Kubelka Susanna

Sudie, Viena – bonjour, Paryžiau!

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš:

Susanna Kubelka

Adieu Wien, Bonjour Paris

Amalthea Verlag

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090112397

© 2012 by Amalthea Signum Verlag GmbH, Wien rights reserved. by Original title: Adieu Wien – Bonjour Paris Susanna Kubelka

www.amalthea.at

Maketo iliustracijos © Canicula www.shutterstock.com

Viršelio iliustracija © Isaxar www.de.fotolia.com

© Vertimas į lietuvių kalbą, Loreta Kavolė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš vokiečių kalbos vertė Loreta Kavolė

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelio meninė redaktorė Deimantė Rybakovienė

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Celestinai

1

SKYRIUS

Viena, 1971-ieji. Viskas prasidėjo nuo skambučio kelios dienos prieš Velykas. Tai buvo senokai, bet iki šiol prisimenu pokalbį, kuris pakeitė mano gyvenimą.

Buvo beveik devynios ryto, lauke vėjuota ir šalta. Tik spėjau papusryčiauti, ir suskambėjo