į gatvę. Išsikviečiu taksi ir važiuoju į „Seléct“. Gatvės pilnos automobilių. Atvažiuoju tik po dvidešimties minučių. Lekiu į kavinę. Fausto nė kvapo. Einu į „Kupolą“. Ir ten Fausto nėra. Apieškau užeigas gatvelėse. Nieko!

Nusiminusi vėl važiuoju namo. Gal Faustas jau grįžo? Gal ketino man padaryti staigmeną? Gal kaip tik dėl to nieko ir nesakė?

Tačiau Faustas nesirodo. Jis Paryžiuje, bet naktį leidžia su kita moterim. Kur? Kaip? Nevalia apie tai galvoti, nes išprotėsiu.

Ne! Tik jau ne aš! Aš likau gyva po sniego griūties. Ištversiu ir šitai. Bet apie miegą negali būti nė kalbos. Ir pirmą valandą sėdu prie savo stalo. Darbas nuramina.

Projektuoju naujus stalo įrankius. Gal juos nupirks oro linija? Tikra kančia buvo paskutinįkart valgyti lėktuve. Šakučių dantys per trumpi. Peiliai nepjauna. O šaukštai kaip samčiai. Ar jiems ne gėda?

Nupiešiu nuostabią grakščią šakutę. Dailų šaukštą. Taip, jie stilingi. Ketvirtą valandą darbas baigtas. O ką dabar veikti? Paremiu galvą rankomis. Ar čia telefonas? Pašoku. Tikrai. Skamba telefonas. Ačiū Dievui! Tai tikrai Faustas, ir jis man pasakys, kad dabar pareina namo.

– Alio? – atsiliepiu linksmai.

– Kontrolinis skambutis, – sako pridusęs balsas, – „smagu malūnininkui žengt“. Ar jūs pasiruošusi žygiui, geltonplauke gyvate?

Trenkiu ragelį. Atrodau sau verta patyčių. Ragelyje girdėjau balsus, taurių skambėjimą, dainas, kažkas ten švenčiama. Jaučiu, kad iš manęs juokiasi visas Paryžius.

Ak, kokia aš nelaiminga. Vienišiausias žmogus pasaulyje. Suklydau, tekėdama už Fausto!

Nereikėjo man tada nusileisti, tą pirmąją audringą balandžio naktį prieš dvejus metus. Dabar jis mane stumdo kaip nori. O gailestis jam nebūdingas! Man reikia bėgti nuo jo. Bet kaip? Suku galvą, kol prašvinta. Akys dega. Galva lyg smėlio pripilta.

Pagaliau ima švisti. Naują dieną sveikina paukščių giesmės. Kai šviesu, viskas atrodo lengviau. Dabar pagaliau galėsiu užmigti. O paskui pasižiūrėsiu.

Miegu iki pietų. Pabundu kaip sudaužyta. Faustas neskambina visą savaitgalį. Sėdžiu prie telefono ir laukiu. Sekmadienį, dešimtą valandą vakare, nebeištveriu. Paskambinu anytai.

– Labas vakaras, mama. Ar tu sveika? Gal turi žinių iš Fausto?

– Taip, jis skambino vakar. Iš viešbučio. Jo telefonas automobilyje sugedo. Ar jis tavęs nerado?

– Ne. Aš jaudinuosi.

– Nurimk, vaikeli. Kai tik telefonas bus sutaisytas, jis tikrai paskambins.

Telefonas automobilyje? Vieni juokai. Pasaulyje yra juk ir kitokių telefonų. Yra būdelės, telefonai restoranuose, kavinėse. Iš visur galima paskambinti, jeigu tik nori! Tik kad jis nenori manęs matyti. Bet rytoj pirmadienis. Pirmadienį prasideda nauja savaitė. Rytoj aš pasiimsiu savo automobilį su nauju dangčiu, o tada iškart važiuosiu pas Gloriją ir dirbsiu visą dieną.

Pasakyta – padaryta. Glorija kaip devintam danguj. Darbo iki kaklo. O aš taip triūsiu, kad net neturiu laiko mąstyti. Dar vakare pusę aštuonių vežu užuolaidas! (ir sutvarkau jas, vien sûr), o kai iš tos klientės grįžtu namo savo mažyčiu mėlynu golf kabrio ir iš Kiuvjė gatvės suku į Žiusjė gatvę, staiga gatvelėje šalia Mokyklų gatvės išvystu baltą rolsroisą.

Širdis man sustoja. Mūsų automobilis ar ne? Tai Faustas vis dar Paryžiuje?

Iš baimės man užspringsta variklis.

Stoviu prie raudono šviesoforo, priešais – susigrūdę automobiliai. O kai pagaliau išsiveržiu iš jų eilės, randu aikštelę ir nubėgu atgal į Karmo gatvę, baltojo prabangaus automobilio niekur nebematyti.

Iš susijaudinimo imu žagsėti. Žagsiu iki pat Trokadero gatvės. Kai pareinu namo, man diegia šoną. Lola dar čia, laukė manęs.

– Mesjė skambino dukart, – linksmai pasitinka ji mane, – bandė autotelefoną. Bet jis nepataisytas. Jis negalėjo prisiskambinti.

– Kada? – klausiu uždususi.

– Paskutinįkart prieš pusvalandį.

Taigi ten buvo mūsų automobilis! Ir Faustas skuba pas mane! Žagsėjimas iškart atlėgsta. Nuotaika irgi pasitaiso.

– O kaip jūs gyvuojat? Ką veikia vyrai? Kaip sekasi Mažuliui restorane? Ar ten jam gerai?

– Ir dar kaip, – šypsosi Lola, – jis ten jau visų numylėtinis! Mudu su Diduliu vakar pietavome. Nuostabu! O pats savininkas asmeniškai mus gyrė!

– Šaunu! Smagu tai išgirsti.

– Jums dar manęs reikės, madam? Padengiau stalą virtuvėje. Ar gerai? Valgis viryklėje. Pagaminau kuskuso. Tik su daržovėmis. O užkandžiui kiaušiniai su majonezu. Salotos šaldytuve. Tik užsipilsit padažo. Mes ketinam eiti į kiną!

– Eikite. Linkiu maloniai praleisti laiką! Iki pasimatymo, Lola.

– Iki pasimatymo, madam.

Dar nevalgau, lūkuriuoju. Iš pradžių turiu atsikratyti žagsėjimo. Ir kas žino? Gal parvažiuos Faustas, tuomet vakarieniausim dviese. Praeina pusvalandis. Jokio skambučio. Pagaliau suskamba telefonas. Čiumpu ragelį.

– Alio?

Ragelyje spragsi ir ūžia. Paskui kažkas padeda ragelį. Viskas kartojasi tris sykius. Ketvirtą kartą girdėti aiškiai.

– Alio, madam? – klausia vyriškas balsas. – Prašom man atleisti. Ar galiu pasikalbėti su madam Ticija Sent Apol?

Tai ne Faustas. Gaila! Bet balsas atrodo pažįstamas. Ką tik jį girdėjau. Deja, ryšys prastas, tai garsiai girdėti, tai beveik nieko, negaliu pažinti, kas kalba!

– Alio, madam! Madam Sent Apol! Ar dar mane prisimenat? Čia Brisas Reno!

– Mesjė Reno! Čia tai staigmena!

– Taip. Pagaliau jus pagavau.

– Ar jau šiandien skambinot?

– Taip, anksčiau. Net kelis kartus. Bet niekaip negalėjau prisiskambinti.

Taigi Faustas net nebandė man skambinti! Iškart imu žagsėti stipriau.

– Aš automobilyje, – išdidžiai sako mesjė Reno, – aš skambinu iš savo automobilio. Ar suprantat mane? Ar girdit?

Aha! Ir jis turi telefoną automobilyje. Ir nori, kad aš susileisčiau iš pagarbos.

– Šiaip taip girdžiu. Kaip jums sekasi?

– Man jūsų reikia!

Kaip? Ar aš teisingai išgirdau? Staiga žagsulio kaip nebūta.

– Man jūsų reikia, – švelniai pakartoja Brisas Reno, – turėjau jums tai pasakyti. Ar jūs viena, madam? Taip? Labai norėčiau pasimatyti su jumis. Kada mes susitiksime?

– Iš kur gavot mano numerį? – klausiu, stengdamasi išlošti laiko.

Jis juokiasi.

– Tai niekai, chére madame.

– Bet juk mano numeris raudonajam sąraše. Jis slaptas.

– Jeigu man būtų kliūtis raudonieji sąrašai, šiandien aš nebūčiau fabrikantas.

Nieko neatsakau. Galvoju.

– Na, madam Sent Apol, ką jūs manot apie šį pasiūlymą? Aš žinau, mano skambutis jus nustebino. Bet gal rastumėt laiko ir man? Ar jūs labai užsiėmusi visą kitą savaitę?

– Ne dėl to, – sakau teisybę, – bet aš laukiu savo vyro skambučio. Žinot, jis išvažiavęs tarnybos reikalais. Nieko negaliu prižadėti, kol nežinau, kada jis grįš.

– Suprantu. Rytoj vėl paskambinsiu. Jeigu leisite.

– Leidžiu!

– Labai labai ačiū! Sudie, jolie madame24. Tikiuosi greitai pasimatyti!

Padedu ragelį. Nebedvejoju nė akimirkos. Aš pasiryžau! Jeigu Faustas netrukus nepareis, priimsiu pono Reno kvietimą. Jeigu jis greitai nepasirodys ir bent truputį manęs nepamylės, pasiieškosiu ko nors kitur. Rytoj birželio pirmoji. Duodu jam tris dienas laiko. Jeigu iki ketvirtadienio vis dar nieko apie jį neišgirsiu, tada Brisui Reno rankos laisvos!

Slenka laikas. Faustas nė krust. Laukiu ir laukiu. O mano naujasis garbintojas atkakliai skambina. Diena po dienos jį vis maldau, bet, regis, jis nieko neima į galvą. Kiekvienąkart, kai atsisakau su juo susitikti, mudu vis labiau suartėjame, pokalbiai ilgėja, klausimai darosi intymesni. Iš jo balso galima spręsti, kad jis neapsakomai mane įsimylėjęs. Šitas vyras mane išgelbės!

Faustas taikliais smūgiais triuškina mano pasitikėjimą savimi, o Brisas Reno įtikinėja, kad aš esu dailiausia moteris pasaulyje, ir aš būsiu jam už tai amžinai dėkinga!

Po antrojo skambučio, antradienį, aš imu smagiai niūniuoti panosėje, o trečiadienio rytą traliuodama einu pas kirpėją. Po trečiojo skambučio nusiperku raudonus batelius, aukštakulnius ir nepatogius, bet klaikiai elegantiškus, o kai jis paskambina ketvirtąkart, ketvirtadienio rytą, lygiai dešimtą valandą, kol išeinu iš namų, aš jau nė trupučio nebeabejoju.

Ne tam ištekėjau, kad viena tupėčiau Paryžiuje.

Aš esu aistringa moteris. Bet aistringos moterys kaip pinigai: jos pasiduoda į tą pusę, kur yra vertinamos!

– Alio, madam? – klausia susijaudinęs Brisas. Aš kaip tik stoviu koridoriuje ir bandau naujus rožinius lūpų dažus. – Tout va bien?25

– Trés bien! Merci!26 Šiandien jus puikiai girdžiu.

– Ir šiandien ypač žavingai atrodot. Ar tikrai taip?

– Iš kur jūs žinot?

– Įsimylėjusiam vyrui nėra paslapčių. Jis gali matyti net kiaurai sienas!

– Jūs įsimylėjęs? Aš netikiu!

Brisas Reno dūsauja.

– Chére madame, nežaiskit su manim. Nuo to laiko, kai pirmąkart jus pamačiau, tik apie jus ir galvoju. – Jo balsas švelnus ir meilus.

– Aš labai džiaugiuosi! – atsakau irgi meiliai.

– O aš ne! Aš nebegaliu miegoti. Vakar kiaurą naktį prasivarčiau.

– Man tikrai labai gaila!

– Melagė! Jūs mėgaujatės, kad galit šitaip mane valdyti. Beje, turiu jums didelę naujieną. Atspėkit, madam.

– Nė trupučio nenutuokiu! Aš nežinau.

– Šįryt atgabeno chorų kėdę!

– Na, ir? Kaip ji atrodo?

– Nuostabiai! Chére madame, jūs buvot teisi. Ji tinka svetainėje kaip... kaip... nerandu palyginimo. Aš ne poetas. Deja! Bet ji dieviška! Yra priežastis atšvęsti. Man nedrąsu net klausti: gal šiandien kartu papietaukim? Ar ištaikysit man bent valandėlę?

– Taip, – atsakau kupinu pažado balsu.

– Oooo, c’est merveilleux!27 – šaukia laimingas Brisas Reno. – Parodysiu jums gatavą svetainę. Kada jūsų užvažiuoti? Šįvakar? Aštuntą?

– Ne. Pernelyg rizikinga!

– Tiesa. Būkim atsargūs. Ar žinot ką? Mes papietausim restoranėlyje, kur mūsų niekas nepažįsta.

– O gal eikime į „Lila vienkiemį“, – pasiūlau. – Ten renkasi tik rašytojai ir menininkai, jokių verslo žmonių, ten mūsų tikrai niekas nepažins.

– Ne! Ne! – entuziastingai šaukia Brisas. – Ten pernelyg prasta. Aš nenoriu. Leiskit padaryti jums staigmeną! Žinau, kas jums patinka.

– Iš kur? – klausiu smagiai.

Brisas patenkintas savim nusijuokia.

– Man patinka moterys. Ir aš žinau, ką moterys vertina. Be to, chére madame, tikros moterys nori būti dėmesio centre. – Jis trumpai patyli. – Dabar prašom nesuprasti manęs klaidingai! Galima beprotiškai mylėti moterį! Galima ją garbinti kaip Olimpo deivę. Galima pulti po jos kojomis. Taip, net ir šitaip! Bet pirmojo pasimatymo vietą parenka vyras. O moteris turi juo pasikliauti!

– Labai įdomu!

– Taip. Argi ne? Siūlau susitikti „Safario“ klube. Ten daug amerikiečių. Manau, kad ten mūsų niekas nepažins. Būsiu ten pusę devynių. Lygiai pusę devynių. Galite pavėluoti penkiolika minučių. Bet ne daugiau. Aš laukiu jūsų iki be ketvirčio devynios!

– O kas toliau?

– Toliau pamatysim, chére madame! Jūs nežinot, koks aš laimingas. Mudu puikiai pasilinksminsim. Visą vakarą kalbėsimės tik apie architektūrą. Kaip manot? Aš ketinu patvarkyti savo namą kaime ir pats padaryti projektą. Aš labai kūrybingas, madam Sent Apol, kaip ir jūs. Jūsų meistrystė mane keri. Padiskutuosime kaip du architektai. Ar sutinkat?

– Taip! – iškart atsakau.

Jis susijuokia.

– Tuomet iki pasimatymo šįvakar, mieloji madam. „Safario“ klube. Nežinau, kaip aš ištversiu tas kelias valandas. Nepamirškit manęs!

– Nebijokit! Taip man nebūna.

– Tada kol kas, brangioji Ticija!

– Kol kas!

Padedu ragelį. Šypsausi sau. Turiningas pokalbis.

Tas žmogus tironas! Vos pasakiau „taip“, jo balsas pasikeitė, jis ėmė įsakinėti. Grynas egoistas. Jis daro, ką nori, ir kol kas nė viena jo nepamokė.

Be to, jis negaišta laiko veltui. Jeigu prancūzas sako, kad ketina padiskutuoti – apie meną, muziką, architektūrą, literatūrą, – tai geriausiu atveju čia turima omeny lova. Nors jis dėl akių pradeda nuo Kandinskio ir Klė, greitai ima kopti į erotines aukštumas, o gatvėje jau laukia pasiruošęs važiuoti vairuotojas ir dumia prie artimiausio patalo (lovos tuščiame miesto bute; sofos kontoroje).

O ten jau prasideda tikros diskusijos.

Apie jo meilės troškulį. Apie šaltą žmoną. Karštligišką skubą darbe. Slapčiausius norus. Svajones. Tas vakaras man aiškiai iškyla prieš akis. Gal jis nori tų aukščiausių momentų choro kėdėje (pernelyg nepatogu net ir vienai žaibiškai akcijai), o paskui pakartojimo vedybinėje lovoje (kurgi šiaip daugiau!), o galų gale jis pageidauja, kad suprojektuočiau jam atnaujinti namą kaime. Veltui, bien sûr!

Bet tai nesvarbu! Tik paikiojimai! Svarbu kūnas, o jis neblogas. Brisas Reno vyras su rankomis, kojomis, raumenimis ir su visu kuo kitu. Aš jausiu jo šilumą, jėgą. Jis bučiuos mane, ir jo širdis pašėliškai daužysis man. Tik man vienai! Ir aš jam būsiu dėkinga (gal jis nebrūžins!).

Aš nepriklausau prie tokių moterų, kurios vertina tik tai, ko niekuomet negali gauti. Aš nespiriu į užpakalį tiems, kurie mane myli. Juo labiau prancūzui, kurio man reikia kaip duonos kąsnio.

Faustas mane pažadino, bet kai tik ėmiau spinduliuoti šviesą, pridengė mane juoda skepeta. Vos jis man atvėrė naujus džiaugsmo šaltinius, iškart paliko juos džiūti! Vos man jo rimtai prireikė, jis nebeparėjo namo! Manęs niekuomet šitaip neapgaudinėjo prieš santuoką! O apgaulė labai labai kenkia. Taip sako gydytojai. Sunyksta lytinės liaukos, o tada jau sveika dingusi! Nuo tų liaukų priklauso grožis. Juo jos sveikesnės, juo jaunesnė atrodai.

O kaip jas palaikyti? Judant! Tai žino kiekvienas idiotas! Šitaip jos suaktyvinamos! Neleisti joms sunykti, išdžiūti ir apsmurgti.

Ne! Aš nevengsiu lytinių santykių! Aš niekuo nerizikuoju! Faustas pirmoji mano aistra, bet jis nebus paskutinė. Man vos keturiasdešimt dveji, aš dar tik įsisiūbuoju.

Voilà! Šįvakar pasidažysiu šitais lūpų dažais. Ir apsiausiu naujais raudonais aukštakulniais bateliais. Ir pačios ploniausios kojinės, be siūlių, kad išryškėtų ilgos kojos. Ir siauras, žalias kaip žirneliai sijonas, prakirptas iki pat juosmens!

Tegu Faustas sako, ką nori. Mano pilvas plokščias, galiu nešioti siaurus sijonus. Turiu ir dailią nedidelę krūtinę, ji išlaikoma stangri dešimčia kasdienių atsispaudimų ir be liemenėlės po laisvomis palaidinukėmis atrodo stebuklingai. Eh bien! Prie žirnių spalvos sijonuko su atsagstomu prakirpimu (iki pat korseto, jeigu nori) žavi palaidinukė iš žalio šilko, o po ja tik plikas kūnas. Šiaip prie tokios aprangos dar reikėtų raudono diržo. Bet aš kitaip derinu spalvas. Mėgstu staigmenas – tam tikru momentu!

Plaukus paleidžiu kristi ant pečių. Pastaruoju metu jie puikiai paūgėjo.

Gražiai atrodo!

Septintą valandą grįžtu iš Glorijos, ten praleidau malonią, ramią dieną. Klientų beveik nebuvo, nes oras suprastėjo, kaupiasi lietus, o tada paryžiečiai labiau mėgsta sėdėti namuose.

Lygiai aštuntą aš pasiruošusi, vien raudona ir žalia spalva, o plaukai krinta kaip auksinis krioklys. Beveik patenkinta pati savim. Trūksta tik vienos smulkmenos. Ir vis tos pačios: žiedų ausyse! Tai būtų paskutinis brėžis, taškas ant i. Mat visus aussagus aš pametu. Mano ausų speneliai per maži. Turėčiau prasidurti ausis.

Bet vis dar neišdrįstu!

Metu žvilgsnį pro langą: pila kaip iš kibiro. Pasikviečiu taksi. Man pažada atvažiuoti po penkių minučių. Faustas negrįžta, neskambina, jam manęs nereikia. Tai kodėl aš turiu apie jį galvoti?

„Leiskis mylima, – sakė mano motina, o ji pažinojo vyrus, – leiskis garbinama. Nieko geriau moteriai negali būti!“

Kaip tik šitaip elgtis aš ir ketinu. Įjungiu atsakiklį: „Šiandien madam pareis vėliau“, – įkalbu. Ak, džiaugiuosi kaip vaikas vakariene su Brisu Reno. O paskui, po deserto – pažiūrėsim!

23 Taigi (pranc.).

24 Gražioji ponia (pranc.).

25 Viskas gerai? (Pranc.)

26 Labai gerai! Ačiū! (Pranc.)

27 Nuostabu! (Pranc.)

10

Visuomet kitaip išeina, nei tikiesi. Ir niekur tas taip nepasitvirtina kaip Paryžiuje. Būčiau žinojusi, ką man duos šis vakaras, nė kojos nebūčiau kėlusi iš namų. Pratupėjusi namie su malonia knyga. Bet aš nieko bloga nesitikėjau, ir viskas susiklostė taip, kaip ir turėjo susiklostyti! Tai buvo ne mielas pasimatymas, o pilna nuotykių naktis. Pirmasis mano meilės nuotykis į istoriją įėjo kaip „trumpas ir skaudus“, o antrojo šūkis – „ilgas ir šlapias“!

Bet aš užbėgu už akių. Geriausia viską išklosiu nuo pat pradžių. Taksi pavėlavo. Kaip ir visuomet Paryžiuje, kai lyja. „Safario“ klube atsirandu tiktai devintą. Visur pilna žmonių. Bet Briso Reno niekur nematyti. Paklausiu padavėją. Nupasakoju jam buliškąjį dantų pastos fabrikantą.

– Taip, taip, madam, – atsako jis, – ponas čia buvo! Išgėrė du viskio. On the rocks.28 Jis vis žiūrėjo į laikrodį. Išėjo prieš ketvirtį valandos. Man labai gaila!

Man irgi!

Išeinu iš jaukaus ir šilto klubo prie Ron Puano Eliziejaus laukuose, palieku saugumą, storus kilimus, kuriuose, regis, gali nugrimzti, ir neriu į drėgmę ir šaltį – nors aš ir ne taip apsirengusi. Norėdama sustiprinti savo pasirodymo įspūdį, nesirengiau nei švarko, nei lietpalčio, o dabar stoviu čia ir šąlu.

Taksi stotelė priešais tuščia. Regiu ją pro pilką lietaus šydą. Kiek akys užmato, jokio automobilio. Kaip aš per tokią darganą parsikapstysiu namo?

Tada šalia manęs sustoja raudonas jaguaras. Ir kas gi jame sėdi, pasilenkęs prie elegantiško vairo? Brisas Reno. Jo veido išraiška gyvas priekaištas. Jis moja man. Ir aš skubiai nutipenu šlapiu grindiniu. Štai jau sėdžiu šalia jo.

– Olialia! Na ir išgąsdinot mane! Jau dešimt kartų apsukau Ron Puaną. Maniau, nebeateisit. – Jis su šviesiai pilku kostiumu ir raudonos spalvos kaklaraiščiu, tokios pat spalvos kaip jo automobilis.

– Taksi vėlavo, – atsiprašau, paskui mudu pasibučiuojame į abu žandus, kaip įprasta Paryžiuje.

Bučiuotis malonu.

Šypsomės vienas kitam. Ir nors Brisas man panašus į buldogą, širdis ima tankiau plakti. Jis taip skaniai kvepia tikru vyru. O paskutiniu metu vyrai – trūkstama prekė.

– Jūs dar gražesnė, negu aš prisimenu, – sako Brisas pagarbiai, ir jo pilkos akys šmaižioja plona mano palaidinuke, kuri daugiau rodo, nei dengia, siauru sijonuku su drąsiu prakirpimu ir naujaisiais bateliais, jau kiek sušlapusiais. – Jūs ra-vis-sante29, madam!

Paskui jis pasileidžia per purškiantį lietų Montenio prospektu Senos link. Važiuoja pašėlišku greičiu ir vis žiūri į mane.

– Kur jūs mane vežatės? – išdrįstu paklausti.

– Aš jus nustebinsiu! Pasitikėkit manim! – Jis pergalingai šypsosi, rydamas mane akimis.

– Ar jums bent kartais nereikia žvilgtelėti į kelią?

– Svarbiausia – aš matau jus, madam! Jūs kur kas, kur kas įdomesnė!

Tą akimirksnį siaubingai sudžeržgia.

Metalas trenkiasi į metalą. Sužviegia stabdžiai. Ačiū Dievui, aš prisisegusi. Staigiai sustojame.

– Merde!!!30 – surinka Brisas ir iššoka iš automobilio. Lietus barbena į stogą, jis neria į tvaną. Po akimirkos grįžta.

– Kas atsitiko?

– Aš partrenkiau motociklininką.

– Jis sužeistas?

– Ne! Jau stovi. Bet jis mane bjauriausiai išplūdo ir dabar skambina policijai. Jis dabar teatro bare. Einu pas jį, nes mane apkaltins pabėgimu iš įvykio vietos.

– Gal galiu kaip nors padėti? Ar man irgi eiti?

– Ne, ne, ne! Ramiai pabūkite automobilyje. Palaukit manęs!

Staiga tuščias Montenio prospektas prisipildo ūžesio. Pralekia greitoji pagalba. Gaisrinė, patrulinis automobilis, kaukia sirenos, blykčioja mėlynos šviesos, aidi signalai, plieskia automobilių žibintai. Regiu tik apybraižas, nes lietus viską gožia.

Nieko sau smagumėlis! Maloni pirmojo pasimatymo pradžia. O kas, jeigu prieis policininkas manęs apklausti? Ką čia veikiu aš, viena, naktį, dantų pastos fabrikanto automobilyje? Kaip aš pasiaiškinsiu Sent Apolams? Gal verčiau man sprukti? Tačiau vien žvilgsnio į siautėjančią gamtos stichiją gana. Lieku tūnoti sausai.

Be to, čia jauku.

Jaguaras įrengtas taip, kad galėtum jame praleisti ilgesnį laiką. Nors jis ir mažesnis kaip mūsų rolsas, kur kas geriau sutvarkytas! Telefonas! Radijas! Televizorius ir telefaksas! Kavos aparatas, baras, atlenkiamas rašomasis stalelis, diktofonas. Vos metusi akį tai pamatau. O jau sėdynės! Aišku! Šitoj pily ant ratų galima ir neprastai numigti!

Durelės vėl atplėšiamos. Tai tas įsiutęs motociklininkas. Ne, Brisas.

– Aš ieškau savo dokumentų. – Jo balsas suirzęs.

– Atsirado problemų? – klausiu užjaučiamai.

– Ne, ne! Bet aš nekenčiu tokių dalykų!

– Gal man paliudyti?

– Dieve gink! Jokiu būdu. Jūs nebūsit įpainiota. Tik nebijokit, madam!

Su palengvėjimu atsidūstu. Brisas prisiverčia meiliai pažvelgti į mane.

– Nesirūpinkit. Aš netrukus grįšiu!

Po penkiolikos minučių jis iš tikrųjų grįžta. Visas permirkęs iki siūlo galo ir labai piktas.

– Viskas sutvarkyta? – išdrįstu paklausti.

– Viskas eina sava vaga!

Jis nusirengia šlapią švarką ir padeda jį ant užpakalinės sėdynės. Raudona liemenė jam tinka. Paskui plona balta nosine nusišluosto nuo kaktos lietaus lašus.

– Žinot ką? – sako jis iškankintu balsu. – Aš dabar negaliu niekur vakarieniauti. Restoranui mano nuotaika per prasta. – Kaip nuskriaustas vaikas jis žiūri į mane, paduoda man dešinę ranką. Paimu ją ir švelniai paglostau.

– Tai ką siūlot?

– Važiuokim pas mane. Pirma nusipirksim šio to pavalgyti „Flo“ aludėje, Didžiosios Armijos prospekte. O paskui važiuosim į naująjį mano butą ir jaukiai praleisim vakarą!

– O namie turit ko nors išgerti?

– Visko, ko tik širdis geidžia!

Paleidžiu jo ranką.

– O jūsų šeima?

Tyčia neklausiu apie žmoną. „Šeima“ skamba neutraliau.

– Ar jūsų šeima dar neįsikraustė?

– Kraustysimės po Sekminių. Jie dar mano name kaime.

– Kiek turit vaikų? – klausiu, norėdama baigti šitą temą.

– Dvi dukteris, tris sūnus. Vyresniajam tuoj brandos egzaminai. O jūs, chére madame? Jūsų vaikai dar maži, ar ne?

– Jie dar negimę, – atkertu. – Aš tik metai kaip ištekėjusi.

– Žinoma. Jūs dar labai jauna. Pasakyčiau, jūs dešimčia dvylika metų už mane jaunesnė. O gal net daugiau? Jūsų toks skaistus veidas! Greičiausiai jums apie trisdešimt. Tiesa?

– O kiek jums? – klausiu, užuot atsakiusi.

– Kitą savaitę bus keturiasdešimt dveji!

Užgniaužiu juoką. Tikrai smagu! Aš už jį pusmečiu vyresnė, o jis mane pajaunina penkiolika metų. Ak, būk palaiminta toji diena, kai lioviausi valgyti mėsą. Tai atlyginimas už visą tą daugybę bifšteksų, mano nesuvalgytų, riebių paštetų, kurių atsisakydavau, už lašinius, taukus, kumpius, dešras, žuvis, paliktus gulėti lėkštėje.

Todėl mėgaujuosi šlovingu savo gyvenimo viduriu dvigubai: įžvalgiomis subrendusios moters akimis ir atakuojama garbintojų, kurių būna gausu tik jaunystėje.

– Jūsų nuostabūs plaukai, – liūdnai sako Brisas Reno ir švelniai paglosto mano garbanas, – tokie vešlūs ir tankūs. O aš nuplikau jau trisdešimties. Bijau, kad sūnūs paveldėjo šį polinkį.

– Ir vis dėlto jūs žavingai atrodot, – drąsinu jį.

– Jūs taip manot?

Linkteliu.

– Jūsų raumenys kaip Misterio pasaulio. Kaip jums tai pavyko?

– Aš kultūristas. – Jis įtempia dešinę ranką. Raumenys tiesiog šokinėja po baltais marškiniais. Išpučiu akis. Jis juokiasi. – Reikia nuolatos treniruotis. Antraip visas darbas greitai nueis perniek. Dirbti be atvangos.

Jis pakelia mano ranką prie lūpų.

– Labai gailiuosi, kad įpainiojau jus į visą šitą reikalą. Ar man atleidžiat?

– Žinoma. Juk nieko neatsitiko. O kaip automobilis?

– Tik įbrėžimukas. Net kalbėti neverta.

Brisas paleidžia jaguaro variklį. Pusę vienuoliktos mes jau Gregoro Mendelio prospekte.

Butas sutvarkytas, šiltas, švarus, lovos paklotos, šaldytuvai kupini.

– Buvo atėjusi mano šeimininkė, – sako Brisas. – Matot, nieko netrūksta. Eikite į svetainę ir pasigrožėkit savo darbu. O aš truputį einu į virtuvę, šį bei tą pataisysiu. Tuomet mes pavalgysim, o paskui parodysiu jums savo paveikslus!

Šįkart apsižvalgau atidžiau. Glorija puikiai padirbėjo. Nors tai ir ne mano skonis (ir ne Glorijos), viskas čia naujoviškai šalta, tačiau spalvos puikiai suderintos, užuolaidos nuostabios: brangiai apsiūtos, klostės krinta dailiai. Aukščiausios klasės darbas, tipiška Glorija su trupučiu genialumo, ir aš garsiai atsidūstu. Tikras malonumas lankytis tokiam ką tik suremontuotam bute.

Per storą minkštą baltą kilimą nueinu į svetainę. Tikrai! Chorų kėdė nepaprastai prašmatni! Nuo tauraus, išdrožinėto, žvilgančio medžio sklinda jaukumas. Nors odinės baltos sofos ir šaltos, nors šviestuvai iš metalo, nors staliukai iš stiklo ir granito. Baltas marmurinis sostas būtų pavertęs šitą svetainę šaldytuvu. O dabar čia gera būti.

Be to, mesjė Reno paklausė mano patarimo ir už kėdės pridėjo augalų; jeigu tiksliau, tai vešlių papirusų sieną, dviejų metrų aukščio, ir viskas atrodo fantastiškai! Chorų kėdė stovi žalioje oazėje, traukia ant jos pasėdėti, aš taip ir darau, kol Brisas grįš iš virtuvės. Ir kur jis taip užtruko?

Pagaliau! Jis apsirengęs mėlynu blizgančiu naminiu švarku ir susilenkęs, nes stumia stiklinį vežimėlį, visą apkrautą skanumynais: triufelių paštetukais, baklažanų piurė, ananasų, salierų, obuolių, grybų, riešutų salotomis. Artišokai su majonezu, rusiški kiaušiniai, raudonieji ankštpipiriai, nuostabus sūris, sviestas, duona, ledų tortas, slyvos konjake. Jis pirko tik tai, ką galiu valgyti aš. Čia tai bent galantiškumas!

– Eh, voilà! – šaukia Brisas. – Surengsim pokylį. Tai pirmoji puota šitam bute, ar žinot? – Jis atsisėda šalia manęs, įspraudžia man į rankas lėkštę ir šakutę.

Ak, jau tie prancūzai. Lėkštė tauriausio mėlyno Limožo porceliano, šakutė senovinė, išraižyta, sterlinginio sidabro, jeigu neklystu. Servetėlės balto batisto, gausiai išsiuvinėtos monogramomis. Vanduo šlifuotam krištoliniam grafine. Taip, Didžiosios tautos sūnūs turi stilių. Net ir improvizuodami!

Nesidrovėdami vis kraunamės valgių iš vežimėlio. Nepaprastai gardu. Kalbamės apie viską, tiktai ne apie architektūrą. Paskui sukertam pusę ledų torto ir išgeriam butelį šampano Veuve Cliquot, „Įžymioji dama“, 1977 metų. Kiekvienas gurkšnis malonumėlis.

Nuotaika kuo smagiausia, ir tada jis man aprodo visą butą. Taip! Suklydau dėl šito vyro. Jis netrokšta greitų numerių chorų kėdėje. Jis trokšta mano artumo, pasišnekučiuoti, jis tikrai truputį įsimylėjęs, protarpiais vis mane apkabina. Mane maloniai veikia jo šiluma. Turiu valdytis, nes dar pulsiu jam ant kaklo.

Bet asmeninė jo kolekcija manęs nesužavi. Paveikslai antrarūšiai, šiuolaikinės vidutinybės, gal net per brangiai nupirkti. Po penkiasdešimties metų dauguma jų neturės jokios vertės. Bet tai jo reikalas. Kam turiu jam gadinti nuotaiką? Svarbiausia – jie patinka jam!

– Gal norėtumėt... pamatyti ir mano miegamąjį? – staiga klausia Brisas abejingai, lyg tarp kita ko, tarsi tai jam nė kiek nerūpėtų. – Mano žmona jį įrengė. Visai viena! Net nepadedama bendros mūsų pažįstamos Glorijos Manė. Juk ketinom pasikalbėti apie architektūrą. Ar prisimenat? Šitaip juk tarėmės!

– Mielai, – sakau ir padedu ranką jam ant peties. – Jūsų miegamasis mane net labai domina!

Aš tikrai nemeluoju. Pirmiausia noriu pamatyti, ką iškrėtė madam Reno, o antra, man rūpi, kokie vyro ir žmonos santykiai. Ne tas, kas vaizduojama iliustruotuose žurnaluose, o iš tikrųjų! Žvilgsnis į lovą – ir man viskas aišku. Profesija padarė mane eksperte. Šiuo atveju aš spėju, kad tai bus įprasta grand lit31, 140 cm platumo, visiškai normalus santuokinis gyvenimas. Pasimylėti dukart per savaitę ar panašiai. Regis, Brisas tam sukurtas. Jis jau deda delną ant rankenos. Lėtai praveria duris, žvelgia į mane reikšmingu žvilgsniu.

O Dieve! Kas čia dabar? Niekuomet nesu mačiusi tokios milžiniškos lovos! Ji beveik vulgari: plati kaip Gobio dykuma ir kone tokia pat lygi, ji užima beveik trečdalį patalpos. Ir visur rožės! Raudonos, geltonos, rožinės, baltos. Galvūgalis ir kojūgalis, pagalvėlės ir apklotas, viskas iš gėlėto, rožėmis tvieskiančio audinio! Šalia lovos dvi apvalios naktinės spintelės. Ištisai išdažytos rožėmis. O ant jų, baltuose rėmeliuose, dvi nuotraukos. Ant kairės spintelės – Briso, ant dešinės – jo žmonos.

Pribloškianti mintis!

Užtat lova tokio platumo, kad gali pamiršti, kas guli kitoje jos pusėje. Tai kokios peršasi išvados? Viena vienintelė! Vargšas Brisas! Šitokiam patale laikomasi nuotolio.

– Ar gražu? – klausia šeimininkas ir atsistoja arti arti manęs. Be žodžių linkteliu ir apžiūrinėju užuolaidas: geltonos, išmargintos rožių raštais. Akys užkliūva už kilimo: šimtai raudonų rožių geltonam fone. Milijonai arbatinių rožių ant tapetų. Tik lubos baltos. Užtat ant jų didelė šlapia dėmė. Kas? Šlapia dėmė? Švytinčiam naujutėlaičiam bute? Ar gali šitaip būti?

– Virš manęs įrengta vonia, – aiškina Brisas, pagavęs mano žvilgsnį, – trūko vamzdis. Bet šiandien popiet viskas turėjo būti sutvarkyta. Taip sakė durininkas!

Be žodžių linkteliu. Man tarytum apkvaitusi galva. Bloga nuo šitokios daugybės rožių. Prisėdu ant lovos krašto. Brisas iškart atsiduria šalimais. Jis apkabina mane per liemenį, priglaudžia prie savęs. Jaučiu jo kietus raumenis. Keistas jausmas, bet savotiškai malonus.

– Ticija! – šnibžda jis man į plaukus. – Pagaliau! Vakar mąsčiau apie jus visą naktį. Čia, šioje lovoje. O dabar jūs tikrai čia! Man dar niekaip netelpa į galvą!

Jis prispaudžia mane aukštielninką ant šito rožių apkloto. Apklotas švelnus, naujas ir dar atsiduoda fabriku. Tuomet Brisas priglaudžia savo lūpas prie manųjų ir ima bučiuoti. Pakenčiama! Nors jaučiu, kaip iš susijaudinimo tankiai plaka jo širdis, jo liežuvis kietas ir smailas, ir lūpos nešvelnios. Bučiuotis jis neįgudęs. Pernelyg energingas. Nepakankamai išsimiklinęs, varguolėlis.

Be to, pernelyg skuba. Pakštelėjimas, ir Brisas jau užsigula ant manęs. Jis sunkus, o kietas jo daiktas myga man strėnas. Po savo mėlynu naminiu švarku jis pasivilkęs tik apatinius. Visa jo anatomija kaip ant delno. Jo didesnis negu Tomio, mažesnis negu Fausto, bet, šiaip ar taip, vyras neblogai apsišarvavęs.

– Brisai, – sakau, bandydama atsisėsti, bet tai man nepasiseka, – gal verčiau eikime į svetainę?

– Kodėl? – klausia Brisas nesusivokdamas ir paleidžia mane.

– Nes greit jūs miegosit šitoje lovoje su savo žmona. Man toks elgesys neatrodo taurus. Jos atžvilgiu! Mano tėvas sakydavo: „Nevalia teršti nuosavo lizdo!“

– Teršti?! – šaukia pasipiktinęs Brisas. – Ticija! Dieve mano! Kas čia per šlykštus žodis? Ką jūs šnekat? – kaip pasiutęs jis ima bučiuoti man kaklą. – Mes nieko nesuteršim! Jūs ir aš! Mes pašventinsim! Dieviškumas apsiaus šitą guolį, ant mūsų nusileis dangus ir jį palaimins, ir aš noriu...

– Jūs norit tai prisiminti, kai manęs nebus ir šalia jūsų vėl gulės žmona!

– Kaip tik taip, – atvirai prisipažįsta Brisas, išmušdamas man iš rankų ginklą, – kaip tik šito aš ir noriu. Iš kur jūs žinot?

– Spėju! Aš pažįstu vyrus! – šypsausi kaip sfinksas.

Brisas giliai atsikvepia.

– Prašom negalvoti apie mane blogai. Ticija! Nespręskit apie mane iš anksto. Aš jums truputį paaiškinsiu: aš esu karštos prigimties. Myliu dieviškumą, kilnumą. Bet mano žmona, Ticija, supraskit – mudu susituokę devyniolika metų. Aistra išvėsusi. Nebėra aukštų skrydžių, padūkėliškumo. Aš pasakysiu tiesą. Tarp jos ir manęs nieko nebėra. Viskas baigta. Praėję! Mudu nebesimylime!

– Nuo kada? – klausiu priblokšta.

– Nuo tada, kai gimė mūsų paskutinis vaikas. Prieš penkerius metus.

– Prieš penkerius metus? O kodėl?!

– Ji nebenori. Vaikų jai gana, sako. Ji nebenori rizikuoti.

– O meilė?

– Jai jau viskas praėjo.

– Ir kaip jūs ištveriat? – klausiu, kupina užuojautos. Vargšelis. Penkeri metai paniekos. O aš jaudinuosi dėl dviejų savaičių? Brisas glosto man plaukus.

– Man labai blogai! Iš pradžių buvo siaubinga. Visi pirmieji metai ištisa katastrofa! Klausiau ją kasnakt, ir ji vis atsakydavo ne. Ne ir ne! Gal bent leisies apkabinama? Ne! Ar negalėčiau šalia tavęs atsigulti? Ne! Ar galima tave pabučiuoti? Ne! Duok man ramybę!

– O paskui?

– Paskui nebeklausinėjau. Niekuomet! Šiaip ar taip, tegu jūsų sąžinė būna rami! Jūs nieko negriaunat. Šitoji lova – tai mūsų lova. Ji jūsų, Ticija! Jūsų ir mano! Tai mūsų rožių patalas. Ar dabar mane suprantat?

Suprantu.

Žmona tapo jam motina, kaip sako prancūzai, o motina negali miegoti su savo vaiku.

Devyniolika vedybinio gyvenimo metų! Tai nelengva. Kartais jie praeina gerai, kartais ne. Dažniausiai meilė trunka trumpai, kūnai nuvysta, siela sustingsta. Akys užgęsta. Nebesijauti patrauklus. O jeigu tokia būklė užsitęsia, tada susergi. Arba pasidarai impotentas!

Nuo to giniesi ir ieškai meilės ne namuose.

Tikriausiai šitaip elgiasi ir madam Reno. Mat nuotraukoje, toli toli, kitame rožių gulto gale, ji atrodo sveika ir žvali. Taip, ji išdykėliškai žvelgia į mane iš viršaus rudomis akimis, o žvilgsnis toli gražu ne kvailas. Jos gražūs geltoni plaukai ir geidulingos raudonos lūpos. Ji panaši į mane, tik pamanyk!

Ir lygiai kaip aš ji nesiduos įveikiama.

Padėtį išsiaiškinome. Brisas imasi veiksmų.

Jis atsisėda šalia manęs ir ima nurenginėti! Lėtai! Mėgaudamasis!

– Ak, tos mielos, mažos kojytės, – šnabžda jis ir nuauna man batus. Paskui visą mane paguldo ant lovos ir pakiša ranką po sijonu.

– Oooo! Korsetas! – sušunka jis laimingas lyg vaikas, radęs sode velykinius margučius. – Tai vėl nešiojami korsetai? Ir dar raudonas! Tokios pat spalvos kaip batai! C’est charmant. Charmant! – Jis vėl pradeda mane bučiuoti, naršo po burną smailiu liežuviu, bet jau nebe taip energingai kaip pirma. Matyt, jis gabus mokinys. Paskui numauna man sijoną. Ir tiesiog ima gaudyti orą!

Mat aš dėviu dailias kelnaites, tokio pat raudonumo kaip aukštakulniai bateliai. Jos aukščiausios klasės siuvėjo darbo, visos vienų nėrinių ir labai mažytės. Uždengia tik geltonus garbanotus plaukus apačioje, daugiau nieko. Jos labai iškirptos ir dar labiau pailgina ir šiaip jau ilgas mano kojas!

Brisas spokso į mane.

Aišku, jam jau seniai taip nepatiko nė viena moteris. Jo pilkos akys spindi susižavėjimu, ir aš mėgaujuosi šituo žvilgsniu kaip pavasario diena, stojusia po ilgos šaltos žiemos nakties. Paskui kilsteliu galvą.

– Brisai, turiu jums kai ką pasakyti.

Jis pašoka lyg pažadintas iš sapnų.

– Ką? – klausia jis suglumęs. – Ką turit man pasakyti? Juk nenorit eiti dabar namo?

– Ne. Aš liksiu pas jus. Bet aš nemaniau, kad mes... kad mes taip greitai... na, kaip čia pasakyti, taip greitai suartėsime. Šiaip ar taip, tablečių aš negeriu. O šiandien pavojinga. Ar galėsit pasisaugoti?

Brisas su palengvėjimu atsidūsta.

– Žinoma! – Jis glosto man šlaunis. – Aišku, pasisaugosiu. Kokia čia problema. Net mėgstu tą daryti. Aš tikrai sugebu. Puikiai sugebu pasisaugoti! Nesirūpinkit, brangioji madam. Aš mėgstu tą daryti! Ir aš jums kai ką parodysiu, tai jums patiks. Kai jau bus tam tinkamas momentas.

– Ką jūs man parodysit? – smalsauju.

– Tai Izidės kultas, – šnabžda jis paslaptingai. – Juk jūs žinot. Aš mėgstu dieviškumą. Tą kilnumą, kuris atitolina nuo manęs kasdienybę. Man patinka tarnauti moteriai...

– Koks tas Izidės kultas? – nutraukiu jį nepasitikėdama.

– Himnas moters kūnui, – sako jis teatrališkai, – tarnavimas kaip deivei toms, kurias myli. Šitaip išsaugomas jų grožis ir jaunystė. Paaukojama joms didžiausias turtas!

O, ne! Gal verčiau man eiti namo! Man nepatinka, kad viskas krypsta šitaip! Aš nemėgstu kultų, magijos, ritualinių apeigų, isterijos. Man patinka normali vyro ir moters meilė, be raganų, velnių, priesaikų ir viso kitokio šlamšto. Bet koks dirbtinumas žudo erotiką. Bent jau man. Nemėgstu vyrų, kuriems reikia visų šitų dalykų.

– Nebijokit, neskaudės, – kužda Brisas. – Jums apskritai nereikės nieko daryti. Tik gulėti. Tai labai lengva! O dabar, mano deive, mano angele, mon amour, aš nurengsiu jums šituos drabužius.

Jis atsagsto mano šilkinę palaidinukę ir praskleidžia. Ir vėl stebisi! Aš nuoga.

– Jūs nedėvit baltinių?! – pralemena Brisas ir ima juoktis. – Einat iš namų pusnuogė? Madam Sent Apol? Kaip nuostabu! Jūs visada tokia?

– Tik kraštutiniais atvejais, – sakau, – jeigu tai būtina! (Kad galutinai neprarasčiau pasitikėjimo savimi, – bet balsiai šito nepasakau.)

– O šiandien tai buvo būtina? – klausia jis nudžiugęs.

Linkteliu galvą.

– Je vous aime! Vraiment!32 Aš myliu jus! – Jis ima glostyti mano skruostus, kaktą, plaukus. O paskui, labai lėtai ir švelniai, mano krūtis. Keista, kokios švelnios šitos raumeningos rankos.

Staiga jis pašoka, nusimeta naminį švarką.

– Vakar šitoje lovoje aš vaizdavausi, kokia jūs esat iš tikrųjų. Bet tokių gražių kojų niekuomet nesu matęs. Jūsų kūnas kaip... kaip... kaip elfės! Jūs plona ir grakšti. Ir vis dėlto moteriška. Labai labai. Jūs tikra moteris, Ticija! Pasižiūrėkit į mane! – Jis mikliai nusiplėšia apatinius. – Aš jums irgi patinku?

Jis išdidžiai atsistoja. Pozuoja. Už jo – daugybė rožių. Įspūdingas vaizdas. Bet per raumenis visiškai nematyti kūno. Briso išsipūtusios daugelis vietų, kurios kitų vyrų lygios. Jo oda įdegusi. O kas čia dabar?!

Jo pimpalas atsistojęs iki bambos. Ar jis ir jį ištreniravo?

Priblokšta spoksau į tą dangun kylantį falą. Ir vėl retenybė! Vienintelis egzempliorius! Taip, Paryžiuje gali išlepti! Nuostabu, kokių tik turtų turi gamta, niekaip neatspėsi jos triukų.

Niekuomet nemaniau, kad Brisas toks! Jo įnagis atrodė man mažas ir plonas, suplonėjęs į viršų ir kreivas. Niekuomet nebūčiau tikėjusis išvysti tokią stačią švytuoklę. Mat jo nosies ir pirštų ilgis (sakoma, kad iš to galima spręsti) vidutiniškas. Vienuolika centimetrų. Na, gal dvylika. Brisas apsisuka, o kartu sukasi ir jo pimpalas. Dabar regiu viską iš šono. Nieko sau! Jis įtempia kažkokius raumenis, ir jo įnagis ima siūbuoti pagal taktą. Neįmanoma patikėti! Galėtų šitaip ir nebedaryti, nes ir taip jau įspūdinga.

Susidomėjusi atsisėdu, nusibloškiu atgal savo ilgas geltonas garbanas ir atidžiau įsižiūriu į prašmatnųjį galą. Jeigu esi kilęs iš menininkų šeimos, tai mėgsti nepaprastus dalykus, o tokio tiesaus, lyg liniuote nubrėžto galo dar niekuomet nebuvau mačiusi. Jis tobulas, nė trupučio nekreivas. Net apyvarpė neatsikišusi. Jis lygus kaip vamzdis, iki pat viršaus dengiamas švelnios odos. Menininkės akimis žiūrint, tai nėra gražu. Trūksta tam tikro barokinio polėkio, ypač viršuje. Tačiau jis tinka ištreniruotam kūnui ir, kalbant atvirai, mane jaudina. Dėl to aš net pamirštu kietus šlaunų raumenis, išpampusias blauzdų gyslas – paprastai jų nemėgstu.

Brisas parausta nuo mano žvilgsnio, net ir jo aukšta kakta. Tai mane nepaprastai sujaudina. Ir šito niekuomet man nebuvo atsitikę. Tai gal šitam raumenų kalne plaka švelni širdis?

– Ar aš tau atrodau gražus? – klausia jis nedrąsiai, ir pilkos jo akys su baime įsminga į mane (staiga jis ima sakyti man „tu“).

– Ne tik gražus! Tu įspūdingas!

Šie žodžiai jam patinka.

– Eikš, mielas vaikuti! Lįskime po patalais!

Brisas pakelia mane aukštyn. Apsiveju rankomis jam apie kaklą. Vos galiu kvėpuoti. Na, dabar prasidės rimtas darbas! Ak, kaip gera jausti didelį, stiprų, vyrišką kūną, kuris tirpsta geisdamas manęs. Bet ir aš jo geidžiu. Brisas tvirtai laiko mane, be jokių pastangų, viena ranka. O su kita atkloja paklodes. Jos geltonos kaip citrina, be rožių, kuklios. Man iškart palengvėja. Beje, spalvoti skalbiniai man kelia siaubą. Jeigu jau turiu čia dusti nuo rožių, tai bent nejausiu jų ant paklodžių!

– Na, o dabar kas liko, – sako Brisas, švelniai guldydamas mane į lovą, tada atsiklaupia šalia ir mėgaudamasis, pirštų galais numauna man kelnaites ir kojines. Paskui apiberia bučiniais visą mano kūną. Siaubingai įkaistu, dabar būtų geriausia, jeigu jis atsigultų šalimais.

Bet Brisas elgiasi pagal vadovėlį.

Jo galva jau man tarp kojų.

– Ar galima? – klausia pridusęs. – Aš tik pasisveikinsiu! Su šituo mielu geltonu lizdeliu. Bonjour, petit nit!33 Bonjour! – Karštas jo alsavimas nudegina intymiąją mano vietelę. Paskui pajuntu jo liežuvį. Kaip tik ten, kur reikia. Nė milimetro per aukštai ar per giliai, tai taip jaudina, kad net rikteliu.

Faustas čia visuomet padarydavo klaidą. Bučiuodavo pernelyg aukštai ar šalimais, kur plaukai, šiaip ar taip, niekuomet ne per patį vidurį, kur reikia. Bet Brisas žino, kur pati tinkamiausia vieta. Tai ko aš skundžiuosi? Jeigu jis šito nori?! Tik kad ten pasiglostyti galiu ir aš pati. O naktis juk amžinai netruks. Kam švaistyti laiką? Veltui!

Brisas pagaliau baigė. Pilvu pašliaužia aukštyn mano šlaunimis, paieško ir pagaliau jo lygiausias pasaulyje galas įsismelkia į nekantraujantį mano kūną. Akimirką mudu gulime ramiai. Viskas apsimokėjo: avarija, audra, visi ankstyvo vakaro nesusipratimai! Tas pirmasis mūsų susiliejimas fenomenalus. Brisas švokščia. Santūri jo dejonė – vienintelis garsas šiame rožių kupiname miegamajame.

Paskui jis ima judėti: trūkčiojamai, lėtai, ne itin giliai. Kodėl jis neįkiša giliau? Bijo? Plika jo galva apsipila prakaitu. Ar ir jis dabar ims brūžinti? Viešpatie! Pasigailėk! Bet ne: jis tik įsijaučia! Aha! Jis išdrįsta pasistūmėti. Vis dar apčiuopomis, santūriai, bet greičiau, malonumas atitinkamai didėja. Pagaliau įsisiūbavo.

– Ticija!!! Oooo! Tai dieviška! Tai ne iš šio pasaulio! Su tavim viskas kitoniškai! Tavo tokia gera... mažytė... siaura... skylutė!!! – Daugiau nieko nebesuprantu. Mudu pasineriame į malonumų sūkurį.

Mylimės ištisą amžinybę. Vadovėline poza. Aš aukštielninka, jis ant viršaus. Tą padėtį aš mažiausiai mėgstu. Bet nesiskundžiu. Po savaičių troškulio man bet kaip gerai. Aš tokia išbadėjusi meilės nakties, kad sutinku su viskuo, svarbiausia, kad tik jis nesiliautų!

Brisas užsimerkęs. Aš mėgaujuosi jo jėga, aimanomis, trūkčiojančiu kvėpavimu, geiduliu, kurį stiprus jo kūnas perduoda man. Brisas tikrai vienintelis. Retenybė! Daugiausia pamiršti sportininkus lovoje. Bet jo ištvermė išgelbsti juos visus.

Pamažu priartėja laikas man apsisukti. Laukiu, kad Brisas tą pajustų ir pakeistų pozą. Bet vadovėlyje šito nėra. O ir kam jam to reikia? Jis darbuojasi toliau. Vis taip pat (ir man kiek per greitai). Kada jis pakeis ritmą? Pernelyg jau monotoniška. Kažko čia trūksta! Pernelyg ilgai jis pajėgus!

Ir staiga man tai įkyri!

Staiga geismas atlėgsta. Staiga viskas apvirsta aukštyn kojom, išnyksta kerai, išsisklaido burtai. Man reikia Fausto! Labiausiai norėčiau pravirkti.

Staiga man Brisas ima atrodyti kaip mechanizmas, jo raumenys kliudo. Jie per kieti. Per tvirti. Į juos užsigauni. Ar pirma to nepastebėjau? Ar buvau akla? Staiga man ima kliūti jo plika galva. Aš noriu Fausto ir jo liūto garbanų! Staiga pasijuntu besimylinti su boksininkų kriauše: iš išorės oda, viduje smėlis! Man gana šito kieto kūno. O dar ta nepatogi poza. Nebenoriu čia ilgiau gulėti, išskėtusi kojas, kaip kūdikis ant vystymo stalelio!

Aš noriu savo vyro! Keturių greitų kyštelėjimų, vieno lėto.

Noriu Fausto, kuris nė žodelio nepasakius supranta, ko man reikia. Noriu iš čia ištrūkti!

Pagaliau Brisas šį tą pastebi ir atsimerkia.

– Tu negali pabaigti?

– Taip!

– O, mano mažyte! Aš žinau, ko tau reikia!

Jis lengvai atsiklaupia, nepaleisdamas manęs, ir kilsteli mane visą aukštyn. Paskui užsideda mano kojas sau ant pečių. Dabar jo rankos laisvos, kad pamyluotų ten, kur pirma mylavo liežuviu.

Pagal vadovėlį jis viską atlieka tiesiog idealiai. Brisas tikisi, kad ištirpsiu iš malonumo. Bet aš jaučiuosi kaip vargšė višta turguje, pakabinta už kojų žemyn galva, ir malonumo tarytum nebūta. Regiu dabar rožių jūrą iš kitos pusės! Akyse mirga marga! Bet mano būklė beveik nepagerėja. Nekenčiu tokio raitymosi lovoje! O juk prieš akis dar Izidės kultas! Kokia ten dar staigmena laukia?!

– Na, mano geltonplauke deive! Na, mano meile!

Brisas nuoširdžiai stengiasi. Jo aukštą kaktą išberia stambūs prakaito lašai, turiu jam pagelbėti. Taigi yra tik vienas kelias: suvaidinti orgazmą! Neturiu kito pasirinkimo! Nors tai ir nesuderinama su mano principais, nes lovoje aš nemėgstu meluoti. Bet juk ir Tomiui pamelavau, o vienas kartas daugiau ar mažiau – didelio čia daikto!

– Ar jau?

– Taip!

– Ak, mon amour! Paskubėk! Paskubėk!

Pradedu spazmiškai trūkčioti ir graibstausi aplink save rankomis (geriau nemoku, trūksta patirties). Ar tai paveiks? Ir dar kaip paveikia!!!

– Taip! Taip! Taip! – šaukia Brisas, atitraukia ranką, apglėbia mano strėnas, dabar jam pats smagumas. Tikiuosi, nepamirš, kad turi pasisaugoti. Jis išplečia akis, įsižiūri kažkur už lovos į rožių tapetus.

– Tai su niekuo ne-pa-lyyy-gi-na-ma!!! – švokščia jis, o akys kaip stiklinės. – Tai... tai...

Jeigu neklystu, tai paskutiniai kyštelėjimai prieš orgazmą. Gelbėkit!!! Aš bijau! Jis vis didina tempą. Netrukus baigs!

Štai! Brisas garsiai sudejuoja ir paskutinę akimirką atsiplėšia nuo manęs. Balta čiurkšlė pasilieja man ant kūno. Guliu kaip sukaustyta ir stebiu viską pro pusiau nuleistus vokus.

– Oooo, tai buvo dieviška! – Brisas šluostosi prakaitą nuo kaktos. Laukiu, kol pasiims nosinę, bet veltui.

– Taip ir pasilik, – sako jis ir ima įtrinti mano kūną savo sėkla it brangiu kosmetiniu pieneliu, – kaip tik tai ir norėjau tau parodyti, Ticija! Toks yra Izidės kultas!

Lyg masažuodamas, ir tai malonu, jis ratais įtrina tuo skysčiu man krūtis, juosmenį, pilvą, kol nieko nebelieka ir mano oda pasidaro visiškai sausa. Esu tokia suglumusi, kad nepratariu nė žodžio.

– Tokia procedūra išlaiko moterį jauną ir gražią, – sako jis paskui didžiuodamasis, – jeigu tu šitaip darysi kas savaitę kartą ar du, sulaukusi keturiasdešimties atrodysi ne vyresnė kaip dabar. O žinai, kada poveikis pats didžiausias? Kai sperma trijų dienų senumo.

– Iš kur tu žinai? Kas tau sakė?!

– Aš pažįstu vieną damą, – sako Brisas paslaptingai, – nuostabią moterį. Ji turi tris vyrus, kurie jai tą daro. Jie keičiasi, kasdien vis kitas. Ji vyresnė už mane, tiksliau nežinau, bet ji graži ir tarytum be amžiaus. Ji beprotiškai jaudina. O jos kūnas dieviškas. Visi pametę dėl jos galvas!

Brisas atsikelia.

– O tu ramiai pagulėk. Aš netrukus grįšiu. – Palaimingai atsidusęs jis nueina į vonią praustis. Netrukus grįžta.

– Manau, kad man metas namo, – sakau ir atsisėdu.

– Ne! Jokiu būdu! Tai būtų siaubinga, mon amour. Tu miegosi pas mane! – Jis meiliai prie manęs prisiglaudžia, švelniai pabučiuoja į lūpas. – Tu pasiliksi čia! Mudu miegosim iki penkių, – jis nusižiovauja, – paskui atsikelsim abu, nes šeštą atvažiuos mano vairuotojas. Man reikia važiuoti į fabriką Šerbure. Ten valdybos posėdis. O kiek dabar valandų? Pusė trijų? Tuomet pamiegosim pustrečios valandos. O paskui, jei norėsi, parvešiu tave namo!

– Nereikia, – sakau, – aš gyvenu čia pat, už kampo.

– Tikrai, – mieguistai sutinka Brisas, – visai pamiršau. Juk mudu kaimynai! Kokia laimė! – Ir jis jau miega.

Guliu aukštielninka ir žvelgiu į lubas. Drėgmės dėmė tarsi padidėjo. Bet gal aš ir klystu.

Pasiutiškai norėčiau nusimaudyti. Man regis, kad krūtinė net limpa. Brisas guli šalia. Alsuoja ramiai kaip angelas. Ir staiga pasijuntu klaikiai nuvargusi. Palengva užmingu ir aš.

Sapnuoju atogrąžų mišką. Palmės, lianos, papūgos, orchidėjos, o pačiam vidury – nuostabus krioklys. Jau palendu po juo. Ata-ta, kaip gera! Malonus, šiltas vanduo, kuris garma žemyn ir prausia visą mano kūną. Mėgaujuosi juo kiek įmanydama, kraipausi ir taip, ir anaip, tačiau kas čia dabar?

Čiurlenimas pagarsėja. Vanduo darosi vėsesnis, o paskui tikrai atšąla! Stambūs lašai tekši man ant nosies, kaktos, lūpų, lediniai vandens lašai, ir aš išsigandusi pabundu.

Tekšt! Lašas man ant skruosto. Ir ant kaklo. Kur aš esu? Jeigu neklystu, patekau į pačią liūtį. Praplečiu akis, pašoku. Lauke jau šviesu. O čia viduje tikra katastrofa! Vanduo veržiasi pro lubas, garsiai tekši ant balto odinio suoliuko šalia lovos, o atsimušę nuo jo lašai purškia man į veidą. Staiga visai išsiblaivau. Tai ne sapnas. Tai šalta, drėgna, šlapia tikrovė! Trūko vamzdis! O Viešpatie!

Brisas guli ant pilvo, veidą įkniaubęs į pagalvę. Judinu jį už peties. Jis kažką sumurma, ištiesia link manęs ranką.

– Brisai!!! Greičiau! Ar tu mane girdi?!

Staiga jis pabunda. Atsisėda tiesus kaip žvakė. Spunkso į tvaną.

– Oh! Mon Dieu! – Jis jau iššoka iš lovos, bejėgiškai mostaguodamas ore rankomis.

– Duok kibirą! – šaukiu aš. – Ar čia kur nors turit kibirą? Pastatysim jį po lašais!

Brisas kaip raketa šauna į virtuvę. Žvelgiu į viršų. Dėmė jau apėmusi didelį kampą lubose, o vienoje vietoje, kaip tik virš odinio suolelio, laša kaip iš čiaupo.

Bet ant šito suolelio Brisas sudėjo mano drabužius! Ak tu Dieve šventas! Aš irgi pašoku, per rekordinį laiką bandydama išgelbėti, kas dar įmanoma. Palaidinukė, sijonas, visa kita – šlapi, net varva! Nuo batų laša vanduo. Išpilu tą vandenį ant rožių kilimo. Ar šiaip, ar taip, jis jau prisisunkęs vandens, sauja daugiau ar mažiau nieko nereiškia. Paskui išgręžiu palaidinukę ir baltinius ir numetu ant sauso suolelio po langu.

Sugrįžta Brisas. Su juodu kimono, nešinas dviem baltais kibirais. Iš pykčio surukęs kaip buldogas, ištisą dieną negavęs ėsti.

– Pranešiau durininkei, – šaukia jis niršiai, – dabar ji ieško centrinio čiaupo namuose!

Pastato kibirą ant suolelio, vanduo bėga į jį.

– O Dieve, – staiga kaip išprotėjęs sušunka Brisas, – pamiršau nusistatyti žadintuvą. Jau be penkiolikos šešios! Po ketvirčio valandos manęs atvažiuos! Aš turiu rengtis! O jūs??? Ką mes darysim su jumis? Jums nevalia čia pasilikti! Ticija! Dovanokit! Jūs turite eiti!

– Juk nuoga negaliu eiti į gatvę, – sakau pabrėžtinai ramiai, – visi mano drabužiai šlapi!

– Aš jums ką nors paskolinsiu.

Jis atneša pilką laisvo kirpimo švarką, man gerokai per didelį. Atrodau su juo kaip kaliausė, kuriai vietoj galvos geltonų šiaudų šluota.

– Ne, nieko nebus, – tuoj pat pasako jis, – palaukit. Aš dar paieškosiu.

Jis atneša man baltą sportinį kostiumą su juodu supermenu ant krūtinės. Viršutinė dalis siekia man iki kelių. Bet aš pasiraitoju rankoves. Voilà! Dabar bus gerai!

– Ar paskolinsit man ir kelnaites?

Jis atneša baltus šortus. Jie per platūs. Bus gerai ir be kelnaičių. Tačiau didžiausia problema batai. Apsiavusi jo dailiais rudos odos batais aš negaliu eiti į gatvę, jie bent dešimčia numerių per dideli. Paskutinę akimirką jis randa sandalus su medpadžiais. Jų priekyje, per patį vidurį, odinė juostelė, kurią galima įsprausti tarp pirštų. Nuostabu, šitaip apsiavusi aš pareisiu namo!

Visą tą laiką gatvėje girdžiu sirenas. Švilpukus! Tiu tiu tiū! Staiga ima be paliovos skambinti prie buto durų.

– Čia gaisrininkai! – ataidi iš koridoriaus. – Atidarykit, gaisrininkai!

Brisas šoka prie durų. Atsiveda du vyrus mėlynomis uniformomis. Jie jauni, liekni ir labai mandagūs.

– Bonjour, madame, – pasisveikina ir iškart nusuka akis į šalį, – tai kur teka, pone? Aha! Mes pasižiūrėsim. Viskas aišku! Nesirūpinkit, madam, mesjė, netrukus viską sutvarkysim!

– Aš jau einu, – pareiškiu, vos jie dingsta.

– Labai atsiprašau, – sako Brisas, paima mano ranką ir palydi prie durų. Tik pirmiau jis pastato antrąjį kibirą. Anas jau pilnas. Tuomet kažkas vėl paskambina.

– Tai mano vairuotojas, – sako išsigandęs Brisas ir žiūri pro akutę. – O Viešpatie! Ne! Tai mano žmona!!! – Jis pakraupęs spokso į mane. – Ką dabar darysime? – šnibžda jis ir visas išblykšta.

– Aš pasislėpsiu svečių tualete, – irgi šnibždu.

Ir vėl skambutis. Tikras pasiutimas! Keturiskart iš eilės!

– Einu, – šaukia Brisas, – aš jau ateinu!!!

Svečių tualetas prie pat buto durų. Aš šmurkšteliu į jį. Bet duris tik priveriu ir matau, kas toliau darosi. Brisas atrakina duris. Įeina grakšti moteriškutė su rožiniu Šanel kostiumėliu. Balta skrybėlaitė su kraštais, baltas rankinukas po pažasčia. Ji ne tokia daili kaip nuotraukoje, bet, šiaip ar taip, pažinti galima iškart.

– Bonjour, chéri, – sveikinasi susijaudinusi, – ketinau padaryti tau staigmeną. Važiuosiu su tavim į Šerburą. Karlas laukia apačioje automobilyje. Bet pasakyk, kas čia darosi? Kas atsitiko?!

– Vamzdis trūko! – švokščia Brisas.

– Kur???

– Miegamajame!

– Ne! Kaip tik mano nuostabiame... – Ji nulekia koridorium, o Brisas paskui ją. Prieš pranykdamas atsisuka ir pasiunčia man ranka bučinį. Vos spėjau. Kas, jeigu ji būtų atvažiavusi anksčiau? Pirma gaisrininkų?

Nėra ko apie tai galvoti! Voilà, kaip tik stovi liftas. Nusileidžiu į apačią, blauzdos plikos, šlapi drabužiai pakarti ant rankos, batai rankoje. Man šalta. Drebu visa. Keista padėtis. Bet kai mane ištinka panaši bėda, aš pranokstu pati save. Laikausi be galo ramiai. Priešais veidrodį pasitvarkau plaukus ir žengiu iš namo, tarsi viskas būtų visai normalu, lyg kas rytą, auštant, apsirengusi svetimo vyro sportiniu kostiumu, aš pusnuogė vaikštinėčiau po Paryžių.

Vaizdas gatvėje man jau pažįstamas. Tik vakar tokį mačiau! Gaisrinė, patrulinis automobilis, greitoji pagalba, policininkai! Gatvė priešais namą uždaryta, o tolėliau stovi juodas jaguaras veikiančiu varikliu, kur sėdi tamsiaodis uniformuotas vairuotojas. Jeigu neklystu, tai Karlas. Dailus vaikinas. Rudas kaip kava. Tai jis guodžia madam Reno?

Jis nustebęs žiūri į mane pro stiklą, išplečia akis. Gal pažįsta sportinį savo pono kostiumą? Tikiuosi, kad ne. O jeigu taip, tant pis34! Visko išsiginsiu!

Ramiai einu pro želdinius. Žygiuoju pro greitąją pagalbą, pro policininkus, traukdama visų žvilgsnius kaip magnetas. Šypsausi jiems, visiems tiems uniformuotiems avinams, ir jie smagiai mirksi man. O dabar tiesiai pirmyn, kiek įmanoma greičiau.

Prisiverčiu žingsniuoti drąsiai. Bet taip lengviau pasakyti negu padaryti. Sandalai gerokai per dideli. Vos galiu kilnoti kojas, kad jie nenusmuktų. Mano batai trisdešimt septinto dydžio. Briso – dvylika numerių didesni. Dar niekuomet man neteko taip sunkiai žygiuoti per Paryžių, vyrų žvilgsnių svilinama nugara. Gal bent nesuklupsiu. Tai būtų katastrofa!

Klapsiu į priekį, kaip sugebu. Iškėlusi galvą apžiūrinėju dangų, tarsi tai būtų svarbiausias dalykas pasaulyje. Aha! Lietų periodas baigėsi, šiandien bus gražus oras! Nuo kada Gregoro Mendelio prospektas taip pailgėjo! Jis tempiasi lyg guma! Bet viskam ateina galas. Štai ir Trokadero aikštė, smagiai suku į kairę – ir atsikratau visų man nugarą svilinančių žvilgsnių!

Merci a Dieu! Dabar man jau lengviau. Linksmai niūniuodama apsuku aikštę. Priešais mane dangų, pilną baltų debesyčių, remia Eifelio bokštas. Netrukus pasirodys ir saulė. O ką aš sakiau?!

Mane jau šildo auksiniai spinduliai.

Merkiuosi nuo ryškios šviesos. Nebijau sutikti pažįstamų, nes Paryžius šeštą valandą ryto kaip iššluotas. Čia vėlai gulama ir vėlai keliamasi, tai kultūros požymis. Ir visos kavinės uždarytos. Tik šiukšlininkai jau darbuojasi. Su savo ryškiai žaliais sunkvežimiais. Tokie energingi! Jie švilpia man įkandin. Vaiposi, mojuoja! Aš irgi moju jiems. Jie juk manęs nepažįsta!

O čia vėl reikia pasukti į kairę – Prezidento Vilsono prospektan – ir aš esu namie! Aleliuja!

Surenku kodą, ir durys atšoka. Paskutinis žingsnis – aš išgelbėta! Palengvėjusia širdžia pasikeliu aukštyn į savo butą. Juo aukščiau kylu, juo šviesėja aplinkui mane ir juo geriau aš nusiteikusi. Jaučiuosi puikiai. Nė trupučio nesigailiu. Nors aš sušlapusi kaip višta, batai nuėjo perniek, patyriau nuotykį, o tai svarbiausia.

Brisas Reno. Ką man su juo daryti? Jis sakė, kad vėl skambins. Jo žodžiais aš neabejoju. Bet Izidės kultas man nepatinka. Turiu kaip reikiant pasvarstyti, ar aš noriu dar kartą jį patirti.

Liftas sustoja. Aš viršuje, štai mano durys. Bet kas čia dabar? Pro plyšį prie grindų, pro kurį durininkė dukart per dieną įmeta laiškus, skverbiasi šviesa. Šviesa prieškambaryje? Kas ten yra?! Vakar išjungiau visas lempas, vakar vakare, išeidama iš namų. Lola ateina tiktai devintą! O gal atsirado problemų? Su Diduliu ir Mažuliu?

Na, tuoj pat sužinosime!

Ak, kaip trokštu ilgai pagulėti šiltoje gaivinančioje vonioje. O paskui išsitrinsiu gvazdikų pieneliu, nuo galvos iki kojų, kol imsiu kvepėti kaip gėlė! Tai bent malonumas! Ak, kaip aš pavargau!

Ilgai ir plačiai nusižiovavusi įkišu raktą į spyną – ir atsiduodu savo likimui!

28 Dėl sunkios padėties (angl.).

29 Žavinga (pranc.).

30 Mėšlas!!! (Pranc.)

31 Didelė lova (pranc.).

32 Tikrai! (Pranc.)

33 Sveikas, mažyli! (Pranc.)

34 Juo blogiau (pranc.).

11

Atsidususi iš palengvėjimo žengiu pro duris. Ir kas čia stovi skaisčiai apšviestame prieškambaryje, kur plieskia visos šviesos? Išvertęs žudiko akis ir visas susitaršęs? Faustas Sent Apolas!

Sukaupiu visas jėgas, kad neapalpčiau iš baimės. Ir kaip tik dabar! Po velnių! Pernelyg jau troškau, kad jis ateitų, kaip tik paskutinę naktį!

Faustas laiko taurę viskio vienoje rankoje, o cigaretę kitoje. Jis spokso į mane. Jis manęs laukė. Aišku, laukė.

Na, o ką darau aš? Ypač įžūliai užtrenkiu duris. Man telieka tik viena išeitis: bėgimas pirmyn.

– Tik pasižiūrėkit, – sakau meiliai, – koks retas svečias. Jūs ko nors ieškot, mesjė?

– Iš... kur... tu... pareini? – klausia Faustas lėtai ir pabrėždamas kiekvieną žodį, kaip aktorius, besimokantis dikcijos.

Puikus klausimas! Iš kur pareinu? Tuoj sugalvosiu iš kur!

– Buvau pabėgioti, – sakau garsiai, – juk žinai? Joga!

– Kur?

– Trokadero soduose. Kaip tik priešais.

– Nuo... kada... tu... bėgioji? – klausia Faustas suglumęs, tarsi vis dar mokydamasis kalbos.

– Nuo to laiko, kai tu pradingai, mon amour. Aš taip nuobodžiauju, kad bijau susirgti! Negaliu dieną ir naktį rūpintis namų ūkiu!

– O... kas... čia? – jis parodo į mano šlapius drabužius.

– Įkritau į didelį fontaną, – rėžiu drąsiai, – man reikia tuoj pat nusimaudyti. Aš kiaurai peršlapusi. Praleisk mane, man šalta!

Faustas nė krust. Jis ištiesia ranką, kurioje rusena cigaretė.

– Supermenas, – sako jis ir rodo man į krūtinę. Paskui išsiviepia ir išlenkia savo viskio taurę. – „Šiandien... madam... pareis... vėliau“, – mėgdžioja jis mano balsą atsakiklyje. – Kur tu buvai visą naktį?!

Taip, kur aš buvau? Kur??? Juk ištisą naktį nelakstysi su per dideliais sandalais po Paryžių.

– Vaikščiojau miegodama! – nusišypsau jam meiliai. – O kur tu buvau per paskutines septyniolika dienų?

Faustas tyli. Svyruoja pirmyn ir atgal, ir staiga suprantu, kad jis visiškai girtas ir stovi tik sukaupęs jėgas. Todėl ir kalba šitaip sulėtintai, todėl jo žvilgsnis pastiras. O dabar jam net galva nukara ant krūtinės. Kokia laimė! Pažįstu tą jo būseną. Kai išsiblaivys, viską bus pamiršęs.

– Kodėl nepaskambinai? – klausiu po valandėlės. – Būčiau apsidžiaugusi. Tada ir nebūčiau išėjusi!

– Nes, nes, nes! – suveblena Faustas ir įsikiša cigaretę į burną. Ji užgesusi. Ant gražaus kilimo guli krūvelė pelenų. Faustas kramto nuorūką ir užsimerkia.

Stebiu jį kaip nepažįstamą žmogų. Jis apsirengęs mano dar nematytais drabužiais. Iš kur jis gavo šį šlykščiai žalią švarką ir šviesiai rudas kelnes? Žalia spalva Faustui netinka. Nemėgstu, kai jo drabužiai žalios spalvos, tai jį daro išblyškusį ir nublukusį. Žalia spalva jį žudo. Kaip rožinė albinosą!

Faustas pakelia savo liūtišką galvą, pabando šyptelėti, bet jam nelabai išeina. Jis atrodo baisiai! Susenęs, papilkėjusiu veidu, paakiai tamsiai pajuodę, o palei burną gili raukšlė. Kad ir ką jis darytų, tai jam neišeina į sveikatą. Tai kodėl taip daro? Kodėl nelieka su manim? Kas jį nuo manęs stumia?

Tačiau dabar aš nusimaudysiu, o paskui pailsėsiu!

Šmurkšteliu jam po ranka, užtveriančia duris į koridorių. O kai po valandžiukės įeinu į miegamąjį, visa švarutėlė, išsimaudžiusi, išsišveitusi, kvepianti gvazdikais, Faustas užsigalvojęs stovi prie mūsų lovos ir be žodžių žiūri, kaip aš palendu po paklode.

Aš laukiu.

– Tu pasitaisei? – pagaliau paklausiu, nes jis vėl regisi storesnis.

– Ir dar kaip, – sušvokščia Faustas, iš viršaus žiūrėdamas į mane ir svyruodamas.

– O nuo ko? Kai šitaip pasiutiškai dirbi?

– Nuo rūpesčių, – atsako Faustas ir išsiviepia.

– Nuo rūpesčių liesėjama.

– O aš neliesėju! Tik pasižiūrėk į mane. Aš storas ir riebus, mano pilvas vis didėja: aš šlykštus kaip pabaisa, ir čia tu kalta. – Jis trukteli kaklaraištį.

– Ah bon? Aš kelias savaites tavęs nemačiau.

– O aš kelias savaites sukau galvą, ką tu veiki, kai manęs nėra. Voilà, priaugau iš rūpesčio penkis kilogramus lašinių! – Jis dribteli ant lovos krašto ir bando nusiauti.

– Kur tu buvai visą tą laiką? – klausiu lediniu balsu.

– Kaliau pinigus! Tau, mano mažyti geltonplauki ėryti. Kad galėtum bėgioti po Trokadero sodus!

– Ir kur tu kalei tuos pinigus? Gal čia, Paryžiuje?

– Oooo, norėtum sužinoti. Bet aš nieko nepasakysiu!

Jis jau nusiavė vieną batą. Su kitu iškilo problemų. Automatiškai pasilenkiu ir padedu jam.

– Ak, kaip gražu! Padėk man, chérie. Nieko nėra geriau kaip nuosavas, mažas, toks pažįstamas geltonas ėrytis. – Jis krinta aukštielninkas ir veltui stengiasi atsisegti marškinius.

– Ką tu šventei? Penktadienį? Prieš savaitę? „Kupole“? – klausiu, atsagstydama jam marškinius.

– Kur, chérie?

– „Kupole“. O paskui dar buvot „Seléct“.

– Ah bon? Pamiršau.

– Būk geras, prisimink!

– Klausau! Padėk man nusijuosti diržą! Le bordel!35 Aš negaliu atsisegti. Aš toks pavargęs. Ištisą naktį nemiegojau. O kelnės! Jos per siauros. Aš nė nežinojau, kad mano kelnės šitokios sudėtingos! Ar tu jas pirkai? – Jis giliai atsidūsta ir susidomėjęs stebi, kaip aš vargstu. Diržą atsegiau, dabar liko užtrauktukas. Jis užstringa. Tąsau jį pirmyn ir atgal.

– Pasikėsinimas į mano vyriškumą, – išsigandęs rėkia Faustas, – nebūk pasiutusi! Ką tu darai? Ar nori mane išromyti???

Jis piktai žiūri į mane. Aš atsidūstu.

– Tai pats atsisek! Jeigu geriau moki!

Faustas šiaip taip atsikelia. Kelnės nuslysta ant kilimo. Ten pat nulekia ir apatiniai drabužiai. Jis jau nuogas ir vaiposi man. Pažįstu tą jo vypsnį!

– Žiūrėk, koks aš gražus!

Jis žvelgia į save, į tą savo gražumyną, kuris, tamsus ir kietas, kyla aukštyn. O paskui dešine koja jis pasistoja ant lovos krašto ir saliutuoja.

– Vive la France!

Nepamirštamas vaizdas: jo galas, strėnos, ištiesta dešinė ranka – viskas atrodo kaip puikios linijos ore. Deja, žinau iš patirties: netrukus jis ims darytis įkyrus. Nors Faustas lovoje pasikeičia – bet tik blaivas. Jeigu jis per daug išgėręs, geriau sprukti šalin.

– Vive la France! – garsiau pakartoja Faustas. – Šitokių vyrų jūs neturit savo valsų šalyje, tokių vyrų kaip aš, kurie net ir nusitašę labai pajėgūs! Pabučiuok tėvynės pasididžiavimą, verge! Allez!36 Mokėk duoklę!

– Įsakinėk savo meistrams, – sakau susidėdama rankas po galva, – man tu nemoki. O jeigu užsimanei ką nors pažeminti, tai keliauk į viešnamį!

– Ak tu mano meilus geltonplauki angelėli, aš nenoriu kekšės. Aš noriu savo taip puikiai pažįstamos žmonos! Praverk savo saldžias lūpytes, gražioji mano vieniete, įsileisk mane!

Faustas prikiša tamsų didžiulį savo galą man prie nosies.

Abejingai nusuku akis. Giliai atsidūstu ir nusigręžiu. Faustas griebia mane, nesugauna, pavojingai susvyruoja.

– Atsargiai! – sušunku. Bet aš pavėlavau. Faustas griūva, plojasi ant grindų, išsidrebia palei lovą ir nebejuda.

Pažįstama būsena! Dabar jis taip gulės, kol išsipagirios, o man tai nė motais.

Pasirėmusi ant alkūnių žiūriu į nejudantį savo vyrą. Jis puikiai dera prie šito rytietiško miegamojo, prie storo, minkšto, tamsaus, nakties mėlynumo kilimo. Net pasigėręs iki sąmonės netekimo, kiek sustorėjęs, jis vis dar toks gražus, kad gniaužia kvapą. O grožis labai daug reiškia! Man jis itin svarbus. Juk aš kilusi iš menininkų šeimos! Bjaurumas mane nužudytų! Liūdnai žvelgiu į ilgas grakščias kojas, dailiai suapvalėjusias rankas, plačius pečius, liūtišką galvą ir gražų veidą: tiesi nosis, geltoni antakiai, tokios mielos lūpos. Mano žvilgsnis nuslysta prie jo tamsaus gražumyno, kuris vis dar pakilęs aukštyn, kupinas lūkesčio, gyvenimo džiaugsmo! Kodėl jis nenulinksta? Įdomu. Gal jis sapnuoja erotinius sapnus? Ak, kodėl jis negali būti normalus, malonus, klusnus, doras, ištikimas. Jeigu jis bent truputį būtų man geresnis, niekuomet neičiau pas kitą.

Faustas kietai miega. Bet keistas dalykas!

Jis atsiduoda dūmais. Tiesiog smirda. Tik dabar užuodžiu. Nusveriu galvą per lovos kraštą. Kvapas sustiprėja. Bet tai ne pypkės, cigarų ar cigarečių dūmai, ne, nuo Fausto kvepia ne tabaku! Jis kvepia kaip išrūkytas! Tikrai išrūkytas! Ir vėl? Bet kaip?

Išlipu iš lovos, atsisėdu šalia jo ant kilimo ir imu jį uostyti: ausis, skruostus, plaukus, kaklą, rankas, kelius, padus, pirštus. Nuo visur sklinda vienodas kvapas! Faustas kvepia kaip milžiniškas rūkytas kumpis. Jis ir anksčiau kai kada taip kvepėdavo, kai vėlai pareidavo. Tik ne taip smarkiai.

Lygiai taip pat jis kvepėjo prieš pobūvį Versalyje, pirmąją mūsų vestuvių sukakties dieną, ir per pietus, kai mudu susitikome Šv. Liudviko saloje. Tuomet jo akys buvo paraudusios (o veidas sudraskytas!). Tarytum ką tik atėjęs iš rūkyklos!

Mįslė veja mįslę! Bet mes greitai išsiaiškinsim!

Pašoku ant kojų. Pasižiūrėsim, kur jis buvo. Perlipu per nejudantį vyrą, nubėgu į jo kambarį. Durys užrakintos! Tant pis! Vėl grįžtu prie jo. Imu raustis po jo drabužius. Kelnių, marškinių, švarko kišenes. Nieko! Net nosinės ar žiebtuvėlio. Tačiau aš nenusimenu. Aš žinau, ko noriu. Jeigu jis šiandien man nepasakys tiesos, užsiundysiu seklį!

Faustas miega iki dviejų.

Aš jau pataisiusi pietus, kai jis pasirodo: gyvas vargeta, surukęs, sergantis pagiriom, burna skausmingai iškreipta. Aš kaip tik esu virtuvėje, apsivilkusi dailia violetine afrikietiška suknia, aukštai susisegusi plaukus, spaudžiu apelsinų sultis. Lola jau nuskubėjo į viršų. Jai pertrauka iki ketvirtos valandos.

– Olialia! Kaip man bloga! – Faustas aimanuodamas susmunka ant kėdės. – Turiu keisti gyvenimo būdą. Bet tu man nepadedi. – Jis įžūliai žiūri į mane. Nieko neatsakau, bet pastatau priešais jį stiklinę sulčių. Jis pačiumpa ją ir vienu mauku išgeria. – Ak, kaip gerai! Merci, chérie! Gal duosi ir cigaretę?

– Tu vedei nerūkančią moterį. Jau pamiršai?

– Matyt, tikrai nuostabi savybė!

Faustas nusižiovauja kaip koks plėšrūnas. Jis su raudonu aksominiu chalatu, kurį padovanojau jam gimtadienio proga. Ant kišenaitės prie krūtinės auksu išsiuvinėta jo monograma.

– Kaip sekasi kaime? – klausiu nekaltai. Faustas krūpteli, lyg būčiau įdūrusi jam smeigtuku.

– Kaip sekasi? Naivus klausimas! Toji statyba mane pražudys! Darbininkai išsunks man visą kraują. Portugalai vagia įrankius. Visos sienos kreivos. Stebiu juos kaip faraonas žydus, nieko nepadeda! O jeigu pasiskundi, tai jie nesupranta prancūziškai. O jų brigadininkas geria kaip batsiuvys! – Jis dramatiškai nutyla. – Bet aš ištversiu, mon amour, tik dėl tavęs, ir kad tavo draugė Glorija gerai pasipelnytų!

– Kodėl Glorija? Juk sakei, kad daugiau neremontuosi butų?

– Per daug pažodžiui viską supranti.

– Išalkai? – klausiu, nenorėdama susipykti. – Lola išvirė tau pietus! O aš pavalgysiu drauge su tavim.

Einame į raudoną valgomąjį. Stalas padengtas, visur gėlės, sidabras, krištolas. Lola tą puikiai moka.

– Aš apskritai neturiu apetito, – skundžiasi Faustas – ir šveičia už tris. Melionas su kumpiu. Pusė vištos su ryžiais. Salotos, sūris, duona. Didelis gabalas šviežio žemuogių torto. Ir butelis bordo, St. Emilion 1987. Paskui patenkintas dar išgeria puodelį Apolų „Auksinės Brazilijos“.

– Geriau? – įsidrąsinu paklausti.

– Geriau?! – pasipiktinęs pašoka Faustas ir nusviedžia ant stalo servetėlę. – Ir tu šito klausi mane, kai reikia perstatyti šešių šimtų kvadratinių metrų ploto pastatą? Tu ir toji tavo Glorija! Jūs įgrūdot mane į galerą.

– Aš ir mano Glorija??! Tu svaičioji! Glorija nė piršto neprikišo prie to tavo namo...

Bet jis visiškai nesiklauso.

– Niekuomet gyvenime nesu tiek daug dirbęs. Ar nematai, koks aš nusivaręs? Paakiai pajuodę. Jaučiuosi lyg dirbęs už šimtą. Aš išbalęs kaip lavonas. Plaukai slenka. Vos galiu nuryti kąsnį. Visos jūs, moterys, vienodos. Trokštat mano mirties! Neduodat ramybės! O jeigu aš jau esu parblokštas, tai lipat per mano lavoną prie kito, kuris jus lepina popina, o manęs nė nebeprisimenat!

Jis atsistoja. Raudonas aksominis chalatas atsilapoja, apnuogindamas jo puikų kūną.

– Ar mes šįryt mylėjomės?

– Ne! Tu buvai per girtas.

Faustas nusišiepia.

– A propos, Glorija! Ar ją dar patenkina tas nuobodus jos Georgas? Jeigu tu manęs paklaustum, tai tavo draugei kuo skubiau reikia saldainiuko! Ar ji jau pasidomėjo, koks aš esu lovoje? – Jis pačiumpa mano ranką ir prideda sau prie tarpkojo. – Tikiuosi, kad mane rekomenduosi, angelėli? Nemėgstu pats girtis!

Išplėšiu iš jo ranką ir atsuku jam nugarą.

– Gal eikim į lovą? – švelniai klausia Faustas.

– Niekada!

– O ne, eisim! Tik pirma turiu nuvažiuoti į Versalį. Granito. Kaip tik gauta siunta iš Italijos. Vakare manęs nelauk. Iškart važiuosiu prie Luaros. Kas yra? Ticija? Ėryti mano? Atrodai kaip Šefildo budelis!

– Rytoj Sekminės!

– Na, ir?

– Per Sekmines tu nebūsi Paryžiuje?

– Taip, chérie.

– Nes dirbat, – įgeliu aš, – šeštadienį, Sekminių sekmadienį, vėliau pirmadienį, dieną ir naktį!

– Taip, – sako Faustas. – Pagaliau supratai.

– Duodu tau tris dienas laiko, – sakau ramiai ramiai. – Jeigu iki pirmadienio nepasirodysi namuose, aš tave palieku!

Faustas prikanda lūpą. Staiga surimtėja.

– Kam toji skuba?

– Man baigėsi kantrybė!

– Kodėl? Tu juk žinai, kiek tai trunka. Perstatyti namą. Visą! Tai kodėl negali palaukti, kol viskas bus baigta?

– Nes tu meluoji kaip pasamdytas. Nėra jokio namo.

– Taip? Nėra namo? Tai kur, mano meile, aš dirbu iki nukritimo?

– Paryžiuje! Tu visą laiką buvai Paryžiuje. Tave matė Glorija. O aš mačiau rolsą. Karmo gatvėje. Įspėju tave! Viskam yra ribos. Aš nebegaliu!

– Aš tave myliu! Je t’aime! – Faustas atsiklaupia prie manęs, įkniaubia garbanotą galvą man į skreitą. – Duok man dar savaitę. Mes baigsim po savaitės. Tada parodysiu tau viską, ko tik norėsi. Prisiekiu!

– Tik su viena sąlyga. Dabar, čia, iškart, užrašai man adresą!

Einu prie savo piešimo stalo, paimu popieriaus ir pieštuką ir padedu prieš jį.

– Mielių mieliausiai, – švelniai sako Faustas, – aš dėl tavęs viską padarysiu, chérie. Aš tik noriu, kad tu būtum laiminga!

Kai jis išeina, imu studijuoti tai, ką jis parašė.

Baltame lape žodžiai „Eglių namas“, o šalia nedidelio kaimo prie Buržo pavadinimas. Tas pavadinimas man atrodo girdėtas. Tik pamiršau, kada jį girdėjau. Iškart paskambinu į informaciją.

Išmuša teisybės valanda. Ar tikrai yra toks namas? Ar viskas vien vaizduotės padarinys? Sužinau po dviejų minučių. Namas yra. Adresas teisingas. Net užregistruotas telefonas. Bet numerio man neduoda.

– Man labai gaila, madam, – sako balsas kitame laido gale, – numeris slaptas. Jis raudonajame sąraše.

– O kokia to namo savininko pavardė?

– Irgi negaliu pasakyti. Ar galiu jums dar kuo nors padėti?

– Ne, ačiū, viskas.

Padedu ragelį ir susimąstau. Savaitė greitai prabėgs. Aš palauksiu. Duodu Faustui paskutinį šansą. Vis dėlto jis mano vyras. Tegu įrodo, kad gali išgelbėti santuoką!

Faustas išlaiko pažadą. Skambina kasdien. Deja, skambina ir tas uždusęs balsas: „Paskutinis įspėjimas, geltonplauke gyvate! Dink iš mano buto!!! Antraip jis apsivers po tavo pasturgaliu!!!“ Gana! Vos ji padeda ragelį, skambinu į Apolų nekilnojamojo turto firmą, numerį turiu iš skelbimų. Kas žino? Gal ji iškart atsilieps? Bet ne! Sukasi magnetofono juosta: „Šiuo metu mūsų kontora nedirba, – kalba nepažįstamas vyriškis, – prašom pasakyti savo pavardę, adresą ir pageidavimus. Mes jums paskambinsime.“

Mano pageidavimai ne tokie jau nekalti. Verčiau juos pasilaikysiu. Ak, aš jaučiuosi tokia atstumta. O dar švenčių dienos! Ir vėl viena! Susirgsiu nuo šito amžino laukimo.

Bet dangus gailestingas. Kol svarstau, ko griebtis, paskambina Liuciferis. Sekminėms jis atvažiavo į Prancūziją, vieši Šantiji. Ar nenorėčiau su juo pavakarieniauti? Ar turėčiau laiko? Aš turiu laiko! Sekminių sekmadienį mes maloniai vakarieniaujame „La Sera“. Sekminių pirmadienį einame į koncertą. Ką veikėme daugiau, papasakosiu kitą kartą, čia tai netinka.

Briso Reno nesutinku. Jis kraustosi!

Bet Tomis Kalmanas pakviečia mane į operą, trečiadienio vakare, ir aš sutinku! Bet mes einame ne į puikiuosius Garnjė rūmus, o važiuojam į modernų teatrą prie Bastilijos. Klausomės „Elektros“. O paskui man pasidaro bloga. Per daug keršto, žudynių ir kraujo.

Ir pastatas per didelis, scena per toli, balsai dirbtinai sustiprinti, ne, tokia opera man nepatinka. Ji turi būti intymi. Kaip namuose, Vienoje. Nemėgstu tų šaltų sterilių milžiniškų teatrų!

Savaitė praeina.

Šiandien ji baigėsi. Vertėjo laukti. Šiandien antrasis birželio sekmadienis. Netrukus antra valanda, dvidešimt penki laipsniai karščio pavėsyje, ir mes važiuojam į kaimą apžiūrėti namo!

Faustas tarytum ne tas žmogus. Dangus tamsiai mėlynas. Aš su trumpomis baltomis kelnaitėmis, baltais marškiniais, raudonais sandalais, jaučiuosi kaip naujagimė. Man taip gera, galėčiau klykti iš laimės!

Švilpiame į pietus, ir pirmą kartą drąsiai sėdžiu rolse. DAR NESIBAIGĖ ŽYDINTIS AUKSINIS LAIKAS. DAR ROŽIŲ DIENOS! Šiuos žodžius man atsiuntė Glorija. Auksinėmis raidėmis atspausdintus gražiame moderno stiliaus atviruke. Ir šiandien jį tebeturiu, kaip šūkį: man tik keturiasdešimt dveji, aš žvali, sveika, nė raukšlės veide ir gal dar šį mėnesį pastosiu. Faustas šiek tiek užsiminė apie tai. Be to, jis pargrįžo jau penktadienį. Mylėjomės dvi naktis. Regis, blogieji laikai negrįžtamai praėjo. Prasideda naujas gyvenimas!

Po dviejų valandų išsukame iš autostrados ir toliau važiuojame kaimo keliu. Na ir gražumas! Faustas glosto mano nuogą kelį. Jis dar nesurūkė nė vienos vienintelės cigaretės. Labai vertinu šitokį jo elgesį.

Pervažiuojame per Luarą. Įriedame į romantišką lauko keliuką, nutįsusį palei žalią ramų kanalą ir per nuožulnią kalvą, apsodintą senais vaismedžiais. Dešinėje ir kairėje ganosi avys. Išnyra dideli dvaro rūmai, iš smiltainio, su apvaliais bokštais, juosiami aukštos sienos. Perlekiame per upelį. Tiltas medinis. Krantai apaugę senais gluosniais, kurių šakos siekia vandenį. Idiliškesnio kraštovaizdžio nesu mačiusi. Toliau pavėsingas miškelis. O paskui staigiai sukam į dešinę. Atvažiavom!

Vėžlio žingsniu pravažiuojam arką iš bukmedžių. Sustojame prie dailaus seno stogo, beveik siekiančio žemę ir žadančio saugumą ir jaukumą. Mirtina tyla viešpatauja visur. Tik kartais medžiai sušlama nuo vėjo. Kvepia ką tik nupjauta žole. Čiulba paukščiai, dūzgia bitės. Tikras rojus.

– Nous voilà37, – iškilmingai pareiškia Faustas. – Tai „Eglių namas“!

Jis apeina automobilį, paduoda man ranką, atidaro dureles.

– Štai ką dar norėjau tau pasakyti: tai tavo namas, Ticija! Jis priklauso tau!

– Ką tu čia kalbi? – klausiu nesusigaudydama.

– Tai dovana, – kaip artistas pareiškia Faustas ir pabučiuoja man ranką.

– Nesuprantu. Tu sakei, kad šitas namas – tai labai pelningas biznis.

– Dabar jau nebe. Eikš! Išlipk ir apsižiūrėk!

Ką man sakyti? Namas nuostabus. Ne per didelis, ne per ankštas, tokio namo kaime tik ir tegali norėti. Mane iškart pagauna jo žavesys. Tai perstatyta sena ūkininko sodyba iš akmens, stogas vėjų pusėje siekia iki pat žemės. Užtat iš pietų jis visas atviras: didžiulės stiklinės durys į žalią pievelę, rožių krūmus ir milžinišką lazdynyną, į pavėsingą lapinę, apaugusią vynuogienojais. Toje pavėsinėje stovi apskritas stalas ir patogios medinės kėdės.

Nuo kaimynų sklypo sodyba atskirta septyniomis galingomis eglėmis. Eglės šiose apylinkėse retenybė. Todėl jos traukia dėmesį ir suteikia namui pasakišką vaizdą. Apskritai viskas atrodo tarytum nusileidę iš kitos planetos. Niekur nejusti pamišėliško pasaulio judrumo. Mane perima keistas jausmas, įspūdis su kiekvienu žingsniu stiprėja: beveik nedrąsu sakyti, bet man šitas namas tarytum įsimylėjėlių buveinė. Taip, tikrai. Įsimylėjėlių lizdelis, toli nuo Paryžiaus, slaptas, nuostabus, vientisas laimės gabalėlis – ir dabar jis priklauso man?

Aš esu skeptikė. Pernelyg jau jis gražus!

Ne sykį esu užkibusi ant meškerės. Bet Fausto nesuprasi. O gal apsigavau dėl jo? Gal jis mane myli, o visas šitas slapstymasis tik dėl akių? Kad mane priblokštų! Mano nuosavybė?!

Beje, Faustas žino, ką man reiškia toks namas. Troškau jo nuo to laiko, kai tik pradėjau suvokti. Bet mano tėvas niekuomet neturėjo pinigų. Gyvendavome ateljė, šviesiose, didelėse, gražiose, bet jos visuomet būdavo nuomotos! Menininkų šeimoje garantijų nebūna. Kartais turėdavome labai daug pinigų, kartais apskritai nieko. Žodžio „taupyti“ niekas nežinojo. Jeigu turi, tai švaistai, ir kuo greičiau. Sau negalima nieko atsakyti!

Pinigai niekuomet nebūdavo atidedami – namui, nuosavam namui, savoms sienoms, stogui, ką jau kalbėti apie savo sodą, medžius, krūmus, gėles, apie savus žvirblius, strazdus, zyles, balandžius, peteliškes. Todėl aš ir trokštu trobos Provanse! Bet kol ją įsigysiu, man bus mielas ir „Eglių namas“ – jeigu viskas čia tiesa.

– Labai romantiška, – sakau Faustui, – iš tiesų žavinga. Tokie namai šiandien retenybė!

– Todėl jis toks ir brangus, – pučiasi Faustas, – toks žavumėlis kainuoja gražų pinigą. Ar matei? – Jis rodo į senus akmeninius laiptus, kurie išorinėje rytinės sienos pusėje veda į antrą aukštą. – Anksčiau jais lipdavo į šalinę. O dabar ten miegamieji.

Ir laiptai romantiški. Turėklai apsiviję baltais sausmedžiais, kurie taip kvepia, kad net svaigsta galva, o žemai pilna gėlių: aguonų, baltų gvazdikų, ugniažolių, neužmirštuolių.

– Eikš, – maloningai kviečia Faustas, – įnešiu tave per slenkstį!

Ir jis pakelia mane ant rankų. Ginuosi, kad būtų smagiau. Jis bučiuoja mane į lūpas. Virtuvėje vėl pastato mane ant kojų.

– Tu apsidairyk, – sako jis smagiai nusiteikęs, – aš tuo tarpu nulipsiu į rūsį ir atnešiu mums gero vyno butelį!

Einu per kambarius: svetainė, valgomasis, svečių kambarys, tualetas, sandėliukas, vonia, viskas saikingai, bet dailiai apstatyta. Staiga euforijos kaip nebūta. Staiga aš suprantu: ne! Viskas neteisybė! Niekur nerandu nė pėdsakų remonto, kurį tarsi atliko Faustas. Jau lauke man tai krito į akis. Niekur nepritaškyta cemento, jokios žymės, kur stovėta maišyklės, pievelė nuostabi. Niekur nei lentų, nei plytų, niekuomet nesu mačiusi šitaip švariai sutvarkytos statybos aikštelės. Jeigu čia kada nors tokia buvo!

Viduje tai dar labiau krinta į akis. Niekur nėra naujai išdažytų sienų, pertinkavimo ar naujų jungiklių, net bjaurūs telefono kištukai nepakeisti moderniais plokščiais. O kur tas Fausto pirktas granitas? Versalyje? Virtuvė medinė. Nėra nei indaplovės, nei gartraukio, visų tų šiuolaikinių įrenginių, be kurių šiandien vargu ar įmanoma parduoti kokį nors nekilnojamąjį turtą.

Atsidususi užlipu į antrąjį aukštą mediniais laiptais viduje. Jie irgi nenauji, ne! Nuostabaus rankų darbo, ištekinti iš ąžuolo, tikrai jau šimto metų senumo. Suprantu vos žvilgtelėjusi.

Trys miegamieji, drabužinė, didelis koridorius, kurio visa siena apstatyta knygomis iki pat plafono, jame patogi kukurūzų geltonumo sofa. Ir čia gana baldų, kad galėtum iškart įsikraustyti.

Tegu Faustas sako, ką nori. Namas jaukus ir gyvenamas. Sienos ir lubos apšepusios, niekur nejusti generalinio švarinimo šviežumo ir vėsumos, o čia tarsi viskas turėtų būti pertvarkyta.

– Kas čia gyveno? – šaukiu į apačią, nes girdžiu, kad Faustas grįžo.

– Seni sutuoktiniai!

Seni sutuoktiniai? Negali būti. Veikiau šeima su mažais vaikais. Jau pirmajame aukšte aš radau baltą plastikinį vaikišką laikrodį, pamestą išsikraustant, o čia, viršuje, radinių daugėja: kampe dvi rožinės plaukų segės, kokias nešioja mažos mergytės, o vonioje ant grindų guli guminė antytė. Miegamajame aptinku švilpuką ir lūpinę armonikėlę. Visa tai tinka seniems pensininkams? Tik tokiems, kurių tikroji vieta beprotnamis!

O čia kas? Šalia geltonosios sofos į sieną atremtas paveikslas. Paveikslas drožinėtais paauksuotais rėmais. Atsuku jį ir išsigandusi kone nudardu laiptais žemyn!

Dėdulės Krono portretas!

Spoksau į portretą. Nėra jokios abejonės! Tai mūsų geradaris, iš kurio Faustas paveldėjo turtą, dar jaunas, dar gyvas ir sveikas. Man pakerta kojas.

– Ak, štai kur tu! – Faustas negirdimai prieina ir žiūri man per petį. Be žodžių prikišu portretą jam prie veido.

– Tai iš šito seno pono pirkau namą! – Ar aš klystu, ar jo balsas sudreba? – Ankstesnis savininkas. Mesjė Bernardenas. Taip!

– Tai dėdulė Kronas, – drebiu aš, – ir aklas pamatytų!

– Tau vaidenasi, ėryti. Tu visa persiėmusi Vienos valsų dvasia. Bet palauk. Gal? Taip! Tu nelabai klysti. – Jis paima portretą man iš rankų, prineša prie šviesos. – Tikrai panašus!

Tyliu.

Faustas užkiša portretą už sofos. Reikalas jam baigtas. Bet man ne.

– Kodėl pirmame aukšte neįrengėt vonios? – klausiu vėliau. – Ir virtuvėje nėra gartraukio.

– Nes, nes, nes! Juk visuomet sakai, kad tau kelia šiurpą tie modernūs įtaisymai!

– Bet tu pirkai namą ne man. Nė kalbos tokios nebuvo. Tu jį pirkai, nes daug pinigų...

– Kas buvo pražuvo, o dabar tai yra dabar, – baigia debatus Faustas, – dabar tai tavo namai, todėl ir palikau viską kuo senoviškiau. O jeigu tu kada nors norėsi jo atsikratyti, Ticija, ar girdi? Na, jeigu rasi savo svajonių namą Provanse, tai šitą parduosi vien dėl jo žavumo. Bet koks dėl jo išleistas frankas tai į balą išmesti pinigai. Aš tiesą sakau?

– Gal parodyk man, kas čia perstatyta? Nuo pat gegužės vidurio?

– Tau niekuomet neįtiksi, – pyksta Faustas, – visuomet toji kryžminė apklausa. Jeigu tas namas nepatinka, nesivaržyk!

– Kodėl namo savininkas, tas mesjė Bernardenas, paliko čia savo portretą? Kaip manai?

– Jis paliko ir baldus, patalynę. Jis paliko ir savo knygas. Išsikraustė su žmona į pensioną. Ten ankšta. Be to, mon amour, paklausyk manęs. Aš siūlau, kad tu čia jaukiai įsikurtum ir pagyventum keletą dienų. Ko tau reikia tam įkaitusiam mieste? Tik pagalvok apie triukšmą. Tie automobiliai! Amžina kamšatis! Paryžiuje nėra kuo kvėpuoti, vasarą nė vienas normalus žmogus negyvena mieste!

– O tu? Tu irgi pasiliksi???

– Mieliausiai pasilikčiau. Manai, man patinka smirsti Paryžiuje? Aš leidau sau, mažoji Ticija, suplanuoti gyvenimą kaime. Lola supakavo mūsų daiktus. Išsirink, kur miegosi. Tuo tarpu aš sunešiu viską į vidų!

– Kiek laiko ketini čia praleisti?

– Gal savaitę? Pažiūrėsim, kaip mums čia patiks!

Faustas grįžta su dviem sunkiais lagaminais. Tai man. Savo daiktus jis susidėjo į nedidelį krepšį!

Paskui važiuojam pietauti į „Trijų žvaigždžių“ restoraną už dvidešimties kilometrų, senoje pilyje. Faustas geria taip, lyg vynas būtų ką tik išrastas. Vienas išmaukia du butelius. Bet važiuoti jis dar gali. Vidurnaktį grįžtame, bet jis iškart nori gultis. Nei kalbų, nei pasakojimų, jam reikia poilsio!

– Tai mes čia įsikursim? – Jis stovi didžiausiame iš trijų miegamųjų ir apžiūrinėja didžiulę lovą, kurią po pietų švariai perklojau. – Man patinka!

Jis žaibiškai nusirengia. Marškiniai, kelnės, batai, apatiniai – viskas skraido po kambarį, o jis patenkintas atsidūsta. Paskui nuogutėlaitis drimba ant apkloto.

Kai išeinu iš vonios, jis vis dar tebeguli aukštielninkas ir stebi nuostabųjį La France egzempliorių, kuris kaip strėlė šauna į viršų.

– Daktare, daktare, – šaukia jis vaikišku balsu, rodydamas man tą savo pasididžiavimą, lyg pirmą kartą, – čia man kažkas ištino. Kaip manot? Ar aš rimtai sergu?

– Labai rimtai, mesjė Sent Apolai!

– Tuomet lipkit į lovą, madam. Reikia kaip nors gydyti!

Aš irgi tokios nuomonės. Šypsausi jam, bet, man dar neišsiėmus iš plaukų šukų, jis pašoka, akys karštligiškai blizga.

– Kur tu eini? – klausiu nustebusi.

– Praustis! – Ir jo jau nebėr.

Na gerai! Jis nusiramins. Iš anksto džiaugdamasi trečiąja meilės naktimi priglundu prie baltų kaip sniegas paklodžių, kurias dar vakare išlyginau. Patalas atsiduoda tyru oru. Tai švelnus ir kvapnus guolis, kuriame, jeigu Dievas (ir Faustas) panorės, bus pradėtas mano kūdikis. Ne šiandien, ne rytoj. Bet nuo kitos savaitės vidurio vėl stos tos džiugios ir pavojingos dienos!

Faustas sugrįžta, gražus kaip graikų dievas, ir atsiklaupia virš manęs. Nuo jo galo kaip nuo gaisrininko žarnos laša vanduo.

– Aš švarutėlis, – prikiša jį man prie burnos. – Baiser, chérie!38

Suteikiu jam tą džiaugsmą, nors tai ir nėra paprasta. Fausto toks didelis, kad vos telpa mano burnoje, kad nesužeisčiau dantimis. Be to, jei jis įkiša kiek per giliai į burną, mane ima pykinti. Na, ir, be to, be to, aš viską kiek kitaip įsivaizdavau. Mudu tiek laiko praleidome skyrium. Aš pasiilgusi švelnumo, meilių žodžių!

Faustas dejuoja iš malonumo, man regis, ištisas valandas! Kada jis pagaliau įsigeis manęs?

Aha! Po truputį jis pasitenkina. Atsigula šalimais, ima mane myluoti, ten, kur maloniausia. Net pataiko pirmu bandymu ten, kur reikia!

Bet kai tik man išsprūsta pirmas palaimos atodūsis, suprantu apsirikusi. Jis iškart atitraukia ranką. Nieko nebedaro. Aš geidžiu pajusti jį savyje. Švelniai apkabinu, prisispaudžiu prie stambaus jo kūno. Taip jo geidžiu, kad net skauda. Noriu jį jausti, maigyti, bučiuoti! Jis mano vyras! O dvi paskutinės naktys buvo nuostabios.

Faustas tai pastebi ir išsivaduoja iš mano glėbio. O paskui nusigręžia.

– Pakasyk man nugarą, – prašo jis vaikišku balsu, – man kažkas įkando. Blusa. Kaimiška blusa. Kasyk stipriau, mažoji mano Ticija. Vidury. Voilà! Per visus šonkaulius aukštyn ir žemyn. O dabar tarp menčių. Oooo... c’est bon!!! – Jo balsas tilsta. Staiga jis užminga ir daugiau nė krust. Vėlai naktį jis ima mankyti save, patiria orgazmą, šaukia: „Non! Non! Non!“ Kaip, po velnių, čia įmanoma pastoti?

Guliu nemiegodama iki apyaušrio ir mąstau.

Dvi puikios naktys Paryžiuje. Matyt, jų buvo jam iki kaklo! Dabar vėl seks bado tarpsnis. Karšta – šalta. Karšta – šalta. Saldumynai ir rimbas. Šitas vyras negali manęs mylėti.

Tai kodėl niekaip šito nesuprantu?

Staiga pasiutiškai įskausta galvą. Durte duria kairiajame smilkinyje. Skausmas veria pilvą, strėnas, tarpukojį, įsismelkia nuo nekenčiamos mano apatinės kūno dalies iki pat širdies.

Faustas guli šalia manęs kaip angelėlis ir saldžiai miega. (Nieko nuostabaus, išplempus šitiek vyno!) Kartkartėmis atsidūsta. Jo liūtiška galva užėmusi visą pagalvę. Garbanos drykso man ant skruosto, ištiesta ranka uždėta man ant krūtinės. Ji sunki ir mane dusina. Kažkas turi atsitikti. Šitaip toliau negali būti!

O rytojus dar blogesnis.

Anksti anksti Faustas staiga iššoka iš lovos. Nei bučinio, nei kokio pasiaiškinimo. Kai išdrįstu nusekti paskui jį į vonią, jis jau skutasi.

– Mieliausioji Ticija, – prabyla jis, išvydęs mane veidrodyje, ir jo ranka sustingsta, – turiu rimtai su tavim pasikalbėti! Toks tavo elgesys šiąnakt – tikras skandalas! Aš tave vedžiau, nes maniau, su tavim nebus bėdų. Pagaliau sutikau linksmą, mažytę moterį, une belle Viennoise, kuri neniurzgia, nieko neklausinėja ir nedaro iš tavo gyvenimo pragaro. O kas atsitiko? Vos įkūriau firmą ir iš tiesų visa galva pasinėriau į darbą?

Jis spokso į mane. Aš gūžteliu pečiais.

– Tau tik lova mintyse!!! Tu niekuomet nepasitenkini! Tau vis negana. Tu trokšti meilės kaip katė pavasarį. Tu tapai erotiškai pavojinga. Ir žinai ką? Tavo nervai pertempti! Ir tau, didžiausias mano lobi, reikia ramybės ir gryno oro. Aš sugalvojau. Į Paryžių grįžtu vienas. O tu jaukiai įsikursi ir visą vasarą praleisi čia. Aš pasišnekėjau telefonu su motina, ir jai ši mintis atrodo puiki!

– Visą vasarą?

– Aš tave aplankysiu. Savaitgaliais. Būsiu čia nuo penktadienio iki pirmadienio. Jeigu norėsi. Juk tu aistringai troškai namo. O gal ne? Dabar jį turi. Gali ramiai ištyrinėti. Niekas tau netrukdys. Gali čia dekoruoti, tvarkyti, projektuoti. Gali sugalvoti, kokių baldų norėtum. Juk tau tai patinka? Juk tu tik dėl to gyveni, argi ne?

– Iš tavo kalbos supratau, kad tu išvažiuoju jau šiandien?

– Aš negaliu pasilikti. Darbas dega!

Be žodžių išeinu iš vonios.

Su šituo žmogum niekuomet daugiau nebekalbėsiu!

Po pietų Faustas išdulka į Paryžių savo baltuoju rolsroisu. Jis skubiai atsisveikina su manim priešais namą, po bukmedžių vartų arka. Pabučiuoja burzgiant varikliui. Jis išsilenkia prie manęs, nuoga jo ranka išlindusi pro langą, auksiniai gyvaplaukiai švyti saulėje.

Jis su švariais žydrais marškiniais, tokio žydrumo kaip jo akys, kurios dabar keistai žiba. Tada jis užsidega cigaretę.

– Adieu, Ticija, meilusis mano ėryti. Aš pavydžiu tau. Kiaurą dieną gali degintis. Ak, bent sykį pabūti moterim! Tu nė nežinai, kokia tu laiminga.

Jis paleidžia rankinį stabdį.

– Kai tik tavo nervai nurims, aš tave išsivešiu, – sako jis nežiūrėdamas į mane, – pailsėk kaip reikiant. Gamta – geriausia gydytoja. Ir – aš tave myliu! Nepamiršk to!

Žiūriu jam pavymui, kol rolsas įsuka į kaimo keliuką ir išnyksta iš akių. Jis paliko mane čia, be pinigų, be automobilio. Aš žinojau: tas žmogus beširdis. Nuo tokio žmogaus nevalia pastoti. Jo sūnus bus toks kaip jis, ir abu kartu jie paguldytų mane į beprotnamį. Tai kodėl aš apskritai noriu šito pabaisos vaiko?

Nes tu dėl šito ištekėjai, Ticija Sent Apol. Troškai šeimos, kvaila avele! Ir velniškai pasitikėdama savimi susiradai ne tą, ko norėjai!

Lėtai grįžtu į namą, krentu ant lovos ir verkiu. Paskui skambinu Glorijai.

– Ar man atvažiuoti ir tave išsivežti? – iškart klausia ji.

– Ne, dar nereikia.

– Kodėl dar nereikia?

– Aš noriu suvokti – kai kokius dalykus.

– Skirkis, – sako Glorija, kuri negali pakęsti Fausto, – kam tau jo reikia. To šlykštynės! Tu ateisi pas mane, mes išplėsime firmą ir užkariausime Paryžių! Mudvi kalnus galime nuversti! Beje, pas mane buvo Liuciferis Hajas.

– Ko jam reikėjo?

– Sužinoti, kaip tau sekasi. Jis bandė tau prisiskambinti.

– Nesakyk jam, kur aš. Prašau!

– Nebijok, – truputį patylėjusi sako Glorija, – bet tas vyras man patinka. Jis nei pridėsi, nei atimsi!

– Faustas gražesnis.

– Tavo Faustas tik iš išorės milžinas. O viduje nykštukas. Ar supranti, ką turiu galvoje?

Dūsauju.

– Paskambinsi, kai manęs prireiks? Pažadi?

– Paskambinsiu!

– Adieu, ma grande!39 Ir pasidžiauk tyru oru.

– Adieu, Glorija. Pasistengsiu.

Padedu ragelį ir sustingstu ant lovos šalia telefono. Turiu sugalvoti išeitį!

Turiu pasiryžti! Kad ir kaip sunku būtų!

Namuose, Paryžiuje, prieš ko nors imdamasi, aš ištisą dieną kiūtau bute ir mąstau. Bet paskui, prieš išsisklaidant nežinios miglai, apsirengiu dailia suknia ir važiuoju į Eifelio bokštą. O ten, pakilusi virš Paryžiaus tris šimtus metrų, pačioje viršūnėje, akimis rėpdama visą nuostabų miestą, dažniausiai sulaukiu praregėjimo. Na, gal praregėsiu ir čia, kaime. Pagyvensim – pamatysim.

Lėtai atsistoju ir einu į koridorių.

Gal susirasiu ką paskaityti toje knygų sienoje. Paimu į rankas tomelį – atsiverčiu – ir ką išvystu? Dailią kortelę vidinėje viršelio pusėje. Baltos ir mėlynos spalvos. O kas joje parašyta? Ar aš neklystu? Išpučiu akis: EX LIBRIS KRONOS SAINT-APOLL. Žinoma! Kniausiuosi po visą lentyną. Tas pats. Knygos priklausė mūsų geradariui. Staiga suprantu, kur aš esu!

Man viskas žaibiškai paaiškėja!

Aš esu legendiniame dėdulės Krono meilės lizdelyje! „Eglių name“. Jo slaptoje priebėgoje. Ir kaip man anksčiau neatėjo į galvą. Dėdulė Kronas buvo labai įsimylėjęs vieno garsaus politiko žmoną, kuri neketino skirtis. Juodu visą gyvenimą palaikė meilės ryšius. Todėl jis ir nevedė. O čia jie susitikinėdavo slapčiomis ir būdavo laimingi.

Flora išplepėjo man šitą istoriją. Dar Kronui gyvam tebesant. O aš iškart ją pamiršau. Faustas niekuomet nesakė apie šitą namą. Maniau, seniai jį pardavė! Olialia! Va čia tai bent atradimas!

Nugrimztu į kukurūzų spalvos sofą priešais knygų sieną. Smilkiniuose tvinksi kraujas. Faustas melavo, iš pat pradžių! Pirktas namas, perstatomas. Viskas paistalai. Melas. Bet kas gyveno šitam name? Ar jis buvo išnuomotas? Gal tikrai pensininkams? O kas čia? Šalia sofos? Ant grindų?

Ten guli šūsnis architektūros, interjero žurnalų, leidinių apie vidaus patalpų dekoravimą. Imu vartyti. Keista. Nuo kada pensininkai, gyveną pensione, ima domėtis vidaus architektūra? Tuos pačius žurnalus aš užsisakiusi Paryžiuje, ir, tikras stebuklas, visų metų rinkiniai pilni, netrūksta nė vieno žurnalo. Keistas interesų sutapimas.

Po sofa nukritęs amerikietiškas iliustruotas žurnalas. Savaitinis, jame spausdinamos gyventojų apklausos. Netyčia įsiskaitau.

„Beveik visi viengungiai mano esą laimingesni už savo vedusius draugus, – rašoma ten, – iš tikrųjų septyniasdešimt procentų apklaustųjų, vyrų ir moterų, tikina, jog kur kas lengviau gyventi vienam negu susituokus!“

Kokie jie teisūs!

Skaitau tą trumpą sakinį, kol išmokstu atmintinai.

Paskui susirandu žirkles ir jį išsikerpu.

Tuoktis gali tik pamišėliai!

Jei esi vienas, tai irgi ne kasdien tau švyti laimė. Tačiau durys atlapos, kelias laisvas! Bet kurią valandą gali pakeisti savo gyvenimą, persikelti į kitą butą, išvažiuoti, pradėti studijas, susirasti naują meilę.

O susituokus visos durys užsidaro. Tau meluojama, tave apgaudinėja, ir yra tik viena priežastis, dėl kurios gali kentėti šitą pragarą: vaikai! Meilūs vaikučiai! O šiaip?

Priklijuoju tą straipsnelį per patį veidrodžio miegamajame vidurį. Faustas jį iškart pastebės, jeigu apskritai kada nors grįš.

Paskui nueinu į sodą. Įtraukiu tyro, kvapnaus oro, žvelgiu į mėlyną vasaros dangų. Kaip čia būtų nuostabu ne vienai. Dar niekuomet savo gyvenime nesijaučiau tokia vieniša kaip ištekėjus.

Taip! Tikras paradoksas: vos valstybė ir Bažnyčia įteisina šitą sąjungą dviese, tik tada pasijunti tikrai vieniša, pamesta, pamiršta, apjuokta, atplėšta nuo pasaulio, pririšta prie žmogaus, kurio nesupranti!

Jeigu man būtų dvidešimt, nusižudyčiau!

Bet dabar, kai man keturiasdešimt dveji, aš stipresnė. Turiu daugiau jėgų, nei mano Faustas. Aš pasiekiau šlovingą savo gyvenimo vidurį ir galiu viską – jeigu noriu.

Panorėjusi spjausiu į jį. Į visus Sent Apolus. Į didelį butą, tarnus, prestižą.

Aš paspruksiu – iš auksinio narvelio! Tegu ten jis patupdo kitą paukštę.

Aš pernelyg save vertinu, kad būčiau tik naminis gyvūnas!

Jeigu reikia, tai išplėšiu Faustą sau iš širdies. Šiandien? Rytoj? Poryt? Kada???

O paskui pasižiūrėsiu, kas iš manęs liks. O tada – pradėsiu naują gyvenimą.

35 Viešnamis! (Pranc.)

36 Nagi! (Pranc.)

37 Čia: Štai ir atvažiavome (pranc.).

38 Bučinį, brangioji! (Pranc.)

39 Sudie, didžioji mano drauge! (Pranc.)

12

Aš miegu gerai – pirmą naktį viena dėdulės Krono name. Nejaučiu baimės, nesapnuoju košmarų, aš pasikabinau jo portretą, vis-à-vis40 savo lovą, mane tarytum globoja geros jo akys.

Bet kitąryt imu nerimauti. Ant manęs pasipila vienas smūgis po kito, lyg likimas verstų kuo greičiau ryžtis.

Atnešamas paštas!

Mėlynoje laiškų dėžutėje prie bukmedžių vartų guli du pailgi balti vokai su langeliais. Greičiausiai sąskaitos, bet čia, matyt, klaida! Kiek žinau, viską esu apmokėjusi! Be to, čia gyvenu tik nuo šeštadienio. Taigi šie laiškai ne man.

Apstulbusi spoksau į pavardę: madam Sent Apol. Be abejonės, šie laiškai man!

Lėtai parpėdinu atgal į sodą, atsisėdu pavėsinėje prie apskrito medinio stalo ir atplėšiu baltą popierių.

Mon Dieu!!! Man užima kvapą. „Ariadnės“ baldų salono sąskaita daugiau negu trims šimtams tūkstančių frankų. Naujųjų! Tiek kainuoja pusė vasarnamio! Spoksau į popierių. Nieko nesuprantu. Aš niekuomet nesu ten pirkusi ir niekuomet nepirksiu. Aš perku tik pas Gloriją. „Ariadnė“ prekiauja poliruotu šlamštu. Ten perka vien naujieji turčiai ir turistai, nieko neišmanantys apie kokybę! Tai kaip šitos sąskaitos pateko man?

Angliškas valgomojo stalas. Dvylika kėdžių. Kušetė. Viskas pagal specialų užsakymą! Kašmyriniai apmušalai. Dvidešimt penkios įvairaus dydžio pagalvėlės, keturios apmuštos taburetės. Kas tai užsakė? O svarbiausia – kas gavo? Už mano pinigus!

Antrasis laiškas irgi toks pat žavus: siuvimo ateljė reikalauja šimto devyniasdešimties tūkstančių frankų už vieną vakarinę suknią, dvi paprastas, už turkišką berankovį apsiaustą su gobtuvu. Gal aš sapnuoju? Dabar beveik patikiu, kad man vaidenasi. Kas taip beprotiškai įsiskolino? Ir dar mano vardu? Gal kai kas nori mane nuskurdinti? Kas čia apskritai rezgama, man nežinant?

Skambinu į Paryžių. Ragelį pakelia Lola.

– Bonjour, madame! Kaip jums patinka kaime? – nuskamba jos klausimas, lyg ji man labai pavydėtų.

– Ačiū, gerai. Čia saulėtas oras. Gal kartais ponas namuose?

– Taip, bet jis dar miega. Ar jį pažadinti?

– Ne! Bet kai atsikels, pasakykit, jog laukiu jo skambučio. Tučtuojau! Tai iš tikrųjų skubu! Labai prašau nepamiršti!

– Nebijokit, madam. Aš viską pasakysiu ponui. Užlipsiu į viršų tik tada, kai pranešiu ponui.

– O kaip sekasi Diduliui ir Mažuliui?

– Ačiū, puikiai. Didulis gauna šaunų darbą. Šiukšlininko.

– Jis bus priregistruotas?

– Priregistruotas, apdraustas, be to, dar gaus žalią uniformą. Ir penkias savaites mokamų atostogų.

– O Mažulis?

– Vis dar virėjauja. Rytoj perkam spalvotą televizorių ir kasetinį magnetofoną.

– Sveikinu, Lola! Taigi iki greito pasimatymo!

Faustas paskambina per pietus.

Aš vis dar tebesėdžiu pavėsinėje. Nė kąsnio nevalgiusi. Esu ištikta šoko.

– Kas yra? – šiurkščiai klausia jis.

Perskaitau jam laiškus.

– Kaip? – šaukia Faustas. – Kiek sakei?! Keturi šimtai devyniasdešimt tūkstančių frankų?! Tai nesusipratimas! – švokščia jis. – Padiktuok man sąskaitų numerius. Palaukš! Pasiimsiu kuo rašyti! Na, sakyk!

Girdėti, kaip rašydamas jis garsiai šnopuoja.

– Kaip tos sąskaitos pakliuvo man? – išdrįstu paklausti.

– Aš nežinau. Grynas apsileidimas! Bet aš viską tučtuojau sutvarkysiu. Dar šiandien. Žinoma, tai tik sąskaitybos klaida. Ir vis dėlto begėdiškas įžūlumas!

Girdžiu, kaip jis čiumpa cigaretę ir žiebtuvėlį.

– O kaip tau sekasi? – klausia paskui jau ramesniu balsu. – Ar namas patinka?

– Labai!

– Geras pirkinys. Ar tu taip nemanai?

Tyliu. Kokia kvaiša jis mane laiko?

– Chérie, aš tavęs kai ko paklausiau!

– Girdėjau. Namas labai gražus. Jis man primena dėdulę Kroną. Dar justi jo buvimas.

– Ak taip, ir ko tik tu nejauti, – įgelia man Faustas.

Aš giliai atsikvepiu.

– Nevaidink čia man pjesės. Aš žinau, kur esu. Jeigu nori, mėnesį čia pagyvensiu, bet ne ilgiau. O paskui išsiaiškinsim viską.

– Olialia! Tau vėl haliucinacijos? Dabar neturiu joms laiko. Pasigailėk manęs! Na tai sudie! Sąskaitas aš sutvarkysiu. Susiskambinsime vėliau.

Vakare prausdamasi aptinku kaktoje raukšlę. Tai pirmoji. Praėjusią savaitę jos dar neturėjau. Mano veido oda lygi. O dabar tarp antakių įsirėžusi plona stati linija.

Sveika, raukšle! Tavęs laukiau keturiasdešimt dvejus metus! Tu man patinki! Pavadinsiu tave Pirmąja raukšle! Mudvi kartu pasilinksminsim, raukšle. Mums prieš akis pusė gyvenimo, o gal dar ir daugiau! Mudvi puikiai sutarsime, Pirmoji raukšle! Tu geriausias įrodymas, kad rūpesčiai sugraužia grožį. Ačiū už įspėjimą!

Įspėjimą! Atsistoju po dušu. Ar aš pakvaišau? Kalbuosi su raukšle? Taip, štai iki ko priėjau. Bet man niekas nebesvarbu!

Raukšlė tampa patikima mano drauguže. Ji čia pasirodo, čia išnyksta, kaip jai patinka. Kai kada jos nėra visai. Tomis dienomis, kai aš kuriu ateities planus. Beje, džiugios vizijos greitina medžiagų apykaitą, oda gerai maitinama, veido spalva paskaistėja. O kai galvoju apie Faustą, kuris taip retai skambina, kurio aš pati niekaip negaliu pagauti, raukšlė vėl čia. Gilesnė, grėslesnė, taip, taip, aš žinau!

Bet aš neilgai stoviu priešais veidrodį ieškodama raukšlių. Turiu šį mėnesį kuo nors užsiimti. Nieko nėra lengviau! Per tokias aštrias krizes kaip ši man visuomet daug energijos. Aš pranokstu pati save, esu darbšti kaip bitelė.

Dieną ir naktį šveičiu, valau, blizginu. Jeigu Faustas užgrius nelauktai, tai negalės išvadinti manęs apsileidėle! Viską išskalbiu, išlyginu užuolaidas. Langai blizga. Voratinklių nė pėdsako. Miegamajame išvaškuoju grindis. Pirmajame aukšte nušveičiu plyteles.

Nuodugniai kaip tikra austrė paverčiu pridulkėjusį namą švytinčiu rojum.

Net iškrapštau purvą iš grindų plyšių, iš senų šešiakampių rudokų plytelių tarpų. Po keturių dienų mano rankos suskirdusios, nagai aplūžę. Bet tai nesvarbu. Namas pagaliau pavyzdingai sutvarkytas, o dabar atėjo sodo eilė.

Aš karpau gyvatvores, pjaunu žolę, raviu, grėbstau, sodinu ir sėju, laistau, kol nebegaliu pastovėti. Po dviejų savaičių viskas atrodo puikiai, bet aš pati – kaip sukriošėlė. Netyčiom žvilgteliu į veidrodį: kas čia per pabaisa? Sode dirbau be skrybėlės, be akinių nuo saulės. Mano strazdanos tamsiai rudos. Dvi savaites nė trupučiuko nesirūpinau savimi. Mano oda kaip švitrinis popierius. Plaukai styro lyg šiaudai. Pirštu persibraukiu skruostą – šiurkštus! Visur justi tarytum žvynai – o šito niekuomet man nėra buvę! Atsinešu didinamąjį veidrodį.

Aš suklydau! Regiu tik nuniokojimo pėdsakus. Poros žioji kaip krateriai, lūpos sutrūkusios. Visur pilna smulkių raukšlelių, kakta suraukta. Lūpos be jokio džiugesio, pablyškusios ir paputusios, kampučiai nuvėpę žemyn! Nuleidžiu veidrodį. O Visagali!

Taip jau atsitinka, kai apsimeti, kad visas tavo gyvenimas nuostabus, kai tylomis susitaikai su vargu, užuot viską pakeitusi iš pagrindų. Kai sukandusi dantis pasislepi kaime ir manai, kad už tai būsi mylima!

Ne bėgti – o ištverti! Taip man patarė anyta, kai mudu su Faustu pirmąkart rimtai susikirtome. (Aš jai papasakojau apie Bibi!) Bet nuo ištvermės kenčia veidas! Per trumpiausią laiką imi atrodyti kaip lavonas, o paskui ilsėkis ramybėje!

Ne! Tik jau ne aš! Aš nesiilsėsiu, tai nevykęs patarimas!

Aš niekuomet nebūsiu tokia kaip anyta! Esu mačiusi jos vestuvines nuotraukas. Nieko nebeliko. Ji turėjo per daug rūpesčių, per daug naktų praleido grieždama dantimis. Ji prisitaikė – o dabar liko kieta ir visiškai pasikeitusi. O aš noriu likti pati savimi! Noriu būti panaši į save ir aštuoniasdešimties sulaukusi. O juo labiau – devyniasdešimties!

Guosdama save imu šlemšti maistą. Valgio čia pakanka. Faustas pasirūpino, šaldytuvas kupinas. Apstu sviesto, grietinės, sūrio, kiaušinių, pieno, kumpio, paštetų ir dešrų. Virtuvės spintelėse pilna konservų: pupelių, žirnelių, kukurūzų, tuno, lęšių, špinatų. Sandėliuke randu dėžes keksų, duonos, meduolių, džiūvėsių, sausainių, krepšius saldainių, daugybę kilogramų šokolado miltelių. Aibę cukraus, marcipanų, karamelių, glajaus!

Namie viso to nė pirštu nebūčiau palietusi!

O čia kemšu pilna burna. Išgeriu virdulius kavos, kartais pusryčiauju iki pietų. Tik pagalvoju apie Faustą, ir pilvas pradeda urgzti! Litrais geriu karštą šokoladą, kilogramais tepėju keksus. Niekas manęs nemyli! Guluosi su triufeliais.

Per tris savaites priaugu šešis kilogramus ir pasenstu dešimčia metų. Atrodau klaikiai.

Jau turiu jį, apvalų pilvuką. Jokio liemens. Jokio veido skaistumo. Pabundu užtinusiomis akimis, likę tik siauri plyšeliai tarp išpurtusių vokų. Paakiai tamsūs, ir kasdien vis tamsėja. Žandai pučiasi, atsirado dvigubas pagurklis. Savaitgaliais tiesiog ryju. Tuomet laukiu Fausto, kuris taip ir neatvažiuoja. Niekad nebūčiau pamaniusi, kad į mano skrandį galima sutalpinti šitiek maisto!

Sekmadienis, liepos ketvirtoji. Aš jau tris savaites gyvenu „Eglių name“. Laukiu Fausto nuo penktadienio. Gal jis dar atvažiuos, tas šviesiaplaukis mano didvyris. Tai paskutinė diena, kai dar galėčiau pastoti. Sėdžiu išblizgintoje virtuvėje. Vakaras. Išsiviriau valgio. Pavalgiau ir spoksau į vieną tašką. Į įvairiaspalves rožes, kurias nuskyniau ir sumerkiau į dailias molines vazas, į ką tik iškeptą šokoladinį pyragą stalo viduryje. Faustas mėgsta saldumynus. O šitas pyragas, iškeptas pagal austrišką receptą, jam itin patikdavo.

Laikas slenka. Vidurnaktis. Viena valanda, dvi. Jokio skambučio. Jokio svečio. Darosi šalta. Užsidegu dujas pasišildyti. Stoviu ant šaltų akmeninių grindų. Krečia šaltis. Aš likau gyva po sniego griūties. Bet mane nužudys Faustas.

Bet kodėl?!

Pirmoji raukšle! Gal tu man tai paaiškinsi? Pirmoji raukšlė ignoruoja mane. Paslenka kiek į dešinę, kur staiga pasirodo Antroji! Dabar kaktoje turiu jau dvi sielvarto raukšles. Štai! Padedu veidrodį. Beprasmiška. Kas nori į jas žiūrėti?

Pradedu kūkčioti, verksmas mane purto ištisas valandas. Visas kūnas virpa. Nieko negaliu padaryti. Galop nurimstu. Iš paskutiniųjų nusvyruoju į vonią. Dabar atrodau dar bjauriau nei pirma. Iš veidrodžio, kuris linki man blogo, į mane žvelgia šlapias, raudonas paburkęs veidas, supamas suveltų, styrinčių lyg šiaudai plaukų. Kas šitoji nelaimėlė?

Šiaip taip nusigaunu į svetainę su buteliu armanjako. Geriu, kol nieko nebesusigaudau. O aš apsvaigstu greitai. Dvi taurės – ir aš jau kaip maišas! Pabundu tik pirmadienį po pietų. Lauke šviečia saulė. Velkuosi į lovą. Visi kaulai skauda. Man šalta kaip žiemą, paklodė ledinė. Negaliu užmigti, reikia dar vieno apkloto. Vargais negalais vėl užsirabždinu į viršų, užsikariu ant kėdės, atidarau viršutines sieninės spintos dureles – ir kas gi čia iškrenta? Beveik tiesiai man ant galvos. Kažkoks juodas, minkštas drabužis, man matytas.

Man nudiegia smilkinius, kai pasilenkiu jo pakelti. Kas čia? Atsiduoda kvepalais. Trenkia slogus kvapas, kaip šlykštu! Nemėgstu šitokio kvapo! Tai... tai... Ne! Ne!!!

Bloškiu tą drabužį šalin! Tai juodo šilko naktiniai marškiniai, kuriuos radau Fausto komodoje per pirmąją mūsų vedybinių metų sukaktį. Viršus iš tikrų nėrinių, viskas apsiūta raudonomis juostomis, gražesnių marškinių nesu mačiusi. Penkiasdešimto dydžio! Tuomet jie buvo nauji, o dabar nešioti!

Visai netenku jėgų.

Susmunku ant kėdės. Jau žinau, kas čia gyveno. Aišku, neišskiriami įsimylėjėliai. Ne pensininkai. Valkirija. Toji stambi moteris, kurią Glorija matė išeinančią su Faustu iš „Kupolo“.

Visai sugniužusi paremiu galvą rankomis. Ji tarytum sveria toną. O kaklas jos nebenulaiko. Gelbėkit! Aš juk viską nujaučiau! Nuo to vakaro prie krioklio. Bet nieko nenorėjau žinoti. Tai su šita moterim jis anksčiau dirbo. Tai ji. Ji čia gyveno! Ji yra vidaus patalpų architektė. Kaip ir aš. Dėl to tiek daug žurnalų apie interjerą. Viskas sutampa!

Tai Melinos draugė Brigita, jeigu jos vardas iš tikrųjų toks. Taigi aš žinau, kaip ji atrodo. Toji nuotrauka! Iliustruotam žurnale iš jojimo šventės Bersi. Tada aš dar menkai pažinojau Faustą.

Rudaplaukė milžinė atsikišusiais dantimis. Fotografas nesuklydo. Ji tikrai buvo su Faustu!

Gal Faustas kiekvieną trečiadienį važiuodavo čia, į „Eglių namą“. Pas ją! Dėl to aš jo niekuomet nerasdavau. Gal tai buvo ir jo meilės lizdelis, ne tik dėdulės Krono. Gal čia ir jos kambarys. Čia ji miegojo. Su mano vyru!

O tos sąskaitos! Keturi šimtai devyniasdešimt tūkstančių frankų! Tai jos! Čia jos adresas. Ji skelbiasi esanti Fausto žmona. Nieko čia nauja Paryžiuje. Dabar aš žinau, kur iššvaistytos tos didžiulės sumos. Pinigus ji leidžia negalvodama. Gal ji turi ir vaiką. Fausto ar Helijo? Pamatysim! Manau, dėl to jai buvo „sumokėta“!

O kur ji dabar? Mano bute? Mano lovoje? Man reikia išvažiuoti iš čia! Atgal į Paryžių. Kovoti dėl savo teisių! Man reikia automobilio! Turiu važiuoti namo! Bet kaip? Ūkininkas, kuriam priklauso visa žemė aplinkui, turi tik traktorių. Laiškanešys atmina dviračiu. Bet kam man duotos kojos? Argi kartaginiečiai ne pėsčiomis perėjo Alpes? Per ledus ir sniegus? O dabar vasara. Ir iki Paryžiaus lygūs laukai. Atstumas manęs nebaido. Valia kalnus nuverčia!

Pašoku – ir vėl atsisėdu!

Ne! Aš negaliu važiuoti! Esu pernelyg stora, pernelyg apsileidusi, aš nepatinku pati sau, taigi nė nosies neišdrįsiu kišti į Paryžių, juo labiau veriant kritiškam Fausto žvilgsniui.

Geriau luktelėsiu ir pasiruošiu: apgausiu jo budrumą. O paskui užklupsiu juos netikėtai ir užkursiu jiems pirtį!

Palendu po patalais ir vėl užmingu.

Kitą dieną pabundu kupina ryžto!

Beje, vargu ar įmanoma blogesnė padėtis. Bet dabar aš viską žinau. Miglos išsisklaidė. Turiu planą ir imuosi jį vykdyti.

Rūsyje yra senas dviratis. Prisipučiu padangas. Voilà, cą marche!41 Važiuoju į artimiausią miestą. Grynų pinigų neturiu, tik kreditinę kortelę. Nusivelku platų pilką kombinezoną, kuriuo vilkėjau paskutiniu metu, ir įsispraudžiu į melsvą vasarinę suknią baltomis sagomis. Dar įlendu, tik spaudžia pažastyse. O ką daugiau daryti? Nieko! Svarbiausia – ji nesuplyšta!

O paskui siaurais kaimo keliukais minu dvidešimt kilometrų į Buržą. Diena šalta ir apniukusi, bet aš prakaituoju ir vos kasuosi pirmyn. Paskutinę savaitę beveik nejudėjau, visai praradau formą. Sugaištu pusantros valandos, visi raumenys skauda. Bet vos pasiekiu tikslą, viskas gerai!

Aš nežinojau vieno dalyko: Buržas nuostabus miestas! Gyvenimas jame kunkuliuoja! Ak, kaip gera po trijų tremties savaičių vėl atsidurti tarp žmonių. Laiminga stumiu dviratį siauromis vaizdingomis stačiomis gatvelėmis, žaviuosi fachverkiniais namais, rinktinių prekių pilnomis krautuvikėmis, akmeniniais miesto rūmais, kavinukėmis. Giliai atsidūstu. Aš puikiai jaučiuosi šioje senoje magiškoje vietovėje, kuri jau romėnų laikais garsėjo turtais ir elegantiškumu. Čia yra nuostabi katedra, žydi sodai, o akmenimis grįstos aikštės tiesiog keri.

Prasibastau visą valandą.

Ir pačiam provincijos vidury šitiek grožio? Kas būtų pamanęs? O paskui imu pirktis. Pirmiausia svarbiausią daiktą – sulčiaspaudę! O paskui kita amunicija: švieži vaisiai, daržovės ir salotos, tiek, kad nebetelpa į krepšį!

O čia „Vie Claire“. Nusiperku gvazdikų kvepalų, riešutų, ramunėlių, rožių ir migdolų aliejaus. Vaistinėje įsigyju vazelino ir baltą minkštą šepetį su kotu. Ir staiga sustoju kaip įbesta. Mažoje juvelyrinės parduotuvėlės vitrinoje išvystu auskarus, už kuriuos gražesnių kaip gyva nesu mačiusi. Tai auksinės saulutės, nuostabaus rankų darbo, tikrai iš širdies padarytos, nepigūs, bet tikrai verti tokios kainos auskarai. Pirkti? Ar ne? Apžiūriu auskarus atidžiau. Ne! Nieko nebus. Aš negaliu jų nešioti. Šitoms saulutėms reikia prasidurti ausis. Ir vėl!

Užtat einu į kitą parduotuvę ir pasimatuoju raudoną vasarinę suknelę su petnešomis ir plačiu sijonu. Ji man per siaura. Nieko nebus. Na, bent sutaupiau pinigų.

Apsikrovusi pirkiniais lyg Kalėdų Senelis po pietų parvažiuoju į „Eglių namą“, sukaitusi, raudonais žandais, prie sprando prilipusiais plaukais, bet nesvarbu. Energingai kimbu į darbą.

Tris savaites nevalgiau jokio šviežio maisto. Mirtina nuodėmė! Bet dabar atsigriebsiu. Ne veltui aš išstudijavusi daugybę knygų apie sveikatą ir grožį Amerikoje, Anglijoje, Prancūzijoje ir namie. Ne veltui viską pati išbandžiau savo kailiu: poilsį ir dietas, vaistažolių, žiedų, vaisių ir kvapų terapijas. Žinau, kaip kas veikia ir atnaujina odą, tai ne paslaptis ir visai nesunku.

Iki pietų geriu tik vaisių sultis, šitaip iš organizmo pašalinami šlakai. Po pietų ir vakare geriu daržovių sultis – taip atgauni jėgas. Valgau riešutus ir salotas, spaudžiu obuolių, kriaušių, kivių, vynuogių, slyvų, morkų, burokėlių, salierų sultis – gardumėlis. Nebadauju nė akimirkos, esu sklidina jėgų, nuotaika pastebimai taisosi, ir jau po dviejų dienų atrodau geriau.

Pernakt nebetinsta akių vokai. Dingsta tamsūs ratilai po akimis. Smakras vėl tampa glotnus. Pilvas įkrinta. Valio!

Pasigaminu aliejaus plaukams, panaudodama švelnų šampūną, sumaišytą su kiaušiniu, o galop išskalauju vandeniu ir alumi. O paskui susitaisau savo garsiojo priešraukšlinio kremo, nuo kurio po savaitės paskaistėja ir prasčiausia oda. Mat ne be priežasties mano veidas lygus, nors man jau keturiasdešimt dveji. Svarbiausias dalykas – nevalgyti mėsos. Bet labai svarbu ir priežiūra! Todėl aš pati gaminuosi kremą. Ir nors sugaišau dvejus metus, kol sukūriau puikų receptą, ir čia pasitvirtina taisyklė, kad visa, kas genialu, be galo paprasta.

Dailios mano veido odos paslaptį atskleidžia keturi žodžiai: majonezas ir ramunėlių arbata!

Ramunėlės suteikia veidui glotnumo, o majonezas maitina ir daro odą stangrią! O jeigu oda taip sugadinta saulės ir vėjo kaip dabar mano arba jai nebepadeda jokie pirktiniai kremai, tai reikia kuo greičiau lėkti prie viryklės ir gerokai pamaišyti. Majonezas ir ramunėlių arbata viską pataisys.

Penktą valandą po pietų, išgėrusi stiklinę morkų sulčių, įninku triūsti. Pasigaminu majonezo iš migdolų aliejaus ir pusės kiaušinio trynio – labai paprastai. Tada įpilu ramunėlių arbatos, kad būtų klampus skystis. Truputis jūros druskos, lašas medaus. Vandenyje ištirpinu du arbatinius šaukštelius vazelino. Vos jis suskystėja ir kiek atvėsta, supilu į jį majonezą ir išmaišau rankine maišykle, o paskui visą tą mišinį, dar šiltą, supilu į nedidelį indelį ir padedu į šaldymo kamerą. Voilà! Po penkių minučių kremas gatavas – ir visi burtai!

Vakare nusiprausiu veidą ramunėlių arbata ir dar drėgną odą įtrinu trupučiuku šito kremo. Paskui tapšnoju veidą, kol jis nudžiūsta! Ak, kaip tai atgaivina! O kai tik oda vėl pasidaro sausa, pakartoju tą procedūrą. Po keturių dienų pleiskanų kaip nebūta, raukšlyčių irgi, poros išnykusios, aš vėl raudonskruostė ir skaisti. O dabar metas antrajam pokštui.

Atleisk, Pirmoji raukšle! Man tavęs nebereikia. Aš viską supratau, gali būti laisva. Adieu, Antroji raukšle! Man buvo labai smagu. Nykščiu ir smilium braukiu per antakius, visąlaik viena kryptimi, nuo viršunosio į smilkinį, septynis aštuonis kartus, kol oda parausta. O paskui tą vietą užsimerkusi masažuoju šepečiu. Ak. Kaip gera! Taip atpalaiduoji raumenėlius, kurie sudaro raukšles. Šitaip kakta vėl išsilygina.

Taip dabar darysiu kiekvieną vakarą guldamasi. Ir visada, kai tik surauksiu antakius. Beje, raukšles pasidarai pati. Raukydamasi.

Aš stebėjau pati save, taip, paskutinėmis dienomis visur nešiojausi veidrodį. Pati apstulbau. Aš ne tik pabusdavau lyg sudaužyta, nes miegodavau ant šono (o ne aukštielninka), ne, vos išlipusi iš lovos suraukdavau kaktą, prisimerkdavau ir tokia stabalinėdavau paniurusiu veidu. Kai galvodavau apie Faustą, lūpų kampučiai nutįsdavo kone iki pat smakro. Sukąsdavau dantis, miegodama jais grieždavau, taip garsiai, kad net pati pabusdavau. Rytais net skaudėdavo skruostai – nuo to mėšlungiško dantų sukandimo.

Supratau, kad ištisas dienas nė nešyptelėjau. Net skaitydavau niūrodama. Vis galvojau apie Faustą ir tą milžinę, trokšdama jos mirties.

Bet kai mintys juodos, liaukos skiria nuodus, ir viskas atsispindi veide. O jeigu mintys šlykščios, tai ir veidas šlykštus! Tas, kas nekenčia, pats pasidaro nepakenčiamas, taip jau sutvarkytas pasaulis! O dabar su tuo baigta!

Aš nesu kerštinga. Ne tokios prigimties. Aš prisiversiu būti linksma. Turiu pagrindo.

Dvi savaites pasigydžiusi sultimis pasijuntu nuostabiai. Pilvas plokščias, akys skaidrios. Oda švelni, raukšlių nė žymės. Kasnakt miegodavau dešimt valandų. Kaip atlygį pasidovanoju dar vieną kelionę į Buržą. Deja, ten nėra Eifelio bokšto, užtat yra garsi magiška senovinė katedra, didumo kaip aukštikalnė, ir mane tenai traukia.

Ji turi du bokštus, neužbaigtus, be smailių, bet mano tikslui bus gerai. Šiandien antradienis, liepos dvidešimtoji. Turiu kai kam pasiryžti. Todėl reikia užlipti aukštai!

Šįkart melsvoji suknelė man tinka, dailiai apgula liemenį. O su dviračiu prireikia tik valandos nuvažiuoti visam keliui. Ir oras geresnis nei anąkart.

Tačiau katedra uždaryta.

Bet aš susirandu patarnautoją, paaiškinu, ko man reikia, duodu arbatpinigių, ir jis atrakina bokšto duris. O paskui, nors apsirengusi dailia suknele, aš kabarojuosi aukštyn negrabiomis senomis laiptų pakopomis.

Sušilusi ir laiminga, atsiduriu viršuje.

Puikumėlis!

Atsiveria nuostabus įžymiojo senovinio miesto ir plačių jo apylinkių vaizdas. Akimirką sustingstu kaip nudiegta. Leidžiu vėjui draikyti savo vešlias geltonas garbanas, ne styrinčias kaip šiaudai, o žvilgančias ir švelnias, ir mėgaujuosi šia stebuklinga akimirka.

Virš manęs tik dangus – ir Šventoji Dvasia, kuri padeda teisingai apsispręsti. Ir staiga pro debesis suspindi saulė. Štai ir idėja! Šiandien didi diena! Šiandien aš padarysiu tai, ko troškau jau daug metų.

Aš prasidursiu ausis. Metas.

Ir dar kai ką nusprendžiu. Rimčiau. Bet vėliau pasakysiu. Viskam savo laikas!

Susijaudinusi nulipu žemyn ir ieškau juvelyro. Labai greitai surandu jį. Jo parduotuvė pačioje skardingiausioje gatvelėje, einančioje nuo katedros žemyn. Visiškai netoli. O auskarai? Jau parduoti? Baimingai šnairuoju į vitriną. Jų nebėra. Ne! Jie tik padėti toliau, žybsi man ant balto šilko. Jie laukė manęs! Valio!!!

Praveriu duris ir žengiu į vidų.

– Bonjour! – šūkteliu.

Parduotuvė visai mažytė. Kvepia gera kava. Iš už prekystalio atsistoja ponas su puodeliu mokos rankoje. Jis beveik mano ūgio, juodai apsirengęs. Veidas įdomus, vešlūs žili plaukai ir šviesios akys po tamsiais antakiais. Jis neatrodo kaip paprastas juvelyras. Jo žvilgsnis ypatingas: tikro menininko!

– Bonjour, monsieur, – pakartoju aš, – norėčiau pasižiūrėti auskarus. Tuos, kur vitrinoje, jeigu galima.

– Bonjour, madame. Apie kuriuos jūs kalbat? – jis padeda puodelį ir šypsosi man.

– Prašyčiau tų auksinių saulių!

– Ak, saulės! Jos patinka jums?

– Labai!

– Man irgi, – atvirai prisipažįsta jis, – pats jas suprojektavau ir padariau.

– Jūs auksakalys?

– Labai geras, madam. Netyčia jūs pakliuvot pas patį geriausią meistrą. Čia nepardavinėjami serijiniai gaminiai. Viską, ką matot, sukūrė mano rankos!

Jis ištiesia rankas į vitriną, atsargiai paima auskarus ir padeda juos priešais mane. Olialia! Iš arti jie kur kas gražesni. Jie mane iškart užburia. Mažyliai prabangūs daikčiukai spinduliuoja man.

Kiekviena saulė kaip atskiras veidas: linksmas, putniais žandais, tokių veidų matyti barokinėse freskose. Jie neįtikėtinai patrauklūs. Paimu juos į rankas.

– Yra tik viena problema, – sakau neryžtingai, – mano ausys nepradurtos.

– Aš pastebėjau, – sako auksakalys. – Bet jeigu sutiktumėt, madam, tai mes turime tam pistoletą.

– Kokį pistoletą, pone?

– Va šitą, – jis ištraukia stalčių ir išėmęs parodo man pistoletą, – va su juo mes įšausime medicininius žiedelius į jūsų dailias ausytes. Nė kiek neskaudės. Patikėkit manim, jūs beveik nieko nepajusit!

– Medicininius žiedelius? – nusiviliu aš. – O kaip jie atrodo?

– Tai auksinės sagutės. Palaikysit jas ausyse mėnesį. Kol dūris užgis.

– Mėnesį? Bet aš noriu nešioti saules!

– Galėsit jas nešioti, madam, – šypsosi jis žavingai. – Aš viską apgalvojau. Saulės pritvirtintos prie laikiklio. Nuimsit jas ir prikabinsit prie kištuko. Štai taip! – jis rodo man. – Matot, madam? Jos tvirtai laikosi. – O paskui atidžiai apžiūri mane. Ausis, kaklą, jis neskuba.

Nedrįstu nė krustelėti. Ko jis iš manęs nori? Žaibiškai prisimenu savo okulistą Paryžiuje. Buvusį okulistą, nes jis perlenkė su manim lazdą. Kai taikiausi raudonus naujus akinius nuo saulės, jo ranka staiga nuslydo man ant krūtinės. Grynai per atsitiktinumą, bien sûr! Esu girdėjusi šimtus istorijų apie gydytojus, dantistus, ginekologus ir psichiatrus, narsiai griebiančius jautį už ragų, be jokios gėdos, kai laukiamajame pilna pacientų.

Ar čia manęs laukia tas pats? O jeigu tikrai? Ką daryti? Atsiduoti? Daugiau kaip mėnesį neturėjau santykių su vyriškiu. Lyg ir būčiau nusiteikusi. Kaip??? Su nepažįstamu? Parduotuvėje? Niekuomet!!! Ne toks mano stilius. Pakimba tyla.

– Jūs menininkė, – staiga prabyla auksakalys, – teisybė?

– Iš ko sprendžiat? – nustembu.

– Iš ausų spenelių. Jie priaugę. Kaip daugelio kūrybingų žmonių. Ar galėčiau paklausti, ką jūs darot? Jūs muzikantė? Dailininkė? Ar rašot knygas?

– Aš dekoruoju namus ir butus. Jūs turite geras akis, pone!

Jis pamalonintas šypsosi.

– Taip, turiu. Matau, jau esat nešiojusi auskarus. Gal vaikystėje?

Linkteliu galvą. Man pradūrė ausis Vienoje, kai buvau šešerių metų. Tačiau skylutės negijo. Visą laiką karščiavo. O kai mėnesį prasikankinusi išsiėmiau auskarus, jos vėl užaugo.

– Jos buvo blogai pradurtos, – kalba auksakalys, – pernelyg žemai. Šitaip jūsų veidas atrodytų per ilgas ir liūdnas. Mes dursime čia! – Jis pažymi tašką raudonu pieštuku. – Auskarų vieta yra taip pat svarbi kaip ir forma. Mes įversime juos aukštėliau. Čia!

Jis palaiko saules man prie skruostų.

Nuostabu! Išvystu save veidrodyje ant sienos ir išplečiu akis.

– Auskarai sušvelnina veidą, – sako auksakalys, – nežinojot? – Jis ištiesia ranką ir švelniai atmeta mano plaukus atgal. Labai švelniai. Aš sudrebu.

– Na, tai kaip? – klausia jis meiliai. – Pasiryžot? Pradėsim? Ar jūs bijot, madam? – Jo klausimas tarytum meilės prisipažinimas.

– Ne, ne, – greitai pratariu. Nejučia giliai atsidūstu. – Aš jumis visiškai pasitikiu.

– Puiku! Dabar prašom nejudėti. Netrukus bus po viskam!

Aš susijaudinusi, mano delnai sudrėkę. Netrukus šis žavus vyriškis pradurs man ausis. Tai lyg skaistybės praradimas. Pernelyg jau asmeniška. Pernelyg intymu. Jis prieina prie pat manęs, atsistoja iš šono ir apčiuopia mano ausies spenelį. Jis skaniai kvepia. Rankos švelnios ir minkštos, juntu, kaip jis kvėpuoja man į plaukus. Sukaupiu jėgas, kad stovėčiau ramiai. Kad tik nedrebėčiau!

Bet aš žinau, žinau! Vienas mano krustelėjimas – tereikėtų tik atsisukti – ir mudu apsikabintume. Aišku, jis nori ir pasipelnyti. Juk jis turi teisę!

KLAKT! Tai pirmasis laikiklis. KLAKT!!! O čia jau antrasis. Truputį tempia, bet beveik neskauda.

– Prašom sėstis, – maloniai sako auksakalys ir paduoda man kėdę, – gal išgersit ko nors stipriau, madam? Taurelę likerio? Ar puodelį kavos?

– Ne, ačiū! – Atsisėdu virpančiomis kojomis. Pykstu, bet niekaip negaliu susivaldyti.

– Nenoriu būti įkyrus, madam. Jūs kalbat su akcentu? Gal galėčiau paklausti, iš kur jūs?

– Iš Vienos. Bet aš gyvenu Paryžiuje. Mano vyras prancūzas.

– Laimingasis! Iš Vienos! Aš pažįstu jūsų miestą, madam. Labai įspūdingas! Ten, muziejuje, mačiau puikų papuošalą. Prieš dvejus metus. Buvau ir Tirolyje. Jūs kilusi iš gražaus krašto, madam. O moterys ten... žavios. Ir linksmos! Temperamentingos! – Jis lūkestingai žiūri į mane. Meiliai šypsosi. Aš irgi šypsausi jam, bet nieko nesakau. Pirmąjį žingsnį tegu žengia jis. Bet, lažinuosi, jis nedrįs. Žavios jo akys po tamsiais antakiais spindi susižavėjimu. Ar jos mėlynos? Pilkos? Prie tokios šviesos nematyti.

Jis kosteli.

– Ar jūs... ar jūs atsigavot, madam? Tada pritvirtinsime saules. Prašom pakelti galvą!

Jis atsistoja visai arti. Pasilenkia. Mikliai triūsia.

– Voilà! – Jis žengteli atgal, ranka kilsteli man smakrą ir grožisi savo darbu. – Nuostabu, – sako paskui, – tiesiog pasakiška! Man regis, kad sukūriau juos jums!

Jis atneša man didelį veidrodį. Atsistoju.

O Dieve! Ar tai tikrai aš? Lašelis aukso, ir galima atrodyti visiškai kitaip?!

– Ir kas būtų pamanęs! – Jis pasitraukia per du žingsnius atgal. – Madam, aš sveikinu jus! Manau, kad visiems vyrams sumaišysit protą!

Spoksau į save veidrodyje. Ar taip gali būti? Staiga aš įgyju tai, ko manyje taip pasigedo Faustas! Valiūkiško žaismingumo. Aristokratiškumo. Dėl šitų saulių išnyko toji naivi avelė, kokia taip ilgai buvau. Avelė, kurią galima taip šauniai apgaudinėti, kad nedera apie tai net kalbėti.

Krusteliu galvą. Saulės juda, spindi, žvilga, aš miela geltonplaukė fatali moteris, nekalta ir gudri. Staiga aš pasidarau tokia moteris, į kurias gręžiojasi Faustas. Aš visiškai pasikeičiu. Galėčiau klykti iš laimės!

– Ar daug tokių saulių padarėte? – klausiu.

– Ne, madam. Tai vieninteliai auskarai!

Retenybė, priduriu mintyse. Vargu ar antrą kartą įmanoma pagaminti tokią grožybę!

– Jūs didis menininkas, – šypsausi jam.

– Ačiū už komplimentą.

– Ar priimat kreditines korteles?

– Iš jūsų imsiu viską, mažoji mano gražuole. Tik nepamirškit kas vakarą pasukti laikiklių. O jeigu ims kaisti, paplaukit ramunėlių arbata.

– Labai ačiū, pone. Merci.

– Merci, madame... o galbūt... iki pasimatymo?

– Gal. – Einu prie durų.

– Ar neturėtumėt laiko šįvakar? – skubiai klausia jis. Mano delnas jau spaudžia rankeną. – Kviečiu jus vakarienės.

Akimirką padelsiu. Eiti ar ne? Galėčiau jį nusivežti! Į „Eglių namą“. Patrakėliškai nakčiai. Bet kol kas mano meilės nuotykiai nebuvo labai šaunūs. Trumpi ir skaudūs. Ilgi ir šlapi! O ką darysiu, jeigu jis brūžins? Ne, nerizikuosiu. Važiuosiu namo! Viena!

– Man labai gaila, – sakau garsiai, – turiu grįžti į Paryžių. Bet vis dėlto labai ačiū.

– Prašom, madam. Gal tada, kai sugrįšit?

– Gal!

– Ir nepersistenkit daužydama širdis. Gerai?

Džiugi išeinu iš parduotuvės. Ak, tie prancūzai! Dieve, laimink juos! Jie moka meilintis moterims ir išsklaidyti joms rūpesčius. Taip, tiesa... Niekas taip neįkvepia pasitikėjimo savimi kaip pirkimas ko nors iš prancūzų. Dailūs auskarai, ir jau pasijunti pasakų fėja, garbinama, geidžiama, kerinti, pavergianti! Išleidi keletą frankų, bet pasijunti kitu žmogum!

Gatvėje vyrai švilpia man įkandin. Šviečia saulė, diena pasidarė tikrai šilta, vasara. Ir dabar dar kartą pasimatuosiu raudonąją suknelę. Jau esu nedidelėje parduotuvėje.

Na, ką sakiau? Aš nebesu per stora! Suknelė guli kaip man siūta. Ir spalva tinka, ne pernelyg ryški, bet pakankamai šviesi, kad išryškintų mano geltonas garbanas. Ši diena man laiminga!

Galop niūniuodama ir švilpaudama parminu atgal į „Eglių namą“. Man moja visi automobilių vairuotojai. O valstiečiai savo aukštuose traktoriuose spokso į mane ir bent tris kartus atsisuka.

Linksma atsigulu vakare. O rytą, trečiadienį, birželio 21-ąją, atsikeliu labai anksti. Tai ilgiausia metų diena ir trumpiausia naktis. Vasaros saulėgrįža. Mano tremtis baigėsi.

Išmušė pagaliau valanda: aš grįžtu į Paryžių. Ir jaučiu: atsitiks kažkas puikaus, patrakėliško, nelaukto, stebuklingo. Mane užplūsta džiaugsmo banga. Nežinau kodėl! Galėčiau krykšti iš laimės!

Papusryčiavusi ilgai prausiuosi po dušu. Išsišukuoju šepečiu plaukus, kol ima blizgėti, saikingai pasidažau. Tuomet nušveičiu auskarus balta skepeta ir prisisegu, per galvą apsivelku naująja suknele ir atsistoju svetainėje priešais didelį veidrodį. Olialia! Niekaip negaliu atsitokėti. Aš esu kita moteris. Gražuolė – turiu prisėsti.

Tačiau netrukus pašoku, užlekiu į viršų ir pradedu krautis lagaminus. Per patį įkarštį išgirstu variklio ūžimą. Jeigu neklystu, tai mūsų automobilis.

Atsargiai dirsteliu pro langą. Tikrai. Šalia žalių bukmedžių vartų stovi rolsas. Išlipa Faustas. Nuostabu! Pačiu laiku. Pasitraukiu nuo lango ir toliau kraunuosi daiktus.

– Saliut, – išgirstu po valandėlės jo kiek pridususį, mat lipo laiptais aukštyn, balsą už nugaros, – ką tu čia veiki, chérie?

Atsisuku. Jis stovi atsirėmęs į duris, sportiškas, visas baltai apsirengęs, kiek įdegęs, tikras gražuolis. Nemačiau jo penkias savaites. Man širdis ima tvaksėti.

– Kraunuosi daiktus, – sakau trumpai.

– Kodėl, chérie?

– Grįžtu į Paryžių.

– Bet tu nežinojai, kad aš atvažiuosiu, – nustemba Faustas.

– Glorija pažadėjo mane parvežti, kai tik užsimanysiu.

Faustas valandėlę tylomis žiūri į mane.

– Tu pasikeitei, – sako jis lėtai, – su kuo tu mane apgaudinėjai, mieloji Ticija?

– Su Šventąja Dvasia!

– O kur?

– Buržo katedroje.

Faustas kilsteli antakius.

– Tavo nauja suknelė. Aš jos dar nematęs.

– Patinka? – klausiu aš, nesiliaudama krautis.

– Labai! – Keliais greitais žingsniais jis atsiduria šalia manęs, apkabina per liemenį, pabučiuoja į kaklą. – Pamiršau, kokia tu daili. Bonjour, mažoji žmonele. Pabučiuok mane!

– Ne!

– O kodėl ne, chérie? – Jis palaukia mano atsakymo, atsidūsta, paskui atsisėda ant lovos krašto ir ima žaisti automobilio rakteliais. Išimu iš spintos juodus naktinius marškinius ir metu jam. Jis pagauna.

– Kas tai? – klausia ir iškelia aukščiau, lyg niekuomet nebūtų jų matęs.

– Parvežk draugužei. Arba išmesk į šiukšlyną!

Faustas tyli. Aš apsisuku.

– Aš viską žinau, – šypsausi, – žinau, su kuo miegi, žinau, kas dirba vietoj manęs. Žinau, kad tu visą laiką leidi su ja. Tu priėmei ją į savo firmą. Žinau, ji čia gyveno. Žinau, kaip ji atrodo. Žinau, kodėl jai buvo sumokėta. Aš viską žinau, štai!

– Eik jau eik, – abejingai sako Faustas, – argi tikrai?

– Aš jokių scenų nekelsiu. Aš tik noriu atvirai pasišnekėti.

– Apie ką? – nekaltai klausia Faustas.

– Apie tavo meilužę.

– Mano meilužę?! – pasipiktinęs šūkteli Faustas. – Aš neturiu meilužės! Aš turiu tave, mon amour. Aš nematau jokios kitos moters! – Jis pašoka, suima mano veidą delnais.

– Paleisk, – šaukiu, – man gaila, kad už tavęs tekėjau! Man nereikėjo atvažiuoti į Prancūziją.

– Ah bon? – pabučiuoja mane į lūpas Faustas. – Bet mes mylim mažytes austres moteris. Mes, prancūzai, jaučiam silpnybę jums, meiliems vaikučiams. Juk žinai. Ar ne?

– Silpnybę žudynėms ir gaisrams. Jūs vis mus nukariaudavote. Pasiskaityk istoriją. Ar tau ne gėda?

– Ne, – sako Faustas ir paleidžia mane, – man ne gėda. Nors tu teisi – mes geresni kareiviai. Juk jūs prakišot visus karus, vieną po kito. Bet tu, brangute, atvažiavai į Paryžių atsikeršyti. Tavo tikslas naikinti! Tu nori nukankinti mus, prancūzus, išsiurbti paskutinį kraujo lašą. Pasižiūrėk į mane. Aš tave myliu, o tu duri man peiliu į širdį ir dar pasukinėji peilį žaizdoje. Aš nebegaliu miegoti, dirbti, valgyti. Turiu tave garbinti, kol gyvas! Taip, mažoji mano Ticija, aš tave perkandau: tu keršijantis to valsų miesto angelas.

Jis susmunka ant grindų ir apkabina mano kelius.

– Maldauju! Bent kartelį būk rimtas! Vieną vienintelį kartą. Ar aš per daug reikalauju?

– Aš rimtas! Iki pat širdies gelmių! Aš klaupiuosi prieš gražiąją nugalėtoją!

Jis įspraudžia savo liūtišką galvą man tarp šlaunų ir ima vaitoti.

– Baik vaidinęs! – griebiu jam už plaukų. Tai padeda. Jis atsistoja, žvelgia į mane kančios pilnomis akimis. Nusisuka ir eina prie durų.

– Ak, jūs moterys, – šaukia jis iš koridoriaus artistiškai dūsaudamas, – jūs dangiška palaima ir pragariška kančia. Kas mes būtume be jūsų. Vargšai laimingi stuobriai. Tačiau Žemė ne rojus. Laimė yra kitoje planetoje. Ar ne, mon amour?

Paskui jis nuskuodžia laiptais žemyn, ir aš vėl pamatau jį tik vakare. Penktą mudu susitinkam virtuvėje.

– Aš išvažiuoju, chérie, – praneša jis man, – man reikėjo tik paimti vieną kitą daiktą, likusį po perstatymo.

– Aš irgi važiuoju, – pareiškiu ryžtingai, – jeigu tu mane taip myli, kaip neseniai tvirtinai, tai ir tu turėtum šito trokšti.

– Teisybė. Bet jei nori žinoti tiesą, tai Paryžiuje man nebus kada tavim rūpintis. Visą mano laiką suryja firma. Aš vis kelyje...

– Nesvarbu, – nutraukiu jį, – gali daryti, ką nori, pareiti ar išeiti, aš viena turėsiu kuo užsiimti. Gal net važiuosiu į Vieną. Bet čia nebepasiliksiu nė dienos!

– Kodėl ne? Kaimas tau į naudą! Tu tiesiog pražydai, chérie! Paryžiuje nebuvai tokia daili!

Nieko neatsakau. Faustas pamato, jog aš nejuokauju, ir be žodžių nutempia sunkius mano lagaminus į automobilį. Galop jis viską sutvarko: išjungia elektrą, dujas, vandenį, užrakina visas duris. Nežinau, kur deda tuos naktinius marškinius. Man ir nesvarbu. Atsisėdu į rolsą. Automatiškai atidarau peleninę ir šypsodama vėl ją uždarau. Ji pilna nuorūkų. Išterliotų lūpų dažais. Tos pačios šlykščios oranžinės spalvos, kuri man krito į akis, kai balandį važiavome į Versalį.

Bet aš nešaukiu, nesiplūstu, nesakau nė žodžio. Esu nepriklausoma, nes atgavau ramybę. Užsimetu koją ant kojos, išlyginu rankomis dailios raudonos suknios sijoną. Tegu įvykiai klostosi savaime. Aš pasiruošusi.

Faustas įsėda, paleidžia variklį, ir mes riedame pro žalius bukmedžių vartus. Adieu, „Eglių name“! Gal jau niekuomet tavęs nebepamatysiu. Aš nebuvau čia laiminga. Bet čia aš rimtai apsisprendžiau. Ir tai man labai svarbu.

Adieu, dėdule Kronai! Ačiū, kad mane paglobojai. Gal būčiau sau ką nors pasidariusi tą nevilties sklidiną naktį, kai laukiau Fausto, o jis taip ir neatvažiavo.

Žvelgiu į žalią kraštovaizdį. Vasaros saulėgrįža. Viskas dar žydi, auksinis laikas. Rožių dienos! Tas posakis tebegalioja. Tik su manim nebėra Fausto.

Mano vyras tyli, kol išriedame iš vieškeliuko. Bet vos atsiduriame autostradoje, jis įsisiūbuoja, šauna pirmyn kaip raketa. Staiga lyg žirnius ima berti žodžius. Kalba apie viską: apie ligas, bankrotus, skyrybas, korupciją, nelaimingus atsitikimus, intrigas, bendrus mūsų pažįstamus, apie nekilnojamojo turto firmos maklerį, kuris su savo meiluže išdulkėjo į Kubą. Palikęs čia žmoną, keturis vaikus ir keturiasdešimties milijonų frankų skolų kalną.

– Būk geras, papasakok ką nors linksmesnio, – paprašau po pusantros valandos nelaimių raporto, – rimčiau pasuk galvą! Gal žinai ką linksmesnio?

– Kodėl? – įsižeidžia Faustas. – Tai juk be galo įdomu!

– Bet labai slegia.

– Taip, – pykteli Faustas. – Bet gyvenimas ne vien rožėm klotas. Žmonės toli gražu ne mieli, paslaugūs ir geri. Žmonės yra žvėrys. Visur tik žudynės, melas, apgavystė ir išdavystė, kas akimirką kas nors nužudoma...

– Taigi! O kadangi be paliovos šitomis naujienomis bombarduoja žiniasklaida, tai dabar nieko nenoriu girdėti. Kai šitaip gražiai važiuojame į Paryžių. Noriu kelias valandas pagyventi ramiai. Pasigailėk, maloningasis pone!

– Tu niekuo nesidomi, – tarsteli Faustas, – su tavim neįmanoma pasikalbėti.

– Įmanoma. Apie butus. Apie darbus. Pavyzdžiui, apie Menų prospektą. Ar jau pardavei tą butą?

– Ne!

– Kodėl?

– Kvailas klausimas. Niekas jo nenori.

– Niekas nenori? – klausiu nesusigaudydama. – Tokio jaukaus buto? Tokio gražaus buto aš nesu niekuomet pirkusi. Vien židiniui svetainėje neįmanoma atsispirti.

– Taigi kad įmanoma. Šįkart pramovei!

– Davei skelbimą? – klausiu po valandėlės.

– Žinoma.

– Na, ir? Kas nors atėjo? Ar buvo žmonių?

– Šeši, – nenoriai sako Faustas.

– Ir niekas nieko nepasiūlė?

Faustas papurto galvą ir užsidega cigaretę.

– Nesuprantu, – sakau ramiai, nors viduje visa tiesiog verdu, – tu juk žinai, kaip vertinami visi seni namai. Viską iš Bele Epoque aš parduodu net miegodama.

– Dabar taip nebėra, – niūriai sako Faustas, – laikai pasikeitė.

– Taip greitai laikai nepasikeičia. Kas gali pasikeisti per penkias savaites?!

– Viskas! – sušunka Faustas. – Turi lakstyti dėl kiekvieno su. Daug butų ir mažai pirkėjų. Tai kodėl aš toks užsiėmęs, kaip manai? Aš nuožmiai grumiuosi. Džiaukis, kad tu šituo nebeužsiimi!

Tylomis dumiam toliau gražų vasaros vakarą Paryžiaus link.

– Ką dar šiandien veiksi? – išdrįstu paklausti, kai iš pietų autostrados įsukame į šalutinį bulvarą. Prasidėjo atostogos. Stebėtinai maža automobilių.

– Turiu reikalų, chérie. Nežinojau, kad pagerbsi mane savo buvimu. Aš esu susitaręs.

Bet jis nevažiuoja, kaip paprastai, prie Eifelio bokšto, o kairiąja Senos pakrante ūžia aukštyn Monžo gatve. Nusijuokia, pamatęs nustebusį mano žvilgsnį.

– Pirma, mieloji Ticija, aš kviečiu tave vakarienės. Tu ištekėjai ne už laukinio, o už prancūzo. Mes kultūringa tauta. Aš moku elgtis, kaip pridera.

– Ačiū, aš labai džiaugiuosi, – sakau suglumusi, – žinai ką? Taip šilta. Gal išgerkim šampano „Dviejų beždžionėlių“ terasoje, o paskui kur nors pavalgykim, kad staliukai būtų lauke.

– Niekuomet gyvenime, – pasipiktina Faustas, – ten aš nebevaikštau! Tai turistams ir nieko nenutuokiantiems apie valgį! Parodysiu tau ką kita. Tikrąjį Paryžių. Arba tai, kas dar likę iš senojo tikro Paryžiaus. Kaip buvo anksčiau, kai čia dar nebuvo priplūdę užsieniečių.

– Tu kalbi apie bjauriuosius austrus.

– Ypač apie juos.

Faustas sustoja Mokyklų gatvėje. Paskui pėsti žingsniuojame, o vakaras toks šiltas, ir aš mėgaujuosi kiekvienu žingsniu. Ak, Paryžius! Po penkių tremties savaičių jis dvigubai gražesnis. Kiti miestai kaip miestai. O Paryžius – meno kūrinys! Eini ne paprastomis gatvėmis. Eini tarytum pro teatro dekoracijas. Čia svarbi kiekviena smulkmena.

Džiaugiuosi meilingai nukaltais balkonais prie aukštų langų. Nuostabiais vartais, išraižytais ir nulakuotais. Meniškais fasadais, su skulptūromis ir girliandomis, su gėlėmis, veidais ir figūromis iš akmens. Gėriuosi, lyg viską pirmąkart matydama.

Ir visur verda gyvenimas. Kavinės, restoranai, parduotuvėlės, viešbučiai, klubai, aludės, bistro. Prie kiekvieno kampo regi ką nors gražaus. Kopiame siaura, vaizdinga, stačia Šv. Genovaitės gatve, vedančia į panteoną. Žmonių knibždėlynas. Užeigos pilnutėlės. Įkalnės viduryje pasukame į skersgatviuką. O paskui vėl į kairę. Aš čia dar nesu nė sykio buvusi.

Po truputį sukaistu. Čia šilčiau negu kaime. Paryžiuje pats vasaros įkarštis. Tikiuosi, tas restoranas turės sodą. Arba terasą. Ar bent stalelius ant šaligatvio. Kai toks karštis, norisi būti lauke.

– Kaip vadinasi tas restoranas? – klausiu Faustą, kuris išdidžiai drožia šalia manęs, su cigarete burnoje, kaip tikras nugalėtojas. Atrodo, kad jis čia nupirkęs visą kvartalą.

– Jis be pavadinimo. Jis privatus.

– Be pavadinimo? Kodėl?

– Todėl, mon amour, – mėgaudamasis ima dėstyti Faustas, – kad dar yra individualistų. Seno kirpimo žmonių. Jie ir nesireklamuoja. Čia lankosi tik nuolatiniai svečiai. Joks svetimšalis nė kojos pro duris neįkels. Jeigu nori čia patekti, reikia, kad tave kas nors atvestų!

– Ar galima sėdėti lauke?

– Ne.

– Gaila!

– Pirma pamatyk, o paskui burbėk, – moko mane Faustas ir nusviedžia cigaretę, – nors ir sėdi patalpoje, yra į ką paganyti akis! Juk tu visą laiką kartoji, kad nemėgsti pilkumo. Tau kelia siaubą bet koks normalumas! Aš drįstu tvirtinti, mažoji mano princese, kad čia peržengiamos visos ribos. Nepamirši šito restorano visą gyvenimą! Kertam lažybų?

40 Priešais (pranc.).

41 Štai, puiku! (Pranc.)

13

Laimė, aš nesilažinu. Einu be žodžių šalia Fausto ir laukiu staigmenos.

– Voiléa, – sako jis staiga ir sustoja, – mes atėjom!

Jis atidaro stačiakampes dureles aukštuose, apskrituose, raudonai lakuotuose vartuose. Prieš akis atsiveria žalias kiemas. Viduryje – didžiuliai kaštonai. Namo sienos apsiraičiusios gebenėmis. Žalia oazė Paryžiaus centre.

Pasukame dešinėn į apšiurusį namelį kiemo gale. Einame purvinu tamsiu koridorium. Ten vėl kitas akmeninis kiemas. Mus pasitinka triukšmas. Padvokia virtuvės tvaiku ir dūmais. Žengiame į vidų pro geležines duris.

Kas čia dabar? Alchemiko virtuvė? Piratų sueiga? Patalpos lubos žemos, lakuotos tamsiai raudonai. Iš prasto radijo prie bufeto sklinda Valse musette42. Čia tvanku, žmonių tiek, kad nebūtų vietos obuoliui nukristi. Visos kėdės užimtos, o svečiai atrodo lyg išlindę iš nutekamojo griovio.

Keista vaiduokliškų būtybių maišalienė riogso prie tamsaus medžio nedailaus darbo stalų su raudonojo vyno taurėmis ir lėkštėmis, iš kurių kažkas smirdi. Moterys su juodomis kaip anglys juodai apvedžiotomis akimis, vyrai jūreivių kepurėmis, keli jauni, persigėrę ir nesiskutę. Su savo gražia raudona suknia, auksinėmis saulėmis ausyse aš atrodau kaip ateivė iš kitos planetos.

Bet ir Faustas kitoks. Ko jam reikia šitoj landynėj?

Prie mūsų žengia aukštas susitaršęs vyriškis. Jo barzda geltona, o nosis raudona. Kaktos ir skruostų oda nusilupusi. Jis su rudom kelnėm, ruda liemene ir ruda skrybėle plačiais kraštais. O marškiniai raudoni. Per dešinę ranką persimetęs pašluostę.

– Bonjour, šeimininke! – Jis apkabina Faustą kaip sūnų paklydėlį, perdėtai smarkiai ploja jam per petį, šešiskart pabučiuoja į abu skruostus. Kas čia yra? Gal juodu ketina sugulti?

– Bonjour, madmuazele, – paskui abejingai tarsteli man ir pabučiuoja į ranką.

– Nėra vietos? – klausia Faustas, manęs nepristatydamas.

– Yra yra. Ten, viduje. Kelią tu žinai.

Varstomi susirinkusių svečių žvilgsnių einame pro medinį bufetą, paskui pasukame kairėn pro įvairiaspalvių karoliukų užlaidą į niūrų koridorių. Palipame kelias pakopas aukštyn ir pro kitas, geležim kaustytas duris patenkame į didelę patalpą, kokių ne tiek daug esu mačiusi.

Ji aukštesnė negu restoranas apačioje, o visa kairė siena – didžiulis židinys. Tas židinys siekia nuo grindų iki lubų. Ir šito niekuomet nesu mačiusi: pragariškai dvokianti, juoda, suodina, rūkstanti skylė! Priešais židinį šeši staliukai, baltai apdengti, o užpakalyje, palei sieną su langu – ilgas stalas, nukrautas arklių lenktynių žurnalais, „Tierce“, „Timeform“, popieriais, blankais – kas čia yra? Hipodromo kontora?

Susėdam.

Liesa susisukusi moteriškė pasišiaušusiais trumpais garbanotais plaukais pribėga prie Fausto, bučiuoja jį ir glaudžia prie krūtinės. Į mane ji nė nežiūri. Ji su balta sutepta prijuoste, paraudusiomis akimis, šitaip pasisveikinusi, ji padeda priešais mus butelį raudonvynio, dar pintinėlę su duona, garstyčiomis, pipirais, druska.

– Kas tau? – linksmai klausia Faustas. – Tu pavyduliauji, mielas vaikuti?

Be žodžių papurtau galvą.

Tas kvapas! Rūkykla! Tai šitaip dvokė Faustas, kai kiauras naktis nepareidavo namo. Niekuomet nepamiršiu šito kvapo! Tai čia jis leido laiką, o išeidamas kaskart susiginčydavo!

Visa patalpa dvokia lyg išrūkyta – stalai, kėdės, servetėlės, sienos. Pabaisiškas židinys tarytum didžiulė velnio ryklė, iš kurios veržiasi šlykščiausias tvaikas. Netrukus mane ims pykinti.

– Kas tau? – kartoja Faustas. – Atrodai kaip veršis skerdykloje. Tau čia nepatinka?

– Gal malonėtum atidaryti langą? – klausiu silpnu balsu.

– Nieko tai nepadės. Kvapas čia visuomet toks. O kaip tau patinka šitas prašmatnus židinys? Kaip pilyje! Jis likęs iš Renesanso laikų!

– Tu čia dažnai lankaisi?

– Retsykiais, – šiurkščiai atkerta Faustas, – žinai, čia sutinki paprastų žmonių. Nereikia visą laiką vaikščioti į trijų žvaigždučių restoranus. Į tuos prabangius. Ten sumoki krūvą pinigų ir išeini alkanas. O čia už grašius gauni kalnus valgio. Ačiū Dievui, Paryžiuje yra ir tokių vietų!

Išdžiūvėlė atneša valgiaraštį. Ranka prirašytą popieriaus lapą plastikiniam įdėkle.

Sunkiai jį šifruoju: žarnokai, kepenys, inkstai, vištų skrandžiai, kiaulių kojos, veršių širdys, sraigės. Siaubingas meniu vegetarui!

– Gal malonėtum man patarti, ką čia užsisakyti?

– Čia būna nuostabių salotų, chérie. Ir keptų bulvių. Tirpstančių burnoje ir labai šviežių.

Keptas bulves aš mėgstu. Bet čia? Niekuomet neišdrįsčiau. Tokiose smuklėse jos daugiausia gaminamos su arklių taukais. Galiu susirgti vien pagalvojusi! Be to – man apetito kaip nebūta.

Visi žmonės čia atrodo nesveiki! Trokštu tik vieno dalyko: niekur neprisiliesti. Nusišveisti rankas muilu. Ir kuo greičiau iš čia pasprukti!

O Faustas – devintam danguj! Sėdi ant kėdės atsidrėbęs kaip karalius rūmuose. Užsako pašteto ir – dėbtelėjęs į mane – kažko, ko nesuprantu.

– Negaliu šaukti pavadinimo, – sako prisidengęs ranka burną sudžiūvėlei, – mat madam vee-getarė! Žinot, ji labai suubtili!

Padavėja kikena užsirašinėdama. Faustas užsidega ilgą cigarą ir dūmija tiesiai pro mane. Atneša užkandžius.

Užsisakiau ridikėlių. Juos tai galėsiu valgyti. Suklydau! Dalis jų kirmėlėti, o kiti sudžiūvę, sumedėję ir seni. Štai ir pagrindinis patiekalas.

Salotos man, o Faustui – ar manęs neapgauna akys? Štai ką jis man iškrėtė! Žinodamas, kad nė žiūrėti negaliu? Jo lėkštėje drykso dvi šlaunys. Varlės šlaunys, stambios kaip rupūžės. Tąsiam drebučių padaže. Tuoj vemsiu. Šakutė iškrinta man iš rankos ir nudzingsi ant grindų. Faustas vaiposi.

– Nevalgai, princese? – Jis susigrūda varlės koją į burną, su apetitu apgraužia, o kaulus išspjauna į židinį. Dėbsau į staltiesę.

– Ačiū, man bjauru.

– Kodėl, chérie?

– Tu puikiai žinai.

– Ar galima bjaurėtis šita maža varlyte?

– Ne! Aš bjauriuosi tavim! Užsakei šį patiekalą, norėdamas įžeisti mane. Puikiai žinai, kad negaliu į jį žiūrėti!

– Užsisakiau jį, nes mėgstu valgyti varles, – nerūpestingai atkerta Faustas, – aš mėgstu valgyti varles, sraiges, skėrius, mano skonis subtilesnis negu jūsų, kilusių iš to valsų krašto!

– Valgyk, kas tau tik patinka! Karkvabalių lervas, kirminus, kaspinuočius, šliužus! Bet ne mano akyse! – Mane smaugia ašaros. Prikandu lūpą, nusisuku į šalį. Tegu tik nepamato ašarojančios. Ne! Šitokio džiaugsmo aš jam nesuteiksiu!

– Ar skanu? – klausia sudžiūvėlė, atnešusi kitą raudonvynio butelį.

– Nepaprastai! – atsistoju aš. – Man tik staiga pasidarė siaubingai karšta. Turiu įkvėpti gryno oro!

– Gal neiškelsi čia scenos, – sako Faustas, žiaumodamas pilna burna.

– Nebijok! – Čiumpu rankinę. – Scenų nebebus!

Išlekiu iš smuklės, atsisveikinusi su tuo skrybėlėtu apšepėliu, kuris šįkart nebebučiuoja man rankos, ačiū Dievui, pereinu abu kiemus ir galop pridususi atsiduriu gatvėje. Man graužia gerklę. Tarytum Faustas būtų mane primušęs. Susitvardau per kelias akimirkas. O ką aš dabar veiksiu?

Netrukus dešimta.

Mieliausiai kur nors įlįsčiau. Bet namo eiti negaliu, gultis viena į lovą ir laukti – ko? Kad Faustas poryt parsibelstų? Ne! Šiandien vasaros saulėgrįža. Šventa naktis. O aš jau apsisprendžiau, Buržo katedros bokšte.

Voilà! Aš viena atšvęsiu savo pasimatymą su Paryžium. Viena nueisiu į „Dvi beždžionėles“, viena atsisėsiu dailioje terasoje, viena išgersiu taurę šampano ir viena pasimėgausiu ilgiausiu metų vakaru ir pasigrožėsiu didžiausios palaimos man teikiančiom rožinėm sutemom. Ir pirmosiomis žvaigždėmis danguje virš Sen Žermen de Prė.

Leidžiuosi žemyn vaizdinga Karmo gatve. O paskui Sen Žermeno bulvaru „Odeono“ pusėn. Prie Mabijono kampo su kreditine kortele pasiimu grynų pinigų iš automato. Dabar nebėra jokių kliūčių pasilinksminti. Žvelgiu į save vitrinų stikluose. Nuotaika pakyla. Aš atrodau puikiai. Ir labai jauna. Kaip čia yra? Juk Faustas visą laiką mane pjauna!

Kuo labiau artėji prie senosios bažnyčios, tuo daugiau žmonių bulvare. Staiga pasijuntu atsidūrusi tarytum bičių spiečiuje. Trumpa atkarpa nuo Biusi iki Bonaparto gatvės kaip koks rytietiškas turgus. Dailininkai, muzikantai, ugnies rijikai! Fokusininkai, papuošalų pardavėjai, prekiautojai kilimais! Turistai! Ant šaligatvio tikra kamšalynė. Vaidinamos pantomimos, groja rylininkai, būgnininkai, siūlomi svaigiai kvepiantys jazminų iš Afrikos žiedai.

Ir priešais bažnyčią grūstis. Stebuklas, kad randu vietą „Dviejų beždžionėlių“ terasoje. Bet aš jau sėdžiu ten, o priešais mane stovi taurė šampano. Žiūriu, kaip joje į viršų kyla ir sprogsta oro burbuliukai, dėkodama Dievui, kad šalia nesėdi tas bjaurybė Faustas.

Bet vos nugeriu pirmąjį gurkšnį, mane užplūsta juodžiausias liūdesys. Apsidairau. Visur aplinkui tik laimingos porelės. Veidai spindi džiaugsmu, jie ramūs, atsipalaidavę. Vyriškis prie gretimo staliuko peni savo draugužę alyvuogėmis. Ji išsižioja, mėgaudamasi užmerkia akis. Jis pabučiuoja jai nosies galiuką. Vyriškis geltonplaukis, strazdanotas. Danas? Švedas? O kas pabučiuos mane?

Kiek laiko praėjo nuo tada, kai čia sėdėjome mes, Faustas ir aš? Laimingi ir įsimylėję. Tikrai jau dveji metai. O dabar jis nelietė manęs daugiau kaip mėnesį.

Ak, aš prakišau savo gyvenimą.

Spunksau į porelę prie gretimo staliuko. Galiu lažintis, kad jie dar nė nakties nemiegojo kartu. Jie dar kaip reikiant ir nepasibučiavę. Pirmasis bučinys dar prieš akis. Ak, tas pirmasis bučinys!

Jis turi būti švelnus. Meilus ir nestiprus. Be jokio spaudimo! Kaip ir pirmasis apkabinimas. Švelnus, glaudus, subtilus ir svajingas. Reikia susiglausti ir tirpti iš laimės. Jokių nelygumų, kurie įsirėžia į krūtinę, jokio kelio, mygančio šlaunį. Jokių kampų! Antraip visa tai beprasmiška.

Pakeliu galvą ir žvelgiu į dangų. Jau sušvito pirmosios žvaigždės. Taip trokštu bučinio, kad net visą diegia. Mano skruostais rieda ašaros. Nesišluostau. Lėtai perleidžiu akimis tirštai apsėstus staliukus.

Ar čia yra koks nors geistinas vyriškis?

Lipšnus, meilus, jausmingas vyriškis, kuris ilgai žiūrėtų man į akis ir lėtai lėtai priglaustų savo lūpas prie manųjų?

Tas tamsusis amerikietis šalia laurų gyvatvorės? Ryte ryjąs mane aistringais žvilgsniais? Lieknas geltonsnapis su akiniais, visą laiką slapčiom šnairuojąs į mane? Jis vienas, kaip ir aš. Bet man tokie nepatinka.

Kiek toliau sėdi vyras, panašus į Paulių. Bet aš matau tik truputį jo profilio. Tokie pat gražūs juodi garbanoti plaukai. Priešais jis pasiklojęs žemėlapį. O ant jo knyga. Jeigu neapsigaunu, turistas.

Užsimerkiu ir imu vaizduotis, kaip jis bučiuojasi. O paskui siaubingai susigėstu. Jaučiuosi, lyg būčiau jį išprievartavusi. Kuo tas vargšas vaikis dėtas?

Nežiūrėdama čiumpu savo šampano taurę ir išmaukiu iki dugno. Man pasidaro geriau. Visą dieną kąsnio burnoje neturėjau, todėl iškart apsvaigstu. Viską matau lyg per miglą. Iš akių teberieda ašaros. Aš tikrai maniau, kad šiandien nutiks kas nors nuostabaus. Kad auksinės saulės atneš man laimingą meilę. Bet suklydau!

Jaunasis vyriškis, man toks panašus į Paulių, staiga atsisuka ir šypsosi. Išsiima baltą nosinaitę ir iškelia ją. Ar man jos reikia? Linkteliu galvą. Jis atsistoja, eina prie mano staliuko.

O Dieve! Tai jis! Paulius! Gyvas ir sveikas, Paulius, apie kurį mąsčiau ištisas savaites, neturėdama nė kruopelytės vilties, jog kada nors vėl jį pamatysiu, Paulius, kurio maniau netekusi, stovi priešais mane!

Pašoku. Mudu žaibiškai puolam vienas kitam ant kaklo. Kaip gera! Jis stipriai mane priglaudžia. Sūpuoja glėbyje. Nepasileidžiame ištisą amžinybę. Pagaliau atsiplėšiam vienas nuo kito.

– Ticija! – pagarbiai stebisi Paulius ir paima abi mano rankas. – Tu čia! – „Tu“ savaime suprantamas. – Aš visur tavęs ieškojau! Penkiskart buvau „Maksime“. Savaitę po savaitės kasdien vaikščiojau į mesjė Kalmano galeriją. Tu taip ir nepasirodei. Kur tu buvai visą laiką?

– Tremty. Kaime.

Žiūrime vienas į kitą ir šypsomės. Nutiko stebuklas!

– Tu ko nors lauki? – klausia Paulius.

– Ne. Eikš pas mane.

Jis atsineša žemėlapį ir knygą. O paskui paduoda man savo nosinaitę.

– Kaip tau sekasi?

Nusišluostau ašaras.

– Blogai. O tau?

– Gerai. Dabar, kai sutikau tave. – Jis ilgai žiūri į mane. – Kas tau? Kas nors mirė?

– Ne. Namie problemos.

Paulius atbloškia juodas garbanas.

– Su tuo superkaubojum baltame rolsroise, ar ne?

Linkteliu.

– Tu už jo ištekėjusi?

– Ištekėjusi, taip. Vaikų neturiu. O tu? Vedęs?

– Ne. Turiu tik meilės rūpesčių. Ar tu skirsiesi?

– Gal. Išgersi su manim taurę šampano?

– Mielai. Norėjau tau pasakyti, kad atrodai nuostabiai. Vos pažinau tave. Tu kaip... saulės spindulys!

– Tai dėl auskarų. Nusipirkau juos tik vakar.

– Ir plaukai ilgesni. Tau tinka. – Jis atidžiai apžiūrinėja mane, šypsosi, o paskui, po valandėlės, sako: – Aš nieko apie tave nežinau. Tu kur nors dirbi? Ar turi specialybę?

– Aš dekoratorė. Įrenginėju butus. Ir namus, vilas. O tu?

– Studijavau žemės ūkį.

– Jau baigei?

– Taip. Prieš metus. Man iškart pasiūlė vietą. – Jis nusijuokia. – Fabrike vidurio Prancūzijoje. Kur gaminamas dirbtinis A vitaminas. Kad karvės duotų daugiau pieno!

– Siaubinga!

Abu pratrūkstame juokais.

– Atlieku praktiką pas „Demetros“ ūkininkus, – toliau pasakoja Paulius, kai nusiraminame. – Jie dirba švariai ir gerai. Aš daug ko išmokau. Norėčiau savo daržininkystės ir medelyno gražioms, senoms, retoms rūšims. Ir šiltnamio lelijoms ir kaktusams.

– Neblogai skamba. O iš kur pinigai? Susitaupei?

– Tėvas turi didelį ūkį Normandijoje. Gal jis man išnuomos žemės. Bet jis dar nėra tikras, ar aš visko nemesiu. Norėtų smulkiau apie viską žinoti.

– Ar jūs gerai sutariat?

Paulius padelsia.

– Tai ilga istorija. Mano motina anglė. Ji pametė jį. Aš užaugau Bate. Bet studijavau Prancūzijoje, taigi mudu taip labiau suartėjome.

– Ar jis tave nusivedė į „Maksimą“?

Paulius linkteli.

– O ką veikia tavo tėvas?

– Jis buvo „Prancūzijos dujų“ prezidentas. Dabar pensininkas.

– Prezidentas? Ar jo pavardė Valentinas?

Paulius žiūri į mane.

– Tu jį pažįsti?

– Jis perstatė savo namą. Bet tada namas jam ėmė nebepatikti. Mus supažindino Tomis Kalmanas. Turėjau ten viską sutvarkyti.

– Ak, tai tu! Jis man pasakojo apie tave!

– Kodėl jis nepaskambino? Ar jau pakvietė ką nors kitą?

– Ne. Viską atidėjo vėlesniam laikui. Rudeniui. Dėl manęs. – Paulius rodo į knygą ir žemėlapį. – Mudu vis važinėjam ir apžiūrinėjam žemės ūkio įmones. Važiuojam ir į Italiją, Šveicariją, Austriją. Rytoj kaip tik vėl iškeliaujam.

– O kiek laiko jūsų nebus?

– Iki rugsėjo pradžios.

– Visą vasarą, – sakau nusivylusi.

– Taip, deja. Dabar, kai žinau, kad tu esi čia, man būtų mieliau likti Paryžiuje. – Paskui jis pasilenkia į priekį ir itin reikšmingai žiūri į mane. – Kai pamačiau tave tada autobuse, supratau, jog esi ypatinga. Aš daug apie tave galvojau. Beveik kasdien. – Tai tarytum meilės prisipažinimas. – Ir kaip tik dabar mudu vėl pasimatėme! Ar tu žinai, kokia ši naktis? – Jis atidžiai tyrinėja mane akimis.

Linkteliu galvą.

– Vasaros saulėgrįža. Aš jau seniai norėjau tave paklausti vieno dalyko. Apie tą knygą „Maistas iš japonų šventyklos“, kodėl tu laikei ją prie lango?

– Tai nemėsiškų valgių receptai. Aš visuomet pietauju vegetariškam restorane Donu gatvėje šalia operos. Tikėjausi, kad tu suprasi ir ateisi.

– Tu nevalgai mėsos?

Paulius pakrato galvą.

– Aš irgi ne. Nuo dešimties metų. O tu?

– Aš niekuomet nevalgiau. Mano motina gydytoja dietologė. Ji apskritai nėra virusi mėsos. Žinai, ji labai myli gyvūnus. O mano tėvas medžiotojas. Tai dėl to jinai ir pametė jį. – Paulius kiek pagalvoja ir sako: – Jis niekuomet jai nedovanojo! Deja, – priduria, – jis niekuomet nevedė. Vis turi draugužių ir jas vis keičia. Bet žmogus malonus.

Prieina padavėjas, mes užsisakom.

– Aš vaišinu, – sako Paulius. Jo šypsena varo iš proto. Kas akimirką jis man vis artimesnis. Su tuo žmogum galima pietauti. Jis nekankins manęs varlėmis ir sraigėmis, ir man visai nerūpi, ką daugiau šiaip su juo galima veikti.

Paulius pasakoja apie savo vaikystę Bate. Apie seserį Miriamą, besimokančią dainuoti. Bet dabar sesuo nėščia nuo indoneziečio diplomato. Jis vedęs, turi vaikų. Ji nežino, ar gimdyti. Pauliui dvidešimt aštuoneri. Maniau, kad jis jaunesnis. Jis apkeliavęs pusę pasaulio, kaip ir aš. Moka kalbų. Angliškai ir prancūziškai kalba be jokio akcento. Buvo įsimylėjęs savo studijų draugę, kuri paskui ištekėjo už vokiečio. Daug metų jam nepatiko nė viena moteris.

Aišku kaip dieną, kad aš jam patinku.

Atneša šampano. Pakeliame taures, atidžiai žiūrim vienas kitam į akis, susidaužiam.

– Už mus, – šypsosi Paulius, – už tave ir mane!

O man ką sakyti?!

Yra vyrų, kuriuos sutinki autobuse – ir iškart supranti, kad jie tavo. Ateis laikas, taip kužda vidinis balsas, aš permiegosiu su tuo stebuklu. Iki kito pamatymo praeina mėnesiai. Bet staiga stoja tas laikas. Netyčiom vėl susitinki, netyčiom paaiškėja, kad turi bendrų pažįstamų, netyčiom nė vienas neturi jokių planų vakarui – štai ir viskas: jautiesi globojamas iš aukštai, stumiamas iš vidaus, skirtas vienas kitam. Eh oui!

Apie Paulių galvojau jau anksčiau, dar jo nesutikusi. Bet rytoj jis išvažiuoja, taigi gal viskas bus ir ne taip.

– Tu tokia nešneki, – sako Paulius ir liaujasi pasakojęs, – čia tau nebepatinka? Žinai ką? Eikim kur nors kitur. Į džiazo klubą už kampo. Ten dainuoja juodaodė amerikietė. Ar... ar tau reikia namo?

– Ne, ne. Eisiu su tavim.

Paulius atsistoja. Paduoda man ranką, trukteli aukštyn. Jo nuostabi burna. Tokios putnios lūpos. Mielai jas pabučiuočiau. Bet rytoj jis išvažiuoja. Jis visa galva aukštesnis už mane. Kaip tik patogu man apsikabinti per liemenį. Man labai norisi jį apglėbti. Bet rytoj jis atsidurs Dievas žino kur!

– Tu tokia liūdna, – sako Paulius, – eime! Pamatysi, muzika praskaidrins tau nuotaiką.

Išeinam iš kavinės. Paulius apglėbia mane per pečius. O aš apsikabinu jį per juosmenį, na ir ką! Nuostabu. Tylomis einam į klubą, žengiame sutartinai. Pasukam į kairę už kampo, paskui vėl į kairę. Atėjom.

Klubo pavadinimas „Bilbokė“.

Jis garsus visame pasaulyje. Mat čia dainavo visos džiazo žvaigždės, nuo Luji Armstrongo iki Elos Ficdžerald, nuo čia jie ir pradėjo užkariauti Europą. Tai seniausias džiazo klubas Paryžiuje, ir naktis žada būti nuostabi: raudonas aksomas, slėpininga šviesa, malonūs padavėjai ir fantastiška muzika!

Pianistas, kontrabosininkas, muzikantas, grojantis mušamaisiais, girdėjau juos per radiją. O svarbiausia – dainininkė! Juoda kaip suodžiai, sveria, ko gero, apie tris šimtus svarų. Ir dainuoja taip, kad dreba scena. Balsas žemas ir stiprus, ji varto akis ir juokiasi, siūbuoja pagal taktą, klubas virpa. Apsivilkusi balta suknia su ilgais kutais, kurie vos sukrutėjus plaikstosi. Ji pasipuošusi blizgučiais kaktą ir kaklą, dainuoja „Stormy Weather“, tuoj apsipilu ašaromis.

– Gražu? – viltingai klausia Paulius. Sėdim susiglaudę ant nedidelio minkštasuolio, aptraukto aksomu. Klubas toks prisikimšęs, kad net braška.

– Neapsakomai! – Mūsų rankos susiliečia. Pirštai susipina. Aš laiminga ir nieko daugiau nenoriu. Linguojame pagal taktą.

O pats maloniausias dalykas: Paulius mato tik mane. Jam nusispjaut į tas išsipusčiusias damas aplinkui. O kaimynė iš dešinės apskritutė ir karštakraujė, ir jai ant grindų nuslysta sidabrinė skara. Faustas būtų iškart pašokęs: „O, madmuazele! Gal jums padėti? Ak, kokia daili skara! Ar leisit ja apsiausti jūsų tobulus pečius?“ Paulius nė žvilgt į tą pusę. Jam ta dama neįdomi. Jis visas atsidavęs man. Aš pamiršusi, kaip tai puiku!

Staiga jau trys valandos. Trumpiausia metų naktis beveik praėjusi. Gęsta šviesos. Klubas uždaromas. O ką dabar veikti? Tik jau ne namo!

Susikabinę žingsniuojame siauromis gatvelėmis, paskui Princo gatve ir įsitaisome tamsiame bare, kuris bus atidarytas, kol išsimiegos Paryžius. Kai po kelių valandų iš jo išeinam, jau šviesu, spindi saulė, kavinės atsidariusios. Diena!

Gyvenimas užverda. Kėdės nukeliamos nuo staliukų, šildomi kavos aparatai. Spaudžiamos apelsinų sultys. Nešamos duonos ir bandelių pilnos pintinės. Staiga Paryžiaus gatvės pakvimpa šviežia kava. O ką veikiam mudu? Pusryčiaujam.

Sėdime dailios kavinės priešais Sen Žermen de Prė bažnyčią terasoje ir jaučiamės kaip kaime. Mes pirmieji svečiai, bulvaras žalias ir tuščias, šiuo laiku dar nėra nė vieno automobilio, ir mes girdim čirškaujant juos, Paryžiaus žvirblius, ir esam laimingi, kad sėdim kartu.

Faustas pamirštas. Išgeriame po didelį puodą kavos su grietinėle, valgom šiltas traškias bandeles. Mūsų šlaunys liečiasi, bet šiaip nesusiglaudę. Mes net nepasibučiavom, tame tamsiame bare Princo gatvėje, nors ir labai knietėjo. Ir dabar nesibučiuojam – aš šitaip noriu. Nenoriu šiandien įsimylėti, rytoj jau atsisveikinti, ar dar geriau – atsisveikinti jau dabar, nes laikas švilpia kaip pašėlęs, o per pietus jis išvažiuoja.

– Ar tu laiku nuvažiuosi į Normandiją? – klausiu, kai baigę pusryčiauti ir atsigavę traukiame prie taksi stotelės. – Ar spėsi iki dvyliktos?

Paulius žiūri į laikrodį.

– Spėsiu, jeigu iškart išvažiuosiu.

– Būk atsargus, maldauju. – Paduodu jam abi rankas. Jis paima, suspaudžia. Paskui ilgai žiūri į mane meiliomis tamsiomis akimis, kurios atskleidžia visą jo sielą.

– Tai buvo pats gražiausias vakaras mano gyvenime, – kalba lėtai, apgalvodamas kiekvieną žodį.

– Bet pernelyg trumpas, – sakau. Pratrūkstame kvatotis.

– Mes dar atsigriebsim. Kai grįšiu, – sako Paulius. – Aš iškart paskambinsiu. Ar galima?

– Būtinai paskambink. O jeigu manęs nerasi – Glorija Manė visuomet žino, kur aš.

Paulius delsia.

– Perduosiu tėvui linkėjimus, sutinki?

– Kuo geriausius. Tas darbas mane labai domina.

– Viską padarysiu, kad tik tu jį gautum.

Puolam vienas kitam į glėbį. Ilgai stovim apsikabinę. O paskui nekaltai išsibučiuojam į skruostus.

– Sudie, Pauliau! Ir tau daug daug laimės. Sėkmingos kelionės ir gražios vasaros!

– Sudie, Ticija! A trés bientôt!43

Jis nusisuka ir nubėga, tik juodos garbanos draikosi vėjyje. Žiūriu jam įkandin, kol jis nulipa laiptais į požeminius Sen Žermeno garažus.

Tuomet sėdu į taksi ir važiuoju namo.

Kaip ir tikėjausi, Fausto nėra. Lola nematė jo beveik ištisas savaites. Bet man tai neberūpi. Jaučiuosi lyg pasisėmusi naujų jėgų, nuotaika negenda visą dieną.

Vaikštau lengvais žingsniais po kambarius, akys man blizga, kurpiu ateities planus, mąstau apie Paulių, o pridususiam balsui sugalvoju puikų atsakymą. Dabar net laukiu, kad toji uždusėlė paskambintų, ir kitą dieną sulaukiu.

Rytą, lygiai devintą, suskamba telefonas.

– Alio! Geltonplauke gyvate! Nešk muilą, antraip...

Bet šįkart jos neišsigąstu.

– Verčiau užsukit arbatos, – nutraukiu ją maloniai, – gal šiandien po pietų? Ketvirtą valandą?

– Ką??? – sulemena ji, gaudydama orą. Tada padeda ragelį. Šito ji nesitikėjo. Nuostabu, dabar kiek laiko būsiu jos atsikračiusi. Tokie skambintojai bailūs. Jie nori, kad iš baimės nebeužmigtum. Bet jeigu tik duodi atkirtį, jie kaip ėriukai.

Po pietų pareina Faustas ir parneša mano lagaminus. Jis ne vienas. Su Melina. Ji taip mane sveikina, lyg būtų nemačiusi daugybę metų. Aš su auskarais, ir tai ji iškart pastebi.

– Bonjour, Ticija! Kokia tu daili. Saulės tau labai tinka. Bet strazdanos išryškėjo.

Paskui trise virtuvėje geriame šaltą kaip ledas limonadą ir šnekučiuojamės apie karštą orą. Beje, Paryžių užplūdo karščio banga. Pavėsyje laikosi 35 laipsniai. Dieną beveik nėra kuo kvėpuoti, naktį vartaisi lovoje ir prakaituoji.

O kai temą išgvildenam, abudu dingsta Fausto kambaryje. Aš ten nepageidaujama.

Po valandos juodu pasirengę žygiui.

– Ganimedas susižada, – pasakoja man Melina, kai lydžiu ją prie durų, – ar jau žinai? Su geltonplauke kūtvėla.

– Su kuo? – nustembu. Negirdėjau šito žodžio.

– Su vyresnėle. Mūsų kaimynų Šantiji dukterim. – Ji kikena ir kumšteli man į pašonę.

– Ar rimtai?

– Žinoma. Taip nori tėtis.

– Vargšas vaikelis, – sakau. – Man jos gaila.

– O man ne. Sužadėtuvės rugsėjo mėnesį. Tėvai rengia didžiulį pobūvį. Bet gali neiti, jeigu nenori.

Faustas taip apkabina mane atsisveikindamas, kad net suskausta.

– Adieu, mano meile. Prašyčiau atleisti! Matai, aš visai neturiu laiko! Ir vėl išvažiuoju. Tik trumpam užšokau.

– O kur tu važiuoji?

– Su reikalais. Labai svarbios derybos. Bet aš paskambinsiu. Nepamiršk manęs. Je t’aime!

Ir jis išbilda, be lagamino, tik su pustuščiu kiltiniu krepšiu. Toks jo bagažas. Po valandos paskambina.

– Tu važiuosi į Vieną, chérie?

– Gal.

– Jeigu važiuosi, pranešk tėvams, gerai? Bučiuoju tave, brangute. Aš galvoju apie tave.

– Kada pasimatysim?

– Kai tik bus įmanoma. Juo greičiau, juo geriau. Adieu! Adieu! – Faustas padeda ragelį.

Ir aš jį padedu... ad acta!44 Iki kito skambučio praeis kelios dienos, ir tai man tinka. Aišku, aš nevažiuosiu į Vieną. Juk dar neišprotėjau! Pernelyg rizikinga būtų dabar. Yra svarbi problema, ir ją išspręsiu kaip tik dabar, likusi viena. Dabar arba niekada!

Bėgu į Fausto kambarį. Spusteliu durų rankeną. Šnipštas! Durys užrakintos. Na, gerai. Palauksiu iki rytdienos. Atsargos dėlei. Gal jis kai ką pamiršo. Gal dar sugrįš.

Iki rytdienos draudžiama.

O paskui kibsiu į darbą.

42 „Dūdmaišio valsas“ (pranc.).

43 Iki greito pasimatymo! (Pranc.)

44 ...nebesidomiu! (Pranc.)

14

Mane slegiančią problemą galima paaiškinti vienu sakiniu: turiu Menų prospekte pasižiūrėti, kaip ten yra su mano butu.

Aš dar nesu minėjusi – bet šį butą pirkau už savo pinigus. Kai pardaviau butą Valadu gatvėje. Todėl jis man toks mielas. Todėl nuolat juo pasirūpinu. Butas Menų prospekte mano nuosavybė. O kadangi daugiau nieko šioje žemėje neturiu, tai po truputį imu vis labiau dėl jo baimintis.

Faustas išvažiavo! Vakar naktį jis neparsirado. Aš viena Prezidento Vilsono prospekte. Man jo netrūksta. Aš kupina energijos. Nuo to vakaro su Paulium man puikiai sekasi. Po tos saulėgrįžos nakties niekas manęs nebejaudina. O kol nuotaika tokia pakili, reikia ją protingai išnaudoti.

Fausto kambarys užrakintas? Aš negaliu į jį įeiti? Tad pasišaukiu šaltkalvį, sumoku keturis šimtus frankų, ir štai aš jau viduje!

Kruopščiai kaip tikra austrė iškrečiu jo rašomąjį stalą. Ir randu tai, ko man reikia: buto Menų prospekte raktus ir pirkimo sutartį.

Paskui sėdu į savo mėlynąjį golf kabrio ir paleidžiu variklį: važiuoju per Seną, pro Invalidų katedrą, pro auksinį kupolą, po kuriuo ilsisi Napoleonas, pro puikius namus, parkus, restoranus, kavines, prariedu Monparnaso bulvaru, paskui pasuku dešinėn į tunelį, ir štai aš jau čia. Ši kelionė tikras malonumas. Pusė Paryžiaus pajūryje. Čia daugybė stovėjimo aikštelių, nei triukšmo, nei grūsties, lekiu kaip mėlynas žaibas, rizikuodama nusisukti sprandą. Bet galų gale aš noriu sužinoti, kas yra su mano butu. Kažkas ten ne taip. Bet kas?! Štai tas namas!

Mane pasitinka maloni vėsa. Kamuojama niūrių minčių užlekiu laiptais į ketvirtąjį aukštą. Širdis, regis, sprogs krūtinėje. Artėja teisybės valanda. Atrakinu duris. Įeinu. O Viešpatie! Kas čia atsitiko?

Nebepažįstu savo buto. O gal sumaišiau adresą? Aš nusipirkau keturis dailius kambarius, su marmuriniu židiniu ir lipdiniais, su stiklinėmis dvivėrėmis durimis ir nuostabiomis senovinėmis grindimis virtuvėje ir vonioje. Išgirtasis paryžietiškas jaukumas. Gražiosios epochos interjeras. Viskas dingę. Kaip iššluota! Čia siautėjo ir niokojo barbarai. Pajuntu fizinį skausmą.

Užgniaužusi kvapą einu per kambarius. Gražusis žvilgantis ąžuolinis parketas – dingęs! Nuostabūs lipdiniai – dingę! Elegantiškų stiklinių durų su šlifuotais stiklais – nė kvapo!

O pats baisiausias dalykas – išgriautas prašmatnusis marmuro židinys svetainėje. Modernus raudonų plytų monstras dabar subjaurojęs tą sieną, kur jis buvo.

O virtuvė! Dievulėliau mielas! Tai čia rado prieglobstį Versalio granitas. Kiek akys užmato, pilkas veidrodinis plotas. Kaip ligoninėje. Nauji bjaurūs elektros jungikliai. Palei lubas neoninės lempos. Vien nuo jų gali susirgti!

O vonia? Ar ir ji sugadinta? Gali lažintis, Ticija, kad taip! Kokia čia išimtis vonia. Lėtai atidarau duris: kokliai, visur kokliai!!! Vonios grindys pilkų plytelių, padirbėta iš peties! Čia viešpatauja ledinis šaldiklio žvarbumas. Bet bjauriausia – nebėra dienos šviesos. Vietoj vienintelio lango – veidrodis. Galima jį atidaryti ir išvėdinti, bet į vidų nebepateks joks saulės spindulys.

Iš paskutiniųjų nuslenku į svetainę. Atsišlieju į sieną ir pravirkstu. Faustas ir valkirija! Štai ką jie man iškrėtė! Spoksau į plyteles po savo kojomis. Kaip prastai išklotos! Nelygiais tarpais. O cementas net dorai nenuvalytas. Ir kas čia taip prikiaulino?

Ne! Niekuomet neatleisiu Faustui šito!

Jis žino, kad bjauriuosi plytelėmis. O labiausiai – jeigu jos yra senuose Paryžiaus butuose. Plytelės skirtos karštiems kraštams. Ten jie neturi tradicijų. Plytelės klojamos šaldymo kamerose, lavoninėse, mėsos ir žuvų fabrikuose, viešuosiuose tualetuose. Bet tiktai ne butuose! Kaip aš parduosiu šitą plytelių tvirtovę? Nėra ko stebėtis, kad niekas jo nenori!

Einu prie telefono. Pasiklausiu Filipą. Mūsų žmogų iš Overnės. Gal bent jis man paaiškins. Surenku numerį. Jis iškart pakelia ragelį.

– Bonjour, Filipai.

– Alio? Kas čia skambina?

– Madam Sent Apol. Ar manęs nebepažįstat?

Ilgai trunkanti tyla. Paskui jis, be galo nustebęs, klausia:

– Madam Ticija??? Bonjour, madam. Ar tai tikrai jūs?

– Taip, kas čia keista?

– Aš maniau, na, man buvo pasakyta... o... jūs... išvažiavot į Vieną ir nebegrįšit į Paryžių.

– Kas taip sakė?

– Madam... madam...

– Kita madam Sent Apol?

– Taip, madam Odilė.

Odilė! Štai kuo ji vardu. Ji ne Brigita. Numaniau. O kokia jos pavardė? Jeigu žinočiau pavardę ir adresą, iškart pas ją važiuočiau. Dabar! Filipas kosi ir kosi.

– Madam Ticija! Aš išdrįsiu duoti jums klausimą: ar jūs išsiskyrėte?

– Dar ne. Kodėl klausiat?

– Aš tik norėjau pasakyti, kad daugiau nebedirbu mesjė Faustui.

– Kodėl?

– Ilga istorija.

– Ar jūs dirbot Menų prospekte? Aš kaip tik iš ten skambinu.

– Taip, šiek tiek. Bet madam Odilei aš dirbau per lėtai. Jūs juk žinot, kaip aš dirbu, madam Ticija? Mums niekuomet neiškildavo problemų, ar ne? Aš dirbu rūpestingai ir kruopščiai, taigi ir rezultatas geras! Aš pasakiau, kad grindims iškloti man reikia dešimties dienų. Ji pasakė, kad gana savaitės. O paskui atbildėdavo kasdien ir kritikuodavo, niekaip negalėjai jai įtikti... Tuomet aš viską trenkiau ir daugiau nebepasirodžiau.

– Šaunu! Taip ir reikėjo!

– Nežinau. O dabar štai sėdžiu rankas susidėjęs. Šiuo momentu Paryžiuje nėra darbo. Sakykit, o jūs ar nebedirbat, madam Ticija?

– Aš daugiau šituo nebeužsiimu. Bet rudenį gal vėl pradėsiu.

– Tuomet prisiminsit mane, ar ne?

– Be jokios abejonės. Jeigu man pasiseks, gausiu didelį užsakymą Normandijoje. Visą aukštą sename prašmatniame name. Norėtumėt padirbėti?

– Ir dar kaip! O kada tai bus?

– Gal jau rugsėjį.

– Galit manim pasikliauti.

– Nuostabu. Na, tuomet iki pasimatymo, Filipai. Kol kas.

– Kol kas, madam Ticija! Linkiu jums gražios vasaros!

Padedu ragelį. Kažkas skambina prie buto durų. O jeigu čia ji? Šlykščioji Odilė? Juo geriau. Kaip tik laiku.

Tačiau tai tik durininkė. Mažytė tamsi ispanė, grakšti, švarutė, su mėlyna prijuoste ir raudonu kaspinu plaukuose.

– Atleiskit man, madam, – ji laiko rankoje popieriaus lapą, – ar butas jau parduotas?

– Ne, dar ne. Kodėl klausiat?

– Vakar čia buvo viena dama. Ji užrašė man savo telefono numerį. Norėtų pasižiūrėti buto. Jau seniai ieško ko nors panašaus šiose apylinkėse. Jos duktė gyvena Žaliajame malūne.

Čiumpu popierių kaip gelbėjimosi ratą.

– Kaip toji dama atrodė?

– Labai elegantiška! Žilaplaukė. Su raudona skrybėlaite.

Atsidūstu. Skrybėlaites dėvi romantiškos prigimtys, o jos nemėgsta plytelinio rojaus. Perskaitau adresą. Monmoransi bulvaras. Aristokratiškas rajonas. Madam Polina Luazo. Vis dėlto skambinsiu jai. Gal įvyks stebuklas ir ji pirks!

– Ar labai priteršė darbininkai? – klausiu durininkę.

– Pakenčiamai. Bet keliskart per dieną ploviau laiptus. Visur baltai pripėdavo. O įnamiai iškart skundžiasi.

Duodu jai du šimtus frankų.

– Čia jums už vargą!

– Merci beaucoup, madame45, – apsidžiaugia ji, – jūs labai dosni. Merci!

Kartu nulipam į apačią.

– Kada šitam bute buvo pasižiūrėti paskutinį kartą?

– O, jau seniai. Gal tik prieš kokį mėnesį!

– O mesjė Sent Apolas? Ar jis čia dažnai lankėsi?

– Kasdien. Atsiveždavo žmoną. Architektę. Stambią aukštą damą, kuri čia viską prižiūrėjo.

Mudvi jau apačioje. Duodu jai savo vizitinę kortelę.

– Jeigu toji vakarykštė dama pasirodytų, tuoj pat man paskambinkit!

– Mielai paskambinsiu, madam. Dar kartą labai ačiū!

Po pusvalandžio aš jau namuose.

Nusivelku prakaito primirkusią palaidinukę, palendu po dušu ir nuplaunu baimę. Taigi aš jau nurašyta. Valkirija dabar madam Sent Apol. O Faustas visą laiką buvo Paryžiuje. Gera tai žinoti! Vanduo šniokščia man ant kūno. Pamažiukais vėl atgaunu ramybę. Tada išsiplaunu galvą ir visa atsigaivinusi išlendu iš vonios. Šmurkšteliu į baltą ploną medvilninę suknią, apsirišu garbanas mėlyna skarele ir basa nutipenu į žiemos sodą.

Gražu čia.

Visi langai praviri, karštis patinka augalams. Viskas žydi ir veša, šitas žalias pasaulis gyvas sveikas. Įjungiu ventiliatorių, sėduosi į dailų ratanu aptrauktą krėslą ant minkštų baltų pagalvėlių ir pasijuntu kaip per atostogas atogrąžose.

Atogrąžose? Ne! Geriau!

Kadangi čia nėra nei moskitų, nei skorpionų, nei nuodingų vorų, skruzdėlių žudikių ir milžinų tarakonų, geliančių, kandančių, žnybiančių vabzdžių, jokių kirminų, kurie giliai įsisiurbia į kojų padus, manęs netyko nei šiltinė, nei maliarija, ne, ačiū, man gana Paryžiaus. Be to, o kur atogrąžose yra Eifelio bokštas?

Žvelgiu į tą nejudrią milžinišką A, kuri auga tiesiai iš žemės priešais mane, kitoje Senos pusėje, pasitikėdama savim ir išdidi, vidurdienio saulės panardinta į ribančią šviesą. Nuo to vaizdo visuomet pažvalėju. Aš nežūsiu, kol stovi Eifelio bokštas!

Sėdžiu žiemos sode ir mąstau, kol sutemsta. Žiūriu į vieną tašką, nevalgau, negeriu, beveik nekrutu.

Kaip man iš šaldymo kameros padaryti jaukią buveinę?! Jei nereikėtų skubėti, užsakyčiau užuolaidas. Užuolaidos viską stebuklingai pakeičia! Bet man maža laiko. Svarbi kiekviena diena. Turiu parduoti, kol toks karštas oras! Iškišti šitokį plytelyną lietui lyjant beviltiška! Bet kai laikosi toks karštis, kad bulvaruose galima išgaišti, o daili dama su skrybėle raudona ir suprakaitavusi įžengs į atvėsusį plytelėm išklotą butą, kur pagaliau vėl galės kvėpuoti, kur atsigaus kaip šaltoje grotoje, tuomet viskas kitaip atrodys. Tuomet, jeigu dangus panorės, aš gausiu mažytį šansą!

Pagaliau, apie dešimtą valandą vakaro, atsistoju! Žinau, ką daryti, aš nusprendžiau. Einu miegoti, nes rytoj man sunki diena. Pirmadienį madam Luazo galės apžiūrėti butą. Pirmadienį aš jau būsiu pasiruošusi. Aš padarysiu galą Fausto ir jo valkirijos pramanams.

Dievas man padeda – oras lieka karštas!

Pirmadienį, liepos 26-ąją, kai turi būti apžiūrimas butas, baisingai tvanku. Per šimtą metų nebuvo karštesnės dienos. Oras riba virš asfalto, visame Paryžiuje nė vėjelio, visi aimanuoja, prakaituoja ir skundžiasi. Tik aš palaimingai sėdžiu Menų prospekte, kvepianti ir šviežia kaip gėlė, ir laukiu madam Polinos Luazo.

Aš dėviu vėsia balta medvilnine suknele, persijuosusi raudonu diržu, apsiavusi raudonais sandalais, garbanos susegtos pakaušyje. Ant piršto man žiba sutuoktuvių žiedas su trylika briliantų, ausyse kabaliuoja auksinės saulės.

Atrodau turtinga, patenkinta, atsipalaidavusi, lyg joks debesėlis netemdytų mano giedrios padangės, lyg šį butą parduočiau ne vargo prispirta, o tenkindama mažytį savo hobį! Atsinešiau atšaldyto mineralinio vandens ir įdėjau butelį į sidabrinį šampano kibirėlį. Tas kibirėlis dabar stovi ant raudonų plytų židinio šalia stiklinės vazos su geltonomis tulpėmis.

Visur gėlės: spalvingos rožės molinėse vazose ant grindų, raudonos lelijos virtuvėje. Grindys išklotos mano gražiais senoviniais kilimais iš Valadu gatvės. Svetainėje didžiulė žydinčių saulučių puokštė, paskolinta iš gėlių parduotuvės. Du apvalūs laurų krūmai gražiuose terakotos vazonuose teikia valgomajam pietų kraštų atmosferos. Vonioje langas atdaras, pro jį plūsta saulė. Ten pakabinau rožinius rankšluosčius, nupirkau rožių muilo, kurio nuostabus aromatas jaučiamas net prieškambaryje.

Du gražūs ratano krėslai su geltonomis pagalvėlėmis svetainėje laukia madam Luazo, kad toji nusikamavusi nuo ilgos kelionės, kaitros ir troškulio galėtų nugrimzti į juos ir atsiduotų gėlių, įvairiaspalvių kilimų ir mano iškalbos žavesiui.

Sutarėm pasimatymą pirmą valandą. Antrą jos vis dar nėra. Po trupučiuką imu nervintis. Ar viskas buvo veltui? Sprogo kaip muilo burbulas viltys?

Prie šito Paryžiuje įpranti. Žmonės čia nepatikimi. Jie kalba viena, galvoja kita, sako „taip“, galvoja „ne“, tiktai – noriu atvirai prisipažinti – toji dama man atrodė kitoniška. Ketvirtis trečios, pusė trijų. Mano nuotaika visiškai subjūra.

Pagaliau, kai jau ketinu išeiti, išgirstu ant laiptų žingsnius. Pabeldžia į duris, ir išsiilgtoji viešnia žengia į vidų. Aha! Tokią ją ir įsivaizdavau. Tipiška prancūzė iš geros šeimos, iškart pamatau.

Ji mažytė, grakšti, gyva ir žino, ko nori. Išsipusčiusi iki pat panagių, su geltona vasarine suknia trumpomis rankovėmis ir elegantiškais baltais bateliais, labai išryškinančiais mažas kojas. Žili plaukai puikiai sušukuoti. Šiandien ji be skrybėlės. Užtat su kojinėmis! Ir su baltomis pirštinaitėmis! Nesuprantu, kaip ji ištveria taip apsitūlojusi šitokį karštį!

– Bonjour, madam, – sako ji kietai, – aš pavėlavau ir labai gailiuosi. Nuvežiau anūką į oro uostą, o grįžtant autostradoje įvyko avarija. Buvom įstrigę valandai.

– Bonjour, madam! Tikriausiai buvo baisiai karšta?

– Oh, non! Non! Non! – šaukia ji laiminga. – Man toks oras patinka! Niekuomet negali būti per karšta. Penkiolika metų aš gyvenau kolonijose, suprantat? Su vyru. O kai tik grįžome, man visą laiką šalta. Juk įsivaizduojat, kaip karšta buvo Afrikoje! O toks oras kaip šiandien man labai patinka!

O Dieve! Pasiduodu! Bet paskui susiimu.

– Ar galėčiau pasiūlyti jums taurę mineralinio? – klausiu, stengdamasi neparodyti nusivylimo.

Ji padelsia.

– Taip, mielai išgersiu, – sako paskui, – puiki mintis.

Bet sėdėti ji nenori.

– Paskubėkim, – sako ji su taure rankoje, – aš labai neturiu laiko.

Vedžioju madam Luazo po butą. Tylėdama ji tipena šalia manęs. Tik pačioje pabaigoje įsišneka.

– Labai švaru, – konstatuoja ji, – bet kam viską išklojot plytelėmis?

Esu paruošusi atsakymą į šį klausimą.

– Nes jos amžinos, – berte išberiu, – be to, jas lengva valyti. Juk žinot, kiek triūso reikia parketui. O čia tik pašluostai sykį, ir švaru. Nuostabu!

Madam Luazo linkteli galvą. Padeda taurę ant židinio ir iš elegantiškos baltos odinės rankinės išsiima kalendorių.

– Kiek, sakėt, kainuoja butas?

Pakartoju sumą.

Ji neklausia, nesidera. Užsirašo sumą ir pabrėžia ją.

– Tai labai gražus butas, – sakau, kai ji baigia rašyti, – visą dieną į jį plieskia saulė. Rytą iš Menų prospekto, po pietų – iš kiemo pusės. Galėtumėt mėgautis saulės voniomis nė neišėjusi iš namų!

– Taip, čia labai šviesu, – pritaria ji man.

– Ir kiemas didelis. Praktiškai neturit vis-à-vis! Kieme krūmai ir didelis aukštas kaštonas. Durininkės vyras sodininkas. Jis viską prižiūri.

Madam Luazo linkteli. Prieina prie lango, žiūri laukan.

– Labai žalia, – pripažįsta ji, – bet ten, kur gyvenu, vis-à-vis parkas! Ten geriau! Aha, dar norėjau paklausti: ar butui priklauso rūsys?

– Žinoma!

– O kambarys tarnams?

– Deja, ne! Chambres de bonne visi išparduoti ir perstatyti į nedidelius butus.

– Manau, kad nėra ir garažo?

– Tokiuose senuose namuose nebūna. Bet už šimto metrų yra naujas pastatas. Kartais jie išnuomoja garažus.

– Ar turit telefono numerį?

– Žinoma, madam. – Pasakau, ji užsirašo.

– Gerai! Turiu viską, ko man reikia. O dabar man metas, madam!

Atsisveikindama ji paduoda man ranką. Įteikiu jai savo kortelę ir nusivylusi lieku viena. Keliauninkė po Afriką! Kaip nepasisekė!

Atsidususi krintu į krėslą.

Gal vėl duoti skelbimą? Iš savo kišenės? Ne. Pamatytų valkirija. Tuomet ji sužinotų, kad susekiau juos. O šito tai jau nenoriu, merci!

Išgeriu visą mineralinį vandenį. Kaip man suktis toliau? Kaip gyventi? Staiga pasijuntu viena vienužė pasaulyje. Spoksau į žydinčias saulutes, į rožes, spalvingus kilimus. Pamiršti Faustą ir atsikraustyti čia? Ne. Numirčiau nuo šitos plytelių gausybės. Be to, o kaip aš užsidirbsiu pinigų? Kaip menkutė Glorijos tarnautoja? Niekuomet! Aš noriu savo firmos. Bet tam reikia pradinio kapitalo.

Ak, koks iškrypėliškas tas gyvenimas. Vos išteki už gero vyro, vos imi tikėti, kad apsirūpinai visam gyvenimui, staiga viskas išnyksta. Vos pastovi priešais altorių, visos uždangos nukrinta, ir garsiausios pavardės maskuoja skolų kalnus, stūksančius iki pat dangaus. Arba skandalus. Ar meilužes su vaikais, kurioms bus sukištas visas turtas. Vos užsidedi nuometą, viskas išsisklaido kaip dūmas. Sudie ateičiai be jokių rūpesčių!

Dirbau kaip arklys visus metus, taupiau, ir kam? Faustui ir jo meilužei! Jie išeikvojo visus bendrus mūsų pinigus. Skolon aš paėmiau keturis tūkstančius frankų, gavau tokį raštą, menki čia juokai! Aš tupiu Paryžiuje be skatiko, taip mano tuodu. Bet jie suklydo!

Išmintingai numatydama ateitį prieš vestuves aš pasidėjau truputį pinigų. Todėl turiu anglų banke Vandomo aikštėje mielą sąskaitą, apie kurią Faustas nieko nežino. Iki Kalėdų išsiversiu. Nebūtinai turiu žūtbūt parduoti butą Menų prospekte dabar, liepos mėnesį, nes vasarą toks biznis blogai sekasi. Tik tas, kam būtinai reikia parduoti, kepa per tokį karštį Paryžiuje, o kiti tingiai tyso ant smėlio. Visi tai žino. Todėl vasarą iš prekybos ir išeina šnipštas. O pirkėjai labai gerai pasipelno!

Protas man kužda: palūkėk! Palūkėk, kol prasidės mokslo metai. Ir rugsėjį dar būna karštų dienų. O ne kiekvienas, kam reikia buto, daug metų pragyvenęs Afrikoje.

Susipakuoju daiktus ir važiuoju namo. Gėles išsivežu, kambarines palieku, jeigu madam Luazo dar sykį užsimanytų apžiūrėti butą. Ispanė pažadėjo ateiti ir palaistyti!

Ketvirtą valandą aš jau namuose. Tris kiniškas vazas primerkiu lelijų ir rožių ir padedu į geltonąją svetainę. Paskui permetu akimis popietės paštą, kurį durininkė įkišo pro duris.

Man yra vienas laiškas. Nepažįstama rašysena. Be siuntėjo adreso. Viduje kažkas kieta. Kas ten galėtų būti?

Einu į Fausto kambarį, nes ten dar turiu svarbių reikalų, atsisėdu ant puikaus senovinio rašomojo stalo ir atplėšiu voką.

Iškrinta nuotrauka.

Grupinė. Spalvota. Kas čia? Faustas su... su... dviem vaikais glėbyje! Dailiu geltonplaukiu berniuku, maždaug trejų, ir mergyte, maždaug vienų metų. Apačioje, ant balto pakraščio, kažkas parašyta. Vos įskaitomai. Raidės susilieja man prieš akis. Paskui susitvardau. Taigi! Kaip ta rašysena vadinasi?! Groteskas. Lengva perskaityti.

FAUSTAS, HERMIS IR AMŪRĖ SENT APOLAI, LAIMINGA ŠEIMA!

Žodis „šeima“ pabrauktas.

Nuleidžiu nuotrauką žemyn. Man trūksta oro. Akimirką nepajėgiu nė krustelėti. Kambaryje tylu, lyg jame gyventų vaiduokliai. Pagaliau atsistoju, prieinu prie lango ir pasižiūriu pro jį.

Dabar aš žinau, kodėl Faustas nenori vaikų. Mat jis jau jų turi!

Numaniau tai! Kai radau plaukų segtukus „Eglių name“. Ir žaisliuką. Maniau, kad turi vieną! Bet tik niekuomet nepagalvojau apie du.

Einu į virtuvę ir atsinešu stiklinę mineralinio vandens. O paskui imu tyrinėti nuotrauką.

Jeigu berniukui treji, tai jis gimė vos mums susipažinus. O mergytė greičiausiai gimė prieš pat mūsų vedybas. Toji moteris pastojo tada, kai mudu su Faustu dar nemiegojome.

Tai kodėl jis tada vedė mane, o ne ją? Kodėl atakavo mane kaip turkai auksabokštę Vieną? O ji juk turi du vaikus! Tai kodėl jis jos nepripažino kaip žmonos? Tik dėl tėvų? Bet ar tikrai?!

Atsisėdu į žalią krėslą, kurį padovanojau Faustui Kalėdų proga ir liepiau apmušti ploniausiu škotiškos vilnos audiniu, nes jam patinka tos medžiagos, ir vienu mauku išgeriu stiklinę. Paskui susiimu galvą rankomis.

Ak, tas Paryžius!

Šitas miestas teikia man tiek laimės – o kitą akimirką taip karšia kailį, kad lieku pusgyvė! Jeigu man dabar būtų dvidešimt metų, nusižudyčiau. O kai man jau keturiasdešimt dveji, galiu matyti viską tikroje šviesoje.

Aš negaliu susitaikyti su daugpatyste, kuri klesti čia, prie Senos, daugiau nebekentėsiu. Nesutiksiu su tokia padėtim: viena žmona kaime, kita – mieste, net jeigu visiems tai ir atrodys normalu, o „trumpai ir maloniai“ tiesiog puritoniškumas.

Spoksau į nuotrauką sterblėje. Vaikai žavingi. Kuo jie kalti? Faustas turi mane – turi ir Odilę. Viena per daug! Bet Fausto draugai elgiasi dar pasiutiškiau: žmona, meilužė, tikroji meilė, une petite amie46, tai kodėl aš negaliu suprasti? Ir Vienoje svetimaujama. Tik Vienoje geresnis padalijimas! Vienoje vieną turi po kitos, o Paryžiuje – visas kartu, ir daugiausia taip tęsiasi visą gyvenimą! Ne! Pernelyg jau ilgai!

Aš nenoriu pusės vyro!

Tuomet verčiau man nereikia nė vieno!

Puiku! Nekenčiu šito teatro, kuriame vaidinama dėl žmonų ir meilužių. Ir tų beprotiškų bandymų išlaikyti abidvi: brangios dovanos, perkamos ne iš širdies (rubinų apyrankė vestuvių sukakties proga), melagingos priesaikos, drastiškas apgaudinėjimas, išgalvotos kelionės – ir šunys!

Mat jeigu meilužė įniršta, jai dovanojamas šuo. Kad ji turėtų ką glostyti. Kol vyras leidžia vakarą namie su žmona, vaikais, draugais, svečiais, linksminasi gimtuosiuose namuose.

Ak, galėčiau parašyti knygų apie tai, ką čia regėjau. Kodėl, po velnių, aš taip kankinuosi? Kodėl aš vis dar neužsigrūdinau? Kodėl? Kodėl???

Aš nebūsiu maldoma šunimis. Aš esu tikroji žmona! Aš turiu jo pavardę. Gyvenu prabangiam bute! Važinėju rolsroisu. Rodausi su Faustu viešai. Mane pripažino tėvai. Aš esu numeris pirmas! To gana, kad meilužė kraustytųsi iš galvos! Juk aš sėdžiu ant storesnės šakos!

Dauguma prancūzių, kurias aš pažįstu (tik ne Glorija), ir toliau kuo ramiausiai liktų sėdėti. Nes jos protingai apsvarsto: butas, pinigai ir namai, kaip ir dera. Bet man reikia meilės ir nuoširdumo!

Žiūriu į nuotrauką rankoje. Širdis daužyte daužosi. Galva ūžia. Aš pasiryžau: pasiduodu! Aš tiek negaliu, ką gali paryžietės. Man trūksta jėgų. Tai mane žudo. Reikia būti gimus šitokiems žaidimams.

Pašoku. Kur telefonas?!

Staiga imu baisiai skubėti. Noriu sužinoti visą tiesą. Dabar! Tuoj pat! Skambinsiu valkirijai. Jau žinau, kur ją rasti. Fausto rašomasis stalas – lobių kasykla. O ką randu antrajame stalčiuje? Popieriaus laiškams. Ką tik atspausdinto. Su Apolų nekilnojamojo turto firmos telefonų numeriais ir adresu. O kur kontora? Leidžiama spėti tris kartus!

Toje landynėje, kur Faustas valgė varles!

Randu ir dar kai ką: kitą pirkimo sutartį. Penktadienio, gegužės 28 dienos. Tai tada Glorija matė jį išeinantį iš „Kupolo“, apsuptą vulgarių žmonių, kurie garsiai plyšavo dainas ir plojo jam per petį! Tas visas namas su dvokiančiu gremėzdišku židiniu dabar Fausto nuosavybė. Jis jį nusipirko. Tą dieną! Bet tai ne taip svarbu.

Staiga mane užplūsta baimė. Baimė? Bet aš čiumpu ragelį, surenku skaičius, sukandusi dantis laukiu. Pagaliau kažkas jį pakelia.

– Aliooo! – Tai tas susivėlęs blondinas su skrybėle.

– Bonjour, mesjė. Gal galėčiau pasikalbėti su Odile?

– Jos čia nėra.

– O kur ji?

– Apžiūrinėja butus. Ne! Valandėlę! Ji kaip tik įėjo pro duris. Odiiile! Tau skambina!

Girdžiu žingsnius.

– Alio? – klausia pridusęs balsas.

– Čia geltonplaukė gyvatė, – sakau kaip įmanydama ramiau, – kada mudvi galim susitikti ir pasikalbėti?

– Jūs suklydot, – atsikvoši mano pašnekovė po akimirkos ir padeda ragelį.

Matau, šitaip nė kiek nepasistūmėsiu. Čiupsim jautį iš kitos pusės.

Ji apžiūrinėja butus? Nuostabu, ten ją ir nutversiu. Rašomajame Fausto stale, trečiame stalčiuje, randu aplanką su užrašu „Butai apžiūrėti/pirkti“. O jo viduje palaidi lapai, išplėšti iš „Le Figaro“ ir „Privat an Privat“!

Jau sklaistau lapus. Kas numatoma šiandien po pietų?

Liepos mėnesį ne tiek jau daug skelbimų. Tuoj rasime. Tik vienas vienintelis butas, puiku!

Tyrinėju skelbimą.

NAMAS PADEBESYSE

Prabangi rezidencija. Būstas Paryžiaus padangėje. Septyni kambariai. Marmurinis židinys. Lipdiniai. Keturi vonios kambariai. Visas apsuptas terasinių sodų. Devintas aukštas. Liftas. Puiki vieta. Dvi garažų aikštelės. Rūsys. Trys tarnų kambariai. Prašmatniai įrengtas. Galima įsikelti. 250 kv. metrų ploto. Didžiulė kaina pagrįsta.

Nė akimirkos nebedelsiu.

Skambinu. Ragelį pakelia ponas. Jo balsas susijaudinęs ir labai nervingas.

– Bonjour, mesjė. Norėčiau apžiūrėti namą debesyse.

– Bonjour, madam. Prašom bet kada. O kada jums būtų patogu?

Sušlama popierius. Matyt, paėmė į ranką lapą.

– Jeigu galima, tai dabar.

Šlama dar labiau.

– Bijau, kad šiandien per vėlu, madam. Šiandien mes jau užimti.

– Aš užtruksiu tik valandėlę, – skubu pasakyti, – neturiu daug laiko. Aš esu madam Sent Apol.

– O, madam Sent Apol! Jūsų pavardė jau čia. Įrašyta penktai valandai. Tuomet aš dar kartą pasakau jums adresą: Malakovo prospektas, paskutinis namas priešais Majo vartus, kodas AF 108, trečias kiemas, D laiptai. Iki greito pasimatymo, chére madame.

Padedu ragelį. Niekuomet neapžiūrinėčiau šitokio buto. Labai panašu į apgavystę. Koks žmogus mokės didžiausią kainą, jeigu jam reikės vaikščioti per tris kiemus. Prabangūs butai niekuomet nebūna kiemo namuose. Devintas aukštas? Matyt, sutvarkyta pastogė. Pastogės Paryžiuje neturi vertės. Ten tik tarnų kambariai. O pertvarkyti chambres de bonne niekuomet neturi „prabangių“ butų vertės. Viskas čia baltais siūlais susiūta. Todėl ir tupi vasarą Paryžiuje. Matyt, iki kaklo skendi skolose ir turi parduoti. O jauko niekas negriebia, nes prašo per didelės sumos.

Žiūriu į laikrodį.

Be ketvirčio penkios. Pats laikas. Mielai nusimaudyčiau, nes tokia klaiki tvankybė. Bet dabar jau per vėlu. Kuo greičiau kiek paslepiu šviesia pudra strazdanas! Rožiniai lūpų dažai. O plaukai palaidi, tokia aš atrodau sau gražesnė.

Dabar dar anglų banko čekių knygelė. Gal paskui, kad nebūtų taip liūdna, nusipirksiu batelius. Automobiliu nevažiuoju. Gal tas pasimatymas bus audringas, taigi nesėsiu ištampytais nervais prie vairo!

Išsikviečiu taksi. Kaip visuomet vasarą, jis atvažiuoja tuoj pat. O kai įsėdu į prikaitusį automobilį, nė trupučio nebeabejoju: kita valanda pakeis visą mano gyvenimą! Taip! Aš žinau!

O kaip tik šito aš ir noriu!

45 Labai ačiū, ponia (pranc.).

46 Mažoji draugė (pranc.).

15

Važiuoju per tuščią žalią 16-ąją apygardą, o skruostai dega. Paskui Klėberio prospektu, Koperniko gatve aukštyn ir vėl žemyn Viktoro Hugo aikštės link, tos aikštės vidury didžiulis fontanas, o paskui vėl taksi pasuka kairėn į Neji Malakovo prospektu.

Dauguma parduotuvių uždarytos, nedirba pusė kavinių ir restoranų, tikra vasara, jų langai užteplioti baltais dažais, visos stovėjimo aikštelės tuščios. Karščiausią dieną per šimtą metų Paryžius tarsi išmiręs, ir man knieti: kaip aš ištversiu šitą dieną?

Mano delnai išprakaituoja, širdis visai sugrudusi, staiga imu bijoti valkirijos, jos pridususio balso. O Viešpatie, kaip aš trokštu, kad jau būtų po viskam!

Truputis po penkių atsiduriu prie nurodyto namo. Išlipu. Apsidairau. Namas neblogas. Bet kiemai ne tokie gražūs. Pilki, dyki, beveik be žalumos. Reikia eiti pro šiukšlių konteinerius.

Štai ir tie D laiptai. Didžiuliai, be kilimų. Ir liftas antrarūšis, brazda, kol pasikeliu aukštyn. Čia aristokratų nė prašyte nepriprašysi. Argi Odilė šito nežino? Jeigu ji pirks šitą butą, tai labai apsigaus!

Liftas sustoja.

Paskambinu.

Duris atidaro aukšta liesa dama dygiomis mėlynomis akimis. Plaukai juodi kaip anglis, pakaušyje kuodas, ji vos žvilgteli į mane.

– Taip, prašom?

– Madam Sent Apol, – prisistatau.

– O, jūs pas madam Sent Apol? Ji jau čia. Eikit tiesiai koridorium į svetainę, o iš ten palypėkit laiptais aukštyn. Vyras kaip tik rodo madam aukštutines patalpas.

– Labai ačiū, – dėkoju ir žengiu tolyn.

Butas neblogas. Per du aukštus, o svetainė didelė ir šviesi. Tačiau matau jį tik kaip iš toli. Staiga sustingstu. Ant poliruotų ąžuolinių laiptų, palei kairę sieną vedančių į viršų, stovi moteris, kalbanti pridususiu balsu! Ji klausosi lieso nedidelio pono, kuris jai giria buto pranašumus. Pirmąkart matau ją akyse.

Jos išvaizda mane pritrenkia!

Ji beveik tokio pat ūgio kaip Faustas ir kone tokio pat stambumo. Turkio spalvos drobinė suknia su siauru dirželiu jos nė trupučio nelieknina. Atvirkščiai. Atrodo lyg persmaugta dešra. Rankos ir kojos kaip rąstai, užpakalis kaip troba!!! Yra ką pačiupinėti. Palyginti su ja, aš šakaliukas. Didelės kojos apautos brangiais baltais laiveliais. Daugiau nieko nebematau, nes ji atsuka man nugarą.

Bet – plaukai! Plaukai gražūs. Tankūs, žvilgantys, susukti į didžiulį kuodą, tikro nuostabiausio vario spalvos, kiekvienam iškart krintančios į akis.

– O ką pasakysit apie aukštį, – kalba liesasis mažylis sujaudintu balsu, – šeši metrai dvidešimt! Mes išgriovėme perdangas tarp aukštų, kad pasijaustume kaip pilyje! Tik pasigrožėkit, kokios proporcijos. Čionai gali kviestis net Anglijos karalienę. Kairėje valgomasis, taip sakant, prisišliejęs. Pašalinome pertvarą, kad atrodytų erdviau. Čia galima pastatyti stalą keturiasdešimčiai žmonių. Pas jus tikrai susirenka daug svečių, madam Sent Apol, jūs juk rengiat pobūvius? Jeigu jau kas ir turi kviesti svečius, tai, žinoma, tik jūs, ar ne?

Valkirija linkteli galvą.

– Miegamieji per maži, – sušvokščia ji paskui savo šlykščiu balsu, – o pirmasis vonios kambarys be lango. Jūs reikalaujat pamišėliškos kainos. Niekas į ją rimtai nepažiūrės.

– O koridorius pernelyg siauras, – sakau ir įeinu pro duris.

– Luktelėkit, – šaukia liesasis ponulis per petį sutrikęs, – aš netrukus būsiu jūsų paslaugoms. Madam Sent Apol pirma atėjo. Ji skuba!

Valkirija atsisuka. Akimirką dėbso į mane. Išraudonija kaip žarija ir prasižioja. Pirmąkart regiu ją iš priešakio. Nėra gražesnė kaip jos nuotrauka iliustruotam žurnale. Veidai išputę. Rudos akys siauros. Antakiai rudi, burna išterliota oranžiniais dažais. Jos dantys iš tikrųjų arkliniai. Bet atrodo ji pavojingai.

– Kiemais irgi nepasigirsi, – kalbu toliau, – Anglijos karalienės aš čia nesikviesčiau.

– Kas jūs tokia? – pasipiktina mažasis ponas. – Ar jūs apskritai esat susitarusi? Juk matot, aš esu užsiėmęs su madam Sent Apol. Prašyčiau mums netrukdyti.

– Aš esu madam Sent Apol, – sakau labai ramiai.

– Ah bon? – visiškai suglumsta jis. – Damos giminaitės?

– Manau, vargu bau.

Tuo momentu valkirija atgyja. Ji nustumia tą vyrelį į šalį ir nubilda laiptais žemyn.

– Šit kaip? – Ji sustingsta priešais mane, įsisprendusi rankom į šonus. – Jūs madam Faust Sent Apol? Jūs klystat, madam. Aš jo žmona! Aš jo vaikų motina. Tik tai svarbu. Daugiau niekas! Dinkit iš čia!

Rimtai žvelgiu jai į akis.

– Iš pradžių turim išsiaiškinti kelis dalykus, – švelniai pasakau.

– Ką jūs norit išsiaiškinti? – užsipuola ji mane. – Ką jūs sau leidžiat? Kas čia jus atsiuntė? – Ji užsimoja raumeninga ranka, lyg ketindama man smogti. Lieku stovėti rami rami. Bet liesasis ponulis kaip žaibas smunka į koridorių ir uždaro duris.

Dabar mudvi vienos.

Valkirija giliai įkvepia oro.

– Ko jums čia reikia Paryžiuje? – pratrūksta ji klykti. – Faustas mano! Jis myli vaikus. Ir mane! Mane jis myli! Mane! O ne jus! Mane! Mane!

– Tai kodėl tada jūsų nevedė? – klausiu be jokio jausmo. Bet vos pasakiusi šiuos žodžius išsigąstu. Nederėjo man šito klausti.

Valkirija staiga visiškai nusiramina. Ima laiminga juoktis. Matyt, tikėjosi šito klausimo.

– Jis norėjo paveldėti pinigus, – sako skonėdamasi, – šito jūs nežinojot, ar ne? Senasis dėdulė manęs nekentė. Aš jo irgi nekenčiau. Tie amžini plepalai apie dailininkus ir vazas. Ple ple ple visą laiką, o naktimis šachmatai. Tas tipas buvo nesveikas. Tiutiutiū! Dėl Fausto aš vaidinau. Išmokau žaisti šachmatais ir skambinti pianinu. Bet taip ir neįtikau kilmingajam ponui. Jis buvo kietas riešutas. Jeigu Faustas ir toliau su manim valkiosis, pasakė jis, tai išgins jį į pipirų žemę. Jeigu jis neparves į namus tokios, kuri „tinka jų aplinkai“, tai paliks savo pinigus Helijui! – Ji kraipo galvą ir piktai dėbso į mane. – Tas dėdulė. Tikras naginė! Aš troškau, kad jis nustiptų. Nė viena jam neįtiko. Ir ko tik jam nevedžiojo Faustas! Kiekvieną, su kuria tik susipažindavo. Nė viena jam nebuvo pakankamai aristokratiška. Tai per kvaila. Tai neišsilavinusi. Pernelyg vulgari. O ta mums netinka. O anos balsas itin spigus. O svarbiausia – visos visos neišmintingos: „Nė vienos damos, su kuria būtų galima pasišnekučiuoti!“ Mudu su Faustu visiškai nusiminėme! Bet paskui, – ji žvelgia į mane triumfuodama, – jūs mums kaip iš dangaus nukritot, madam. Sakau Faustui: „Ko tu lauki? Dėdulė ją įsimylėjęs. Vesi pro forma. Gausi pinigus ir tada išsiskirsi.“ O dabar kaip tik atėjo tas metas. Voilà!

Stoviu kaip per nosį gavusi.

Man pakirto kojas. Tuoj apalpsiu. Bet žvilgt į pašaipias savo priešininkės akis, ir atsitiko stebuklas. Ji tik ir laukia, kad palūžčiau. O šito malonumo aš jai nesuteiksiu.

Pakeliu galvą. Žinau, kaip ją įskaudinti. Faustas tikrai jai tvirtino, kad gyvenam kaip brolis ir sesuo. Antraip nebūtų tokia įžūli. Bet niekuo taip nepritrenksi meilužės kaip įrodydama, kad vyras ir žmona karštai myli vienas kitą.

– Kam šnekėti apie santuoką pro forma, – sakau abejingai. – Jūs juokaujat. Nesu mačiusi aistringesnio vyro už Faustą Sent Apolą. Jis iš pat pradžių ėmė temptis mane į lovą. Mylėjomės kasnakt, ir ne po vieną kartą.

Tiesiai į taikinį!

Valkirija vėpso į mane. Jos burna lėtai prasižioja. Didžiuliai dantys staiga atsikiša kaip iltys.

– Meluojat, – sušvokščia ji pridususiu balsu, – tai... ne... tiesa!

– Nemeluoju!

– Faustas nėra su jumis miegojęs.

– Keturi greiti judesiai, vienas lėtas. Ar tai jums ką nors reiškia?

Ji išblykšta.

– Man labai gaila, aš nemėgstu kalbėti šitaip atvirai. Juo labiau su jumis. Mudu gyvenam normalų santuokinį gyvenimą. Nė kalbos nebuvo apie skyrybas.

Valandėlę ji sustingsta. Paskui skaisčiai išraudonija. Ištiesia dešinę ranką, sugniaužia kumštį, kairės rankos smilių įkiša vidun ir padaro nepadorų gestą tiesiai man panosėje.

– Tai, manot, labai svarbu? – subliauna ji. – Truputis brūkšt šmaukšt? Kišt mišt? Manot, kad tai svarbu? Kaip manot??? Jūs klystat, madam! Vyrui ir moteriai yra svarbesnių dalykų, va tokių, – ji patrina vieną į kitą nykštį ir smilių ir įžūliai vėpso į mane, – va tik tai svarbu! Supratot? Pinigai! Svarbu pinigai! Viskas tik nuo jų priklauso! Jeigu vyras investuoja į moterį pinigus, tai jis ją myli. O į mane jis investuoja. Aišku?

– Tuo nė akimirkos neabejojau, – rėžiu šaltai.

– Rolsas! Jis nupirko jį man. O ne jums! – Vėl įžūliai dėbso į mane. – Nupirko, kad galėtume patogiai pasivažinėti. Aš su vaikais. O butas Prezidento Vilsono prospekte rudenį bus parduotas. Tie pinigai irgi eis man! Aš puikiai pasipelnysiu, aš irgi vidaus patalpų architektė, kaip ir jūs! Aš gausiu firmą. Tai yra aš jau turiu ją. Mudu su Faustu dabar nupirksim Paryžių, – ji juokiasi, – tik tai, kas geriausia ir gražiausia. Užsimaniusi galėsiu gyventi net šitam barake. Pinigų turiu sočiai. Perku, kas tik man patinka. Faustas man viską leidžia.

– O kaip sekasi biznis? – paklausiu lyg šiaip sau.

– Kas jums darbo, – šoka ji man į akis. – Matot, Faustas jums nieko nebepasakoja. Jūs jam įkyrėjot. Jūs mums įgrisot. Supratot? Jūs bukaprotė, madam. Viską jums reikia kartoti dešimt sykių. O dabar kartoju paskutinį kartą: skirkitės ir neškit kudašių!

Leidžiu jai išsilieti nė nemirktelėjusi.

– Nuo kada jūs pažįstat Faustą Sent Apolą? – klausiu po valandėlės.

Ji spokso į mane.

– Nuo mokyklos laikų, – atsako šiurkščiai.

– Mokėtės vienoje klasėje?

– Su Melina, – patikslina ji, – bet aš visuomet mylėjau Faustą. Dar vaikas būdama pasakiau: jeigu kada nors tekėsiu, tai tik už tavęs. Mudu buvom neperskiriami. Kol tas kiaulė Kronas... prakeiktasis viską sugadino! Jis mane apšmeižė jo tėvams. Jis sakė, kad man svarbu tik pinigai. Tai jis mane tardė kaip kokią kriminalinę nusikaltėlę. Nekenčiu tų išperų „Kaskadoje“! Jie skolingi man milijonus!!! Aš pagimdžiau vienintelį sūnų. Sūnų, kurio jie laukia jau daug metų. O kas atsitiko? Jo nepripažįsta! Mane išspyrė. Išspyrė į užpakalį! O aš esu Apolų kavos firmos įpėdinio motina. – Netrukus ji apsiputos!

– O argi jums nesumokėjo? – įsiterpiu aš.

Ji žaibiškai prablaivėja.

– Iš kur jūs žinot? – klausia nepatikliai. – Kas jums išpliurpė? Juk niekas apie tai nežino. Viskas buvo padaryta slaptai.

– Aš žinau daugiau, nei manot.

– Matau. O ką dar žinot?

– Jūs isterikė. Jūs nieko neišmanot apie taktiką. Tai negi jūs tikitės, kad mano uošvis čiups jus į glėbį, kai šitaip bombarduojat jį laiškais, rašteliais ir telefono skambučiais? Jūs blogai pažįstat Sent Apolus. Jie nesiduos šantažuojami!

– Kas jums viską pasakė? – šaukia ji įniršusi. – Aš nesuprantu. Jūs negalėjot...

Tą akimirką pasigirsta žingsniai. Greiti, tvirti, taip vaikšto pasitikintis savim žmogus, pažinčiau tuos žingsnius net miegodama.

– Štai ateina maniškis Faustas, – pergalingai pareiškia valkirija, – dabar tai pamatysit! Dabar jis lieps išsinešdinti jums po velnių. Jūs pasipūtusi kekšė, jūs...

Žingsniai nutyla. Durys atsidaro.

Smagiai įeina Faustas – ir sustoja kaip nudiegtas. Jis su šviesiom kelnėm, baltais trikotažiniais marškiniais atlapa apykakle, o jo kaklas dabar tamsiai išraudonija! Paskui raudonis užplūsta veidą. Akys jam išvirsta ant kaktos. Žmona ir meilužė intymiai šnekučiuojasi – šito jis nesitikėjo.

Maloni pasisveikinimo šypsena sustingsta jo lūpose, krūtinė ima kilnotis, nori kažką pasakyti – bet nespėja.

– Kuily tu!!! – Valkirija puola prie jo. – Tu miegojai su šita paklote! Pasiguldei į lovą šitą prostitutę! Melagi! Išdavike! O aš tavim tikėjau! Bet aš tau atsilyginsiu!

Ji smogia kumščiu jam į veidą, tiesiog žaibiškai! Faustas gaudo orą. Jam iš nosies pasipila kraujas. Jis čiumpa nosinę, laiko prispaudęs ją prie veido. Valkirija kulia jį. Kiekvienas jos smūgis pasiekia tikslą. Ji, kaip jau sakyta, beveik tokio pat ūgio ir tikrai tokio pat svorio. Dabar ji numeta ant žemės raudoną krokodilo odos rankinę, kad galėtų plačiau užsimoti.

– Odile, maldauju, – silpnai prašo Faustas. Bet ji nesiklauso.

– Aš tave sutvarkysiu, – švokščia uždususi, – šlapia vieta teliks! Visuomet tavim tikėjau! Bet dabar gana! Einu pas tavo tėvą ir viską pasakau. Tai jis stebėsis, koks tu melagis! Tai apsidžiaugs, kad turi jau du vaikus. Jis tave išgins iš namų kaip nusususį šunį, prakeiktasis!

Ji švysteli kumščiu jam į kairę akį. Siaubingas vaizdas!

– Liaukitės, – sušunku ir čiumpu ją už rankos. – Čia mes ne tarp laukinių! Calmez-vous!47

Ji nenurimsta! Užtat pliekia man tokį antausį, kad net suskamba. Nuskrendu į kampą, žandas dega. O Viešpatie! Gal aš sapnuoju košmarišką sapną? Ar tai tikrovė?

– Aš taip ir maniau, kad čia ne viskas gerai, – pūkščia nebesivaldydama furija, bandydama sudraskyti Faustui veidą, – nujaučiau, kad kažkas čia negerai! Tu, bailus kuily, nieko jai nesakei. Įspėju tave: jeigu šitoji stipena pagimdys vaiką, aš tave nužudysiu.

Patikiu jos žodžiais.

Faustas, matyt, irgi. Mat staiga apsisuka ir išbėga. Nieko nesuprantu. Mano didvyris pabėga? Mano aukštaūgis geltonplaukis milžinas skuodžia tolyn kaip koks kiškis? Valkirija pasidairo rankinės ir nušuoliuoja jam iš paskos. Balti jos laiveliai nudunksi koridorium, ir jie abu išnyksta. Nejauki tyla užplūsta kambarį.

Visa išprakaitavusi atsišlieju į sieną ir drebu kaip epušės lapas. Tarytum per mane būtų perlėkusi šutvė medžiotojų. Jaučiuosi kaip sudaužyta. Visą kūną skauda!

O paskui, tarsi po amžinybės, pasičiupinėju skruostą. Jis neištinęs. Net ir auskaras tebėra. Atsitiesiu ir apžiūriu save veidrodyje virš židinio. Skruostas dviejų spalvų. Mano pašnekovės pirštai aiškiai matyti odoje, tarytum kas būtų prispaudęs man prie veido raudonais dažais ištepliotą delną.

Apskritai nieko nebesuprantu.

Kodėl Faustas nesigynė? Kodėl stovėjo kaip stuobrys ir leidosi karšiamas? Ar jis neturi nė kruopelės išdidumo? Jo elgesys man mįslė. Kaip viską paaiškinti?

Mane išgąsdina mandagus kostelėjimas.

O Viešpatie! Tas mažasis išdžiūvėlis, buto pardavėjas! Visiškai jį pamiršau. Kur jis lindėjo per tą laiką? Už durų? Viską sužinojo ant karštųjų?

– Atsiprašau, madam, – sako jis mandagiai kaip tikras prancūzas, lyg nieko nebūtų atsitikę, – gal madam Sent Apol dabar norėtų apžiūrėti antrąjį aukštą?

Susiimu ir atsuku jam sveikąjį žandą.

– Ne, ačiū, mesjė, – greitai susigriebiu, – nėra prasmės. Jūsų butas man pernelyg triukšmingas!

Paskui išeinu iš namo, perkertu visus tuos tris kiemus ir apkvaitusi stoviu Malakovo prospekte. Ten karšta, baisiai tvanku ir tuščia. Fausto ir jo meilužės nė padujų.

Man kuo skubiausiai reikia pasistiprinti. Visą dieną nė kąsnelio burnoje neturėjau. Kojos dreba, vos išlaikau rankinuką. Kur eiti? Iš pradžių palypėsiu aukštyn į Viktoro Hugo prospektą. Ten „Le Notro“ filialas. Ten ir eisiu. Jeigu toji užeiga vasarą atidaryta.

Nebeprisimenu, kaip nusigaunu į „Le Notrą“. Žinau tik, kad praslinko ištisa amžinybė. Mano kojos nepavelkamos, kaip švininės. Skausmas varsto sulig kiekvienu žingsniu. Vos kvėpuoju nuo karščio. Bet staiga atsiduriu prie užeigos, ji atidaryta, įsvyruoju vidun.

Ten tuščia. Aš vienintelė. Mane užplūsta maloni vėsuma, bufete kalnai gardžiausių valgių.

Kaip sapne išsirenku, ką valgyti: pomidorų su grybais, pievagrybių majonezo, salierų piurė, gūžinių salotų. Ir baltų minkštų mažyčių kvapnių bandelių, ką tik iškeptų.

Dar užsisakau didelę stiklinę šaltų kaip ledas apelsinų sulčių. Paragauju. Atata! Kaip jos gaivina. Atsisėdu ant taburetės prie aukšto staliuko ir spoksau į kaupiną lėkštę.

Visuomet sakydavau: stipriosios gauna vyrus. Ne jaunos, ne gražuolės, ne švelnios ar šaunios moterys – ne! O ryžtingos egoistės valkirijos, kurios visa traiško kaip tankai! Jos gali būti bjaurios kaip raganos, kuprotos ar vienakojės: jų pasitikėjimas savim viską užglaisto. O mes, kitos, sudedame ginklus.

Dabar suprantu, kas čia yra. Odilė priverčia Faustą būti laimingą. Iš baimės jis lieka su ja. Vienas tų ryžtingų akių žvilgsnis – ir jis paklūsta. O jeigu nepaklūsta, ji paleidžia į darbą kumščius. Jis melavo jai kaip man. Tai todėl tyrinėjo mano kalendorių. Paniškai bijojo pavojingų dienų. Jeigu būčiau pastojusi, kaip jis būtų jai pasisakęs? Tik rizikuodamas gyvybe. Dabar jau žinau. Bet ji turi vaikų. Tikrai neplanuotų. O kaip ji tą susiorganizavo? Matyt, išprievartavo jį!

Paragauju grybų. Porąsyk pakabinu salotų. Ir bandau įsivaizduoti save jos vietoje. Akimirką jos net gailiuosi. Jeigu atrodai šitaip, tai gyvenime iš niekur negausi dovanų. Viską reikia išsikovoti, nagais ir ragais, o svarbiausia – meilę. Mat jeigu nesigrumsi, vyrai pabėgs pas kitas, gražesnes. Vargas, ne gyvenimas. Bet man nepalengvėja nuo tokių minčių.

Paleidžiu šakutę. Ir į burną neįsidedu daugiau nė kąsnio.

Ašaros man byra tiesiai į apelsinų sultis. Aš tikra vargšė. Ar Faustas mane iš tikrųjų vedė tik tam, kad gautų palikimą? Geidė manęs dėl pinigų? Galvoju apie pirmąją mūsų naktį. Apie povestuvinę kelionę. Apie tą nuostabų metą Prezidento Vilsono prospekte, kai dar buvo gyvas dėdulė Kronas. Tuomet buvau be galo laiminga. Ir Faustas atrodė toks pat. Tai viskas tik apsimetinėjimai? Išmintingi apskaičiavimai? Tuomet jis turėtų būti puikus aktorius. Ne! Netikiu.

Bet ką sakė mano uošvis? „Kaskadoje“? Prie krioklio? Tą dieną, kai Liuciferis Hajas vėl įžengė į mano gyvenimą? „Žinai, kad turi būti dėkingas Ticijai!“ Tai mano mielojo uošvio žodžiai. Vadinasi, galėjo būti ir taip!

Ašaros rieda man skruostais, papsi į aukštą stiklinę. Sukūkčioju, susiimu galvą rankomis.

Staiga kažkas mane apkabina. Faustas! Jis atsekė man iš paskos. Ne. Tai padavėja. Grakšti, daili, juodaplaukė ypata, šlovingam savo gyvenimo vidury. Jos akys sklidinos užuojautos. Ji skaniai kvepia medum.

– Ar negalėčiau jums padėti, madam? – Ji supratingai žiūri į dešinį mano skruostą. Ji tikrai mano, kad antausį man skėlė vyriškis.

– Ne, ačiū, – iškošiu pro dantis. O paskui nebesusivaldau. Padedu galvą ant stalo ir vėl apsipilu ašaromis. Niekaip nebesusitvardau. Drebu visu kūnu. Ašaros plūsta upeliais. Nosis bėga. Ieškau nosinaitės ir niekaip nerandu.

– Štai, madam, prašom! – padavėja atkiša man popierinę servetėlę. Nusišluostau ja ir toliau kūkčioju, tarytum varu varoma. Nebegaliu susilaikyti! Gelbėkit! Mane pagauna baimė! Aš taip ir praverksiu likusį savo gyvenimą. Dabar tik šitaip ir bus...

– Palūkėkit, madam. Aš jums kai ko atnešiu. Jūs nusiraminsit.

Gerasis angelas atneša man sklidiną taurelę. Išmetu vienu mauku. Maniau, vanduo, bet tai buvo neskiesta slyvų trauktinė.

Staigiai pašoku aukštyn. Visa gerklė kaip išdegusi! Karštis iš gomurio pasklinda į pilvą. Imu kosėti, gaudyti orą. Tačiau tai man padėjo: verksmo kaip nebūta.

– Tai bent stiprumėlis, – prašvokščiu, kai vėl galiu kalbėti, – ačiū, madam. Man vėl nušvito akys.

– Nelaiminga meilė? – klausia ji. – Ar sveikata sušlubavo?

– Meilė, – sugargaliuoju. Nuo šito žodžio mane dar išbers!

Nusvyruoju į tualetą. Keistai jaučiuosi. Viena vertus, girta kaip pėdas, kita vertus, lyg nė lašo negėrusi. Viską matau nepaprastai aiškiai. Galiu eiti, stovėti, kalbėti ir vis dėlto stebiu save iš šalies kaip nepažįstamą. Nusiprausiu veidą šaltu vandeniu. Akys nukrypsta žemyn. O paskui viskas vyksta žaibo greitumu.

Popierių krepšyje įkištas laikraštis. „Le Figaro“. Keturių dienų senumo. Mechaniškai jį išimu ir imu sklaidyti. Čia yra skelbimų. Butų skiltis.

Paryžius, Šešioliktoji apygarda, trijų kambarių butas gražiame sename name. Vis-à-vis nieko. Tuščias. Išnuomojamas. Septintas aukštas, su gražiu vaizdu. Liftas, saulė, rūsys. Kaina ne per didžiausia. Neblogai atrodo visas šitas reikalas.

Vėl mechaniškai prieinu prie telefono. Įmetu tris frankus, surenku numerį. Kažkas iškart pakelia ragelį. Dama. Balsas malonus. Ne agentūra, o atskiras asmuo. Tikras stebuklas!

– Bonjour, madame, – sakau, stebėdama save lyg iš didelio atstumo, – jūs paskelbėt, kad išnuomojat butą. Gal jis dar laisvas?

– Jis tebėra neišnuomotas. Norėtumėt pasižiūrėti?

– Labai. Gal malonėtumėt pasakyti adresą?

– Koperniko gatvė, Nr. 32.

Koperniko gatvė? Šiandien aš jau joje buvau. Kai važiavau ten. Ji iškart, už kampo. Iki jos man reikėtų eiti kokias dvi minutes.

– Ar negalėčiau tuoj pat užbėgti? Netyčia aš esu visai šalimais.

– Prašom, madam. Paskubėkit. Aš jūsų laukiu.

Sulankstau laikraštį ir vėl įkišu į popierių krepšį. Mesteliu akį į veidrodį. Dažytis negalima. Lauke pernelyg karšta. Bet truputį patepu lūpas rožiniais dažais ir šukuoju prakaituotus plaukus, kol jie ima kristi ant pečių šiokiomis tokiomis garbanomis. Ačiū Dievui, nesutepiau savo baltos suknelės. Atrodau padoriai, jeigu nekreipsi dėmesio į paraudusias akis!

Paskui susimoku, negailėdama arbatpinigių, ir iškeliauju.

Koperniko gatvė nuo Viktoro Hugo aikštės su dideliu fontanu viduryje kyla aukštyn iki Loristu gatvės, o paskui nuo kalno nusileidžia žemyn prie Klėberio prospekto. Tai judri gatvė, veikiau siaura, apstatyta dailiais elegantiškais namais, ir – tai mane nuramina – kiek akys užmato, jokio naujo pastato. Nemėgstu naujumo. Gyventi tarp betono sienų man nepatinka. Aš žaviuosi senuoju Paryžiumi.

Kur tas mano ieškomas numeris? Aha, kairėje, pusiau užlipus ant kalno. Elegantiškas pastatas, bet jo viršus atnaujintas. Paskutiniame aukšte įrengtos terasos. Manau, pastatytas ketvirtame dešimtmetyje. Turi savo stilių.

Įžengiu pro kaltinės geležies ir stiklo duris. Vestibiulyje marmurinės grindys. Sienos šviesaus marmuro. Abiejose pusėse didžiuliai puikaus stiklo veidrodžiai. Veidrodžiai rodo žmogų gražesnį. Geras ženklas. Trys laipteliai veda prie lifto iš medžio ir stiklo. Laiptus dengia raudonas kilimas. Viskas solidu, išpuoselėta; nuotaika puiki.

Septintame aukšte dvejos šviesaus medžio durys. Plačios, taurios, puikių proporcijų. Dešinės praviros. Paskambinu ir laukiu. Išgirstu lengvus žingsnius. Galvą iškiša aukšta liekna dama pražilusiais šviesiais plaukais.

– Čia jūs ką tik skambinot? – dar pasitikrina ji.

– Taip, aš.

– Tuomet prašom į vidų, madam!

Ji veda mane per tris šviesius saulėtus kambarius. Svetainė didžiulė. Prie jos balkoniukas į gatvę. O kas iš jo matyti? Kad nepamirštum, kokiame mieste gyveni? Eifelio bokštas. Tiesa, ne taip arti kaip iš Prezidento Vilsono prospekto, bet pakankamai netoli! Vienas kambarys į vakarus. O kitas – ne į kiemą, o garsiuosius Pasi tvenkinius.

Nieko sau staigmena! Kone visiškai išsiblaivau. Po manim plyti trys ežeriukai, apsodinti rožėmis, gėlėmis, žydinčiais krūmais, o tarp jų – žolė.

Giliai atsikvepiu. Puikus tyras oras. Argi tai tiesa? Ar gali taip būti miesto centre? Pasijuntu kaip kaime. Vaizdas pasakiškas. Tokio buto Paryžiuje dar nesu mačiusi. Staiga jį pamilstu. Viskas čia linksma, viskas kitoniška. Tai butas laimei.

Miegamasis žavingas. Su keturiais dideliais langais. Kabinetas pusapvalis. Virtuvė išklota dailiomis raudonomis plytelėmis. Vonia juodos ir baltos spalvos, dar iš tų laikų, kai namas buvo pastatytas. Net ir šviesaus marmuro židinys iš ketvirto dešimtmečio nepaliestas, taip pat ir tiesių linijų lipdiniai, ir gražios dvivėrės stiklo durys.

Butas tikras deimančiukas!

Aš nesuprantu tik vieno dalyko. Skelbimas pasirodė prieš keturias dienas. Kaina stebėtinai žema. Toks butas, kaip žinau iš patirties, daugiausia išsinuomojamas jau per pirmąjį valandos ketvirtį. Tai kodėl jis dar neužimtas?

– Ar jis jums patinka? – viltingai klausia savininkė.

– Labai! Bet kodėl butas dar neišnuomotas?

– Nes aš labai išranki savininkė. Buvo tikrai koks šimtas. Kol kas. Bet man netiko nė vienas.

– Tai, man regis, netiksiu ir aš.

– Gal. Kokia jūsų profesija, madam?

– Vidaus patalpų architektė.

– O! Kaip įdomu!

– Tai iš tiesų įdomus darbas. Aišku, jūs žinot, kad turit itin gražų butą.

Ji linkteli galvą.

– Tai buvo mano motinos butas. Čia, šitam pusapvaliam kambary, ji visuomet lošdavo bridžą.

– O aš čia projektuočiau. Puikus apšvietimas.

– Jūs nepriklausoma, madam?

Linkteliu.

– Gal malonėtumėt pasakyti savo pavardę?

Pasakau.

– Jūs Sent Apolų duktė? – susidomi ji.

– Ne! Aš ištekėjau už vieno iš sūnų. Mes gyvenam netoliese. Trokadero gatvėje. Bet man reikia savo buto. Namie aš negaliu dirbti.

– Tai, matyt, čia būtumėt viena?

– Taip, viena!

– O vaikų turit?

– Ne, madam.

– Aš reikalauju užstato už tris mėnesius. Ir sumokėti už tris mėnesius iš anksto. Jeigu užpildysit man čekį, sudarytume sutartį trejiems metams. Ar jums taip tiktų, madam?

– Labai tiktų, merci!

Ji pasiima rusvą blanką ir ima jį pildyti.

– Nuo kurios dienos surašyti sutartį?

– Jeigu galima, nuo rytdienos.

Ji šypsosi.

– O kodėl ne, madam? Apie tai net neverta šnekėti.

Kaip sapne išsitraukiu sidabrinį šratinuką. Ačiū Dievui, aš pasiėmiau čekių knygelę, anglų banko. Ši nuomos sutartis suryja kone visas mano santaupas. Bet jeigu Faustas parduos mūsų butą, tai bent nebūsiu išmesta į gatvę. O gavusi Pauliaus tėvo užsakymą rudenį, jeigu Dievulis panorės, vėl turėsiu pinigų!

Tikiuosi, kad galėsiu rašyti. Mano kraujyje vis dar per daug alkoholio. Šratinukas dreba rankoje. Lėtai išvedžioju sumą.

Pasirašau.

Sudie, Faustai, galvoju raitydama savo pavardę, aš pasiduodu! Sudie, brangusis mano pusdievi, su tavim gyventi buvo puiku ir pasibaisėtina. Sudie, mano aukštaūgi geltonplauki šauly, tu praradai savo įtaką man. Būk laimingas su Odile, su vaikais – aš niekam nestoju skersai kelio. Adieu, mon amour!

Vėl imu kūkčioti!

Dabar jau tikrai viskas baigta. Kiek aš prisiekinėjau išeiti! Paskutinį kartą Buržo katedros bokšte. O dabar, staiga, viskas susiklostė savaime.

Nusišluostau akis. Velniop sentimentalumą! Gana prisiverkiau.

Paskui patikrinu čekį. Išplėšiu jį iš knygutės. Sumą įrašau į kuponą.

Sudie, Faustai Sent Apolai! Aš palieku tave. Dėl tavęs išliejau paskutinę ašarą.

Aš turiu talentą, kuris mane pramaitins. Kam aš leisiuos mindžiojama visą gyvenimą. Pati užsidirbsiu sau duoną.

Vėl stojuosi ant savo kojų!

Žinau, aš sugebėsiu pastovėti.

Dabar aš pasitikėsiu tik savimi!

Ir pradėsiu naują gyvenimą!

47 Nurimkit! (Pranc.)

16

Praėjo dvi savaitės. Šiandien pirmadienis, rugpjūčio 9-oji. Gyvenu Koperniko gatvėje ir jaučiuosi taip puikiai kaip niekuomet gyvenime. Atsipeikėjau po smūgio, visas baisumas praeity. Kaip jau sakiau, aš ištvėriau sniego griūtį, likau gyva. Niekas manęs taip greitai nepribaigs.

Paskutiniu metu vienas įvykis vijo kitą. Filipas išdažė butą, o svetainėje, aplink židinį, padirbdino sieninę knygų spintą. Viską išklojau Lolai ir atsigabenau savo daiktus: gražiuosius senovinius baldus, tėvo paveikslus, knygas, krėslus, tibetietišką kilimą. Visus savo kilimus. Šviestuvus. Stalo įrankius. Visus dubenis, indus, lėkštes, drabužius, gėles, palmes, lovos skalbinius, batus ir papuošalus.

Persikrausčiau žaibišku greičiu. Ir ne be pagrindo.

Prancūzijoje nemanoma, kad vyras ir žmona gali apvogti vienas kitą. O ištikus krizei, panašiai į mūsų, pirmasis, kuriam šis sprendimas ateina į galvą, švariai iššluoja kitam butą.

Aš pakankamai žinau tokių atvejų: žmona grįžta namo ir nieko neberanda. Nei papuošalėlio, nei kėdės, nei lovos – viskas išsivežta!

Šitaip būtų galėję nutikti ir man. Neabejoju, valkirija jau apie tai mąstė.

Aš irgi galėjau šitaip pasielgti, ir Faustas apstulbęs liktų stovėti ant tuščio parketo. Viską galėjau išvogti: dėdulės Krono paveikslus, jo meno lobius, sidabrinių dirbinių rinkinį, dailius Liudviko VI stiliaus baldus, viską, ko trokšta širdis, ir niekas nebūtų padavęs manęs į teismą. Aš šito nepadariau.

Pasiėmiau tik vieną daiktą: barokinę muzikinę dėžutę iš paauksuoto sidabro, su spalvingo emalio įdėklu ir mėlynuoju kolibriu, kuris prisukus dėžutę pradeda judėti ir čiulbėti. Ją pasiėmiau kaip duoklę.

Faustas skolingas man pelno dalį per paskutinius metus. Jeigu toji mano dalis bus grąžinta į banką, jis atgaus dėžutę!

Nuo pat pirmosios dienos aš čia pasijutau kaip namie.

Nors dar tebemiegu ant čiužinio, Anglijoje užsisakiau lovą su baldakimu, ir man pažadėjo atsiųsti ją po trijų savaičių.

Ir telefonas tebėra, ir atsakiklis, kuris man labai padeda. Tai tikras mano lobis. Lola saugo mane nuo Sent Apolų. Jeigu manęs kas nors ieško, ji praneša: „Šiandien madam pareis vėliau!“ O paskui perduoda man tą žinią, įrašydama į magnetofono juostą, ir aš paskambinu, tarsi niekas nebūtų pasikeitę. Kol kas niekas nežino, kad aš išsikrausčiau.

Šiandien vėsoka.

Patenkinta guliu aukštielninka ant pastolių svetainėje ir lubas su frizu tapau ketvirto dešimtmečio stiliaus dvasia: žali vynuogienojai ir mėlynos uogų kekės apsiviję apie juodas kampuotas linijas. Bus įspūdinga! Londone aš lankiau freskų tapybos kursus. O tapyti puikiai moku!

Staiga suskamba telefonas! Atsakiklis neįsijungia. Ar man kelti ragelį? Ar ne? Tikriausiai tai Glorija! Atsargiai nusirabždinu žemyn ir atsiliepiu. Skambina uošvis. Kaip tik jis! Kas jam išpliurpė mano numerį?

– Ticija, dukrele! – Jo balsas sutrikęs. – Man sakė, kad tu išsinuomojai dirbtuvę ir namie neberodai akių? Ar gali man paaiškinti? Kas atsitiko?

Akimirką delsiu.

– Faustas turi meilužę, – išpoškinu paskui kaip įmanydama ramiau.

Kitame laido gale tyla. O paskui – ilgas sunkus atodūsis.

– Tai ji rašo tau grasinamus laiškus. Ji turi du vaikus! Manau, bus geriausia, jeigu aš paduosiu skyryboms.

– Aš tau draudžiu, – lyg pistoleto šūvis nuaidi Hermio riksmas, – ji šito tik ir laukia! Net jei turėtų dešimt vaikų. Apie skyrybas negali būti nė kalbos. Tu juk nugalėtoja. Esi daili. O toji ypata tikra kumelė. Reikėtų tau ją pamatyti. Norėjau pasakyti, kad Faustas myli tiktai tave! Žinau, nes esu tėvas. Jam reikia tik tavęs! Tik jau jokiu būdu negrįžk į Vieną. Paklausyk, kaip turėtų elgtis protinga moteris: tuoj pat vėl įsikraustai į savo butą. Su Faustu elgiesi meiliai! Esi jam švelni ir meili, o svarbiausia – jokių klausimų! Darai tą, ko jis nori. Ir aš tau garantuoju: po savaitės tu jį suraitysi kaip šiltą vilną, jis klausys tavęs kaip šunelis, o rudenį būsi jau nėščia!

– Nežinau, – abejoju.

– Tu nepažįsti prancūzų, – toliau kalba Hermis, – kaip manai, kiek vyrų turi meilužes? Jeigu visos moterys skirtųsi, Prancūzijoje nebeliktų šeimų. Mudviem su mama irgi ne visuomet ėjosi kaip sviestu patepus. Vyrai silpni atsispirti pagundoms. Šeimoje moteris turi būti šeimos galva, antraip viskas iširs. – Jis švokščia. – Negalima ant karštųjų pabėgti dėl to, kad tave įžeidė. Lieki namuose ir gerai paskaičiuoji. Tai tu nori anai viską padovanoti? Gal tu iš Gelbėjimo armijos? Tik jau niekaip neužleisk jai mūšio lauko. Labai labai neprotingai pasielgtum. Pasvarstyk, vaikeli!

– Aš jau svarsčiau, tėti.

Jis atsidūsta.

– Ticija, – sako jis paskui, – tu mūsiškė. Visi tave myli. O su ta ypata mes nenorime turėti nieko bendro. Jos niekuomet niekas nepripažins, jai terūpi tik pinigai. Dėdulė Kronas kiaurai ją permatė. Niekas jos neįsileis į „Kaskadą“. Visi jos nekenčiam. Toji moteris nenormali. Jeigu tu išsiskirsi, Ticija, tai pasielgsi prieš mūsų valią. Pagalvok. Geriau išsikalbam atvirai. Rytoj aš būsiu mieste. Susitinkam per pietus? Ar turi laiko?

– Žinoma, tėti!

– Jeigu pirmą valandą? „Krijono“ viešbutyje? Pirmojoje salėje. Galinėje pernelyg ankšta ir negalima dorai pasišnekėti.

– Kaip tu nori, tėti.

– Taigi rytoj, pirmą valandą. Ir niekam nė žodžio!

Kitą dieną lyja. Apsirengiu lengva balta megzta suknele, dengiančia kelius, plačiu melsvu lietpalčiu, apsiaunu melsvais batais, o ausyse man spindi auksinės saulės. Plaukus kukliai susisegu pakaušyje. Užsimaunu sutuoktuvinį žiedą su trylika briliantų ir Fausto dovanotą rubinų apyrankę, nes nenoriu nusileisti elegantiškiems prabangaus „Krijono“ viešbučio svečiams.

Be to, uošviui patinka, kai aš pasipuošusi. Jis mane tik giria ir giria. Meilus man, kaip niekuomet nebūdavo anksčiau. Jam beveik pavyko mane perkalbėti. Bet kai grįžtu namo ketvirtą valandą po pietų, prisikimšusi pilvą ir tarytum iššluota galva (suvalgiau dvigubą desertą ir išgėriau pusę butelio tėtenžė), viskas ima atrodyti kitaip. Stoviu prie lango, mąstydama žvelgiu į dailius Pasi tvenkinius, į žuvėdras ir antis, į rožes ir žydinčius krūmus, po lietaus sužaliavusią žolę ir staiga suprantu: ne, aš lieku čia! Be to, kol manęs nebuvo, atėjo laiškas nuo Fausto. Nusivelku lietpaltį ir stačiomis skaitau jį.

„Mieliausioji Ticija! Didžiausias mano lobi! Mon amour éternel!48“ Permetu akimis eilutes. Aha! Jis užsiundė ant manęs seklį. Todėl ir žino, kur aš esu. Tai jis ir pasakė tėvui. Jis atsiprašo už savo elgesį liepos gale Malakovo prospekte. Jam labai gaila, kad įsivėlė toks nesusipratimas. Jis norėtų išsiaiškinti. Turi su manim pasimatyti. Būtų geriausia, jeigu iškart. Kad nieko nedaryčiau, kol su juo pasikalbėsiu. Jis myli tik mane, negali be manęs gyventi. O juo toliau, juo gražiau. O pačiame gale – meilės eilėraštis.

Įmetu laišką į atmatų kibirą, persirengiu, užsikariu ant pastolių ir toliau piešiu sau lubas. Visą vakarą triūsiu kaip pašėlusi, o vidurnaktį klaikiai nusikamavusi krintu į lovą. Antrą valandą nakties mane prižadina telefonas.

– Alio? – atsiliepiu beveik miegodama.

– Alioo – alioooo? Čia Faustas! Ar gavai mano laišką?

Iškart prasiblaivau.

– Ticija! Ar skaitei, ką tau parašiau?

– Taip. Merci beaucoup.

Faustas kažką sako, ko aš nesuprantu. Triukšmas užgožia jo balsą. Automobilių signalai, riksmai, kažkoks metalinis daiktas nukrinta ant žemės, lyg alaus skardinė, spardoma gatvėje. Visas tas triukšmas kraupus ir kelia baimę.

– Kur tu? – šaukiu į ragelį.

– Tarp laukinių! Vienas vienužis. Gatvėje. Aš benamis! Visą naktį klajoju. Aš galvoju apie tave. Aš myyyliu tave! Tu mano mylimoji, mano princesė! Ticija! Aš turiu tave pamatyti!

– Deja, tai neįmanoma!

Jis padėjo ragelį. Po pusvalandžio ima triukšmingai skambinti prie buto durų. Tai bent įžūlumas. Bet aš nė krust. Įsirausiu į patalus. Skambina ir skambina. Paskui pradeda daužyti kumščiais. Vis tiek guliu. Tikiuosi, kad jis nepabudins kaimynų. Ir vėl skambina. Ir vėl daužo duris. Man atrodo, kad tai trunka ištisą amžinybę. Galop jis pasiduoda. Girdžiu, kaip liftu nusileidžia į apačią.

Po dviejų minučių vėl skambina telefonu.

– Net laukiniai mirštančiajam atidaro duris, – šaukia jis. – Ticija! Tu beširdė! Argi tau ne gėda? Aš taip susijaudinau, kad mane galėjo ištikti širdies priepuolis. – Jis ima kūkčioti. – Ak Ticija! Mano ėryti! Man tavęs reikia! Aš negaliu gyventi be tavęs! Niekad nemaniau, kad tu šitokia kietaširdė. Ant manęs užgrius dangus. O tu šito nori? Tu trokšti mano mirties? Juk aš tavo vyras!

– Nebeilgai!

– Ticija. Nekalbėk šitaip!

– Aš skiriuosi su tavim!

– Tu nori mane nužudyti!

– Niekas tavęs neįveiktų.

Faustas dejuoja.

– Taip tik atrodo! Kadangi esu aukštas ir stambus, tai visi laiko mane antruoju Herkuliu. Bet jie klysta. Aš jautrus kaip kūdikis. Aš kenčiu kaip galvijas. Juk ir aš turiu širdį! Oooo, mažoji mano Ticija, meilusis geltonplauki angelėli! Jeigu tik tu dabar mane matytum! Aš atrodau kaip valkata. Pasenau dvidešimčia metų. Aš karšinčius. Mano gyvenimas baigtas. Mane nužudys graužatis dėl tavęs. Ar man galima pas tave? Atidarysi duris?

– Ne! Aš dabar dedu ragelį. Labanakt!

– Prašau, ne! Maldauju, nedėk ragelio! Turiu girdėti tavo balsą. Ticija! Aš blaškausi aplinkui kaip kokia paklydusi siela. Nebesusigaudau, kur esu. Aš įpulsiu į Seną. Šitos nakties aš neištversiu. Dabar kaip tik žiūriu į savo skylėtus batus. Mano kojos žaizdotos. Turiu kuo skubiausiai nusimaudyti. Ar galima pas tave nusimaudyti? Aš tavęs nevarginsiu. Tik labai klusniai atsigulsiu į vonią. Juk net neprašau, kad nutrintum man nugarą...

– Gali maudytis Prezidento Vilsono prospekte!

– Ne! Ten aš visai vienas! Ten aš neisiu.

– Tuomet maudykis pas savąją Odilę! O dabar man metas pamiegoti. Labanaktis!

Aš padedu ragelį ir įjungiu atsakiklį. Paskui visiškai nutildau telefono skambutį. Įsiviešpatauja ramybė.

Kitą rytą, kai pabundu, juostoje įrašyti septyni Fausto skambučiai. Vienas meldimas drasko širdį labiau už kitą. Staiga jis gali skambinti. O kai man jo reikėjo, niekuomet nebuvo. Kur jis buvo tada, kai aš kentėjau „Eglių name“? Tada ištisas savaites mane supo kapų tyla. Užuojautos jis nepažįsta. Jis tik nori pademonstruoti savo valią. Ne, manęs jis nebeparblokš!

Sėdėdama ant čiužinio klausau paskutinio jo įrašo. Jis įkalbėjo slopstančiu balsu.

„Ticija! Mano angele! Širdie mano! Gerai manęs paklausyk. Dabar pusė devynių ryto. Aš žuvęs. Tu pastūmėjai mane į mirtį! Prie tavo durų guli gėlių puokštė. Jos tau. Ar radai? Kai jas rasi, aš jau gal būsiu nebegyvas! Adieu, Ticija! Adieu, mon amour! Adieu!“

Išjungiu atsakiklį.

Gėlės? Prie durų? Ar pasižiūrėti? Argi galima leisti, kad vargšės gėlės nuvystų numestos! Gal net ir visai svetimas žmogus jas paimtų.

Ant pirštų galų prisėlinu prie durų. Pasiklausau, kas darosi koridoriuje. Visur tylu ramu. Nedrąsiai atidarau duris! Iš tikrųjų! Prie jų guli rožių puokštė. Puikūs, dideli, raudoni žiedai, didžiulė puokštė nuostabi, suvyniota į celofaną.

Ačiū Dievui, kad čia atsivežiau savo vazas. Pažiūriu į kortelę. Gėlės iš prabangiausios parduotuvės Viktoro Hugo prospekte. O kaip svaigiai jos kvepia! Staiga labai pralinksmėju. Visuomet džiaugiuosi gėlėmis. Be to, pirmąkart gaunu jų čia, naujajame bute.

Apkarpau joms kotelius ir pamerkiu į stiklinę vazą, kurią pati suprojektavau. Gražiai atrodo! Paskui padedu jas ant grindų šalia čiužinio miegamajame. Dabar ši patalpa nebe tokia tuščia. Ir vos susitvarkau, prie durų vėl ima audringai skambinti. Faustas!!! Juk galėjau suprasti. Jis skambina ir skambina. Ką man, po velnių, daryti?

Pašoku. Nusivalau naktinį kremą popierine servetėle. Ar mano nosis dar blizga? Ne, ji gražios matinės spalvos. Labiau susisiaučiu savo mėlynuoju chalatu. Nėra kada šukuotis. Vešlios geltonos garbanos netvarkingai krinta man ant pečių. Atidarau duris.

Ir štai jis stovi. Milžinas nelaimingomis akimis. Jis nesako nė žodžio. Tik žiūri į mane.

– Ačiū už gėles, – sakau po akimirkos.

– Ticija! Aš žuvęs! – Jo plaukai susivėlę. Jis apsirengęs sudriskusiu murzinu baltu megztiniu, mėlyni marškiniai išsipešę, šviesios kelnės visos smėlėtos, balti batai sužaliuoti. Jis atrodo pasibaisėtinai, lyg tikrai naktį būtų praleidęs po tiltu.

– Ah, mon amour... – Jis griebia man už rankos. Toji miela patikima ranka. Net nesuvokdama, ką darau, prisiglaudžiu prie šito stambaus kūno ir pasijuntu saugi. Kaip namie. Faustas ima verkti. Jis kūkčioja kaip kūdikis.

– Ticija! Prašau. Tu juk negali manęs palikti. Man tavęs reikia. Dabar aš viską žinau. Viską suprantu. Aš taip klydau. Aš esu idiotas! Taip gailiuosi. Aš nežinojau, kokia tu man reikalinga. Atleisk, chérie! Atleisk, atleisk, atleisk! – Jo rankos apglėbia mane, jo galva priglunda prie manosios. Jo susitaršę liūto karčiai užkrinta man ant skruosto. Stipriai susikabinę mudu stovim tarpdury.

– Eikš į vidų, – sakau pagaliau ir išsivaduoju jam iš glėbio. Ranka rankon žengiame per slenkstį. – Kur buvai visą naktį? Tu atrodai siaubingai!

– Visur! Pigalio aikštėje. Prie Senos. Turguje. Be tavęs man gyvenimas nelinksmas. Man galas. Maldauju, chérie, neatstumk manęs. Tu man vienintelė! Mon bébé, mon amour. Aš buvau aklas! Kaip kurmis!

– Prileisti tau vonią vandens?

– Oui, ma chérie!

Jis nusiauna purvinus batus. Leidžiu į vonią karštą vandenį. O kol jis maudosi, taisau pusrytį. Kava su karštu pienu, minkšti kiaušiniai, skrebučiai, sviestas, angliškas apelsinų marmeladas, riešutų piurė, ką tik išspaustos vynuogių sultys.

Aš dar neturiu valgomojo stalo. Taigi viską išdėlioju ant grindų, ant baltos staltiesės, šalia čiužinio, o pačiam vidury pastatau vazą su rožių puokšte. Atrodo šventiškai!

Pripilu pilnus dailius stiklinius puodelius. Faustas ateina iš vonios, atsisėda šalia manęs. Jis nuogas, tik strėnas apsivyniojęs baltu vonios rankšluosčiu. Žiūri į mane didelėmis mėlynomis akimis. Gražuolis vyras.

– Čia puiku, – sako jis kupinas susižavėjimo, – tavo toks geras skonis. Ticija, mano angele, tu tokia talentinga.

Paskui jis ima valgyti.

– Oooo, kaip gera, – sako po valandėlės, – po trupučiuką aš atsigaunu. Tu su manim, mon bébé. Čia beveik kaip namie!

– Kodėl nepasakei man tiesos? – klausiu, kai jis pasistiprina ir patenkintas atsilošia ant baltų pagalvėlių. – Kodėl man neprisipažinai? Gal aš vis tiek būčiau tekėjusi už tavęs? Ar niekuomet taip nepagalvojai?

– Ne, niekuomet, – nuoširdžiai nustemba Faustas. – Šito nevalia sakyti nė vienai moteriai, jeigu jos nori. – O paskui, po valandėlės, priduria: – Aš įsimylėjau tave! Ir vis dar tebemyliu! – Jis atsitiesia, paima abi mano rankas, švelniai pabučiuoja. – Patikėk manim! Tu tokia daili ir sveika. Tavo tokios gražios kojos, ir tu visuomet linksma. Nedažnai pasitaiko tokių moterų. Ir dar... – jis paleidžia mano rankas, – nė viena moteris man taip ilgai nesipriešino. Nė viena! Prisiekiu! Tris mėnesius! Šitaip man niekuomet nebuvo atsitikę! Pasiutiškai tavęs geidžiau. Tu išvarei mane iš proto. Aš susirgau. Taip norėjau tavęs! Tavęs! Palikimas nebebuvo svarbus.

Išgeriu savo puodelį, padedu ant grindų.

– Na, o kaip tu įsivaizdavai tolesnį mūsų gyvenimą?

– Niekaip neįsivaizdavau, – taip sąžiningai sako Faustas, kad net graudu, – aš tik norėjau pagaliau tave turėti. Ir mylėti! O visa kita vis tiek kaip nors susitvarko kada nors!

– Ar ji pateikė tau ultimatumą? Kada turėjai mane pamesti?

– Po trijų mėnesių! – Faustas nuduria žemyn akis. – O paskui po šešių. O paskutinis terminas buvo mūsų vestuvių sukaktis. Tada ji nebeteko kantrybės. Tą dieną prasidėjo tikras pragaras. Ji reikalavo, kad vežčiausi į Versalį. Aš pasakiau, kad šitaip negaliu, bet vėliau pats pas ją grįšiu. Aš taip ir padariau, bet ji sudraskė man veidą. Negaliu tau nupasakoti, kaip ji elgėsi. Nuo tada nebeturėjau nė akimirkos ramybės.

– Ar tu gali man prisipažinti, kodėl tau toji moteris patinka?

– Ar tu tikrai nori žinoti? – nustemba Faustas.

– Taip, žinoma. Kodėl ne?

– Čia neįprasta taip daryti. Paryžiuje niekuomet nekalbama su viena moterim apie kitą. Kiekviena nori būti vienintelė ir nieko nežinoti apie kitą. Todėl reikia meluoti, antraip abi pabėgs nuo tavęs, ir nė vienos nebeturėsi!

– Bet man įdomu. Kuo ji tokia patraukli?

Faustas giliai atsidūsta. Jam aiškiai sunku atsakyti. Gal jis dabar man pirmąkart nemeluoja, o šitaip elgtis nepratęs.

– Aš pažįstu ją ištisą amžinybę, – taria paskui nuolankiai, – ir ji visuomet mylėjo tiktai mane. Nieko nepaisydama. Jai manęs reikia. Ji nebeturi tėvų. Ji man... man tarytum giminė.

– Kiek laiko ji gyveno kaime? – klausiu patylėjusi. – „Eglių name“?

– Pusmetį. Bet ji dažnai būdavo Paryžiuje.

– Kodėl ji neliko ten ilgesniam laikui?

– Ji ten pernelyg vieniša, – sako Faustas, – nenorėjo gyventi taip toli nuo manęs.

– O Helijas? Ar tarp jų kas nors buvo?

– Nebent trumpa ir maloni pažintis! Neverta apie tai nė kalbėti.

Įpilu dvi stiklines vynuogių sulčių, vieną paduodu Faustui.

– Merci, chérie. – Jis išgeria ir žiūri į mane neatplėšdamas akių. Padeda stiklinę ant grindų, vis dar tebežiūrėdamas į mane. Jo žvilgsniui neįmanoma atsispirti.

– Ticija! Pabučiuok mane, – meldžia jis, – eikš pas mane, angele! Aš taip tavęs ilgėjausi. Aš dešimt dienų sirgau. Jaučiausi kaip narkomanas, negavęs narkotikų. Aš tave myliu!

– Tu parduodi butą? – klausiu neabejodama.

Faustas nenoromis linkteli.

– Kodėl? Tokio gražaus buto niekuomet nebegausi.

– Odilė nenori ten kraustytis. Dėdulė Kronas ją pažemino. Ji nekenčia to buto. Bet jeigu tu grįši, Ticija, ar girdi? Tada aš, aišku, jo nebeparduosiu!

– O kur ji dabar, tavoji Odilė?

– Ji nebe manoji Odilė, – iškart atsikerta Faustas, – tarp mūsų viskas baigta!

Netikiu nė vienu jo žodžiu, bet nieko nesakau.

– O kur ji dabar gyvena? – pakartoju visiškai ramiai.

– Manau, pas brolį.

– Pas tą blondiną iš restorano?

Faustas linkteli galvą. Aišku, kad toks pokalbis jam nemalonus. Bet jis negali jo išvengti.

– Tu pirkai visą namą, – sakau, – ir šitaip brangiai sumokėjai. Kodėl? Dėl kokios priežasties?

Faustas atsidūsta.

– Jam atsitiko bėda. Skolos užgriuvo. Odilė norėjo jam padėti, o jeigu ji ko nors užsimano, na, dabar tu jau pažįsti ją! Ji tokia impulsyvi! Tuomet tik laikykis! Ji gauna, ko tik užsimaniusi!

– Ar pirkot butą name debesyse? Malakovo prospekte?

– Aišku, ne, – sako labai jaudindamasis Faustas. – Ticija! Ar tu nepasislinksi arčiau? Prie manęs?

– Dar vienas klausimas: kaip ji pastojo? Man tai be galo įdomu.

– Manėm, kad ji negali turėti vaikų, – sako Faustas, nežiūrėdamas į mane, – daug metų nieko neatsitiko. O paskui ji staiga pasidarė nėščia dukart.

– Ar tu myli vaikus?

Faustas linkteli.

– Tai vesk ją! Ir pripažink juos!

– Bet aš juk vedęs, – garsiai užginčija jis, – tu mano žmona, o aš tavo vyras! Aš rimtai žiūriu į mūsų vedybas! Prisiekiu, Ticija! Savo gyvybe! Mudu daugiau niekuomet nesipyksim! Turi man atleisti! Aš visą laiką nuo pat šios akimirkos būsiu tau ištikimas! Ticija! Tu manim tiki? Bent truputį! Aš tave myliu! Je t’aime, mon amour! – Ir jis čiumpa mane į glėbį ir priglaudžia prie krūtinės. Mudu bučiuojamės. Na, ką man daugiau pasakyti!

Aš esu aistringa moteris. Du mėnesius neprisiliečiau prie jokio vyro. Tai nebuvo lengva! Aš išalkusi švelnumo ir meilės. O jis man toks savas. Miegojau su juo ištisus metus. Jis yra didžioji mano meilė. Nesvarbu, vienas kartas daugiau ar mažiau.

Faustas nurengia man mėlynąjį chalatą, atsiriša nuo strėnų rankšluostį. Glosto visą mano kūną. Jis užsimerkęs, rankos dreba.

– Ticija, mon bébé, – murma jis, – pagaliau! Taip ilgėjausi tavęs. Oooo, kokia tu švelnutė, chérie. Taip gera tave glostyti. Tu tokia puiki viduje ir iš išorės. Tu varai mane iš proto lovoje...

Imam mylėtis. Faustas įsismelkia į mane. Skauda!

Keturi judesiai greiti, vienas lėtas, o po giliausio kyštelėjimo – pertrauka. Skauda! Jo galas per didelis. Greitieji judesiai pakenčiami, bet lėtasis perveria mane kaip kokia elektros srovė. Susiriečiu, kad jis pernelyg giliai į mane neįlįstų. Faustas pastebi, atsitraukia.

– Atsipalaiduok, chérie. Įsileisk mane.

Jis pradeda bučiuoti mane apačioje. Liežuvis pataiko kaip tik ten, kur reikia. Jis niekada nėra taip stengęsis. Bet aš nebejaučiu jokio geismo. Tarytum mylėčiausi su visiškai nepažįstamu vyru.

– Na, ar jau?

– Taip, taip!

Suvaidinu aistrą, trūkčioju pagauta ekstazės, kurios visai nejaučiu. Faustas vėl prisiglaudžia prie manęs. Keturi greiti judesiai, vienas lėtas. Tikra kančia. Staiga stambus jo galas tampa mano priešu. Staiga matau, kaip jis suglemba storam Odilės užpakaly. NE!!! Nenoriu! Keturi greiti judesiai, vienas lėtas. Keturi greiti judesiai, vienas lėtas, o paskui po giliausio kyštelėjimo išsiilgtoji pertrauka. Kada viskas pagaliau baigsis?

Virš manęs palinkęs Odilės veidas. Rudi antakiai, oranžinės lūpos. Jis vaiposi man. Aš bijau jos didelių dantų. GELBĖKIT! Aš nebegaliu! Aš noriu pabėgti nuo šito vyro! Turiu jam pasakyti, kad daugiau nebeištveriu. Tą akimirką Faustas ima dejuoti. Inkščia kaip kūdikis. „Ticija!!!“ Jis gargaliuoja, krūpčioja ir sudrimba ant manęs. Tuomet kaip negyvas nuslysta į šoną ir iškart užminga.

Guliu kaip pelytė po šluota. Tai va kaip yra!

Vienas kartas daugiau ar mažiau – viskas tik nuo šito priklauso! Gyvenime tik šitas dalykas svarbu! Šito karto man buvo gana! Jeigu galva ko ir neišmano, kūnui aišku kaip dieną: Faustas per daug mane iškankino! Dabar jis man tegali tik pakenkti!!!

Apžiūrinėju gulintį šalimais šviesiaplaukį gražuolį milžiną. Taigi aš visuomet „variau jį iš proto lovoje“. Ir pirmąkart jis nesisaugojo. Pasitikėjo manim, net nepaklausė, ar pavojinga. Bet viskas per vėlai! Faustas Sent Apolas – praeitis! Nieko iš jo nebenoriu. Nei bučinio, nei apkabinimo – o juo labiau vaiko. (Ačiū Dievui, šitos dienos nepavojingos!!!) Dabar tetrokštu tik atgauti ramybę! Nervų man reikia svarbesniems dalykams: darbui, projektams, karjerai. Aš vėl pati imsiu tvarkyti savo gyvenimą!

Tylutėliai atsikeliu!

Kaip reikiant nusiprausiu, apsirengiu žaliu chalatu, susirišu pakaušyje savo ilgas geltonas garbanas, pirštų galais nutipenu į svetainę, užsikariu ant pastolių ir toliau tapau lubas. Uoliai triūsiu, kol sutemsta. Faustas tebemiega. Jis pramiega ir kiaurą naktį.

Guliu šalia jo.

Jis užėmęs pusę čiužinio ir alsuoja ramiai kaip kūdikis. Keista. Nuo jo sklinda kitoniškas kvapas. Nebe toks skanus kaip anksčiau – išskyrus tik tas išrūkytąsias dienas. Jo susitaršę plaukai palei mano skruostą. Man nemalonu. Labiau norėčiau būti viena.

Ne! Aš negaliu miegoti su Faustu savo lovoje.

Tyliai atsikeliu – jau beveik vienuolikta – ir sėdu prie savo stalo braižyti. Nupiešiu kavos puodelį, kurį jau senokai vaizdavausi. Aš nemėgstu, kai gėrimai taip greitai atšąla. Kinai puikiai išsprendė šitą problemą su dangteliu, dailiai išpieštu. Bet dangteliai, tą žinau iš patirties, greitai dūžta. Taigi sugalvojau naujovę: puodelį su dviem lėkštelėm, manau, kad tai ilgiau laikysis.

Viena lėkštelė didelė, plati, o kita maža su ąsele, ir tokią lėkštelę (jeigu nori) galima panaudoti kaip dangtelį.

Puodelis dedamas ant abiejų. Guli kaip žiedas ant dviejų lapų. Triūsiu nepailsdama. Nelengva, bet išeina žavus projektas. O jį baigusi bandau nuspalvinti. Ilgai renkuosi spalvas.

Geriausiai atrodo tulžio mėlynumas. Su auksiniais pakraštėliais ir šlakais. Taip, tai gražu. O vėliau, kai ateis įkvėpimas, nubraižysiu ąsotėlį ir cukrinę. Dabar dar nesu sugalvojusi jų formų!

Žvilgteliu į laikrodį! Kaip? Be penkiolikos trys? Man metas gulti. Nėra kur dėtis.

Atsargiai palendu po patalais, tyliai tyliai, kad nepajustų Faustas. Užsukau žadintuvą septintai. Bet miegu prastai, atsibundu šeštą. Sunkiai praplėšiu akis. Jau išaušę.

Dar neturiu užuolaidų ir pro langus regiu pilkus debesis. Tarp jų švysčioja mėlynė. Kas žino, ar bus gražu? Šiandien? Ak, man taip trūksta lovos su baldakimu. Gyvenimas visai kitaip atrodo, kai pabudusi žvelgiu į žydintį sodą. Šitos plikos lubos mane slegia juo labiau, nors ir taip jau guliu šalia nebemylimo vyriškio.

Bet kas čia? Staiga pasidaro akinamai šviesu. O virš manęs, ant baltų lubų, sužimba galybė mažyčių bangelių, tarytum gulėčiau pliaže. Susižavėjusi stebiu auksines gyvačiukes, nuo lovos nusiraičiusias iki langų. Virš savęs staiga išvystu vandenį ir jūrą, kambarys šiltas kaip pietuose, jame įsiviešpatauja atostogų nuotaika.

Žinau, kas atsitiko. Patekėjo saulė, ir man virš galvos atsimušė tvenkinio paviršius. Pašoku, atidarau langą, žiūriu pro jį. Didysis ežerėlis sklidinas iki pat kraštų, saulė dūžta nuo mažų bangelių, ulbauja strazdai, čirškauja žvirbliai, kregždės raižo orą. Tikrų tikriausias rojus. Ant vandens tupia žuvėdros, po mano langu plaukioja antys. Ir staiga imu pasitikėti savimi. Staiga suprantu: viskas bus gerai!

– Ticija! – Faustas pabudo. Jo balsas išsigandęs. – Kas atsitiko? Tu išeini?

– Man reikia. Bet tu gali miegoti toliau.

– Kur tu eini?

– Į statybos aikštelę.

– Kokią aikštelę???

– Prie Sen Žermeno ir Solferino gatvių kampo. Gražus senas namas. Padedu Glorijai. Tai nuostabus butas. Aštuntą ateis tapetuotojas. Turiu prižiūrėti, kad nieko neatsitiktų. Medžiagos – tikra brangenybė. Rankom pieštas senovinis kiniškas šilkas. Ar tu žinai, kokia jo vertė? Jeigu suplyštų, nebebūtų kuo pakeisti.

– Kiek laiko aš miegojau? – klausia Faustas po valandėlės.

– Visą dieną ir visą naktį.

– Kaip?! – Jis pašoka. – Aš turiu eiti! – Skubiai rengiasi. – Ticija! Kada mudu pasikalbėsim? Man reikia tau tiek daug pasakyti! – Žiūri į mane kaip ištikimas naminis šunelis. – Yra daugybė nesusipratimų, kuriuos mes dar turim išsiaiškinti! Ar šįvakar turėsi laiko?

– Ne, deja. Aš vakarieniauju su Glorija ir Georgu, o rytoj einu į koncertą. Bet jeigu tu nori, tai kitos savaitės pradžioje. Ar tau tiks?

Fausto žvilgsnis nukrypsta šalin.

– Tuo laiku aš negaliu. Manęs nebus Paryžiuje.

Na, aišku! Visiškai pamiršau. Dabar rugpjūtis. Odilė su vaikais tikriausiai prie jūros, ir jis važiuoja pas juos.

– Žinai, – sakau ramiai, – paskambink, kai grįši. Ar numanai, kada tai bus?

– Rugsėjį.

– Gerai! Jeigu būsi, tai būsi. Sudie, Faustai. Laimingos kelionės. – Jis ilgai mane bučiuoja, tvirtai apkabinęs.

– Sudie, mon amour. Nepamiršk manęs. Aš galvoju apie tave. Je t’aime! – Ir jau skuodžia laiptais žemyn. Uždarau duris. Iškart man palengvėja. Giliai atsidūstu.

Ir dar sykį išsisukau, galvoju, virdamasi virtuvėje kavą. Dieve, kaip aš džiaugiuosi, kad Faustas neįtaisė man vaiko, kad nieko neatsitiko kaime. Aš neketinu atimti iš vaikų tėvo. Kuo tie mažyliai kalti? Bet jeigu aš turėčiau vaiką, vėl prasidėtų maišalynė. Kasdien nepasitikėjimas, pavydas, ginčai... Jeigu turėčiau vaiką, šitaip neskubėčiau skirtis. Jeigu aš turėčiau vaiką, gyvuotų puikus haremas, ir galas viskam!

Po kelerių metų liga, vyrai ima per daug gerti, vaikus kamuoja nervinės ligos, non, merci! Brangų savo gyvenimo laiką aš panaudosiu kam kitam! Aš išgarsėsiu! O pirmiausia pagyvensiu savo malonumui.

Ir pradėsiu jau nuo rytdienos.

Gyvensiu kaip prieš savo vedybas. Dieną darbas, o vakare smagumai. Tik jau nesėdėsiu namie ir įtemptai nesuksiu galvos. Tai aš jau pergyvenau. Ir Pauliaus nelauksiu. Nors gavau keturis atvirukus, du iš Šveicarijos, du iš Austrijos, jau dvi savaitės kaip jokios žinios. Nė žodelio. Dvi savaitės – tai jau per ilgai. Daugiau nebelauksiu. Nė vieno vyro! Jeigu jis apie mane nebegalvoja, tai aš nešvaistysiu dėl jo savo laiko.

Voilà, aš galvotrūkčiais neriu į malonumus!

O paskui pažiūrėsim!

48 Amžinoji mano meile! (Pranc.)

17

Kitas dvi savaites galiu apibūdinti tik vienu žodžiu: audringos! Priimu visų, kas tik pasipainioja, kvietimus: Glorijos brolio (jis man nepatinka), Tomio, Liuciferio ir Briso Reno. O kai jie vienas po kito išvažiuoja iš Paryžiaus į paplūdimius, linksminuosi su klientais ir atsitiktiniais pažįstamais.

Bet nė vieno neįsileidžiu į lovą.

Aš tik noriu sužinoti, koks mano akcijų kursas. Ar dveji metai, kai buvau nukišta į Sent Apolų liūną, man pakenkė laisvojoje rinkoje. Ar aš dar sugebu pakerėti vyriją.

Po kelių dienų nusiraminu. Mano šansai niekuomet nebuvo tokie geri. Kaip jau minėjau, geltonplaukės čia labai vertinamos. O kai grįžtu į Koperniko gatvę po koncerto, pietų, ilgo pokalbio kavinės terasoje, išūžta nuo komplimentų, sprogstančia nuo meilikavimų galva, laiminga atveriu duris į naująją savo viešpatiją.

Aš viena savo dailiame bute, niekas man netrukdo, darau, ką noriu, o pats geriausias dalykas yra tas: visiškai nebemyliu Fausto. Aš išsigelbėjau. Aš vėl priklausau pati sau. Man taip gera, kad galėčiau klykauti iš laimės.

Ak, kaip gera nieko nemylėti! Man nuo širdies nukritę uolų luitai. Fantastiška, kai tau nerūpi: kur jis? Kada pareis? Su kuo jis šiąnakt miega? Ar jis apskritai grįš šiąnakt? Aš nieko nebemyliu, ir gyvenimas išsiskleidžia man prieš akis kaip vėduoklė!

Be jokių rūpesčių pradedu dieną. Kas žino, ką ji man atneš? Aš nebesėdžiu prie telefono ir nebegalvoju, kad visam Paryžiuj dingo elektra, nes jis neskambina, ne, tie laikai jau praėjo! Daugiau nieko nebelaukiu!!! O Dieve, kaip gera! Skrandžio nebemaudžia, širdies nebediegia. Dangus galutinai išsigiedrijo. Faustas Sent Apolas mane paleido. Jis man nebeturi jokios galios!

Kodėl leidausi taip ilgai kankinama? Kai viskas baigta, nebegalima šito suprasti. Kodėl jau anksčiau jo nepalikau? Kodėl? Kodėl? Matyt, dar nebuvo atėjęs laikas. Daugių daugiausia, matyt, turėjau tiek kentėti, kad paskui labiau skonėčiausi savo laisve. Aš taip ir darau. Kasdien.

O šiandien einu į kavinę, čia pat už kampo, prie Viktoro Hugo aikštės, pasižiūrėti, ką man gali pasiūlyti Paryžius. Šiandien sekmadienis, rugpjūčio 22-oji. Mieste nebėra nė vieno pažįstamo. Taigi apsivelku dailią lengvą trumputę baltą suknelę, paleidžiu geltonas garbanas ant nuogų pečių – o visa kita palieku palankaus man likimo valiai.

Rugpjūčio mėnesį viskas leidžiama. Paryžius kaip iššluotas. O tie, kas jame likę, sąmokslininkai. Visų lemtis ta pati: gyventi vieniems įkaitusiame mieste. Su bet kuo netrunki įsišnekėti. Bet koks nepažįstamasis iškart tampa tavo draugu. Tose nedaug užeigų, kurios dar atidarytos, viešpatauja smagi nuotaika. Kvailas tas, kuris tuo nepasinaudoja ir pilnas kompleksų tupi namuose.

Taigi nulipu žemyn į kavinę ne be reikalo. Esu ten jau ne sykį buvusi – ir aš ieškau tam tikro vyro. Jo vardo dar nežinau. Bet tai ūmai kilusi simpatija, kuri Paryžiuje liudija tik vieną dalyką, vieną vienintelį! O aš jau seniai pasiruošusi! Nuo birželio pradžios aš miegu viena (jei nekalbėsim apie nesėkmę su Faustu). Paskaičiavau kalendoriuje. Septyniasdešimt septynios vienišos naktys! Pavojaus signalas! Bet aš išsigelbėsiu. Tuoj pat. Ir šiltą vasaros vakarą ryžtingai žengiu aikštės link, pro fontaną, į kavinę! Kupina vilties įsmunku į kavinę – ir vos užgniaužiu šypseną: visi vyrai kaip pagal komandą atsisuka į duris! Pagaliau jie sulaukė moters! Mane apsiaučia lūkesčių pilni žvilgsniai. Gal ji ieško prasiblaškyti? Gal šįkart pasiseks?

Kai kurie veidai man matyti. Maloniai linkčioju į visas puses ir sėduosi prie laisvo staliuko. Paskui užsisakau taurę vėsaus žemuogių gėrimo ir apsižvalgau.

Tik žvilgt ir aišku: visi vyrai čia karštai trokšta susipažinti ir šitaip maloniai praleisti ne vieni rugpjūtį. Aš suprantu! Ir man tas pats! Bet tas vienintelis, kuris man rūpi, atsišliejęs baro, su kavos puodeliu ir laikraščiu rankoje. Tai jis! Tas, kurio aš ieškau. Jis vis čia būdavo, kada tik ateidavau. Bet mes niekuomet nepersimetėme nė žodžiu. Iki šito laiko.

Jis dedasi manęs nepastebįs.

Spoksau į jį. Jis vidutinio ūgio, lieknas, gal trisdešimties metų, tamsios odos ir trumpais garbanotais, juodais plaukais. Su džinsais ir sutuoktuviniu žiedu. Jo itin ilgas smailas smakras. Bet tai tik padidina jo patrauklumą. Šitokį aš įsivaizdavau karalių Strazdabarzdį. Būdama vaikas!

Ir dar jis turi vieną ypatybę, kuri man patinka: itin smilų žvilgsnį. „Aš pažįstu moteris, – bylojo man šitos tamsios akys, kai pirmąkart jas išvydau, – o tavęs labai norėčiau!“

Staiga jis atsigrįžta. Sulanksto laikraštį, padeda jį ir šypsosi man. Aš jam irgi atsakau šypsena. Jis pasiima puodelį kavos ir prieina prie manęs.

– Ar negalėčiau prisėsti? – mandagiai klausia.

– Prašom, pone! – Rugpjūtį viskas daroma pašėlusiai greitai.

Ir štai jis sėdi man priešais. Jis juokingas dėl tokio ilgo veido. Iki šiol to nepastebėjau. Bet dar nesu jo iš taip arti ir mačiusi!

– Jūs neseniai atsikraustėt į šitą kvartalą? – atsargiai ima jis čiuopti dirvą. – Anksčiau jūsų nebūdavo kavinėje. O gal klystu?

– Aš apsigyvenau Koperniko gatvėje prieš tris savaites.

– Tikrai? – Tai jam patinka. – Ar iš jūsų buto matyti tvenkiniai?

– Taip! Todėl aš ir išsinuomojau tą butą. Neįmanoma atsispirti tokiam puikiam vaizdui!

– Jūs juoksitės, – sako man pašnekovas, – bet aš irgi juos matau. Iš kitos pusės. Aš gyvenu Valeri gatvėje. Galėtume pamojuoti vienas kitam ranka. Beje, aš vardu Janikas. O jūs?

Prisistatau.

– Madmuazelė? Ar madam? – klausia jis skubiai.

– Madam, – sakau, – bet šiuo laiku gyvanašlė.

– Visi čia mes tokie, – sako Janikas. – Taip jau būna rugpjūtį.

Paskui jis ima pasakoti apie save. Jis firmos, kuri dirba ir vasarą, prokuristas. Jis pasakoja, kokią muziką mėgsta: klasikinę. Skaito eilėraščius. O žiūri tik prancūziškus filmus. O kai nutyla, tai varsto mane reikšmingais žvilgsniais. Jo akys tikrai be galo protingos. Šitam vyriškiui aš ilgai neatsispirsiu.

Jau seniai nebegurkšnojame kavos ir žemuogių gėrimo. Užsisakome raudonojo vyno, tuo tarpu lauke sutemsta. Svečių beveik nebelieka. Janikas jau kokią valandą sėdi šalia manęs. Jaučiu nuo jo sklindančią šilumą. Jis mane kerėte keri. Mudu jau net tujinamės!

Aš, kaip jau sakiau, esu aistringa moteris. Septyniasdešimt septynios dienos be vyro! Aš noriu su kuo nors permiegoti! Šiandien! Noriu bučinių ir stipraus glėbio, noriu karštų žvilgsnių ir baltos nakties! Aš nekantriai laukiu kelių pasiutėliškų valandų! Matyt, Janikas irgi.

– Ką tu šiandien dar veiksi? – klausia jis, lyg sugebėtų skaityti mintis.

– Nieko! – Jeigu jis pakvies mane vakarienės, sutiksiu. Bet jo galvoje kas kita.

– Ar žinai ką? – jis mane apkabina. – Dabar eikime pas tave. Ir tu man parodysi tvenkinius iš kitos pusės. Tuomet mudu pasikalbėsime, tu išvirsi man kavos, o paskui aš eisiu namo. Ar sutinki?

Mudu atsistojame. Apsimokame sąskaitą. Kiekvienas po pusę. Tai mane sutrikdo, nes pinigų turiu ne per daugiausia, be to, pirmą kartą visuomet moka vyriškis. Bet suma maža, taigi pamirštu ją anksčiau, nei mudu atsiduriame gatvėje.

Petys petin, staiga sutrikę, nukeliaujame trumpą galiuką iki mano namų. Visą vakarą Janikas suokė nenutildamas. O dabar tyli lyg vandens į burną prisisėmęs.

Štai ir mano durys. Sustojame, žvelgiame rimtai vienas kitam į akis, puolame vienas kitam į glėbį ir ištisą amžinybę bučiuojamės. Ak, kaip gera, naujas vyriškis po tokio ilgo laiko! Janiko kūnas lankstus. Jokių kampų! Numaniau šitai. Instinktas manęs neapgavo. Iš visų tų vyrų kavinėje jis buvo geriausias. Jis nepuola ant manęs kaip Tomis ar Brisas, jis taikosi prie manęs. Nėra ko bijoti, šitas tikrai nebrūžins! Jaučiu tai iš jo prigludusių strėnų, jos prisispaudžia lėtai, jausmingai. Šitas vyras žino, kaip elgtis su moterimi. Janikas. Koks gražus vardas. Jo oda daili ir skaisti, nuo jo sklinda sveiko žmogaus kvapas. Šiandien, šitam bepročių pasauly, tai labai svarbu!

Labai susiglaudę įeiname į namą. Labai susiglaudę stovime lifte. Antrąkart imam bučiuotis prie mano buto durų. Dar ilgiau, karščiau! O paskui išsivaduoju iš jo glėbio.

– Aš daug apie tave galvojau, – murma Janikas man į plaukus, kol ieškau rakto, – tikėjausi, kad šiandien pasirodysi. Tu jau pirmąkart kritai man į akį. Buvai apsirengusi rožine suknele, iš labai plono audinio. Nuo šviesos toji suknelė buvo permatoma. Aš pamačiau tavo dailias kojas, – jis patyli, – iki pat viršaus! Tas vaizdas persekiojo mane dienų dienas!

– Gerai, kad pasakei, – šypsausi jam, – dabar reikės mūvėti apatinį sijoną!

Janikas juokiasi. Bučiuojamės. Ranka rankon peržengiame slenkstį. Įjungiu šviesą.

– Olialia! Nieko sau priebėga! – jo balsas sklidinas susižavėjimo. – Nebūčiau tikėjęsis. Tai juk aukščiausia klasė!

– Ah bon? Bet pas jus, Valeri gatvėje, irgi yra gražių namų. O tavo butas tikrai didesnis.

Jis nieko neatsako, prieina prie manęs, apkabina per liemenį. Abu kartu pereinam per kambarius. Sustojame greta vienas kito prie lango ir žvelgiame į vandens telkinį. Patekėjo mėnuo, jis atsispindi tvenkiniuose. Didėjantis mielas švelnus sidabrinis raguolis, o šalia spindi pirmosios žvaigždės. Vaizdas toks romantiškas, kad man ima greičiau plakti širdis. Janikas priglaudžia savo galvą prie manosios. Jo plaukai kutena man smilkinį. O paskui viskas pakrypsta į blogąją pusę.

– Gražu čia pas tave! – svajingai sako jis.

– Taip? Bet aš dar neturiu lovos.

– Nesvarbu. Čia taip jauku, iškart norėtum įsikraustyti!

Įsikraustyti?! Šitas žodis man kaip smūgis į paširdžius! Jis man siejasi su blogais prisiminimais apie bastymosi metus! Mat aš esu vėtyta ir mėtyta. O vaizdas pro mano langą iškart aptemsta.

– Tavo žmonai tai tikrai nepatiktų, – juokauju, vildamasi dar viską išgelbėti. Bet juo toliau, juo blogiau.

– Ak, mano žmona, – atsidūsta Janikas, paleidžia mane, abiem rankom atsiremia į palangę ir išsilenkia toli per langą. Ką jis darys? Gal puls į vandenį?

– Bet juk tu su žiedu, – sakau nusiminusi.

– Tai įprotis! – Janikas stebeilija į naktį, kuri staiga pasidaro nebe romantiška, o juoda kaip degutas. – Viskas labai labai sudėtinga! – Jis atsisuka, lūpos skausmingai šypso. – Aš turiu didelių rimtų problemų. Bet verčiau viską papasakosiu tau rytoj. Kai geriau pažinsim vienas kitą!

O ne! Nieko jis man nepasakos!

Žinau, kaip jis viską įsivaizduoja: ištižusi po meilės nakties, rytoj aš turėsiu sumokėti jo skolas. Pažįstu tokius paukštelius kaip nuluptus! Mano geismo kaip nebūta. Visa tarytum užšąlu. Dabar galvoju tik apie vieną dalyką: kaip juo atsikratyti?

– Ar parodysi man vonią? – Janikas atsisagsto baltus marškinius. – Norėčiau pasigražinti. Dėl tavęs!

– Ar nenorėtum puodelio kavos? – šaukiu apimta baimės.

– Ar aš taip atrodau? – klausia jis ir juokiasi. Na, gerai!

– Vonia kaip tik priešais, – sakau nuolankiai, – ir užsuk kaip reikiant šalto vandens čiaupą vonioje. Jis laša!

Janikas nusiauna batus. Nuo jų sklinda prastas kvapas. Padeda juos koridoriuje ir nuskuba į vonią. Puiki staigmena! Ką man daryti? Nieko baisaus! Laimė, man ne dvidešimt, o keturiasdešimt dveji, žinau, kaip apsiginti!

Atsargiai nusivelku baltąją suknelę ir pakabinu į sieninę spintą. Apatinių drabužių nenusirengiu. O paskui apsivelku storiausia flanelės pižama, raudona su baltomis gėlytėmis, storesnės nebeturiu, ji užsagstyta iki pat kaklo ir pasibaisėtinai karšta, bet šitam tikslui puikiausiai tiks!

Galop atsisėdu ant čiužinio ir imu laukti.

Slenka laikas.

Girdžiu šniokščiant dušą. O paskui plaukų džiovintuvą. Stoja ilga tyla. Ką jis daro? Kodėl taip ilgai negrįžta?

Tylutėliai atsistoju, pirštų galais nutipenu per koridorių ir žvilgteliu pro privertas duris. O ne! Šito man tik ir trūko! Tai, ką pamatau, patvirtina pačius baisiausius mano įtarimus! Pasilenkęs prie kriauklės Janikas skalbia savo apatinukes! Parsėlinu atgal ir krintu ant kėdės. NE! NE! NE!

Aš nebenoriu vyro, kuris pas mane skalbtųsi apatinius. Taigi jis net neturi namų. Ir nė vieno žmogaus, kuris juo rūpintųsi. Vadinasi, jis gyvena palėpėje ir neturi šilto vandens. Ir neturi skalbyklės. Ir ištisas dienas kažkur bastosi (aišku, ir naktis!), ir kas žino, kur jis anksčiau šlaistėsi! Daugybę įtarimų perkratau mintyse, jeigu per pirmąjį pasimatymą vyras mano vonioje ima skalbtis apatinukes.

Todėl jis ir nemokėjo kavinėje. Jis neturi pinigų. Tai todėl ir nekvietė manęs į restoraną. Todėl mano trys kambariai pasirodė jam milžiniško didumo.

Janikas sugrįžta, nešinas lašančiu drabužiu.

– Kur man jį pasikabinti? – Jis dairosi po kambarį. Netrukus atsitiks nelaimė!

– Ant gyvatuko! Vonioje! – šaukiu balsiau, nei norėjau, ir pašoku kaip gavusi elektros smūgį. Nustebęs jis žiūri į mane. Juk nežino, ką aš galvoju.

Tačiau man prieš akis iškyla Bilis, Bilis iš Mančesterio (trumpa ir visai ne tokia jau maloni pažintis), kuris apatines šlapias savo kelnes užmetė ant toršero, ant brangaus, balto, šilkinio toršero gaubto, ir tas iškart apsipylė šviesiomis dėmėmis. Tada ko negavau širdies smūgio.

– Ar pamišai? – šaukiu pasibaisėjusi.

Jis piktai spokso į mane.

– Argi aš ne išradingas? Juk nebešildo! O lempos tokia maloni šiluma!

To irgi niekuomet daugiau nebesikviečiau.

Janikui ne toršerai galvoje. Jis ir nebesišnekučiuoja daugiau, o apsisuka ant kulnų ir dingsta koridoriuje. Ir vis dėlto! Jis nė trupučio manęs nebetraukia.

Prisiverčiu nurimti, giliai kvėpuoju ir atsisėdu ant čiužinio. Prisitraukiu kojas ir pasidedu galvą ant kelių! Kodėl aš šitaip jaudinuosi?

Paskui prisimenu Elisterį. Buvusį draugužį iš Niujorko. Nevykusį aktorių. Susipažinau su juo skalbykloje.

– Man reikia žmogaus, kuris pasirūpintų manimi mėnesį! – pasakė jis įsmeigęs švelnias kaip šuns akis. Genijaus žodžiai! – Po mėnesio vėl atsistosiu ant kojų. O jeigu nerasiu tokio žmogaus, nusižudysiu!

Mėnuo, pamaniau aš, greitai praeina. Elisteris atsikraustė pas mane – ir niekuomet nebenorėjo išsikraustyti! Aš turėjau ieškotis kito buto, kad juo atsikratyčiau, po vienų metų! Jis nedirbo. Visada būdavo pavargęs. Gėrė, kol imdavo graibyti žemę. Maitinau jį, kad ir nenoromis, bet tada turėjau gerokai daugiau pinigų nei dabar!

Ne! Nebesiduosiu daugiau stipriosios lyties išnaudojama, kaip padėjėja gauti palikimui ar Auksinė Žąsis. Sudie, Janikai!

Nors ir esu moteris, aš išsinuomojau viena šitą butą, man įkyrėjo suaugę žmonės, kurie net nesugeba užsidirbti pinigų skalbyklei.

Rytoj jis tikrai paklaus: „Ar nepaskolintum man penkių šimtų frankų?“ O paskui nueis į virtuvę, atsidarys mano šaldytuvą ir ims burbėti, kad ten nėra jo mėgstamos dešros!

Žinau, ką kalbu: jeigu vyriškis mano vonioje skalbiasi apatinius drabužius, tai jis tikrai nėra didelės firmos prokuristas, kaip sakėsi Janikas. Jis net ne vyriausiasis chirurgas „Dievo namuose“. Net jei jis ten būtų durininkas, ir to jau per daug!

Tas, kas pas nepažįstamas moteris skalbiasi savo apatinukes, tikriausiai bedarbis, žmona jį metė, vaikai prieglaudoje, gal jis benamis, iškeldintas iš buto per prievartą, taip, šitaip atsitinka vasarą Paryžiuje. Vakar „France Soir“ buvo parašyta: sutuoktiniai Belvilyje pasiskolinę pinigų išskrido į Havajus. Jie jau trejus metus nebuvo mokėję nuomos. Grįžę rado užantspauduotą butą, baldus išmestus į šiukšlyną. Ne, tokios tragedijos man jau įgriso iki kaklo!

Aš alergiška teismo vykdytojams, skoloms, vyrams, kurie vis bankrutuoja, daug tokių prisižiūrėjau, dar būdama vaikas, Vienoje. Ne per televizorių, ne, namie, nes nėra įdomesnės vakaro programos kaip gyvenimas menininkų šeimoje. Kiek mes prisikentėjome, kol tėvas išgarsėjo: savaičių savaitės vien duona su margarinu. Šviestuvuose nė vienos lemputės. Vanduo tik šaltas. Ateljė tamsi ir nešildoma! O ant molberto velniaižin kas! Ne! Praėjo tie laikai. Nepakenčiu nė vieno vyro, kuris man juos primena! Netrukus susivemsiu! Niekuomet! Verčiau jau liksiu viena!

Janikas grįžta, sustoja man priešais.

Jis apsivilkęs mano chalatu ir nustebęs spokso į mano rožinę pižamą.

– Kodėl šitaip apsitūlojai?

– Man pašėlo skaudėti galvą. O tuomet mane krečia šaltis!

– Vargšele!

Janikas įsitaiso šalia manęs ant čiužinio ir ima glostyti nuogus mano kojų pirštus. Jo rankos šiurkščios! Ir kodėl pirma to nepastebėjau? Ir panagės nešvarios. Bet jis skaniai kvepia. Mano šampūnu.

– Skambino tavo vyras? – pasidomi jis. Jo plaukai dar šlapi.

Papurtau galvą.

– Tai kodėl tarytum ausis suskliautei?

Jis bando mane pabučiuoti. Nepraveriu burnos. Jis švelniai glosto man skruostą, kaktą. Jis tikrai geras meilužis. Mane jaudina jo smailus smakras, gražios akys. Bet guliu kaip pagalys.

Mane pribloškė šlapios apatinės kelnaitės!

Po valandėlės jis atstoja. Pabrėžtinai nusižiovauja. Palinki man labos nakties ir neprisiliesdamas manęs užminga vienoje čiužinio pusėje. Rytą jis atsikelia pirmas, be žodžių išverda kavos ir atneša man į lovą. O paskui apsimauna išdžiūvusias apatinukes.

– Ką šiandien veiki? – klausia lyg tarp kita ko.

– Turiu eiti į darbą.

– Gaila. Būčiau pas tave likęs.

– Taip, iš tikrųjų gaila. Kitąkart! Netrukus vėl pasimatysim kavinėje.

Jis nedrįsta paklausti, ar negalėtų vienas likti bute, ir dėl to net imu jį gerbti! Gal man vėliau su juo pasimatyti? Kai daugiau uždirbsiu ir galėsiu sau leisti rūpintis vyru be jokių lėšų?

Bet vos jis išeina, pakeičiu nuomonę.

Virtuvė pilna dūmų, vonia irgi, tą aš numaniau! Tualete, praustuvėje, kavos sietelyje cigarečių nuorūkos. Dujų čiaupas neužsuktas. Šaldytuvas praviras, visos peleninės svetainėje irgi kupinos. Atsidususi imu tvarkytis. Keista. Vakar Janikas tvirtino, kad nerūko. Pirmasis melas. Ir kodėl jam nereikia skubėti į kontorą? Juk jis prokuristas? Ir negalima paprasčiausiai ten neiti, ir dar prasidedant savaitei, kai daugiausia pasitarimų!

Dūsaudama siurbiu pelenus nuo takų ir tibetietiško kilimo. Paskui greitai susitvarkau pati, nes man prieš akis sunki diena. Asmeninis gyvenimas – tikras mėšlas. Užtat darbe – olialia! Dirbu Glorijai, ir mes gavom užsakymą, ji ir aš, ištisai kambarių anfiladai prabangiame viešbutyje šalia Luvro. Juos išsinuomojo amerikiečių kino žvaigždė, dvejiems metams, ir ji nori viską atnaujinti. Aš jau viską suprojektavau. Tiems mano projektams pritarta. Bet šiandien mes parinksime spalvas. Ji nori tiktai geltonos, smėlinės ir mėlynos. Ir kad jos tiesiog šviestų! Nieko sau darbelis!

O vakare einu pasilinksminti su vienu klientu. Gal ten bus dar didesnis darbelis!

Bet aš mėgstu savo darbą, o problemos mane tik įkvepia. Kaip padaryti, kad smėlinė ir mėlyna spalva sušvistų? Jau žinau! Paauksinti! Iškart tai ir pasiūlau gražiajai damai. Parodau pavyzdžių. Ji supranta! Ir per valandą spalvos parinktos, baldai aptarti, o paskui dar išmatuoju užuolaidas. Jeigu nebus kokių keblumų, į tuos kambarius rugsėjo pabaigoje bus galima kraustytis. Apie juos ims kalbėti visas miestas, kertam lažybų?

Labai patenkinta dar nuvažiuoju į biržą Fedo gatvėje. Ten klientui, su kuriuo aš šiandien vakarieniauju, mes remontuojame butą. Šimto kvadratinių metrų ploto, kartu su kontora, prikimšta kompiuterių. Jam patinka, kad visur būtų juoda ir balta. Man ne. Bet ką padarysi. Kiekvienam savas rojus!

Užbėgu laiptais į antrąjį aukštą. Butas tamsus, bet aš padariau viską, kas įmanoma. Sienas palikau baltas. Virš židinio dideli veidrodžiai. Visus kambarius išklojau balta danga, tai nepaprastai padidino jų plotą. Dėl to pasidarė dar šviesiau, kaip giedrą ankstyvą vasaros rytą, kol dar nepatekėjusi saulė! Kol kas viskas ėjo kaip iš pypkės: bet aš noriu pasižiūrėti, kaip pavyko suremontuoti vonią. Plytelių klojėjas dar čia. Jis ne toks geras darbininkas kaip Filipas, bet aš esu patenkinta jo darbu ir labai jį giriu. Jeigu jam bent kiek pasiseks, tai savaitgalį viską baigs. O paskui eilė virtuvei. Labai moderniai, vien chromas ir plienas, o grindys – juodojo granito.

Šitas butas priklauso ponui Vovo.

Jis armėnas. Tikroji jo pavardė kitoniška. Bet taip jis pasivadino, apsigyvenęs Prancūzijoje.

Ponas Vovo turtuolis. Jis gali užsimokėti už savo ir dar už mano vakarienę. Šįvakar jis taip ir padarys, „Gran Vevure“, viename iš gražiausių Paryžiaus restoranų. Ponas Vovo finansų genijus. Jis nuolat blaškosi tarp Niujorko ir Paryžiaus, laiku moka už buto projektus, honorarą ir medžiagas, jo čekiai visuomet galioja, tik man jis nepatinka. O čia didžiausia problema! Bet Glorija prikalbėjo mane su juo susitikti. Jis tris kartus skambino iš Amerikos. Jam žūtbūt reikia mane pamatyti. Aptarti kai kokias smulkmenas dėl remonto. Iš draugiškumo pasakau „taip“.

Be to, reikalas toks: šiuo momentu aš neturiu pinigų. O man knieti nueiti ten, kur valgo turtuoliai. Ten kasdien pietaudavo Koletė, garsioji rašytoja. Restoranas yra Palė Ruajalyje, po arkadomis, ten net atmosfera atsiduoda nuotykiais. Vakar kavinė, šiandien prašmatnus restoranas – vakar bankrotas, o gal šiandien aistringa naktis?

Tik jau ne su Vovo! Anaiptol! Jis man pernelyg nuobodus, atrodo labai pilkas. Bet aš pasitikiu Paryžium! Čia vis kitaip išeina, nei tikiesi. Praleidi vakarą su vienu, o lovoje atsiduri su kitu. Septyniasdešimt aštuonios vienišos naktys! Jeigu su kuo nors greit nepermiegosiu, išprotėsiu!

Lygiai devintą įžengiu į „Gran Vevurą“. Ponas Vovo jau čia. Sėdi prie gražaus staliuko ir išblykšta, mane pamatęs.

– Bonjour, monsieur, – kuždu dirbtiniu balsu.

– Bonjour, madame! – Jis atsistoja, pabučiuoja man ranką. Paskui jis apžiūrinėja mane kaip brangų paveikslą. Aš su dekoltuota suknia iš juodo aksomo, trumpomis rankovėmis ir pūstu juodos ir baltos dryžuotos taftos sijonu. Sijonas virš kelių, taip išryškėja ilgos mano kojos. Aš su grandinėle ir dviem apyrankėm iš nuostabių turkių, o ausyse auksinės saulės. Nė žiedelio. Nė šukų. Juodi aukštakulniai bateliai. O plaukai, ką tik išplauti ir sušukuoti džiovintuvu, krinta man ant pečių vešliomis žvilgančiomis garbanomis.

Padavėjas atitraukia kėdę ir šypsosi man. Vovo vėl atsisėda.

– Labai džiaugiuosi, chére madame, kad ištaikėte man laiko, – užmezga jis pokalbį. – Žinot, aš susirūpinau! Niujorke dabar įsiviešpatauja naujas romantinis stilius. Ar mano butas čia neatrodys pernelyg pilkas?

Man tokie rūpesčiai ne pirmiena. Moku juos išsklaidyti.

– Ar jums patinka tas naujasis stilius? – švelniai klausiu.

– Apskritai tai ne, – sako Vovo, – man jis siaubingas! Bet ką pasakys mano draugai? Juk jūs suprantat! Ką mes darysim, chére madame?

Galvoju. Jam būtų smagiausia gyventi tarp baltos ir juodos spalvos. O kai apsilanko svečių, butas turėtų pasidaryti romantiškas. Svarstydama žiūriu į liesą žmogutį, sėdintį priešais mane. Į masyvius akinius, stambią ilgą nosį, liūdną burną. Jo akys pilkos. Kostiumas taip pat. Kaklaraištis visai be spalvos. Tačiau plaukai puikūs. Trumpai kirpti, vešlūs, tankūs, dailiai sušukuoti, tai suteikia jam taurumo.

– Baisi problema, ar ne? Kaip tik todėl būtinai troškau jus pamatyti!

Užsisakom aperityvo. „Kir Royal“ Vovo, šampano man. Geriame į vienas kito sveikatą. Hmm, skanu! Vovo su palengvėjimu atsidūsta, tačiau paskui vėl suraukia kaktą.

– Viskas, ką iki šiol padarėte, nuostabu. Aš nieko nenoriu keisti. Bet butas turi kitaip atrodyti! Gal ką nors kita sugalvojot, madam?

Aš sugalvojau.

– Reikalas labai paprastas, – sakau daug žadančiu balsu – ir tyliu.

– Tikrai? – nekantriai šūkteli Vovo. – Aš jau daug savaičių suku galvą. Taip paprasta negali būti!

– Ir vis dėlto! Svetainei ir valgomajam nupirksim senovinių širmų! Gražių, rytietiško stiliaus. Raižytų ar tapytų, arba nulakuotų, paskui pasižiūrėsim. Pastatysit jas, kai apsilankys svečių. O kai būsit vienas, jos stovės sudėtos kampe.

– Kaip šaunu! – sukrėstas šaukia Vovo.

– Ir dar nupirksim vazų. Gražių, didelių, kiniškų, ne baltos ir mėlynos spalvos, o įvairiaspalvių! Kai ateis draugai, įmerksit į jas gėlių. Gėlių parduotuvė yra prie pat biržos. Tas gėlininkas daro puikias puokštes. Jūs jų užsisakysit, jis atneš jums į butą, pakeis nuvytusias, romantiškiau nebūna. Ryt jums paskambinsiu ir pasakysiu jo numerį!

– Ak, madam, – laimingas sako Vovo, – jūs geniali! – Jis kilsteli taurę. – Jūs retas paukštis. Grožio ir talento mišinys! Už tai dabar ir išgerkim!

Šypsausi pati sau.

Nenoriu nieko slėpti – mano specialybė tikrai geriau nei bet kokie pažinčių biurai. Retai kada su nepažįstamais žmonėmis taip greitai suartėji! Išklausinėji juos apie intymiausius dalykus. Ką jie valgo, kaip miega, maudosi, apie jų pomėgius, įpročius – viską ištyrinėji, labai smulkiai. Ir turi tam pagrindo, nes butas turi būti tarytum sukirptas pagal užsakovą! Po pirmojo pokalbio atrodo, kad esi pažįstamas jau daug metų. O kai butas baigtas, tai tampi kliento gyvenimo dalimi – jeigu nori!

O būti Vovo gyvenimo dalimi aš nenoriu!

Jis domisi tik skaičiais: akcijomis, besikeičiančiu kursu, tuo, kas kaip tik perkama, kuo važiuojama, dėvima, ką turi, bet man tai nuobodu! Aš mėgstu individualybes. Kurios nepaiso daugumos skonio. Be to, jis visai neturi humoro jausmo.

Ir vis dėlto vakaras praeina geriau, nei tikėjausi.

Aš išmokau kiaurą naktį maloniai prasišnekučiuoti net su tais klientais, kurie man neįdomūs. Nieko atviriau nepasisakydama, bien sûr! Jokių asmeniškumų, jokio knaisiojimosi po sielą ir jokių klausimų. Aš ir taip žinau daug daugiau, negu reikia.

Vovo triskart išsiskyręs. Jis gyvena vienas. O jeigu jau apie tai kalbame, tai pasakysiu štai ką: labai sunkiai įpiršau jam plačią lovą miegamajame. Jis norėjo viengulės. Bet turtuoliai vis randa moterų. O paskui jis man bus už tai dėkingas!

Vovo atsistoja. Jau vidurnaktis. Mes prašmatniai pavakarieniavome: jis valgė žuvies ir mėsos, aš lapinių salotų, duonos ir ledų.

– Ar dar kur nors eisime, chére madame? – kupinas vilčių klausia Vovo. – Ar mėgstat muziką?

– Aš ja žaviuosi! Ką siūlot?

– Nueiti į puikų klubą Sen Žermeno gatvėje. „Bilbokė“. Gal jį žinot?

„Bilbokė“! Staiga mane visą nudiegia skausmingi prisiminimai apie Paulių. Kur jis? Aš jo ilgiuosi! Kodėl jis neduoda man jokios žinios?

– Bien sûr, pone, – sakau garsiai, – liepos mėnesį klausiausi ten nuostabios tamsiaodės dainininkės. – O mintyse priduriu – vasarvidžio naktį. Bet kas jam darbo.

– Aš irgi! Ten aš nuolatinis svečias, chére madame. Kai tik būnu Paryžiuje, visuomet tenai einu. O šiandien ten ypatinga programa. Daugiau nieko nepasakysiu!

18

Su džiaugsmu važiuoju į „Bilbokė“, nes puoselėju neprotingą viltį pamatyti ten Paulių!

Žinau, tai tik svajos! Jis keliauja po Europą, paskutinį atviruką gavau iš Lozanos. O paskui, pagal jo planą, ateis eilė pietų šalims, Italija, Friulis ir kaimas Toskanoje, kur gaunama ne tik nuostabūs derliai (be nuodų ir chemijos), bet ir neblogas pelnas – o visa tai nori asmeniškai pamatyti jo tėvas.

Paulius nutolęs nuo Paryžiaus daugiau nei per tūkstantį kilometrų. Bet po tos vasarvidžio nakties mano širdyje jis susiliejęs su tuo klubu.

Ten mudu buvom laimingi, ir vieta nuo to pasidaro šventa. Kadangi žadins man prisiminimus apie Paulių, „Bilbokė“ klubas visuomet bus man ypatingas.

Važiuojam Vovo automobiliu, pilku poršė, visai jam nederančiu, o kadangi rugpjūtį beveik nėra automobilių ir stovėjimo aikštelių kiek nori, tai po dešimties minučių mudu jau klube.

Šįkart mudu sėdim ne ant aksominio minkštasuolio šalia muzikantų. Kai įžengiame į klubą, mus pasitinka asmeniškai pats direktorius. Spaudžia rankas ir nuveda prie baltai dengto stalo, nuo kurio puikiai matyti scena. Vovo užsisako šampano butelį. Paties brangiausio! Jo iškart atnešama. Dailus sidabrinis kibiriukas. Ledas. Vovo į mano sveikatą pakelia taurę.

– Už mus, – sako jis balsiai, o paskui – ar gali šitaip būti? Kažkas ima glostyti man koją! Akimirką sėdžiu it mietą prarijusi. Toks staigus tas prisilietimas, be jokio įspėjimo! Kas atsitiko? Žvilgsnis po stalu, ir padėtis paaiškėja. Vovo nusiavė batą ir glosto man koją patyrusiais pirštais, apmautais plonomis vilnonėmis puskojinėmis. Keistuolis. Visą vakarą kalbėjom tik apie vidaus patalpų dekoravimą, jokio malonaus žodžio, jokio karšto žvilgsnio į mano kojas ar šiaip kokią kitą kūno dalį – o dabar šitas puolimas! Visu frontu!

– Ne, ne, ne! – sakau kaip vaikui, žiūriu jam į akis ir purtau galvą.

– Ne? – priblokštas klausia Vovo ir atitraukia koją. – Kodėl ne, chére madame? Geidžiu jūsų jau daug savaičių, o jūs manęs, be abejo, irgi!

Spoksau į jį. Iš kur toks vyrų pasitikėjimas savimi? Niekuomet šito nesuprasiu!

Tačiau tada pasirodo muzikantai!

– Dabar bus įdomu, – sako Vovo ir atsisėda tiesiai. Scena netoli. Pianistas, būgnininkas, kontrabosininkas ir gitaristas. Nė vieno iš ketveriukės nepažįstu. Bet klubas dabar visas prigužėjęs žmonių.

– Pasižiūrėkit gerai į tą vyruką su gitara, – šnibžda Vovo.

Taip ir padarau. Nelabai norom. Jis greičiausiai romas. Mažas, išbalęs, nekrintąs į akis. Sulinkęs iš sielvarto, jis stovi rampos šviesoje. Nunarinęs galvą. Visai sutrikęs. Ko jam čia reikia? Vien nuo jo išvaizdos mane ima miegas. Ir kaip muzikantas gali būti toks bjaurus? Tikras Vovo. Tik Vovo ir gali rasti čia stebuklą.

Mane pjauna žiovulys. Kvartetas ima groti. Gitaristas žiūri į savo batus. Ir staiga jis užgroja. Net pašoku!

„Tu man gražuolė“, tai graži sena žydų meilės daina. Jis skambina melodiją, o paskui ima improvizuoti. O Dieve! Na, ir technika vyruko! Atsitiesiu. Jis nuostabus. Ir kaip galima groti šitaip greitai? Ir kartu šitaip gražiai?!

Papuošdamas melodiją laukiniais šuoliais, jis vis prie jos grįžta. O tie šuoliai siekia dangų, paskui krinta į žemę žaibų pavidalais, griaudėdami kažkur tolumoje, aš sėdžiu netekusi žado! Ar įmanoma šitaip groti? Jo garsus jaučiu nugara, jie žyra man tarp menčių, regis, jis mane glamonėja. Užsimerkęs jis linguoja pagal taktą.

Ateina draugų, jie mojuoja, šaukia, jis nežiūri į juos, jis jau nebe šiame pasaulyje. Oras nuo jo greito grojimo tarytum virpa aplinkui. Kiek laiko jis ištvers? Argi jam neskauda pirštų? Tuoj jam nukris ranka.

O dabar jis ima groti lėčiau, bet juo gražiau. Staiga išvystu save su juo lovoje. Stipriai apsikabinusius. Jis bučiuoja man krūtis. Jis prisikiša visai arti. Jo veido išraiška tokia kaip dabar, grojant, veidas kupinas skausmo ir aistros, labai susijaudinęs. Jeigu jis nebaigs groti šitos melodijos, aš užšoksiu ant scenos ir išbučiuosiu jį visų akivaizdoje!

Tą akimirką jis atsimerkia. Žiūri tiesiai į mane. Ilgas, atidus, tiriamas žvilgsnis. Imu gaudyti orą. Ar jis atspėjo mano mintis? Štai jis palenkia galvą, linkteli man. Įsikimbu kėdės. Aš turiu prisiversti sėdėti, nes mane taip traukia prie to patrakusio vyro, apšviesto prožektorių.

Jis užmetė ant gitaros žalią skepetą, ten, kur dešinė jo ranka lietė medį. Pūkuotą, minkštą skepetą. Gal jo butas pilnas minkštų apklotų, aksominių pagalvėlių, man prieš akis iškyla, kaip mudu su juo ant jų voliojamės. Gal jis bučiuojasi kaip kipšas, jis ištvermingas, gali išlaikyti visą naktį. Jis turi jėgos! Na, nevalia šitaip galvoti. O gal aš tik pasigėrusi?

Vovo kumšteli man alkūne.

– Jūs jam patinkat, – šnibžda jis prisidengęs ranka, – ar pastebėjot, kaip jis žiūri? – Vovo reikšmingai merkia. – Jis miršta iš pavydo, kad jūs sėdit šalia manęs!

O dabar skamba lėta daina. Nuo kiekvieno garso mano širdis vis plačiau atsilapoja!

O dabar visai susileidžiu. Ar tai ta pati gitara? Mus užlieja sidabrinių garsų lietus. Koks tos melodijos pavadinimas? Aš juk žinau ją. Tik pavadinimą pamiršau. Gal vis dėlto padauginau šampano? Ak, kokia svaigi šita muzika! Aukšti garsai skamba, žemėja, per vidurį virpėdami. Melodija mane varstyte varsto. Netrukus išprotėsiu. Netrukus nebesitvardysiu ir imsiu spiegti iš laimės.

Nuaidi puikūs paskutiniai dainos akordai. Žmonės pašoka iš savo vietų.

– Taaaip! – klykia jie, ir aš kartu. – Encore! Encore!49

Plojimai mane apkurtina. Muzikantai šypsosi. Lankstosi. Ir lėtai nulipa nuo scenos. Užgęsta prožektoriai. Bet jie vėl gros po kokio pusvalandžio.

– Taigi? Ką pasakysit? – tikras pergale klausia Vovo. – Šitas vyras moka groti, ar ne?

Be žodžių linkteliu, visa tarytum užkerėta. Nenoriu kalbėti. Pakankamai prisikalbėjau „Gran Vevure“, užteks dešimčiai dienų. Dabar aš ilsiuosi.

Gitaristas stovi prie baro. Vienas. Apgaubtas absoliučios vienatvės debesies. Niekas nedrįsta prie jo artintis. Jis geria kavą. Paskui apelsinų sultis. Nė lašo alkoholio. Jis su raudonais šilkiniais marškiniais. Plaukai juodi kaip anglis, praretėję pakaušyje. Anksčiau nepastebėjau, bet tai mane nepaprastai jaudina. Jis atsisuka ir žiūri į svečius, kurie čia suplūdo tik dėl jo. Bet tai jam neteikia smagumo. Ant scenos jis šypsojosi. O dabar siaubingai rimtas. Vos jis pasitraukė iš prožektorių nutvieksto rato, šypsena dingo tarytum nušluota.

Ne! Pernelyg jis sudėtingas! Per daug vargo su juo būtų. Gal jis kiauras dienas neprataria nė žodžio. Mąsto ir mąsto. O jeigu pasidomi, kas jam yra, vis tiek tyli! Jį galima įsimylėti tik tada, kai rankose laiko gitarą. O kai iš jo atimamas instrumentas, kerai išsisklaido. Reikėtų išdrįsti ir pasiguldyti jį į lovą kartu su gitara. Bet jis juk nepajėgs pašėlišku greičiu skambinti ir aistringai mylėtis. Nesąmonė! Taigi geriausia nekišti prie jo nagų!

Voilà! Praėjo valanda. Klubas toks pilnas, kad beveik trūksta oro! Vis nauji žmonės veržiasi pro duris, prie scenos į priekį, prie baro dešinėn. Jie atsirėmę į sienas, stovi tarp staliukų. Dabar sužinau, kad gitaristas – garsenybė. Jis įrašęs plokštelių, koncertavęs visame pasaulyje. Jis nevedęs ir gyvena su broliu, kuris organizuoja gastroles.

Pagaliau pertrauka pasibaigia.

Muzikantai sugrįžta. Atsilošiu. Laukiu pirmojo garso. Štai! Tokia įžanga, kad pamiršti kvėpuoti. Džango Reinharto „Clouds“. Publika atpažįsta melodiją ir staugia iš susižavėjimo. „In the mood for love“, „Willow, weep for me!“ Viena melodija gražesnė už kitą. Aš tirpstu iš laimės. Tačiau staiga, per patį vidurį, Vovo atsistoja ir laukia, kad aš pasekčiau jo pavyzdžiu. Bet aš nė neketinu. Čia aš patekau į rojų. Manęs nė dešimt arklių neištemptų. Be to, kas žino? Gal ateis Paulius?

– Man reikia į viešbutį, – sako Vovo. – Paskambinti telefonu! Labai svarbu!

Ak, taip! Žinoma! Šituo laiku Niujorke užsidaro birža, ir jam rūpi kursai. Ar jis praturtėjo, ar nuskurdo ir ar pinigai, kuriuos paleido vėjais šįvakar su manim, jau sugrįžo.

Vovo užsimoka. Bet nė skatiko neduoda arbatpinigių.

– Ar jūs eisit su manim, chére madame?

– Ne. Šįvakar ne.

– Ką gi! Nebūtumėt gailėjusis. Aš būčiau, – jis pritildo balsą ir priglunda man prie ausies, – paaukojęs jums orgazmų sklidiną naktį.

Ką jis pasakė?! Ar aš teisingai išgirdau? Spoksau į jį. Vovo patvirtindamas linkteli.

Be žodžių papurtau galvą.

– Gal jūs ateisit vėliau, – viltingai kalba toliau Vovo ir paduoda man viešbučio kortelę, – aš esu puikus meilužis! Na, chére madame Sent Apol, iš anksto džiaugiuosi ir laukiu jūsų!

Paima mano ranką ir ilgai bučiuoja. O paskui prasispraudžia pro minią ir išnyksta.

Vos nebematau jo, pamirštu. Užsimerkusi mėgaujuosi muzika. Kai kūrinys baigiasi, sugriaudėja plojimai taip, kad net dreba žemė. Jau po antros. Visi, kam rytoj darbas, važiuoja namo. Pamažu minia retėja. Neturiu nė menkiausio supratimo, kas bus vėliau.

Žinau tik vieną dalyką: nebenoriu sėdėti prie šito brangaus staliuko, einu prie baro. Padavėjas palaisvina man vietą ant aukšto raudono minkštasuolio tarp baro ir laiptų, iš kur geriausiai matyti scena. Staiga pastebiu: į mane žiūri žmonės. Aš pamiršau, kad esu apsirengusi taip, kaip dera einant į prašmatnų restoraną. Ten, prie staliuko, aš jaučiausi saugiai. O dabar esu per patį kamšaties vidurį. Kažkas paliečia dešinį mano kelį. Tai gitaristas, kuris braunasi prie baro pro mane. Ar jis taip padarė tyčiom? O gal tik netyčiom užkliudė? Tada jis atsisuka, ištiesia ranką ir švelniai glosto man dešinį skruostą.

– Jūs labai graži, – sako jis dusliu prikimusiu balsu, – neišeikit. Palaukit iki galo. Palaukit manęs!

Paskui jis prasigrūda prie baro, užsisako mineralinio vandens ir lėtai išgeria, niekam nepasakęs nė vieno žodelio.

O aš sėdžiu lyg pakerėta.

Aš žinojau! Paryžium galima pasitikėti! Ak, naktis žada būti nuostabi. Dvigubai mėgaujuosi paskutiniu kūriniu, jaučiu, kad jis skambina tik man. O kai koncertas pasibaigia, trečią valandą ryto, jis užskuba laiptais aukštyn į drabužinę ir grįžta susišukavęs ir pasikvepinęs. Aš atsistoju, šypsausi jam, išsilyginu ranka sijoną ir pasiimu savo sidabrinį rankinuką.

Aš visiškai nieko nebesusigaudau!

Gitaristas praeina pro mane kaip nepažįstamas. Moju jam. Jis tyčia nepastebi mano mosto! Kas atsitiko? Ar jis apako? Mechaniškai nuseku jam iš paskos. Jis sustoja, įsileidžia į ilgus debatus su portjė prie durų. Kažką energingai jam sako. Nesuprantu nė vieno jo žodžio, bet vis dėlto prieinu artyn.

– Ačiū už nuostabią muziką, – sakau ir atkišu jam ranką. Bet jis jos nepaspaudžia.

– Merci, – išberia paskubom, suglumęs atsitraukia atgal, o paskui čiumpa durininką už rankos ir išstumia jį pro mane į gatvę. Aiškiau jau niekaip neparodysi. O aš stypsau ir apskritai nieko nebesuprantu.

Kodėl jis prašė manęs palaukti? Kam glostė man skruostą, lietė pliką dešinį mano kelį? Kam pusę nakties smaigstė mane akimis? Kam? Kam? Kad galų gale, kai aš visiškai praskydau, pasiųstų velniop? Ar staiga jis ėmė manęs bijoti?

Išeinu iš klubo ir lekiu prie taksi stotelės. Priešais vaistinę Sen Žermeno gatvėje jokio automobilio, užtat išsirikiavusi kokių devyniasdešimties žmonių eilutė, net iki Šventųjų Tėvų gatvės.

Ir vėl praeis ištisa amžinybė, kol sulauksiu eilės. Nekenčiu šitos taksi stotelės. Čia esu ne vieną naktį prastypsojusi tiek, kad kojos sulindo į užpakalį, nes pėsčiomis pėdinti pernelyg toli. Staiga Sen Žermeno bulvare pasirodo gitaristas. Vienas! Nuleidęs galvą, linksmai mosuoja dešine ranka, kurioje nešasi savo instrumentą, rūpestingai įdėtą į tamsų dėklą. Ar jis mato mane? Ne! Žiūri kaip į tuščią vietą, tarsi būčiau stiklinė, eina pro pat mane ir atsistoja pačiame eilės gale.

Gal jis myli vyrus? Taip! Matyt! Gal aš jam patikau, gal jis manė, jog su šita moterimi aš tikrai galėčiau, o paskui neteko drąsos? Ne vieną kartą man jau buvo šitaip atsitikę. O gal jis vaidino tą seną lėkštą komediją: įkvėpti meilę, iš pasipūtimo, bet be jokios jausmo kibirkštėlės! Koketuoti taip, kad sukiltų visos pragaro aistros, o paskui šaltas dušas – labai populiarus pokštas!

Na, ką padarysi! Mes, moterys, šitaip pokštaujame nuo Adomo ir Ievos laikų. Taigi pagaliau atsiskaitėme!

– Bonsoir50, Ticija! – staiga išgirstu už nugaros pažįstamą balsą su ryškiu amerikietišku akcentu. – Ar manęs nebepažįstat?

Atsisuku. Žinoma, pažįstu jį, gražų geltonplaukį vyriškį. Bobas, žurnalistas, mano garbintojas iš Tomio Kalmano šventės. Tai bent netikėtumas. Ir kaip tik dabar!

– Sveiki, – sakau nudžiugusi, – ką jūs čia veikiat?

– Buvau „Bilbokė“. Kaip ir jūs. Bet jūs nekreipėt į mane dėmesio.

Abu juokiamės. Jis atsistoja šalimais. Kiek akys mato, jokio taksi. Pradedame kalbėti angliškai.

– Praeis maždaug keturiasdešimt minučių, kol sulauksim, – sako Bobas ir žiūri į savo brangų „Roleksą“, – ar tu skubi namo? Žinai ką? Eime į „Kaimą“ ir išgerkim dar po taurelę.

– Kokia tai užeiga? – klausiu atsargiai.

– Žurnalistų. Mažytė ir ankšta, bet baisiai jauki. Ji atidaryta iki ryto šeštos. Ten yra pianistas, o barmenas tikras originalas. Vynas nuostabus. Ir alus. Yra visko, ko geidžia širdis. Geriau negu čia stipti. Kaip manai?

– Ar ji toli?

– Už šimto metrų. Va ten, priekyje. Gozleno gatvėje!

– Puiku! Eime!

Bobas man kaip aklai vištai grūdas! Aš įkaitusi nuo muzikos, nuo trijų valandų erotinių vizijų, nuo meilės dainų ir aistringų melodijų – ne, viena namo nevažiuosiu! Jeigu būčiau vyras, eičiau dabar į viešnamį! Septyniasdešimt devynios vienišos naktys! Nevalia šitaip galvoti, nes dar pulsiu šitam geltonplaukiam gražuolėliui ant kaklo!

Iš pažiūros atrodo, kad jam tai patiktų. Jis... tarytum ištroškęs švelnumo. Kažkas jo gyvenime ne taip, nors jis nieko ir nesako. Aš sugebu tokius dalykus matyti kiaurai.

Einame skersai Reno gatvę. Dešimt žingsnių tiesiai, į dešinę pro duris, iš kur sklinda muzika ir dūmai (deja!), ir mes jau atėjome!

Klubas puikus. Nelabai pilnas žmonių. Keli amerikiečiai, anglas, garsus Australijos žurnalistas, visi pažįstami, ir Bobas balsiai sveikinamas.

Susėdam prie laisvo staliuko pasieny priešais ilgą barą. Užsisakome mineralinio vandens. Aš ištroškusi, o Bobui vakar buvo „ilga naktis“. Pianistas dar paskambina dešimt taktų „My funny Valentine“, užverčia natas ir išeina namo. Nuostabu! Muzikos šiandien man gana, dabar galima pasišnekučiuoti nelaidant gerklės.

Bobas ir vėl apsirengęs, tarsi būtų ką tik išėjęs iš aukščiausios klasės ateljė! Laisvas šviesus kostiumas, dailaus kirpimo, platus per pečius, o kelnės palei juosmenį suimtos klostėmis. Nosinaitė – tikras meno kūrinys, spalvinga, matyt, rankų darbo, kaklaraištis iš tokios pat medžiagos.

Šviesūs plaukai įmantriai pakirpti, akys labai mėlynos. Jis išpuoselėtas iki pat panagių, tačiau nė trupučio moteriškumo. Bet jis varžosi. Mudu šnekučiuojamės (ir vėl!), asmeninių klausimų jis vengia. Bet jau seniai sužinojau (iš Glorijos), kad jis guodžia Tomio žmoną Terezą! Niujorke. Greičiausiai dėl jos jis atvažiavo į Paryžių!

– Ar vis dar gyveni viešbutyje? – klausiu, kai išgeriame mineralinį.

– Taip, deja! – Daugiau jis nieko nepasako.

– Brangu, ar ne?

Jis išrausta.

– Brangiau negu Niujorke. Bet aš nerandu buto.

– O aš radau. Atsitiktinai. Bet jis dar nebaigtas.

– Tai tu neištekėjusi? – nustemba jis.

– Ištekėjusi! Bet aš palikau vyrą.

Jis pagalvoja.

– O ar tu... kartais nesijauti vieniša?

Linkteliu.

– O tu?

– Aš irgi!

Toliau tylim. Įsiviešpatauja savotiška erotinė įtampa.

– Paryžius man nepatinka, – sako Bobas po valandėlės, – manau, aš važiuosiu namo.

– O kaip sekasi darbas?

– Visai nesiseka! Čia tikra sąmokslininkų klika, niekaip neprasimuši! – Jis vėl žiūri į laikrodį.

– Nori grįžti į viešbutį? – tuoj pat paklausiu.

– Ne ne! Tai man būtų pati blogiausia išeitis!

– Tai kodėl vis žiūri laiko?

Bobas nuleidžia akis.

– Aš... aš nenoriu, kad naktis taip greitai praeitų. – Ir vėl ilgai tyli.

Valandėlę pagalvoju.

– Gal norėtum pamatyti mano butą? – klausiu po valandėlės.

– O, taip! – Jis iškart atsigauna. Akys nušvinta, jis šypsosi man. – Ar išvirsi man kavos? O namie turi pieno?

– Bus viskas, ko pageidauji. Žinai ką? Tegu barmenas iškviečia mums taksi. Nebestokime tenai į eilę. Jeigu mums pavyks, tai po ketvirčio valandos būsim pas mane.

Mums pavyksta! Pusę keturių mes jau Koperniko gatvėje. Staiga Bobas įsišneka. Jis stebisi butu, baldais, beveik gatavomis lubomis. Jį labai sužavi tvenkiniai po mano miegamojo langu, jis padeklamuoja eilėraštį mėnuliui.

Paskui jis padeda man virtuvėje, nuneša kavą į svetainę, jaukiai įsitaiso ant mano tibetietiško kilimo ir įpila kavos. Taip kvepia, kad net galva svaigsta. Aš patogiai sėdžiu senovinėje kėdėje, ore tvyro erotinė atmosfera. Bobas žiūri į mane. Tiesiog ryte ryja akimis.

Bet vos jo puodelis ištuštėja, jis vėl nutyla! Niūriai įsispokso į vieną tašką. Bandau jį sudominti visomis temomis, kokios tik man ateina į galvą – veltui! Jis tik trumpai teatsako arba visiškai negirdi klausimo. Valandėlę šitaip kamuojuosi. Ką tai reiškia? Ar kofeinas suparalyžiavo jam smegenis?

Bet staiga viską suprantu!

O Dieve, matyt, viską turėsiu išbandyti. Ir vėl keistuolis! Bobas RAMUSIS TYLŪNAS!

Yra ir TRIUKŠMINGŲJŲ TYLŪNŲ, na, jeigu tiksliai, tai jie irgi nepasako nieko konkretaus, juo labiau nepaklausia: „Ar galima šiąnakt pas tave permiegoti?“ Ne! Šito jie niekuomet neištars. Jau verčiau nusikąs liežuvį. Tačiau jie niūniuoja ir švilpauja, keičia kasetes ir plokšteles, rūko ir geria, ir būgnija pirštais į baldus, o brangus laikas slenka, naktis eina!

Ramieji tylūnai nebūgnija!

Jie vos girdimai sukužda: „Man metas!“ Ir sustingsta laukdami... ko? Stebuklo? Nematomo krano, kuris nukeltų juos į miegamąjį? Nė trupučio neatskleidę savęs, pavyzdžiui, nepasilaikę už rankučių, nepaglostę galvos ar bent jau pasakę kokį meilų žodelį?

Bobas tyso ant mano kilimo ir nejuda. Kad tik neparodytų jausmų! Geltonplaukė jo galva padėta ant mano siuvinėtos indiškos pagalvėlės. Jis jaukiai įsitaisęs mano svetainėje. Bet nuotaika pasikeitė. Ramieji tylūnai sugeba taip padaryti. Tarp jo ir manęs staiga atsiranda gili praraja.

Ką tik dar buvo taip jauku, o dabar oras tarp kilimo ir krėslo, ant kurio aš sėdžiu, pajuodo, nuo jo padvelkė tarytum koks sąstingis. Abudu spoksom priešais save, klausomės, kaip ant židinio tiksi laikrodis. Galop pasuku galvą ir pažiūriu į jį. Jis užsimerkęs! Aha!

– Pavargai? – galų gale klausiu ir žiovauju, jau penkiolika minučių penktos. Ačiū Dievui, rytoj iš ryto aš laisva!

Jis linkteli, beveik nejudėdamas.

– Gal pakviesti taksi?

Nė krust. Ar jis nori pasilikti? Ar eiti? Malonus svečias! Jis taip sugeba pralinksminti! Ištisą minutę žiūriu į tylintį vyriškį. Kas jam neduoda prisipažinti, jog geidžia manęs ir nori čia pasilikti? Baimė? Kad jam bus atsakyta? Ar gali šitaip būti? O jeigu taip, tai jis baisiai drovus! Tuo tarpu „Kaime“ viską tarytum jau buvom sutarę!

Staiga nusprendžiu, jog man gana! Atsistoju. Aš vyresnė už jį penkiolika metų ir drąsesnė. Be to, žinau vieną dalyką: reikia pačiai veikti, jeigu priešais tave ramusis tylūnas! Tuojau pat! Bobas nė krust. Tik akių vokai trūkčioja.

– Norėtum čia miegoti?

Pasakiau! O jis ką? Linkteli. Be žodžių, beveik gėdydamasis. Akys taip ir lieka užmerktos.

– Su manim?

O gal jis taip ir nori likti ant kilimo. Jis vėl linkteli. Bet vis dar nejuda. Na, gerai. Bent vieną problemą išsiaiškinau: šiąnakt nebūsiu viena!

– Žinai, kur miegamasis, – sakau ir einu į vonią. Jau į lovą tai jo nenešiu. Viskam yra ribos. Be to, man jis per sunkus.

Bet kaip bus toliau? Prisėdu ant vonios krašto ir susimąstau. Susišukuoju šepečiu ilgas savo garbanas, pasikvepinu gvazdikais krūtinę. Aš jau nuoga ir pasiruošusi, bet staiga nebeišdrįstu eiti ant savo čiužinio. Niekaip neįsivaizduoju, kad galėčiau apkabinti tą vyriškį. Juk jis nepasakė nė vieno meilesnio žodžio. Nė akimirkos prie manęs neprisilietė. Nepadėjo net rankos ant peties, nepažiūrėjo į akis, jis man visiškai svetimas.

O kas bus, jeigu ir visą naktį šitaip tęsis?

Bet gyvenimas sklidinas staigmenų.

Kai įtipenu į tamsų miegamąjį, Bobas jau nuogas guli ant čiužinio. Jis net pakelia apklotą, kad galėčiau iškart pas jį šmurkštelėti.

Mane apglėbia stiprios rankos. Jautrios lūpos pašėliškai ieško manųjų, jis bučiuoja mane kaip paklaikęs – ar tai tas pats vyriškis? Juk jis man ką tik kaip pusgyvis tysojo prie kojų!

Staiga jis vėl atgauna žadą. Dabar, kai jau viskas aišku, jis ima vadinti daiktus tikraisiais vardais.

– Ar norėtum pajusti mano įnagį savyje?

Neapsakomai romantiška! Galėjo šito ir nesakyti. Beveik tokie pat jaudinami žodžiai kaip ir Vovo „orgazmų sklidina naktis“!

– Tu geri tabletes?

– Ne!

– Ar apipurkšti savo sėkla tau pilvą?

– Ne! Būk geras, nebekalbėk! Please! Visiškai nieko nesakyk! – Ak, koks sudėtingas gyvenimas. Nusivili ir nusivili. Pirma jis apdainavo mėnulį poezijos eilutėmis, o dabar nebeturi jokio supratimo apie poeziją. Pernelyg jau jis proziškas.

– Aš tave valandų valandas dul... – Užimu ranka jam burną. Jis bučiuoja man delną. Tai man patinka.

O paskui jis stipriai priglaudžia mane prie krūtinės. Tik pažiūrėk: jokių kampų!

Jo kūnas lieknas, galas gana didelis. Oda labai švelni, išpuoselėta. Ir, o koks netikėtumas: jis neužsigula ant manęs! Ne! Priglunda šalia, užsikelia mano kojas ant savo. Taigi jis šio to išmoko Paryžiuje! Ar šito jį išmokė Tereza? Staiga siaubingai įkaistu!

Bobas paima sukietėjusį savo galą ranka ir ima ieškoti ten, apačioje. Labai, labai malonu. Ak, kaip man patinka šitokia poza! Ji patogi, nė vienas nėra valdovas, ir moteris gali laisvai judėti. Be to, galima tęsti ištisą amžinybę.

Bobas santūriai dejuoja. Kvėpuoja trūkčiojamai ir negarsiai. Mane užplūsta karšta banga, kai jis randa kur ir palengva įsiskverbia į mane. Olialia! Tinka! Kokia laimė! Nuostabus dydis! Šitas vyras išgelbės mane – jeigu nebekalbės! Dar nedrįstu tikėtis. Bet kas žino, kas žino? Gal bus iš tikrųjų puiku?

Bobas garsiai sudejuoja. Dabar jis visas manyje!

Dešinė mano ranka po jo galva, jo kairė po mano nugara. Jis tyli, tik dreba. Laisvąja ranka jis glamonėja man krūtinę. Jau pradeda judėti. Ritmingai. Nei per stipriai, nei per greitai, nei pernelyg mechaniškai ar per giliai. Ir jis nesibrūžina. Taip, Bobas žino, ką daro! Nors jis ir ramusis tylūnas, lovoje nuostabus! Jis turėjo puikią mokytoją!

Jis susiranda mano ranką. Mūsų pirštai susipina, ir vos nebegaliu laikyti užėmusi jam burnos, jis vėl ima kalbėti.

– Oooo, kaip gera. Tavo tokia siaura skylė!

– Please! – šaukiu išsigandusi. – Don’t talk!51

Jis iškart švelniai mane pabučiuoja ir atsitraukia nuo manęs.

– Man liautis? Tu manęs nebenori?

– Ne! Ne! Ne!!! Bet prašom tylėti!

Bobas vėl priglunda, aš pati jį pasitinku. Septyniasdešimt devynios vienišos naktys! Tirpstu iš geismo. O paskui jau nieko nebegalvoju. Bobas taip mane myluoja, lyg pažinotų mano kūną seniai seniai. Jis taip juda, kad viduje apčiuopia jautriausias vieteles. Ir vos man apačioje susiaurėja, jis neima judėti greičiau, o ne, jis glosto tą tikrąją nuodėmingąją mano vietelę ir, nė nežinodama kaip, aš jau patiriu orgazmą, pati negaliu nieko susigaudyti!

– Oh, darling, – dejuoja Bobas ir pašėliškai juda, – oh, baby! Yes! Yes! Yes!!! – Paskui taip priglaudžia mane prie savęs, kad ko neuždūstu, ir viskas pasibaigia tokia jėga, lyg jis ištisus dešimtmečius nebūtų turėjęs moters! Jis šaukia, kūkčioja, verkia ir juokiasi, paskui pasūpuoja mane glėbyje kaip kūdikį, išbučiuoja visą, veidą, krūtinę, ir galop kietai įminga, su palaiminga šypsena lūpose!

O aš ilgai guliu žvali, jausdamasi kaip iš naujo gimusi.

Turiu draugę, kuri tvirtina, kad miegoti su vyrais reikia energijos, paskui ji būna „be jėgų“, lyg iš jos „būtų kas atimta“, bet man viskas atvirkščiai.

Aš kaip prijungta prie srovės, man priplūdo džiaugsmo ir laimės, visas mano kūnas niūniuoja ir dainuoja, kraujas verda, nuo nervų žyra kibirkštys, nuotaika kuo puikiausia – ir nors patyriau orgazmą, nebijau, kad Bobas mane pavergs. Net tokios minties nėra. Kur jau, kai jis šitaip kvailai šneka. Bet kai jis tyli – nukeliu prieš jį kepurę! Tuomet galima jį vestis į tauriausią kompaniją! Bet ten jau jis ir pats patekęs!

Bobas pabunda, ima mane bučiuoti, ir mudu vėl mylimės. Tai užtrunka ilgiau negu pirmąkart, bet taip pat gera. Šiąnakt mylimės penkis kartus, man du orgazmai, niekuomet nesu šito patyrusi. Ir kai po paskutinio pašėliško susiliejimo atsipalaidavę nugrimztam į snaudulį, mudu esam vienas kūnas ir kraujas, visiškai pasitikim vienas kitu.

Bobas atsiliepia į kiekvieną mano judesį, mūsų širdys plaka tuo pačiu ritmu, aš verčiuosi, verčiasi ir jis, mudu gulim susilieję, nėra jokių kampų, kaip du laimingi kačiukai – nuostabus atitikimas! Tačiau netrukus viskas klaikiai pasikeičia!

Prisukau žadintuvą vienuoliktai.

Vos jis nutilo čirškęs, Bobas pašoka ir vėl pasidaro svetimas, toks kaip vakar vakare. Taip, taip ir būna. Tokie yra ramieji tylūnai. Staiga stebi mane šaltu žvilgsniu, ima siaubingai skubėti, beveik neprasižioja, pusryčių nelieka, ne, jis kaip genamas išlekia iš namų. Jo nebėra! Na, gerai!

Būdama dvidešimties metų, aš būčiau nusižudžiusi, bet dabar man keturiasdešimt dveji ir nieko panašaus nebegali būti. Niūniuodama einu į vonią ir atsidedu gražintis. Švelniai išsimasažuoju veidą migdolų sėlenom, oda pasidaro minkštutė kaip kūdikio užpakaliukas. Pasitepu veidą slaptuoju savo ginklu, lygiomis dalimis sumaišiusi migdolų, rožių aliejų su ramunėlių arbata, palaikau dešimt minučių, o paskui viską nusišluostau – voilà, oda švyti lygut lygutėlė.

Tai darydama prisimenu, kokį pasitenkinimą patyriau Bobo glėby, ir kaip kokia vagilė slapčiom džiaugiuosi, kad ne aš kasdien verdu jam valgį, skalbiu baltinius, o blogosiomis dienomis jis ne ant manęs išlieja prastą nuotaiką.

Taip! Būdama keturiasdešimt dvejų metų, aš jau žinau, ko noriu – aistros! O paskui mėgstu pabūti viena ir pasidžiaugti savo pačios kompanija!

Bobo aš nepasigesiu. Bet man jo gaila!

Jo siaubingas žodynas lovoje – taip kalba tik amerikietis iš „gerų namų“, puritoniškai išauklėtas, nes tokiuose namuose meilės tema tabu! Ne tiek jau daug jis ir matęs tos meilės! Jis, vargšelis, turėjo stabarią motiną! Ji niekuomet jo neglamonėjo, nebučiavo, stipriai neglaudė prie krūtinės, gal net nemylėjo savo vyro, o juo labiau vaiko. Todėl Bobas ir atitirpo tik sutemus, kai jo niekas nebematė! Myluotis šviesoje – kur tai matyta!!!

Daugiau aš jo nekviesiu. Ramieji tylūnai visuomet lieka tokie pat. O ilgainiui man tai įkyri!

Taip, mano veidas puikus!

Dabar telieka dailiai susišukuoti plaukus. O apsirengti turiu kokiu nors patogiu, tamsiu drabužiu, kuris nesitepa. Po pietų reikia išmatuoti butą (kartu su rūsiu, pastoge ir tarnų kambariu), o galop nubraižysiu planą: koks tas butas yra dabar ir kaip jį reikėtų perstatyti naujajai savininkei. Gal ji norės daugiau vonios kambarių. Ir daugiau sieninių spintų. Visuomet tas pats. Tokius projektus aš galiu braižyti net miegodama.

Dabar dar liko batai. Žemi, mėlynos spalvos. Automobilio raktai. Metras. Bloknotas ir pieštukas. Atsikandu obuolio.

O dabar pasižiūrėkim į viską objektyviai.

Turiu daugybę garbintojų, bet su vyrais man nesiseka!

Faustas slapčiom turi du vaikus ir meilužę ir verčia ant nugaros kiekvieną, kuri tik sutinka! Vienas brūžina. Kitas tyli. Trečiasis atlieka su manim Izidės apeigas. O paskui tos šlapios apatinės. Ir daugybė Vovo. O kur dar turtinga patirtis Vienoje. Įspūdžių turiu pakankamai. Galėčiau prirašyti storus tragikomedijų tomus! Aiškus vienas dalykas: visi tie santykiai su vyrais pernelyg komplikuoti!

Aš pasiduodu! Nebenoriu rasti didžiosios meilės, nuostabaus vyriškio, nulemsiančio man laimingą gyvenimą, man sukursiančio rojų. Nebenoriu ir vaiko. Non, merci! Kai kada paskanausiu kokį saldainiuką, trumpai ir maloniai, to man ir užteks. Daugiau nebeįsimylėsiu! Meilė pernelyg iškamuoja! Reikėtų ją taupyti. Dozuoti homeopatiškai: po lašelį vaistų į ežerą! Bet kas šitaip sugeba?

Aš tai jau ne! Aš noriu visko – arba nieko!

Todėl baigta su visais ieškojimais, aš atsiduodu darbui. Geresnio momento nebus. Mano kūnas jaunas, dvasia brandi, aš esu šlovingam savo gyvenimo vidury. Aš tapsiu įžymybe! Pasaulinio masto garsenybe!

O jeigu aš ko iš tikrųjų užsimanau – juk likau gyva po sniego griūties, – tai ir pasiekiu!

49 Dar! Dar! (Pranc.)

50 Labas vakaras (pranc.).

51 Prašau!.. Nekalbėk! (Angl.)

19

Praėjo penki mėnesiai!

Šiandien trečiadienis, sausio dvidešimtoji. Mano gimimo diena – keturiasdešimt trečioji. Aš vis dar tebedirbu Glorijai – dirbau! Tik iki šios dienos. Nuo šiandien viskas pasikeitė. Atsitiko neįmanomi dalykai. Nuo šiandien aš dirbu su ja. Kaip partnerė.

O tas posūkis įvyko rugsėjo mėnesį. Ponia Polina Luazo nupirko butą Menų prospekte. Laimingas nutikimas, nes niekas tuo jau nebetikėjo. Ji sumokėjo tiek, kiek aš prašiau. Ir grynais. Jai nereikėjo nė vieno grašio kredito iš banko, o dėl to pirkimas būtų trukęs ištisus mėnesius. Rugsėjo pabaigoje mes pasirašėme sutartį, po trijų mėnesių (tiek laiko visa tai užtrunka Prancūzijoje) viskas buvo sutvarkyta, o pinigai pervesti į mano banką!

Ir kaip tik laiku!

Glorija turi išplėsti savo firmą. Nusipirkti namą, kur yra jos studija. Savininkas mirė, jo įpėdinis gyvena Amerikoje, namas parduodamas jau nuo sausio pradžios. Jis brangus, nes rajonas aristokratiškas. Bet su Glorijos sutaupytais pinigais, suma, kurią gavau už butą Menų prospekte ir banko kreditu mes įstengtume tai padaryti. Mes taip ir pasiūlėme. Sausio gale bus nuspręsta, ar mūsų pasiūlymas priimamas.

O šiandien mudvi antspauduojame dar vieną sutartį: mūsų partnerystės! Netoli nuo operos, pas vieną pažįstamą advokatą. O paskui tai atšvenčiame „Sidabro bokšte“, dailiai išsipusčiusios, žiūrėdamos į Paryžių, su Dievo Motinos katedra už nugarų, geriame nuostabų seną šampaną!

– Už daugybę auksinių metų, – pasakė Glorija, – sveikinu tave gimtadienio proga. Už mūsų mylimuosius. Už verslą. Už tai, kad praturtėtume ir išgarsėtume, ir taip toliau, ir panašiai. Ir kad išsipildytų visi mūsų troškimai!

– Jeigu Dievas panorės, – pridūriau aš.

Glorija keistai nužvelgė mane.

– Jis panorės, – kietai pratarė, – juk neketinam vogti!

Ak, toji Glorija!

Mudvi susidaužėme. Kas aš būčiau be jos? Apmečiau ją žvilgsniu, šitaip sėdinčią prieš mane, linksmą, pasitikinčią savimi, tikra įsikūnijusi sėkmė. Tai, kad susipažinau su ja, apskritai man buvo didžiausia laimė.

Glorija nepaprastai daili moteris. Tipiška paryžietė, gyvybinga, smagi, kiek mažesnė už mane, berniukiškai liekna, trumpais juodais plaukais ir kiek įkypomis juodomis akimis. Jai penkiasdešimt aštuoneri, bet niekas tuo netiki, o plaukų spalva natūrali, nedažyta!

Šios šventės proga ji apsirengė baltu vilnoniu kostiumėliu, nepaprastai elegantišku, Ninos Riči, su žalia šilkine palaidinuke, su žalia nosinaite kišenaitėje ir didžiuliais žaliais karališkųjų palmių formos auskarais, siekiančiais jai kone iki pečių. Šitie auskarai taip ir traukia nusišypsoti. O ji šitaip ir planavo. Glorijai tai būdinga: ji elegantiška iki pat panagių, bet visuomet su humoru!

Glorija kilusi iš senos žydų šeimos.

Būdama septyniolikos metų, Glorija puikiai ištekėjo, pagal tėvų norą! Už žinomo architekto, įsikraustė į prabangų butą Neiji ir tapo žmona ir namų šeimininke.

Bet laiminga ji nebuvo. Nors vyras turėjo pinigų, jo firma klestėjo, kažko trūko. Vakarais jis pareidavo siaubingai nuvargęs. Be to, ji pernelyg dažnai matydavo jį besišlaistantį po tamsius kampus su švelniu jaunu sekretorium. Kai ji skyrėsi, vis dar tebebuvo nekalta!

Bet jai tebuvo tik dvidešimt metų, tuomet ji iš peties kibo į darbą: studijos, praktika geriausiose firmose, savas verslas, ir viską užsidirbo pati, nė trupučiuko neparemta iš namų! Tik su vyrais jai nesisekė. Po nelaimingos santuokos sekė krūva „trumpų ir sudėtingų“ pažinčių. Bet jau dveji metai ji gyvena su Georgu, amerikiečiu advokatu. Jų santykiai puikūs.

Pakėliau taurę.

– Į tavo sveikatą, mieloji drauguže!

Mudvi susidaužėme. Paryžiečiai man patys mieliausi žmonės pasaulyje. Jie linksmi, paslaugūs, keri puikiais komplimentais, geru skoniu, neišsemiamu humoru. Bet Glorija dar ir galima pasitikėti! Kol kas nesu ja nė sykio nusivylusi.

– Ką aš čia dar ketinau pasakyti tau, Ticija! Skambino ponas prezidentas Valentinas. Jam reikia tavo patarimo. Rytoj jis tau atsiųs vairuotoją, jis tave paims vienuoliktą valandą. Aš sutikau, ar tau bus gerai?

Iškart mano širdis ėmė stipriau tvaksėti.

– Labai daug laiko praėjo, ar ne? Juk tu pasakojai apie jį dar gegužės mėnesį. Apie užsakymą Normandijoje. O paskui nė šnipšt!

– Jis buvo išvažiavęs, ar žinai? – pasakiau kuo ramiau. – Su sūnum. Sakė, grįš rugsėjo mėnesį. Bet paskui jie dar buvo Japonijoje ir Kalifornijoje, ir dar Dievas žino kur, aš nė nežinojau, kad jie jau grįžę!

Aš iš tikrųjų nežinojau. Paskutinį Pauliaus atviruką gavau iš Meksikos. Išsiųsta gruodžio mėnesį. Gavau jį prieš porą dienų. Apie grįžimą ten nebuvo parašyta nė žodžio.

Paulius vėl čia!

Tai bent staigmena vakar, gimimo dienos proga!

Ir todėl dabar sėdžiu čia, tamsiame limuzine, ant minkštų aksominių sėdynių, priešais mane – ramus plačiapetis vairuotojas, ir mėgaujuosi kelione per kraštą.

Giedra žiemos diena. Aš su baltais batais, raudonu sijonu, baltu, pūkuotu megztiniu, apsivilkusi šiltu paltu iš storo raudonos spalvos vilnonio audinio, o man ausyse auksinės saulės.

Gera šitaip važiuoti.

Palaimingai atsilošiu sėdynėje, susidedu rankas į sterblę ir imu galvoti apie savo gyvenimą.

Per tą trumpą laiką daug kas atsitiko.

Aš išsiskyriau. Žaibo greitumu, nes jei ir toliau būčiau nusileidusi Faustui su Odile, būčiau bankrutavusi! Aš nenoriu mokėti jo skolų. Pirmadienį buvo paskutinis teismo posėdis. Aš esu laisva moteris!

Nebuvo taip paprasta, kaip čia aš pasakoju.

Faustas nepaleido manęs taip be niekur nieko. Dar ne sykį su juo susitikau – bet daugiau mudu nebesimylėjome. Tai jau praėjo. Sykį vakarieniavom naujajame „Drakono“ restorane. Jo įranga pilkut pilkutėlės spalvos, kėdės – iš plieninio vamzdžio, nepatogios ir šaltos, šviesa – neoninė, balta – Odilės kūryba! Visa tai man pasirodė siaubinga, aš taip ir pasakiau. Faustas įsižeidė, iškart ėmė koketuoti su padavėja, ji buvo apkūni ir karštakraujė, ir vakarienė baigėsi ginču.

Ir uošviai neleido man paprastai pasitraukti! Diskutavom kiauras naktis, Hermis, mama, Faustas ir aš, Šantiji, toje rūkykloje, bet nieko nepadėjo. Aš troškau išsiskirti. Atsisakiau visko: išlaikymo, buto, savo pelno dalies. Norėjau atsiimti tik tai, ką pati buvau atsinešusi, ir gavau tai. Ir dar gavau muzikinę dėžutę su mėlynuoju kolibriu. Faustas padovanojo man ją atminčiai.

Na, o kas daugiau nutiko?

Ganimedas taip ir nesusižadėjo. Likus savaitei iki šventės jis išsidangino su draugu į Ibisą. Grįžo tik po Kalėdų. Tris mėnesius niekas nežinojo, kur jis yra. Tėtis maloningai jį priglaudė. Jis ir toliau gyvena kaip pirma.

Bobas išskrido atgal į Niujorką.

Jis man paskambino ir atsisveikino, aš palinkėjau jam laimės. Liuciferis Hajas rugpjūčio pabaigoje atvažiavo į Paryžių ir pusę mėnesio mane persekiojo. Bet aš nebenorėjau su juo prasidėti. Nebuvo jokios prasmės.

Nenoriu nieko nuslėpti – aš sykį permiegojau su Liuciferiu. Praėjusiais metais per Sekmines, kai Faustas buvo dingęs – prieš tą lemtingąją kelionę į „Eglių namą“. Taip, permiegojau. Nuėjau pas jį į viešbutį. Liuciferis buvo žavingas. Jis neskubėjo, stengėsi kaip niekuomet. Bet aš nebegalėjau pakęsti jo kvapo!

Jo kūną aš puikiai pažinojau. Man neskaudėjo. Bet nejutau nė kruopelės geismo, o svarbiausia – nebegalėjau pakęsti jo kvapo. Nuo jo dvokė!

Nebegalėjau pakęsti jo bučinių. Jo lūpas buvo man svetimos. Iš burnos sklindą atodūsiai smirdėjo. Užgniaužiau kvapą, kad nereikėtų jų įkvėpti. Ir galų gale kiaurą naktį pragulėjau nemiegodama, iki penktos ryto. Tuomet nebeištvėriau, atsisveikinau ir išėjau.

Man su Liuciferiu viskas baigta!

Mano kūnas tai žinojo iš anksto. Jau po pietų jis pradėjo maištauti: skruostus išmušė raudonos dėmės, burnos kampučiai paraudo ir sutrūko. Staiga ėmė diegti pilvą, niekuomet nejutau tokių skausmingų dieglių. Šito vyro aš nenoriu, sakė man kūnas. Bet čia tik tarp kita ko.

O jeigu jau įsišnekome šia tema: tai man prireikė daugiau laiko išsivaduoti nuo Fausto, daugiau, nei maniau.

Po Bobo nebemiegojau nė su jokiu vyriškiu. Nuo pirmadienio, rugpjūčio 23-iosios, nieko nebeįsileidau į savo lovą. Praėjo penki mėnesiai. Niekuomet nebuvau šitiek laiko badavusi. Aš visai nusikamavau! Kasnakt sapnuoju erotinius sapnus. Visuomet ką nors įsimyliu, suvedžioju jį, leidžiu su juo lovoje tariamus savaitgalius – bet vos jis ištiesia į mane ranką (realybėje), aš pabėgu!

Nieko nesuprantu.

Mano butas baigtas sutvarkyti. Lubos dieviškos. Turiu nuostabią lovą su baldakimu – žydinti stoginė, aptraukta geriausiu, rankom dažytu audiniu, su lapais, gėlėmis ir vynuogių kekėmis. Bet niekas šitos lovos nepašventino! Atvirkščiai! Šioje geismu alsuojančioje saloje aš leidžiu vienišiausias savo gyvenimo naktis.

Bet aš per jauna, kad gyvenčiau šitaip viena! Kada tai galų gale baigsis?!

Kaip jau sakyta, asmeninio gyvenimo neturiu. Kaip moteris neegzistuoju. Užtat profesiniu atžvilgiu viskas nuostabu!

Mūsų sutvarkytas kino žvaigždės butas, kur viešpatauja mėlyna ir auksinė spalvos, buvo tarytum bombos sprogimas. Jo nuotraukos pasirodė visuose savaitraščiuose. Tai buvo spalio mėnesį. Nuo to laiko mes užverstos užsakymais iki pat kaklo. O paskui laimėjau premiją už savo stalo įrankius, o gruodžio mėnesį – kitą – už kavos puodelį su dviem lėkštelėmis. Mano kūrinių nuotraukos pasklido visame pasaulyje. Vienu metu darbuojamės šešiose statybų aikštelėse: kambarių anfilada viešbutyje, du dideli butai, dvi kontoros. Ir trys tušti kambariai sename name, be virtuvės ir vonios, iš kurių turiu padaryti jaukų butuką. Nuostabu!

Planus skubiai nusibraižiau šįryt anksti Koperniko gatvėje. Tų visų trijų kambarių plotas tik trisdešimt kvadratinių metrų. Tačiau, skirtingai negu visus kolegas, kurie žavisi tik didžiulėmis patalpomis, tai mane domina! Beje, tik turėdamas nedaug vietos gali atskleisti savo talentą.

Aš visuomet įtalpinu kambarį su didele vonia ten, kur kiti sugeba įtaisyti tik dušą. O jeigu butas iš tikrųjų mažas, tai griebiuosi „laivo architektūros“, išnaudoju kiekvieną milimetrą, suprojektuoju puikų lėlių namelį kaip prabangioje jachtoje, kur yra viskas, ko tik reikia. Niekas taip greitai dar neims manęs mėgdžioti!

Taigi turime šešias statybvietes. O jeigu išdegs sutarti su Pauliaus tėvu, tai gal dar prisidės ir normaniškasis dvaras. Nujaučiu, kad viskas čia bus gerai. Bet niekuomet nežinai, kaip gali pakrypti gyvenimas. Aš mėgstu staigmenas!

Pono prezidento Valentino nuosavybė yra netoli nuo Živerni, garsiojo dailininko Klodo Monė namo. Čia dar nėra fachverkinių namų, kaip ten toliau, labiau į šiaurę, o stovi impozantiški pilkojo akmens domenai. Turiu šiokį tokį supratimą, bet tikrovė pralenkia drąsiausias mano svajones.

Riedam palei ilgą aukštą akmeninę sieną, už kurios stūkso didžiuliai medžiai. Paskui sustojame prie vartininko namelio, raganų namo iš akmens su bokšteliais, smailiais langais ir raudonomis medinėmis langinėmis. Vairuotojas pasignalizuoja. Pasirodo stora moteris ir atidaro mums didelius pinučių vartus, labai meniško kalimo, jų viršuje paauksuotos smailės.

Be garso įvažiuojame pro juos – į pasakišką parką. Šimtamečiai medžiai šlama palei kelią, metrinės apimties gumbuotais kamienais – ąžuolai, platanai, pušys, klevai, beržai – tikras lapuočių miškas, kokio beveik nebuvau mačiusi nuo pat savo vaikystės.

Ir štai tas rūmas.

Jis ne pastatytas išdidžiai ant kalvos, o aplinkui visur tuščia, ne, jis parko vidury, nedidelėje atviroje pievelėje, pakankamo didumo, kad apšviestų saulė.

Tas namas iš sidabro pilkumo akmens, su dideliais, baltai dažytais langais. Viršuje jie pusapvaliai, nuostabiai padalinti į dalis. Keleri laipteliai veda į aukštokai įrengtą pirmąjį aukštą, o pastogės langai ovalo formos. Namas kvadratinis, šitokia forma man labiausiai patinka. Ir plokščias priestatas iš vėlesnių laikų (devyniolikto amžiaus, kaip ir vartininko pilaitė) puikiai dera prie bendro vaizdo. Priestato stogas plokščias, matyt, čia ketinta įrengti terasą, supamas dailios akmenų baliustrados. Jame įrengta pokylių salė, prieš šimtą metų, salė koncertams, teatro spektakliams, didelėms šeimos šventėms, kai namuose buvo muzikuojama, kaip anksčiau paprastai darydavo.

Žvyrkeliu palengva privažiuojame prie priešakinio fasado. Mus pasitinka pianino garsai. Kažkas skambina Šuberto dainas. „Žiemos kelionė“. Ar aš tikrai gerai girdžiu? Keistas sutapimas su mano mintimis. Ir atsiminimai apie Vieną. Gimtosios šalies muzika! O kur yra Paulius? Kodėl jis manęs nepasveikina?

– Voilà, madame, – sako vairuotojas, – štai ir atvažiavom. Ne pernelyg ilgai užtrukom. Mums pasisekė!

Lipu laiptais prie paradinių durų. Atidaro tarnaitė, nurengia man paltą ir įveda į didelę svetainę, prabangiausiai apstatytą Liudviko XV stiliaus baldais. Atsisėdu ant baltos ir rožinės spalvos Obiusono sofos, nuostabaus darbo, ir apsidairau. Per daug mėlynos spalvos! Per daug šalta. Prezidentas neklydo. Patalpa didžiulė, proporcijos nuostabios, čia galėtų būti rojus. Bet čia nelabai jauku. Be to – Pauliaus vis dar nematyti!

Užtat čia kaip reikiant prikūrenta! O parko vaizdas pro langą neapsakomai gražus. Ateina namų šeimininkas, pro veidrodines duris sienoje. Atsistoju ir žengiu jo pasitikti.

– Bonjour, madam Sent Apol, – jis pabučiuoja man ranką, – džiaugiuosi, kad jūs atvažiavote!

Šypsausi jam. Jis tikrai man panašus į dėdulę Kroną. Tik daug jaunesnis ir aukštesnis, o Paulius paveldėjo jo akis. Tas gražias tamsias akis, kurios taip keri blondines.

– Kas čia taip puikiai skambina pianinu? – klausiu, kai mes pasisveikiname. – Labai profesionaliai. Ar namuose yra pianistas?

Prezidentas pamalonintas šypsosi.

– Tai mano duktė Miriama. Ji mokosi dainavimo Paryžiuje. Bet dabar ji namie. Ji laukiasi mažo Valentino. Mano pirmojo anūko!

– Sveikinu! Ar jūs džiaugiatės?

Jo veidas nušvinta.

– Labai! Mes visi labai jaudinamės! Tikiuosi, jūs liksit pietų, madam! Tuomet aš jus supažindinsiu!

– Mielai! Labai ačiū. Aš tik turiu vieną bėdą. Nevalgau mėsos.

– Mano vaikai irgi jos nevalgo, – sako jis linksmai. – Taigi, matot, dėl jūsų jokių keblumų. Antraip jums būčiau paaukojęs stirną. Pats nušoviau per paskutinę medžioklę savo plotuose. Ar jūsų tai neerzina?

Purtau galvą.

– Manau, kad ne medžioklė didžiausia jūsų aistra?

– Tikrai ne!

– Ir kuo aš nusikaltau? – šaukia jis dėdamasis pasipiktinęs. – Aš esu aistringas medžiotojas. Rūpinuosi žvėrimis ir kartais jų nusišaunu. Taip turi būti! Prisipažįstu. Ir kaip tik mane supa vegetarai!

Mudu imame kvatotis. Kur, po velnių, nulindo Paulius?

– Na, madam Sent Apol, – sako jis paskui, – kaip jums patinka ši svetainė?

– Ji pernelyg šalta!

– Ir aš taip manau. O kodėl?

– Per daug mėlynos spalvos!

– Ah bon? O man atrodė per daug baltos!

– Ne. Viską žudo šitos tamsiai mėlynos užuolaidos!

– Užuolaidos? – šaukia jis pasibaisėjęs. – O aš kaip tik liepiau jas pakabinti naujas. Taip pakomandavo ta dama iš Apolų nekilnojamojo turto firmos! Bet svetainė tai dar nieko, madam. Į neviltį mane varo kiniškas kabinetas! Eime. Aš norėčiau išgirsti jūsų nuomonę!

Seku paskui jį per daugybę nuostabių kambarių, visur viešpatauja netinkamos spalvos, mes atsiduriame užpakalinėje namo dalyje, vadinamajame kabinete, kuris iš tikrųjų tai prabangi salė: keturi dideli langai į pietus, du į vakarus (norint išnaudoti net ir paskutinius vakaro saulės spindulius), puikus baltas marmurinis židinys su nuostabiais lipdiniais.

– Voilà, – sako ponas prezidentas, – kaip jums atrodo šitos spalvos?

Lėtai permetu visus daiktus akimis. Spalvos man kaip prieskoniai. Jaučiu jas tiesiog liežuviu. Jos teikia man erotinio pasimėgavimo – tik reikia jas teisingai sumaišyti, o šito šiandien niekas nebemoka. Mėlyna spalva man kaip druska. O žalia – cukrus, o to čia taip trūksta, net skaudu.

Šitam lobyne viskas mėlynos ir baltos spalvos! Stori mėlynos ir baltos spalvos kiniški kilimai! Brangios baltos ir mėlynos Minojo epochos vazos! Aukšti ąsočiai, statulos, šilkiniai tapetai, mėlyni ir balti, mėlyni ir balti, mėlyni ir balti!

– Nesuprantu, kas čia yra, – kalba toliau ponas Valentinas, – aš laikau čia didžiausius savo lobius. Čia aš ketinau mėgautis ir ilsėtis. Džiaugtis visais tais gražiais daiktais. O tik pamanykit, aš net negaliu čia būti! Neištveriu ilgiau kaip keletą minučių. Pasijuntu nesmagiai, mane ima krėsti drebulys, o paskui man nutinka toks keistas dalykas, – jis delsia, – tik prašau dabar nesijuokti, man... man...

– Jums išdžiūsta burna, – pabaigiu jo sakinį.

Jis įsispokso į mane.

– Iš kur jūs žinot? – klausia priblokštas.

– Toks mano darbas. Kambaryje per sūru! Per daug druskingo mėlynumo. Ir dar šitos tamsiai mėlynos užuolaidos, tai kaip salotų padažas, pone prezidente, kurį pamiršta pagardinti žiupsneliu cukraus!

– Nuostabu! O ką jūs vadinate cukrumi? Raudoną? Geltoną? Oranžinę?

– Žalią! Aš siūlau jums nukabinti šitas užuolaidas ir pakeisti jas šviesiai žalios, beveik samanų spalvos šilkinėmis užuolaidomis. Labai klostytomis, pasipūtusiomis, lengvomis, lyg plaikstomomis linksmo vasaros vėjelio. Ar įsivaizduojat, koks bus efektas? O paskui duosim joms saulės, kaip sakėt anksčiau, lempų gaubtus pakeisim geltonais, citrininės spalvos, pereinančios į saulėgrąžų ir vanilės spalvą, o vieną kitą gaubtą paliksim aguonų spalvos! Aš patiesčiau ir kitokį kilimą. Spalvingą, kinišką, senovinį, dažytą dar natūraliomis augalų spalvomis. Žinau, kur tokių galima gauti. Lažinuosi, kad jūs nebenorėsit išeiti iš šito kambario!

– Puiku! O dabar metas pietauti. Smulkmenas aptarsime vėliau!

Bet aš netekau apetito. Mažytė daili amerikietė kaip tik pakvietė mus prie stalo. Ji įkišo savo riestą nosį pro duris, padelsė, itin priešiškai apžiūrėjo mane nuo galvos iki kojų – ir išnyko. Grakšti būtybė su ilgais lygiais tamsiais plaukais. Kas ji? Ar Paulius parsivežė iš Amerikos draugužę?

Bet aš greitai susitvardau. Šią akimirką vis tiek negaliu mylėtis su jokiu vyriškiu! O ir ne meilautis čia atvažiavau. Aš noriu gauti užsakymą. Dėl to aš čia!

Įžengiame į valgomąjį. Aukštą, medžiu išmuštą patalpą. Ir židinys medinis, virš jo būtinas medžioklės vaizdelis. Esu mačiusi ir žiauresnių. Bet tas vargšas krauju pasruvęs elnias išverstomis akimis, apspistas įniršusių šunų, nepakelia man nuotaikos. Tikiuosi, sėdėsiu taip, kad man nereikės žiūrėti į paveikslą. O kur Paulius?!

Ponas prezidentas sugavo mano žvilgsnį.

– Jūs sėdėsit nugara į židinį! Nebijokit, madam! Tikiuosi, kad paveikslas per daug jūsų neerzins. Mano namiškiai irgi nori jį išmesti. Bet man jis rodos gerai nutapytas. Taigi jis liks čia kaboti!

Tą akimirką įeina Paulius. Riestanosė pamiršta. Mane perlieja skaidrus džiaugsmas. Jis priklauso man!!! Širdį užplūsta karštis. Labiausiai norėčiau pravirkti. Bet stoviu rami ir šypsau jam. Pusė metų, lygiai! Paskutinįkart mačiau jį prieš šešis mėnesius.

Jis nepasikeitė. Tik labiau įdegė. Juodos garbanos trumpėlesnės. Jis su šviesiom tvido kelnėm ir geltonu kašmyriniu megztiniu. Plačiai šypsosi.

– Mano sūnus, – sako ponas prezidentas, – manau, jūs pažįstami.

– Taip, taip, – lemenu, – mes šokome „Maksime“. Bet tai buvo maždaug prieš metus.

– Bonjour, Ticija. – Paulius išbučiuoja mane į abu žandus, ir aš dar labiau susijaudinu, juolab kad atėjusi mažoji riestanosė pavydžiai mane stebi.

– Čia Maja, – pristato man ją Paulius, – o čia mūsų Miriama, mano sesuo, su savo vaiku.

Miriama kaip Paulius – tik moteriška. Retai esu mačiusi tokio panašumo brolį ir seserį. Tos pačios švelnios tamsios akys, ta pati plona tiesi nosis, tokios pat putlios lūpos, toks pat dailios formos smakras, toks pat tamsus apgamas tarp antakių. Ji ir ūgio beveik tokio kaip jis. Abu galėtų būti dvynukai! Ji jau tuoj gimdys. Ir vis dėlto graži. Išsyk pajuntu Miriamai simpatiją. Ir aš jai patinku.

– Girdėjau, kaip skambinot, – sakau, spausdama jai ranką, – sveikinu. Galit koncertuoti!

Ji juokiasi.

– Kaip tik neturiu korepetitoriaus, tai pati mokausi akompanuoti. Bandau mokytis. Toli gražu ne taip jau gerai skambinu!

Pietūs lėkte pralekia! Paulius ir tėvas pasakoja apie savo kelionę po pasaulį, rodo nuotraukas, mes puikiai sutariam! Bet apie trečiąjį šių namų aukštą, kuris, anot Tomio Kalmano, šaukte šaukiasi atnaujinimo, nė žodžio.

– Čia viskas pasikeis, – sako ponas prezidentas pusę keturių, kai baigiasi pietūs, – mes imsimės gamtinės daržininkystės. Eime, Ticija, aš dar neparodžiau jums mūsų oranžerijos!

Kartu su Paulium ir Maja nugirgždame žvyrkeliu per parką į proskyną, ir ten – aš vos galiu patikėti savo akimis – stovi stiklinė pilis. Atrodo kaip palmių namas Šenbrune, tik kiek mažesnis. Bet jis pastatytas tuo pačiu laiku ir labai puikiai išsilaikęs. Šildomas. Paruoštos lysvės, čia Paulius augins savo žolynus, o priešakyje – mėgstamąsias palmes ir kaktusus.

Sugrįžtame į namą. Prezidentas pasižiūri į laikrodį.

– Ar jūs dar neskubat? Paskui Paulius parveš jus į Paryžių. Bet turime aptarti dar vieną rimtesnį reikalą, trečiame aukšte. Miriama nori savo buto, su vaikų kambariu, vonia, kambariu auklei iš Anglijos. Mes jau svarstėm, net braižėm projektus, bet negalim sutarti. Mes gabesni muzikai, žinot? Nė vienas iš mūsų nemoka piešti!

Vis dėlto netuščiai čia atvažiavau.

Ir iki to laiko, kol Paulius veža mane namo, šeštą valandą, aš išmatuoju visą trečiąjį aukštą ir dar langus pirmajame. Pažadu kitos savaitės pradžioje atsiųsti planus (šiandien ketvirtadienis), paskui atsisveikiname ir įsėdame į baltą Range-Rover, aukštą kaip autobusas.

Paulius paleidžia variklį. Įjungia žibintus. Lėtai riedame per parką į pasaulį. Pagaliau mudu vieni! Tylėdami važiuojame per tylų žiemišką kraštovaizdį. Retkarčiais šypsomės vienas kitam. Abu kiek sumišę.

– Tai tavo draugužė? Maja iš Amerikos? – klausiu po valandėlės.

– Kaip? – klausia Paulius ir juokiasi. – Nori mane įžeisti? Ji mano tėvo. Ar jis tau nesakė?

– Ne!

– Ji tau patinka? – klausia jis paskui. Purtau galvą. – Mums irgi ne, – kalba jis toliau, – bet, žinai, mes perleidome jau tiek majų, kad nė trupučio nebesijaudiname. Ar gavai mano atvirukus?

– Taip, ačiū! Dvidešimt. Aš labai džiaugiausi!

– Vieno trūksta, – sako Paulius, žiūrėdamas į sutemas.

– Paskutinis atėjo iš Meksikos.

– Aha, tai dar vieną gausi. Iš Santa Fė. Jame parašiau, kad anksčiau sugrįšim. Ir kad labai, labai, labai džiaugiuosi pasimatymu su tavim! – Jis ilgai žiūri į mane. – Na, o tu? – klausia paskui. – Kaip gyvenai tu?

– Aš išsiskyriau! Ir nuo to laiko bijau vyrų. Nepakenčiu, jeigu kas nors prie manęs prisiartina. Iškart užplūsta siaubinga baimė!

– Suprantu, – rimtai sako Paulius, – bet man beprotiškai smagu, kad tu išsiskyrei. Žinai ką? Tai mudu turim atšvęsti. Aš tave kviečiu. Ar turi laiko? Aš žinau nuostabų indišką restoraną, galėtume tenai nueiti.

Sustojame Sevro gatvėje ir spiginant žiemos nakčiai žingsniuojame Monparnaso bulvaru. Mudu nesusikabinę. Paulius rimtai pažiūrėjo į mano prisipažinimą. Nuostabi draugystė. Ir aš noriu, kad ji išliktų.

Štai ir restoranas. Labai aristokratiškas. Brangiai įrengtas, su drožinėtomis širmomis, raudonomis paauksuotomis kolonomis, žvakėmis, slopia šviesa. Stovime prie durų ir laukiame administratoriaus. Staliuko mes neužsisakę. Tikimės, kad gausim. Skaniai kvepia mėtomis ir egzotiškais prieskoniais, kiečiais ir sandalmedžiu, norėčiau čia pabūti! Nebenoriu grįžti į šaltą naktį!

Mums pasiseka!

Prie mūsų prieina graži tamsiaodė indė. Ji dėvi auksu siuvinėtą sarį, kaktoje raudonas taškas, o juodi plaukai supinti į storą kasą. Maloniai mus pasveikina ir nuveda į nišą salės gale. Ten mes vieni. Paskui ji priima mūsų užsakymą ir atneša kokteilius, su daugybe atogrąžų vaisių ir šviežiomis mangų sultimis. Nepaprastai skanu! Mudu sėdim greta vienas kito, kiek atsitraukę, kaip ir dera, mėgaujamės pasimatymu ir kalbam apie draugystę, kuri tūkstantįkart geriau negu meilė, nes ji ilgiau tveria, o aistra viską sunaikina.

O šito niekas nenori! Juo labiau mes!

– Džiaugiuosi, kad grįžau, – sako Paulius ir kilsteli taurę. Išgeriame už jo planus, už mano sėkmę, už gražų nerūpestingą mūsų vakarą. O paskui viskas įvyksta pašėlišku greičiu. Mudu pastatome taures. Žiūrim vienas į kitą. Ilgai, nieko nekalbėdami. O paskui tarsi savaime pasibučiuojame.

Bučinys trumpas. Lūpos susiliečia tik akimirksniui. Bet mus tarsi nutrenkia elektra. Srovė nuo jo paplūsta į mane. Staiga mano lūpos įkaista kaip ugnis. Ir skruostai, ir kakta.

Paraustu kaip mergytė. Ar Paulius tai pastebėjo? Pastebėjo ir labai nudžiugo! Jis šypsosi man, o paskui nunarina akis. Staiga oras prisipildo lūkesčių. Žvakės ima degti šviesiau. Staltiesė suspindi tarytum auksinė.

Daili Pauliaus ranka guli šalia manosios. Turiu ją paliesti! Abu tą patį pajuntame: mūsų pirštai susipina. Po to trumpo bučinio naktis pasikeitė, o su ja pasikeitėm ir mes.

Staiga nebedrįstam žiūrėti vienas kitam į akis! Nesivaržymo kaip nebūta. Tylim, kol atnešami užkandžiai. Ir štai jie ant stalo. Žiūrim į juos. Spoksau per juos kiaurai, klausausi savo vidaus, tarsi regiu Paulių. Staiga savo viduje aš jį tarsi apglėbiu. O Dieve! Dabar mane net viešai jau kankina erotinės vizijos! Aš prisiglaudusi jam prie krūtinės. Jis apkabinęs mane stipriomis rankomis. Įsivaizduoju glostanti jo kūną. Jo šlaunis, bambą, pilvą... gana! Metas liautis, nes nebesusivaldysiu ir pulsiu jam ant kaklo! Juk aš trokštu tik draugystės. Argi ne?

– Ar tau patinka aštrūs valgiai? – klausia Paulius ir pastumia man prieskonių indelius.

– Labai! Taip. Taip! Ne! – Nebesižinau pati, ką lemenu. Įsidedu laisvąja ranka, nes mano dešinė susipynusi su Pauliaus kaire. Paskui mudu imam valgyti, ar tiksliau, knebinėti valgius, nepaleisdami vienas kito rankos.

Sėdime susiglaudę. Kaip tai atsitiko, nebeprisimenu. Jokio pagarbaus nuotolio. Mano dešinė pusė dega. Aš prilipusi prie Pauliaus, o jis prie manęs! Kvėpuojam tuo pačiu ritmu. Ar jau mus pastebėjo visas restoranas?

Ne. Kiti linksmai vakarieniauja toliau. Matyt, mudu saugūs savo nišoje!

Štai ir antrasis patiekalas. Karis su žirniais ir žiediniais kopūstais. Špinatai su baltu sūriu. Prie jų rudieji lęšiai ir kvapnūs ryžiai, basmati su migdolais, kokosų dribsniais ir razinomis. Nuostabus aromatas!

Paulius mums įdeda. Valgom viena ranka. Jeigu nevalgai mėsos, peilio nereikia. Galima išsiversti vien su šakute. Vegetariškas maistas didina jausmingumą! Kaip ir gyvūnams. Žolėdžiai patys stipriausi. Tereikia tik pagalvoti apie karštakraujus eržilus. Laukinius bulius. Raganosius, begemotus, milžinus dramblius. Jiems nėra galo! Ištisą dieną pajėgtų! O jeigu turėsime galvoje stirninus, gazelių patinus, greitakojus kiškius, nenuvargstančius balandžius! Gelbėkit! Mano vaizduotei nėra ribų.

Įbedu akis į lėkštę. Paulius spaudžia man ranką. Ar jis moka skaityti mano mintis? Tamsiai išraustu! Ačiū Dievui, šito nematyti silpnoje šviesoje.

– Ar gardu? – klausia Paulius šypsodamas. Linkteliu neprasižiodama. Negaliu kalbėti. Nebegaliu ir valgyti. Nė gerti. Taip! Aš net ramiai nebenusėdžiu. Atvirai prisipažįstant, tai aš noriu tik į lovą! Pulti jam į glėbį ir pamiršti visą pasaulį!

Kartu paleidžiam šakutes. Žiūrim vienas į kitą. Vieną, dvi sekundes. Ir apsikabiname! Mano galva guli jam ant peties. Jis tvirtai laiko mane, glosto galvą. Koks jis šiltas. Aš visiškai saugi! Jis taip skaniai kvepia. Jo lūpos liečia mano smilkinį, skruostą... jos vis artėja... atstatau jam veidą... Štai!!!

Ilgas ilgas nuostabus bučinys! Pagaliau!

Ištisus metus jo laukiau. Ar beveik metus. Jo liežuvis myluoja mane, netenku jėgų.

– Aš myliu tave, – kužda jis man į ausį.

Paskui vėl bučiuojamės, amžinybę, valandų valandas, kaip man atrodo, nes staiga žvakės sudegė, valgis atšalo, dauguma svečių išėjo iš restorano. Kiek valandų? O Viešpatie! Pusė pirmos! Ir niekas mums nesutrukdė! Taip, čia Paryžius. Padavėjai paliko mus vienus. Niekur pasaulyje taip nepaisoma jausmų kaip čia!

– Reikia eiti! – sako Paulius ir stipriai apkabina mane. Paskui susiimam už rankų, laukiam sąskaitos ir nebylūs sėdim gretimai, apgaubti palaimos debesio!

Staiga kažko pasigendu.

Mane tarsi perveria žaibas! Visą vakarą niekas manęs nešokiravo. Mes įžengėme pro duris, moterys sėdėjo kuo ramiausiai, nė vienai Paulius neatrodė jos sapnų herojus ir nė viena man nelinkėjo mirties!

Paulius nepaleido mano rankos. Nesižvalgė nugalėtojo akimis aplinkui, nė vienos neviliojo žvilgsniu, ne! Ir nė vieno malonaus žodelio gražuolei indei su sariu – aš tuoj pravirksiu. Aš atpratusi nuo gero elgesio. Visą vakarą Paulius matė tik mane. Kalbėjo su manim, neflirtavo slapčiom su kita. Jis pripažino tik mane, bučiavo mane daugybės svetimų žmonių akyse. Galėčiau klykti iš laimės! Pasuku galvą, šypsausi jam. Jis švelniai pabaksnoja pirštu man į kaktą.

– Tu manęs bijai?

Purtau galvą, kad ne. Paulius vėl surimtėja. Suima mano veidą delnais, ilgai, labai ilgai žiūri ir pabučiuoja į lūpas.

– Mes nebesiskirsim, – sako jis paskui, – mudu liksim kartu. Jeigu norėsi!

Aš numaniau. Aš tai numaniau. Tada, autobuse. Ir „Maksime“. Ir saulėgrįžos naktį. Aš žinojau, kad šis vyriškis priklauso man. Ir Paulius žinojo!

Aš jo neieškojau. Bet jeigu kas tau lemta, viskas ateina savaime. Jeigu likimas užsinori suvesti žmones, tai taip ir atsitinka, pačiose neįmanomiausiose vietose, netinkamiausiu laiku, ir tai trunka tiek laiko, kol viską supranti. O jeigu supranti, tai niekas dar nesibaigia. Atvirkščiai! Viskas tik prasideda! Laimė užplūsta iš visų pusių. Atsitinka daugybė gerų dalykų, tau atlyginama už visas buvusias kančias su kaupu! Gal mes dar gausim namą Pasi! Gal mūsų pasiūlymas bus priimtas. Taip, dabar aš žinau. Tikrai taip bus!

Paulius žiūri į sąskaitą. Noriu sumokėti pusę, bet ne, jis mane pakvietė!

Mums prieš akis ilga naktis. Pirmoji naktis! Vestuvių naktis! Gyvenime taip būna retai. Todėl ja reikia be jokios atodairos skonėtis! O gal geriau dar jos neišnaudosime! Geriau bus, jei palauksime savaitgalio. Taip. Gera mintis. Šiandien dar per anksti. Šiandien miegosiu viena ir džiaugsiuosi iš anksto tuo, kas bus. Nes toks džiaugsmas puikiausias pasaulyje, kaip apetitas prieš valgį ir tolimų kraštų ilgesys prieš kelionę. Negalima atsisakyti išankstinio džiaugsmo, jis viską dvigubai pagražina. Juo ilgiau trokšti meilės nakties, juo stipresnis malonumas!

Išeiname iš restorano. Puolame vienas kitam į glėbį. Stipriai stipriai susiglaudžiame. Mūsų kojos liečiasi. Liečiasi šlaunys. Pirmąkart. Aš vos stoviu iš silpnumo.

– Ar tu mane pakviesi? Į namus? – šnibžda Paulius. – Ar tavęs kas nors laukia?

– O gal tu ateitum savaitgalį? – klausiu abejodama.

– Savaitgalį? – šaukia Paulius baisėdamasis ir atstumia mane tolyn. – Tai pernelyg ilgai! Man reikia tiek daug ką su tavim aptarti, Ticija. Iki savaitgalio aš pamiršiu, ką norėjau tau pasakyti!

Geras atsakymas! Turėčiau įsidėmėti!

Paulių ima panika!

– Kodėl savaitgalį? Tu nori manim atsikratyti? Aš tau nebepatinku? – Jis suima man už pečių, tiriamai žiūri.

– Ne dėl to! Bet jeigu tave pasikviesiu, tai tiksliai žinau, kas bus: tu užsimanysi atsigulti su manim. O paskui šoksi ant manęs, ir man skaudės!

– Aš? – klausia jis išsigandęs. – Kodėl turėčiau tave skaudinti? Kaip čia tau tokia mintis atėjo į galvą? Aš verčiau nusikirsiu ranką, nei įskaudinsiu tave. Argi tu rimtai... tu manai, kad aš sadistas?!

– Ne! Bet man nepatinka, kai vyras guli ant manęs!

– Suprantu, – sako Paulius, – nesijaudink, chérie! – Tylomis pajudame, einame stipriai susiglaudę per šaltą tamsią žiemos naktį. Sustojame prie jo automobilio.

Paulius mane paleidžia, glosto man galvą, ilgai žiūri.

– Negaliu dabar važiuoti namo, – sako jis rimtai, – negaliu dabar būti vienas. Aš nemačiau tavęs pusę metų. Aš galvojau apie tave kiekvieną dieną. Ir kiekvieną naktį. Prisiekiu. Aš nedarysiu nieko, ko tu nenorėsi. Aš miegosiu vonioje. Jeigu tau nepatiks, net už rankos nepaimsiu. Bet nevaryk manęs. Aš turiu būti šalia tavęs.

Aš nusileidžiu.

– Tu teisus, – sakau, – mes suaugę. Važiuojam pas mane!

Paulius su palengvėjimu atsidūsta. Paskui atidaro man automobilio dureles. Tylomis susėdame į jį.

– Prašom pasakyti, kaip man važiuoti?

Kosteliu. Staiga man pasidaro sunku pratarti žodį.

– Važiuok... važiuok iki Žvaigždės aikštės. Paskui suk į Klėberio prospektą, o paskui į Koperniko gatvę dešinėn. – Aš labai susijaudinusi, balsas dreba. – Aš turiu naują lovą su baldakimu, – išgirstu paskui save sakant, kad ir kaip pati stebiuosi, – toje lovoje nėra miegojęs nė vienas vyras. Tu esi... tu būsi... tu būsi pirmasis. Jeigu norėsi.

– Tai vis dėlto miegosiu ne vonioje? – juokauja Paulius.

– Lovoje patogiau. – Padelsiu. – Bet tik miegoti, – priduriu.

– Žinoma, madam, – rimtų rimčiausiai sako Paulius, – jūs mane įžeidinėjat. Aš esu džentelmenas! Aišku, tik miegoti! O apie ką jūs pagalvojot?

Tada jis įjungia variklį – ir prasideda gražiausia mano gyvenimo naktis!

20

Tai daugiau negu gražiausia mano gyvenimo naktis!

Tai naujo laikotarpio pradžia, nubraukti du dešimtmečiai abejonių, ašarų, nepasitikėjimo, meilės rūpesčių, nelaimių, pavydo ir barnių!

Galas visoms baimėms, kurios persekiojo mane po mano pirmosios nevykusios meilės Vienoje. Persekiojo visose jūrose ir žemynuose. Visuose kraštuose ir miestuose. Viskas pasibaigė. Tai buvo neteisybė!

– Taip, tikrai!

Gyvenime būna ir taip, kad nušluojami visi rekordai. Kaip tik tada, kai nieko daugiau nebelauki – iš vyrų, iš meilės, – kaip tik tada dangus tarytum atveria šliuzus ir staiga ima lyti dovanomis, kaip pasakoje taleriais. Tereikia tik ištiesti delnus – jie savaime prisipildo. Imi sutikti tuos žmones, kokių tau reikia. Ir staiga atsiranda jis, tas vyriškis, kurio visuomet laukei. Ir viskas gerai:

Jis nevedęs. Jam nereikia skyrybų. Nereikia rūpintis vaikais, jis neturi krūvos skolų! Jis sveikas! Ne girtuoklis, ne melagis, ne lošėjas, ne narkomanas. Jis myli moteris, bet nėra moterų dievinamas herojus. O jeigu drebėdama guliesi su juo į lovą, ir ten būna nuostabu. Jis jautrus, dailiai sudėtas, ne iškrypėlis, gali mylėtis ištisas valandas ir nepasidaryti žiaurus, jis švelnus, dėmesingas, patrauklus. Jis turi humoro jausmą!

Po tos pirmosios nakties imi geisti tiktai jo.

Ir stebėdamasi galvoji: kaip pasaulyje gali ilgai tverti toks jausmas? Kaip gali gyventi be jo artumo, kuris tau tarytum balzamas?

Mano pirmąją naktį su Paulium nešviečia mėnulis. Užtat Paryžiaus dangus pilnas žibančių žvaigždžių, o mūsų kūnuose įsižiebia naujos planetos. Po pirmosios nakties šešėlyje atsidūrė viskas, ką kitados patyriau su Faustu. Paulius apkabino mane, ir aš tarsi atgimiau! Atsitiko neįmanomi dalykai, dalykai, kokių niekuomet nebūčiau laikiusi įmanomais! Bet aš vėl užbėgu už akių. Geriau viską papasakosiu iš pradžios.

Nebeprisimenu, kaip parvažiavome namo.

Staiga mes jau esam ten – stovėjimo aikštelė tiesiai priešais duris, – aš guliu savo nuostabioje lovoje su baldakimu ir laukiu Pauliaus. Iš susijaudinimo drebu. Galva ūžia!

Stebeiliju į tėvo paveikslus: du aktai, natiurmortas, didelis, ryškus ir spalvingas! Paulius ir aš? Kaip viskas bus?

Jis ateina iš vonios! Aha, jis su baltiniais! O aš, priešingai, jau nuoga. Bet apsiklojusi iki pat smakro.

– Matot, madam, – jis įsirita pas mane į lovą, neprisiliesdamas, – jūsų noras man įsakymas. Aš apsirengiau miegui ir aš ant jūsų nepulsiu!

– Jūs nuostabus! Monsieur, merci!

– Taip, – sako Paulius, – beje, šiandien jaunatis! Ar žinot, ką tai reiškia? Privalome atsisakyti blogų įpročių.

– Ah bon? O šiaip būtumėt mane puolęs?

– Bien sûr, – sako Paulius, – aš valdausi kaip išprotėjęs! Labanakt, Ticija! Saldžių sapnų!

Jis užsimerkia ir guli tyliai tyliai. Juodos jo garbanos liečia mano geltonas.

Pasiremiu ant alkūnės, žiūriu į jį. Širdis pašėliškai tvaksi, delnai sušlampa. O kokio blogo įpročio aš turiu atsisakyti? Manau, penkių abstinencijos mėnesių. Paulius nė krust. Bet ir jis stengiasi valdytis. Apklotas audringai kilnojasi jam ant krūtinės. Švelniai paglostau jam kaktą.

Jis atsimerkia.

– Darling, ar tu supranti... tu guli lovoje su vyru!

– Tikrai? Na, ir?

– Argi tu nebijai? Juk tau baisu vyrų!

– Gerai, kad priminei!

Priglaudžiu savo lūpas prie jo lūpų. Mes bučiuojamės. Mano ilgos geltonos garbanos užkrinta jam ant veido, apskleidžia jį visą. Pauliaus ranka man prie šono. Ji po truputį kyla man prie krūtinės. Švelniai ją glamonėja, žaidžia su speneliais.

– Oooo, – santūri dejonė, – tu tokia švelni.

– O tu per daug apsirengęs, – šnibždu jam į ausį.

– Le petit slip?52 Jos trukdo jums, brangioji madam?

– Taip! Man jūs labiau patiktumėt nuogut nuogutėlis.

Jis pasimuisto, numeta baltą drabužėlį ant kilimo.

– O kaip dabar? – išplečia jis akis.

– Dabar reikalas jau labai rimtas!

Puolam vienas kitam į glėbį ir kone sugraužiam vienas kitą. Mėnesių mėnesius trukusio ilgesio bučiniais nepatenkinsi. Paulius guli šalimais, jis toks susijaudinęs, kad įsismelkia į mane nė trupučio nepanaudojęs rankų. Staiga mudu susilieję. O Dieve! C’est bon!!! Guliu aukštielninka, susikėlusi ant jo kojas. Mudu kaip X. Paulius visas manyje. Be galo nuostabu! Jis taip mane užpildo, kad, regis, plyšiu! Laiminga apkabinu jo kaklą rankomis ir bučiuoju jį. Jis tvirtai prisispaudžia prie manęs, mudu lankstūs kaip katės, mūsų kūnai tarytum vienas, tarp mūsų nė milimetro, mudu tvinkčiojantis laimės gniužulas!!! Mudu raičiojamės, virpam, trūkčiojam, kone sutirpstam iš geismo ir padūkimo.

– Ticija! Je t’aime!

Jau pirmąkart Paulius iškart nuleidžia. Man nepavojingos dienos, pasakiau jam. Jis sukūkčioja, sunkiai atsidūsta ir paprasčiausiai myluoja mane toliau, lyg niekur nieko. Tiesa, jis juda lėčiau. Bet tik iš pradžių. Ir kaip jis šitaip sugeba?

– Ticija! I love you! I really do!53

Ar šitaip gali būti? Mes jau vėl mylimės! Ir vėl! Paulius patyrė tris orgazmus ir vis dėlto dar pajėgia mylėtis. Be jokio poilsio.

Jis pasiruošęs, bet kada! Mudu susipynę. Nebežinau, kur prasideda jo kūnas ir kur baigiasi mano. Man tai ir nesvarbu. Niekuomet nieko panašaus nebuvau patyrusi. Tai jau peržengia visas ribas. Aš pakylu į dangų. Jokie narkotikai negali sukelti tokių vizijų, tokio poveikio, jokios erotinės svajos. Tai nuostabus dviejų kūnų atitikimas. Tai tikras jausmas! Dabar aš suprantu. Taip norėjo gamta!

– Ak, kaip gera, – uždusęs sako Paulius, dar tebebūdamas manyje, – tu išsigelbėjimas, Ticija. Tu nežinai, kaip man šito reikėjo! Bet dabar šitas kartas tavo. – Jis beveik atsiplėšia nuo manęs, bet paskui vėl įsismelkia man į vidų. Bet šįkart iš lėto! Švelniai! Juda visiškai kitaip. Pirma pasireiškė prigimties jėgos! O dabar jau atsiskleidžia visa jo patirtis!

– Oh, darling! My beautiful little girl!54

Paulius guli už manęs, tvirtai prisispaudęs prie nugaros. Jo delnai globia man krūtis kaip du dubenys. Jis giliai smelkiasi į mane ir švelniai traukiasi atgal. Jo judesiai santūrūs kaip atsiritančios vandenyno bangos ir tokie pat galingi. Pirmyn ir atgal. Pirmyn – atgal. Judam pagal jo taktą. Kiekvienas judesys nutvilko kaip liepsna. O kiekvienas atsitraukimas atgal – begalinis malonumas. Niekuomet šito nejutau. Koks skirtingas jo judesių teikiamas pasimėgavimas, taip, kai jis atsitraukia, visa nutirpsti ir klaikiai nori, kad ta palaima dar nesibaigtų. O paskui tarytum būna dar geriau. Ar šitai įmanoma? Reikia, kad tau būtų keturiasdešimt treji ir galėtum viską suprasti. Bet ir Paulius tai žino. Jis skubiai įsiskverbia į mane, kad juo lėčiau, lėčiau atsitrauktų! Jis teikia man neapsakomą malonumą! Mane varsto džiaugsmas. Aš myliu šį vyriškį!

– Tu padarei mane tokį laimingą, – dejuoja Paulius.

Ir tu mane – noriu pasakyti. Bet aš pamiršau kalbą. Aš visa ten, kur mūsų kūnai susilieję. Mano burna man nebepriklauso!

– Atsipalaiduok, darling, please, – šnibžda Paulius man į ausį, – dabar tavo eilė. Vien tik tavo. Aš niekuomet nesiliausiu. Na, mylimoji! Paskubėk, Ticija! Mon amour! Aš tavęs laukiu!

Paskui jis padeda ranką man tarp kojų, ten, kur reikia. Iškart mane apsiaučia baltos liepsnos. O Dieve, kaip jis moka! Pirmyn, o paskui lėtai atgal! Pirmyn – lėtai atgal. Netrukus aš baigsiu. Bet ne!

Ne!!! Aš nenoriu! Nenoriu orgazmo. Aš bijau! Bijau??? Pauliaus? Paulius negali manęs taip kankinti, kaip kankino Faustas. Bet ir po to aš likau gyva. Ir dar kokia gyva! Staiga aš visa atsipalaiduoju. Aš pasiduodu. Tebūnie, kas bus! Paulius tai pajunta ir sunkiai atsidūsta. Jis palieka ranką ten pat, kur ji man teikia šitokį malonumą, ir ima mane myluoti. Aš mėgaujuosi vidumi ir išore. Taip gera, kad, regis, mirsiu!

Dabar jis pakeičia ritmą. Atsitraukia nebe taip toli, ne, lieka giliai manyje, tik juda greitai trūkčiodamas ir kaskart pataikydamas į jautriausią vietą. Viduje ir išorėje jis ten, kur geriausia. Dar! Dar! Dar! Dar! Kiekvienas judesys – sprogimas. Staiga viskas akinamai nušvinta! Kiekvienas kyštelėjimas – tarsi pakopa aukštyn. Saulės link! Man karšta! Aš esu visa vienas geismas!

Štai! Ta lemiama akimirka!

Nebėra jokio pasipriešinimo! Aš išsiskleidžiu kaip atogrąžų žiedas. Aš visa atvira. Taip! Taip! Taip! Man orgazmas kaip perkūno trenksmas! Pakimbu šviesos sraute! Mane praris geismo liepsnos. Viskas.

– Oh, darling! Yes! – Pauliaus balsas atsklinda iš kažin kur toli. Vos jį girdžiu. Esu dar pernelyg sukrėsta. Odą daigsto karštos kibirkštėlės. Aš vis dar tebesimėgauju. Dar niekaip negaliu grįžti į žemę!

Paulius atitraukia ranką. Vėl uždeda ją man ant dešinės krūties.

– Ma chérie, mon amour!!! – Trys, keturi tikslūs judesiai, labai gilūs! Jam daugiau nereikia! Štai! Jo orgazmas! Jis šaukia, dreba, įsikniaubia savo juoda garbanota galva man į kaklą ir taip mane suspaudžia, kad, rodos, mirsiu. O paskui pravirksta. Verkia ir verkia! Kūkčioja prigludęs man prie peties. Bučiuoju jo rankas, glaudžiu prie savęs jo galvą. Tada atsiplėšiu nuo jo ir atsisuku.

– Kodėl tu verki? – glostau jį kaip kūdikį.

– Aš taip ilgai. Taip ilgai...

– Kas ilgai?

– Tavęs laukiau! Aš myliu tave, Ticija!

– Aš irgi tave myliu!

Švelniai pasibučiuojam. Priglaudžiu savo skruostą prie jo. Po truputį jis nurimsta.

– Kiek laiko tu neturėjai moters? – klausiu po valandėlės.

– Dvejus metus!

Dvejus metus?!!

– O anksčiau esu gyvenęs net ketverius metus be moters. Bet šitaip dabar nebenoriu.

Netyčiom žvilgteliu į laikrodį. Septynios! Kaip?! Septynios? Mudu parėjome namo pirmą. Mes mylėjomės šešias valandas. Negali būti!

– Kas tau? – Paulius pagauna mano žvilgsnį.

– Mes mylėjomės šešias valandas! – sakau garsiai. Tai jam patinka.

– Aš mirsiu, – sako jis paskui, – aš beprotiškai išalkau. Visai nusilpau iš bado ir laimės! – Jis glosto pliką mano petį.

– Ko čia stebėtis! Tu juk nieko nevalgei restorane!

– Tu irgi! Bučiuotis valandų valandas buvo kur kas geriau!

– Arbatos ar kavos? – Aš pašoku.

– Arbatos. Bet palauk, Ticija. Aš irgi einu. Noriu tau padėti.

Apkrovę valgiais didelį padėklą grįžtam į lovą. Susiglaudę pasistiprinam. Paulius pilasi tik pieno, be cukraus. Bet bandeles storai tepasi sviestu. Tai pirmieji mano pusryčiai lovoje su baldakimu.

– Turiu tau šį tą pasakyti, Ticija. Man dar niekuomet su niekuo nebuvo taip gera kaip su tavim!

– Tu nuostabus meilužis. Ar žinai tai?

– Ne! Tikrai?! – jis nustebęs pakelia akis.

Spoksau į jį.

– Juk tikrai ne aš pirma tau tą sakau.

– Deja! – atsidūsta jis. – Bet aš niekuomet ir nesistengiau, supranti? Man nesisekė su moterimis.

– Tai todėl taip ilgai ir gyvenai be jų?

Jis abejoja.

– Taip! Bet buvo dar viena priežastis. Ar žinai tą teoriją, kad kūnas silpsta, jeigu netenki spermos?

Linkteliu.

– Na, ir? Tai tiesa?

– Kokia ten tiesa! Didesnės apgavystės nebūna. Visa tai sugrįžta tarytum bumerangas. Jeigu per ilgai pasninkauji, pasidarai agresyvus, nervingas. Galvoji tiktai apie lovą. Kad ir menkiausia užuomina sujaudina, negali susidaryti nuomonės nė apie vieną moterį, nes galvoji tiktai apie tą dalyką. Sakoma, kad tai stiprina pajėgumą. Bet iš tikrųjų tai apskritai nebesugebi susikaupti. Visą laiką stengiesi nekreipti dėmesio į savo kūno poreikius! Tik įsivaizduok, kiek tam eikvojama jėgų! – Jis atsidūsta. – Tie ketveri metai man nebuvo laimingi. Visą laiką buvau prastos nuotaikos. Man nesisekė. Universitete irgi įstrigau. Todėl taip vėlai ir baigiau studijas.

– Tai kodėl ši teorija dar laikosi? – pasidomiu.

– Tik dėl neteisingai suprantamos tantros, – sako Paulius. – Juk žinai, kas yra tantra, ar ne? Tai senovinis indų meilės menas. Jis moko kvailus vyrus, kaip patenkinti moterį lovoje. Tantra – tai sugebėjimas taip ilgai sulaikyti erekciją, kol moteris patiria orgazmą. Štai kur visa esmė!

– Na, ir?

– Tuo tarpu tai pamiršta. Šitoje planetoje taip būna: tu ką nors sugalvoji, bet vos tik miršti, viskas pavirsta į dulkes. Įpėdiniai visuomet kvailesni už tos teorijos kūrėjus. Pirmiausia jie pamiršta priežastį! Mokslo šerdį. Kodėl! Todėl ir atsirado toji pamišėliška mintis apie spermos netekimą. Ir aš net pažįstu tantristų, kurie tvirtina, jog ir moteriai nevalia patirti orgazmo. O šitaip jau viskas virsta absurdu!

– Ačiū Dievui, kad tu ne toks, antraip aš dabar mirtinai nusipasninkaučiau.

– O dabar? – klausia jis ir prikiša man prie lūpų gabalėlį raguolio. Atsikandu ir šypsausi jam.

– Taip gera man dar niekuomet nebuvo. Galėčiau klykti iš laimės.

– Aš irgi. – Jis sukramto likutį ir greit mane pabučiuoja.

– O kada tu, po teisybei, pirmąkart mane prisiminei? – klausiu po valandėlės, kai pavalgėme ir padėjome padėklą ant kilimo. – Na, kaip moterį! Po to vakaro „Maksime“?

Paulius juokiasi ir apkabina mane.

– Gerokai anksčiau! Nepyk ant manęs. Jau po pirmojo mūsų susitikimo. Kai važiavome autobusu! Ar tu žinai, kai vyriškis sutinka moterį, kuri jį taip sujaudina kaip tu mane, tai namie jis galvoja apie ją ir bando patirti orgazmą. Aš irgi pabandžiau, bet man nepavyko. Nežinau kodėl. Bet naktį aš vėl galvojau apie tave. Tik galvojau! Ir visa lova sušlapo! – Jis juokiasi. – Aš įsivaizdavau, kaip tu atrodai be suknelės, kurią tada vilkėjai. Ar dar prisimeni? Raudoną su baltais žirniukais. Ir to užteko.

– Na, kalbėk toliau! Kaip aš atrodau? Iš tikrųjų? Aš tokia, kokią tu mane vaizdavaisi? Ar tu nusivylei?

– Nusivyliau? Vaizdavausi tave lygiai tokią pat, kokia tu esi. Kiekviena smulkmena atitinka! Aš tik pamaniau, pirma, kai pamačiau tave nuogą, kad šitaip negali būti! Ji iš tiesų tokia pat graži kaip mano vaizduotėje!

– Savo vyrui aš buvau nepakankamai kūninga. Per maža krūtine. Ir pernelyg plokščiu užpakaliu!

– Jis buvo aklas, – drebia Paulius, – tavo daili krūtinė, ar žinai? O kojos apskritai gražiausios pasaulyje! Čiurnos labai grakščios. O žinai, kas dar? Ir tai iš tiesų tikra retenybė! Tavo nuostabūs keliai! Ne plokšti, kaip daugumos moterų, o smulkūs ir elegantiški. Tu grakšti kaip stirna! Galėtum demonstruoti aukščiausios klasės siuvėjų paplūdimio madas!

Jis atmeta apklotą ir ima bučiuoti man kojas. Glostau tamsias jo garbanas.

– Turiu tau kai ką pasakyti, Pauliau. Ar girdi? Aš už tave vyresnė keturiolika metų.

Jis pakelia galvą.

– Žinau, – sako trumpai.

– Iš kur?

– Iš vieno amerikietiško iliustruoto žurnalo. Tu laimėjai premiją. Už stalo įrankius. Ten buvo įdėta tavo nuotrauka ir trumpa biografija.

– Na, ir?

– Kas „na, ir“? – Jis paleidžia mane, atsikelia, pasirausia savo drabužiuose ir grįžta nešinas pinigine.

– Tai tave pritrenkė?

– Ką tu, – sako jis rimtai, – nė trupučiuko. Aš nemėgstu nieko, kas greita ir banalu. Mane domina subrendę protingi žmonės. Aš noriu mokytis iš moters! – Jis atsisėda ant lovos krašto. – Sakyk! Ticija! Tu gal ją matei?

Jis paima laikraščio iškarpą ir atkiša ją man. Tai mano nuotrauka, ne per geriausia ir dar blogai atspausdinta, bet aš susijaudinu!

– Aš visuomet ją nešiojuosi, – sako Paulius, – kad nepamirščiau, kokia tu graži! – O paskui jis paima mano dešinę ranką ir kažką įdeda į delną. – Čia aš tau atvežiau! – Mažas, sunkus ir šaltas daikčiukas! Kas čia galėtų būti?

Iš smalsumo atgniaužiu pirštus. Olialia! Čia tai bent staigmena. Jau seniai troškau šito daikto. Ar jis man tikrai jį dovanoja?

– Ar žinai, kas čia? – linksmai klausia Paulius.

– Aukso grynuolis! Iš kur jį gavai?

– Iš vienos fermos Kalifornijoje. Ten yra upė, kai kada per potvynius ten išplaunama aukso.

– Atrodo kaip razina su šokolado glajum!

Paulius juokiasi.

– Ar žinai, kodėl jį pirkau? Aukso tokia pat spalva kaip tavo plaukų.

– Teisybė, – nustembu, – ir tu prisiminei?

Jis linkteli galvą.

– Aš nieko nepamirštu, kas su tavim susiję. Aš prisimenu kiekvieną žodį, mūsų pasakytą, kol aš išvažiavau birželio mėnesį. Saulėgrįžos naktį!!!

– Tikrai? – Prisidedu jo ranką sau prie skruosto. O paskui bučiuoju kiekvieną pirštą. Jis tylėdamas žiūri į mane.

– Aš taip džiaugiuosi, kad vėl esu čia, – sako jis, – aš taip tavęs ilgėjausi! Tu nė nežinai, koks buvau vienišas. Be tavęs.

– Bet su tėvu jūs gerai sutariat.

– Puikiai! Tik – ar jis gali tave atstoti. Jis ne toks švelnus. Ir jo negalima bučiuoti. – Jis mane apkabina, ir vėl imu taip jo geisti, kad net skauda! Mudu vėl susiliejame! Mano širdis tarytum sustoja! Dieve, koks malonumas! Ir kodėl man taip gera? Kas man yra? Kas pasidarė? Nuo ko man taip karšta? Niekuomet nieko panašaus nejutau! Ir kaip tą išreikšti žodžiais? Mes mylimės penktąkart. O kai viskas baigta ir mes, laimingi ir nuvargę, gulime vienas šalia kito, jau aštuonios valandos. Penktadienis. Švinta.

– Važiuosi į Normandiją? – klausiu Paulių, kuris susimąstęs žaidžia mano garbanomis.

– Nieku gyvu. O tu? Eisi į darbą?

– Nė nesapnuoju!

– Ar galiu savaitę pabūti pas tave? – klausia Paulius.

– Žinoma! Būk, kiek tik tau patiks!

– Sweet darling!55 – Paulius atsikelia, pabučiuoja mane į lūpas. – Paskambinsiu tėvui. Iš svetainės. Aš netrukus grįšiu.

Verčiau iškart pasakysiu. Dešimt dienų mudu praleidžiame lovoje. Iki sekmadienio, paskutinės sausio dienos! Tai ilgiausia meilės naktis mano gyvenime. Dar niekuomet, nė su vienu vyru, nebuvau šito patyrusi. Paskambinu Glorijai ir pasiimu savaitę atostogų. Išjungiu telefoną. Pernelyg brangios šitos valandos. Net darbą išmetu iš galvos.

Taip, šito aš išmokau, būdama keturiasdešimt trejų metų. Visada prisimeni tokias dienas. O juo labiau naktis!

Greitai galiu nebebūti tokia laiminga! Be to, iš tokio laiko pasisemi jėgų, kurių kartais užtenka visam gyvenimui. O darbe atsigriebsiu. Tai man mažiausiai rūpi.

Paulius sugrįžta.

– Viskas sutvarkyta, – sako jis. Jis stovi priešais nuogas. Apkabinu jį per strėnas. Jo kūnas tarsi mano pačios. Labai savas. Jis irgi manęs nė kiek nesigėdija.

– Stovėk šitaip, – paliepiu ir atidžiai apžiūriu tą daiktą, kuris teikia man šitiek laimės.

Jis gana didelis, storas ir tvirtas, puikaus ilgumo. Kiek lenktas. Jis įžūliai stirkso ore. Patrinu į jį savo nosį. Apačioje šviesus. O einant į viršų – rožinis. Mėlynos gyslutės žaismingai išsiraičiusios apyvarpės link. O pats galiukas elegantiškai išlenktas, žvilgantis, lygus kaip prinokęs atogrąžų vaisius. Ar apvalus persikas iš dėžutės. Taip, jo ir skonis panašus, kai paimi į burną.

Paulius garsiai sudejuoja.

– Liaukis, Ticija! Antraip bus katastrofa. Gana! Tu iškart sušlapsi!

– Nesvarbu! – apglėbiu tą tobulybę delnu, atsmaukiu odelę ir pradedu žaisti liežuviu.

– Nereikia, – sako Paulius, atitraukia mano rankas ir pakelia aukštyn mano galvą, – liaukis. Verčiau gulkimės dar.

Na, ir ką man sakyti!

Paulius gulėdamas nepasikeičia. Jam tai nebūtina. Jis ir stovėdamas tikras lobis! Jis toks švelnus, kad iš pradžių net skauda. Aš taip ilgai buvau viena, kad dviejų dienų prireikia, kol suprantu, kad tai aš glamonėjama ir bučiuojama, mylima ir popstoma, kad blogieji laikai praėjo ir niekuomet nebesugrįš.

Mylimės šeštąjį kartą. O paskui miegam iki ketvirtos valandos po pietų. Paulius išverda spagečių, sutaiso salotų. Aš sėdžiu prie rašomojo stalo ir braižau projektus namui Normandijoje. Man į galvą plūsta daugybė puikių idėjų, kur kas daugiau nei paprastai, tačiau vos Paulius baigia triūsti virtuvėje, viską metu ir einu pas jį. Pirmąkart po ilgo laiko darbas atsiduria antroje vietoje.

Labai gardu. Sušveičiam viską. Mudu išalkę kaip niekuomet. Ir tuoj po to pasijuntam siaubingai nuvargę! Reikia kuo skubiau atsigulti!

Kur geriausiai virškinama? Tarp minkštų paklodžių, ar ne? Mes kalbamės, kvatojamės, krizenam. Susiglaudžiam ir mylimės septintąkart. O vakare – vėl. O paskui dar pusę nakties. Trečią valandą nakties vis dar nemiegam. Užvalgom duonos su sūriu ir pyrago ir vėl šnekučiuojamės iki ryto šešių!

– O dabar pagaliau pamiegosim, – paliepia Paulius ir išjungia šviesą.

– Dar ne, būk geras, – sakau. Jis vėl įjungia šviesą. Aš noriu jį matyti! Noriu būti tikra, kad jis guli šalimais. Paulius! Ne Tomis, Faustas, Bobas ar Brisas!

Paulius vartosi lovoje. Ant kairio šono! Ant dešinio! Per dvidešimt devynias valandas mes mylėjomės devynis kartus! Matyt, jis galutinai nusivaręs! Paulius taip dejuoja, kad net širdis man plyšta.

– Ar pavargai? – pagaliau klausiu.

– Taip!

– Negali užmigti?

– Taip!

Jis spaudžiasi prie manęs. Jo galas kaip akmuo! Štai kas! Gerai. Čiumpu jį, pasisuku ant šono ir priglaudžiu prie savo kūno. Paulius apkabina mane, suspaudžia, ir aš jau jaučiu, kaip toji stebuklinga lazdelė vėl panardina mane į palaimos bangas.

Kiek laiko mylimės, nežinau! Man vienas orgazmas, Pauliui du. Paskui gulim išmušti devynių prakaitų.

– Dabar matau, kaip moteris gali išvaryti vyrą iš proto, – sako Paulius ir mėgaudamasis žiovauja, – bet aš tau viską leidžiu, mon amour! Net nužudyti. Man tas pats!

– Tai aš kalta? Kodėl aš?! Tu juk sakei, kad negali užmigti!

Kikenam kaip bendrininkai.

– Ar tau jau skauda? – susirūpinęs klausia Paulius po valandėlės.

– Ne! O tau?

– Man irgi ne! Bet aš visas kaip sudaužytas! Nuo šitokio aktyvaus gyvenimo! Žinai, pirma, virtuvėje, man iš silpnumo drebėjo kojos! Bet šitaip būna tik vienąkart! – šypsosi jis man. – Negaliu atitraukti nuo tavęs rankų! – Ir jis glaudžia mane prie krūtinės!

– Ar žinai, – sutrikdau aš tylą, – turiu tau kai ką pasakyti: man pilve saulė!

– Kada ji atsirado?

– Vakar vakare. Po penktojo karto. Kai tu padovanojai man grynuolį!

– Ar žinai? – keistu balsu sako Paulius. – Ir man tas pats!

– Ir tau? – Spoksom vienas į kitą. Paskui atsisėdam.

– Ar tau jau yra šitaip buvę bent sykį? – klausiu suglumusi. Paulius purto tamsias garbanas!

– Ji tarp bambos ir plaukų, – rodau aš į tą vietą, – kaip reikiant degina! Bet neįtikėtinai gera!

– Ir man ten pat, – linksi Paulius.

– Ar tai normalu? – klausiu. – Tokia saulė pilve?

– Tikrai ne, – sako Paulius ir bučiuoja man spenelius, – bet juk ir mudu nenormalūs! Garbė Dievui!

Vėl susiglaudžiam ir mylimės dvyliktąjį kartą. Trumpai ir maloniai. Tada Paulius pagaliau kietai užminga, pačiu laiku!

Apimta palaimingo nuovargio, guliu ant minkštų baltų pagalvių ir mėgaujuosi pasauliu! Grožiuosi savo miegamuoju. Jis kaip užkerėtas sodas. Tik dabar jis atrodo man toks gražus. Užuolaidos dar tauresnės. Paveikslai ryškesni. Gėlės didesnės ir labiau žaliuoja. O palmių lapus tarsi apsiautusi blizgi mėnesiena. Bet mėnulis labai aukštai. Ir be galo mažytis. Vos įžiūrimas Paryžiaus danguje! Taip, tai tiesa! Meilės naktį viskas kitaip atrodo!

Oras regisi sunkus tarytum kvepalai! Jis gaubia mus kaip balzamas. Staiga jis įgauna formą. Mudu su Paulium pripildėm jį savo aistringų bučinių, laimės, meilių žodžių, kuriuos sakėm vienas kitam. Oras pritvinko mūsų erotinės jėgos. Mes pažadinom jam gyvybę, dabar jis kaip saulė mano pilve! Todėl meilės naktį viskas pasikeičia: pažįstamas kambarys, augalai ir tu pati! Tada daugiau matai! Matai visų daiktų grožį, jų skleidžiamus kerus. Ir gyvybės paslaptį kiekvienam žaliam lapely!

Laiminga pasirąžau. Atsargiai. Kad nepažadinčiau Pauliaus. Jis miega prisiglaudęs prie manęs. Alsuoja ramiai ir patenkintas. Švelniai pakšteliu jam į nuogą petį. Oda šilta, tokia sava. Taip skaniai kvepia. Ne. Meilė nepadaro aklo. Ji nuskaidrina žvilgsnį. Nes staiga suprantu: man šį vyrą pasiuntė dangus!

Dešimt absoliučios laimės dienų! Mes dainuojam ir kvatojamės, ilgai miegam, daug valgom. Po butą vaikštom nuogi! Jis gerai šildomas, kaip rojuje. Jeigu negulime, tai visą laiką susiėmę už rankų. Jeigu aš braižau, tai Paulius sėdi šalia ir skaito. Taip arti, kad liečiasi mūsų pečiai ar strėnos, ar kojų pirštai. Jeigu taisome valgį, tai stovime arti vienas kito. Valgant jo ranka guli man ant kojos, o maniškė – ant dešinio jo kelio. Su teptuku aš valau jam iš bambos duonos trupinius. Jis pjausto pyragą ir didokus gabalus kemša man į burną. Džiovinu plaukų džiovintuvu jo tankias juodas garbanas. Pabučiuoju jam į kaklą. Ir vėl mes lovoje, ir mylimės taip, tarsi tai būtų pirmas kartas.

Antradienis, sausio dvidešimt šeštoji, namie nė trupinėlio valgio. Susiruošiam ir einam pirkti. Bet pasaulis aplinkui mus skaudina! Dar negalime pakęsti kitų žmonių. Drabužiai ir batai nepatogūs, net paltai per sunkūs. Apsikrovę pirkiniais grįžtam atgal.

– Pagaliau mes vėl rojuje, – sako Paulius. Mes nusiplėšiam nuo kūno drabužius! Tik kai vėl susiglaudžiam, oda prie odos, tik kai vėl apsikabinam ir pasibučiuojam, pasaulis atgauna pirmykštį pavidalą.

Ketvirtadienį mano projektai baigti. Reikia nusiųsti juos į Normandiją. Paulius palydi mane prie buto durų.

– Aš nubėgsiu į paštą, – sakau, – tai tavo tėvui. Netrukus pareisiu.

Jis linkteli. Kai grįžtu, jis tebestovi prieškambary, taip ir nepajudėjo.

– Kas atsitiko? – klausiu nustebusi.

– Staiga tu išėjai, – susimąstęs sako Paulius, – ir atsitiko keistas daiktas. Staiga visur aptemo. Visą laiką žiūrėjau į duris ir laukiau, kol pareisi.

Paskutines keturias dienas praleidžiame namie. Kuriam ateities planus. Aišku, kad mes liksim kartu. Ištisas valandas stovim prie lango, žvelgdami į tvenkinius, nes Pauliui, kaip ir man, patinka gyvūnija. Paryžiuje labai atšalo. Nuo penktadienio čia atskrido laukinių ančių. Du gaigalai, šešios antys. Tvenkiniai užšalo. Likusioje properšoje plaukioja antys, geria vandenį žuvėdros, o paskui visi paukščiai kartu valosi ant ledo plunksnas. Nuostabus vaizdas. Paukščiai narsūs ir linksmi. Šalčio jie nepaiso. Jų plunksnos spindi ryškiomis spalvomis. Jie gražūs, judrūs, niekuo nesiskundžia. Žino, juk vis tiek ateis pavasaris, ledai ištirps, medžioklės laikas baigsis, ir viskas bus gerai!

Pauliui patinka žuvėdros, bet antis mes mylim. Jos stiprios, juokingos, narsios ir kovingos!

Metaliniai turėklai juosia didįjį tvenkinį po mano miegamojo langu. Tie turėklai iš sulankstyto geležinio vamzdžio. Ten miega žuvėdros, raudonais nagais apsikabinusios metalą. Antys tupi prie tvenkinio krašto, ant plokščių savo kojų, ir mąsliai žvilgčioja aukštyn!

Taip truko vieną dieną.

Tačiau šeštadienį gaigalai užskrido ant vamzdžio, kur geriausios vietos tupėti, įsispraudė tarp žuvėdrų, o jais pasekė ir patelės. Iki vakaro antys išmoko plokščiomis plėvėtomis kojytėmis laikytis ant turėklų. Kada ne kada viena kuri nudribdavo, bet iškart vėl užskrisdavo ant vamzdžio. O šiandien, sekmadienį, visi paukščiai pūpso aukštai, antys ir žuvėdros, jau nė vienas nekrinta žemyn, išdidūs, pasitikintys savim, rimti, mudu raičiojamės iš juoko susiėmę pilvus.

– Matai, – sako Paulius, – stiprus noras viską nugali. Mes juk irgi turim letenas, tik nagų ne. Mus suluošino per didelis jausmingumas! Taip! Mes kenčiam, kai kiti juokiasi. Ir vis dėlto užkopėme aukštyn, ir šitaip gyvenam. Kaip antys, voilà!

Ir jis glaudžia mane prie krūtinės, nes artėja atsisveikinimas! Keista: Paulius išvažiuoja! Bet savaitgalį pasimatysim vėl. Tikrai. Paryžiuje, Normandijoje, gal net jau ketvirtadienį. O kiekvieną vakarą susiskambinsim!

– Ticija, – kalba Paulius ir žiūri į mane gražiomis tamsiomis akimis, – tu mane padarei laimingiausiu žmogum. Tu pažadinai mane iš giliausios nevilties ir suteikei didžiausią laimę. Tu man mylimiausia pasaulyje, vienintelis džiaugsmas. Be tavęs aš nebegaliu gyventi. Ar prisieki likti su manim?

Puolam vienas kitam į glėbį, ilgai bučiuojamės. O paskui jis išvažiuoja namo.

Pauliaus nebėra. Ir dieną aš leidžiu kaip apsvaigusi. Klausausi meilės dainų, užsisvajojusi spoksau į vieną tašką. Mano kūnas žydi. Aš kupina jėgų! Įsiklausau į save, mano sieloje viskas šoka ir juokiasi, aš sklidina beprotiško džiaugsmo, iš laimės galėčiau mirti!

Kitą rytą pašoku iš lovos.

Nuotaika labai pakili. Ir tokia pat lieka visą dieną. Atsitiko stebuklas: aš myliu! Be kančių!

Šįkart nėra jokių kalbų apie pinigus. Nėra jokios meilužės. Jokios tamsos kažkur užkulisiuose. Saulė šviečia! Horizontas aiškus ir giedras!

Nusimaudau, susišukuoju, išgeriu kavos su grietinėle. Paskui rengiuosi: baltu vilnoniu kostiumėliu su raudonais atvartais ant rankovių ir palei palanką. Grynuolį nunešu pas juvelyrą. Tegu jį aptaiso, kad galėčiau pasikabinti prie grandinėlės.

O Glorijai nupirksiu didelę spalvingą nuostabių gėlių puokštę!

O koks oras? Žiūriu pro langą. Pradėjo lyti. Ledas tirpsta tvenkiniuose.

Apsirengiu mėlynu paltu. Pasiimu įvairiaspalvį skėtį.

Išeinu iš namų. Aš absoliučiai... nieko nenoriu... aš esu... laiminga!

Ir šįkart, žinau, taip bus ir toliau!

52 Glaudės? (Pranc.)

53 Aš myliu tave! Tikrai! (Angl.)

54 O brangioji! Mano graži mažoji mergyte! (Angl.)

55 Mieloji! (Angl.)

21

Aš ir likau laiminga. Trisdešimt trejus metus. Beveik negaliu suprasti, bet jau praėjo šitiek laiko.

Išsipildė drąsiausios mano viltys. Tiek darbe, tiek asmeniniam gyvenime. Man dabar septyniasdešimt šešeri, aš žinoma visoje Prancūzijoje. Man dar niekuomet taip nesisekė kaip dabar.

Tapau garbinimo objektu. Retai kam taip pasiseka gyvenime! Mane nuolat atakuoja žmonės, klausia patarimo; užsakymų tiek, kad beveik nesusidoroju. Iš manęs imami interviu, man meilikaujama, aš esu fotografuojama, kasdien galėčiau rodytis per televizorių, apie mane rašo laikraščiai, kalba radijas. Mano projektų yra visuose muziejuose. Laimėjau tiek premijų, kad nebesuskaičiuočiau. Aš skaitau pranešimus, vedu seminarus, keliauju, turiu savo firmą, tokia veikli dar niekuomet nebuvau.

Man beprotiškai, jaudinamai, begėdiškai sekasi.

Paryžiuje man atviros visos durys. Taip, prancūzai mane pamilo. Bet aš irgi pamilau juos!

Jie tokie ištikimi, kad net graudu. Jeigu jau ką nors pamilsta, tai be jokių išlygų. Visam gyvenimui! Ne keliems mėnesiams. Galima pasidaryti šlykščiai, piktai, su kupra ar gūžiu, jiems vis tiek liksi pati gražiausia, kol tavo akys amžiams užsimerks.

Kituose kraštuose šitaip nėra!

Ten greitai išgarsėji. Ir dar greičiau prasmengi į nežinomybę. Gali būti garbinamas ir keikiamas, ir dažnai tik per vienus metus. O Prancūzijoje šlovės reikia siekti ištisus dešimtmečius. Bet jeigu jau tave pamilsta, tai amžina meile!

Aš stengiuosi iš visų jėgų. Visuomet! Projektuoju ne norėdama apstulbinti ar bet kokiom priemonėm rodytis originali. Aš projektuoju grožį! Visa kita man nepatinka! O jeigu mano projektas nėra tobulas, metu jį lauk. Tačiau su kiekvienu daiktu, kuriam aš pati neturiu jokių priekaištų, su kėde, stalu, taure, audiniu, kilimu ar kambariu aš bent truputį pagražinu pasaulį. Ir šituo didžiuojuosi.

Ir išsipildė dar vienas troškimas.

Troškimas visuomet būti tokiai pat! Aš beveik nepasikeičiau. Aš tokia, kokia visuomet buvau. Grakšti, elegantiška ir žydinti, tokio pat svorio. Plaukuose jau yra sidabro gijų. Bet blondinių tai beveik negadina. Valgiau labai sveiką maistą, ir tai atsipirko. Jokios mėsos. Ir aš nerūkau.

O rezultatas: aš niekuomet nesirgau! Nei gripu, nei sloga, nei vėžiu. Širdis sveika, jokios podagros, taip, man netgi venos neišsiplėtė. Kojos tebėra grakščios, oda skaisti ir švelni, aš sveika, žvali ir kupina energijos!

Ir jaučiuosi jauna. Turiu teisę! Juk dabar, dvidešimt pirmajam amžiuje, į viską žiūrima kitaip nei anksčiau: argi mokslininkai nenustatė, kad mūsų ląstelės užprogramuotos šimtui penkiasdešimt metų? Ir mūsų širdys galėtų plakti tris šimtus metų! Mozei buvo šimtas dvidešimt! O šiandien daug žmonių tokio amžiaus. O kai žiūri šitaip, tai septyniasdešimt šešeri – kūdikiškas amžius. Taip, pagaliau mūsų gyvenimas pailgėjo! Šimtą metų nugyventi joks nuopelnas. O penkiasdešimties esi kone vaikas. Šešiasdešimtmečiai toli gražu ne seniai!

Šiandien mes drausmingesni.

Mažiau valgom mėsos. Vis mažiau žmonių žudosi narkotikais. Daugiau tiki Dievą. Kūnas yra brangenybė (ne nešvarus ir nuodėmingas!). Jis Dievo buveinė (o ne šėtono kūrinys!). O meilė šventa. Argi ne ji ilgai išlaiko žmogų jauną ir sveiką?

Mudviem su Paulium dar ir šiandien kartais pilve atsiranda saulė. Kai grįžtu po ilgos kelionės, mums kaskart šventė! Paulius mažai pasikeitė. Jis tebėra gražus švelnus grakštus vyriškis. Ir jam labai sekasi. Jis išgarsėjo gėlėmis, medžiais, krūmais, orchidėjomis ir kaktusais. Paulius augina gardžiausius vaisius, geriausias daržoves, kurių šiaip beveik niekur nebegausi.

Bet jis nenorėjo vaikų. Per tą laiką Miriama pagimdė tris. Įpėdiniais pasirūpinta, ir – atvirai prisipažinsiu – vaikų man nereikia. Man užteko Pauliaus, iš pat pradžių. Jis mano mylimasis, mano draugas, vyras, vaikas. Jis mano brolis, patikėtinis, mano akių šviesa!

Be vaikų gyventi kartu lengviau. Mes gyvename tik dėl vienas kito. Mes susilieję. Faustas tebuvo intermedija. Dveji mano gyvenimo metai. Ne daugiau. O tris laimingiausius savo gyvenimo dešimtmečius aš praleidau su Paulium.

Ak, mano gyvenimas nuostabus!

Kai pagalvoju apie praeitį – jis buvo puikus nuo to laiko, kai sutikau Paulių! Mudvi su Glorija tada nusipirkome namą Pasi. Ten ir šiandien tebėra firma. Bet visos ateljė, cechai, kontoros Normandijoje. Dešimt metų mudvi darbavomės drauge. O paskui Glorija su Georgu išvažiavo į Ameriką. Dabar jai devyniasdešimt vieneri. Ji tebėra tokia pat smalsi ir humoristė. Dabar ji kaip tik Balyje, lankosi pas mūsų tiekėjus. Jos laiškai kupini idėjų, brėžinių, medžiagų pavyzdžių, projektų, ir aš žinau, kad jie dar ilgai tokie bus. Glorija džiaugiasi gyvenimu. Manau, ji tikrai sulauks šimto dvidešimties.

Taigi aš viena vadovauju firmai jau dvidešimt trejus metus. Vadovauju, kaip man patinka. Mėgstamas darbas palaiko jaunystę. O drąsios spekuliacijos, atvirkščiai, gyvenimą sutrumpina! Kaip dažnai turėjau pasiūlymų, kupinų rizikos. Visuomet jų atsisakydavau. Visiems laikams pasiryžau gyventi taip, kad galėčiau ramiai miegoti. Plėčiau firmą tik pagrįstai. Taupiau. O gavusi pinigų pirkdavau. Nė vienos dienos nepasiankstindama. Viską, ką pirkau, turėjau aš, o ne bankas. Todėl niekuomet nebijojau blogų laikų. Todėl niekuomet ir nesirgau dėl darbo.

Be to, turiu siaubą keliantį pavyzdį – Faustą su Odile! Apolų nekilnojamojo turto firma! Mes atidžiai sekėme jų klestėjimą, Glorija ir aš. Elegantiškos kontoros Eliziejaus laukuose. Sekretorės, telefonistės, kitas personalas. Jie pardavinėjo tik pilis, brangius namus kaime ar didžiulius butus Paryžiuje. Jeigu plotas mažesnis negu trys šimtai kvadratinių metrų, Odilė nė nemanė teptis dėl tokio buto rankų.

O paskui stojo štilis. Kainos buvo per aukštos, pirkėjų neatsirado, ir abu liko tupėti savo prabangiuose apartamentuose.

Visa kita padarė didžiuliai kreditai.

– Gerai, kad išsiskyrei, – tada pasakė man Glorija, – turiu niūrią nuojautą, kad jie bankrutuos!

– Jie to neišvengs, kaip nebūna maldos be amen, – pritariau jai, – Faustas ir pinigai! Kukū! Aš uždirbdavau, jis išleisdavo. O dabar nebėra kam uždirbti! Abudu dedasi multimilijonieriais!

Mes neklydome: praėjus trejiems metams po mano skyrybų, Faustas bankrutavo.

Vargšas dėdulė Kronas. Jis šiandien karste apsiverstų. Bet tuo viskas nesibaigė.

Tuoj po bankroto, kuris sukrėtė visą tą sferą, antras skandalas: suėmė Odilės brolį. Tą skrybėlėtąjį vyriškį. Apsileidusį barzdotą geltonplaukį. Apie jį rašė visi laikraščiai. Jis laikė nelegalius lošimo namus tame name, kurį jam nupirko Faustas, tame dvokiančiame kambaryje su židiniu.

Restoranas tebuvo tik priedanga. Matyt, jis uždirbo milijonus. Ir iššvaistė. Pats buvo lošėjas. Todėl taip prasiskolino jau tada, kai aš dar gyvenau su Faustu.

O Melina (tai man pasakė Flora) daug metų buvo jo meilužė. Toji juodaplaukė sudžiūvėlė, kuri tuomet atnešė Faustui varlių, buvo jo žmona! Įsipynė dar viena mažulė draugužė! Nusikelkit skrybėles! Jis kažkaip vis sukosi. Daug metų. Bet ne tai svarbu! Čia jis gimė. Jis žinojo, kaip tai daroma.

Kad viską pasakyčiau, turiu pridurti, jog Apolų firma nebeklesti. Tėtis Hermis, beje, gyveno šimtą metų. Dirbo iki pat paskutiniosios. Tada prie vairo stojo Helijas, taigi iškart pasitelkė kreditus. Padidino gamybą, pristatė naujų kontorų – o kas toliau? Pasaulyje sumažėjo kavos vartojimas, ir štai jam gresia pavojus! Sako, kad firmoje pradėjo dirbti Kosma. Kalbama, kad ji labai darbšti.

Keista, bet tai tikra tiesa – Faustas nevedė Odilės!

Jis vis tebesitąso su ja, bet vedė geltonplaukę Hortenziją. Ji dekoratorė, labai talentinga. Jie abu dabar ten, kur aš jau lioviausi dirbti: atnaujina nedidelius butukus, o paskui juos parduoda!

Hortenzija šaunuolė. Ji mano klientė. Ji man labai patinka, ir aš jos gailiuosi! Jai tik penkiasdešimt, bet turi išlaikyti visą klaną: Faustą, Odilę, vaikus – kaip ji tą sugeba, stebuklas! Tačiau ji prancūzė ir yra puikiai įgudusi taip gyventi!

Kartais sutinku Faustą. Jis vis dar gražuolis. Aukštas, vešliais plaukais, mėlynomis akimis. Tik kostiumų nebenešioja. Rengiasi kaip keliaujantis menininkas: mėlynos plačkelnės, aukšti, suvarstomi pusbačiai, šviesūs marškiniai, rankom megztos spalvingos liemenės su sidabrinėmis sagomis, mėlynas švarkas, kokį dėvi kaminkrėčiai. Iš kišenaitės prie krūtinės kyšo pypkė. Visi tie drabužiai jam tinka.

Keistas daiktas. Visuomet džiaugiuosi jį matydama. Mudu niekuomet tikrai neišsiskyrėme. Net dabar, po tiekos metų, palaikoma Pauliaus, kuris saugo mane kaip uola nuo bangų mūšos, aš žiūriu į viską atlaidesnėmis akimis.

Taip, staiga man regisi puikus tas tipiškas prancūziškas prieraišumas, ištikimybė mylimiems žmonėms. Staiga man ima patikti, kad nepameti jų tik todėl, jog sutinki kitą. Dabar žinau, kad Faustas niekuomet nebūtų manęs palikęs. Visą gyvenimą būčiau turėjusi teisę jį savintis – kaip antrasis numeris!

Bet aš mėgstu būti pirmoji.

Rolsroisu Faustas nebevažinėja. Jis turi nedidelį baltą reno. Bet „Eglių namas“ dar tebėra jo. Jis kviečia mane ten apsilankyti. Bet aš neturiu kada.

Manęs laukia kitoniški darbai!

Man rodos, kad aš dar tik pradedu gyvenimą. Prieš akis ilgi, pilni vaisingo darbo metai. Turiu stambių projektų: didelis viešbutis Paryžiaus centre. Rūsyje džiazo klubas, o pastogėje restoranas. Ir viską projektuoju aš, kiekvieną objektą, nuo peleninės iki sutuoktuvinės lovos!

Taip, Lola auklėja Miriamos vaikus. Didulis ir Mažulis dirba mano firmoje. Mes didelė laiminga šeima, mums puikiai sekasi!

Aš tebenešioju auksines saules. Svarbiomis dienomis jos man teikia jėgų! Jos ekstravagantiškos, tai tiesa. Bet pilka spalva pilkame fone pražudo sielą. Menininkai turi spinduliuoti. Spalvingi žmonės pagražina gyvenimą!!!

Aš tebedraugauju su Liuciferiu ir Tomiu. (Abudu be paliovos tuokiasi, Liuciferio nuotaka penktoji, Tomio šeštoji.) Su Brisu ryšiai nutrūko.

Dabar jau pusė trijų. Turiu paskubėti. Dar šiandien išskrendu į Ženevą. Ten pagal mano planus įrengiamas teatras. Visiškai kitoniškas nei dabartiniai teatrai. Tik jau ne juodas ir plikas, ne! Blizgantis, linksmų spalvų, margas.

Rengiuosi: balta megzta suknelė, pabrėžianti grakščią mano figūrą. Raudonas diržas. Auksinės saulės. Plaukai sukelti aukštyn iš šonų dvejom šukutėmis. Truputis rožinių lūpų dažų, gvazdikų kvepalai.

Įeina Paulius. Žiūri į mane švelniomis gražiomis tamsiomis akimis.

– Tu pasiruošusi, ma chérie?

Jis apkabina mane ir priglaudžia prie savęs.

Paulius skrenda su manim. Dabar žiema, kovo pradžia, jam dar nedaug darbo. Keletą dienų praleisim prie Ženevos ežero. Tik jis ir aš. Pagaliau vieni! Viešbutyje pilyje. Ak, tai bus nuostabu!

Mes dar ir dabar kartais ištisą dieną praleidžiame lovoje. Jeigu turime laiko. Susiglaudę. Mudu mylimės. Mudu kaip vienas kūnas. Aš noriu, kad taip būtų ir toliau. Nors ir ilgam išvažiuojam, nors mums labai sekasi, nors mus supa daugybė svetimų žmonių, žurnalistų, studentų, politikų, gerbėjų, kurie bando kištis į mano gyvenimą.

O jeigu aš ko nors tikrai noriu – galų gale aš juk likau gyva po griūties, – tai ir pasiekiu!

Content

Kubelka Susanna Šiandien madam pareis vėliau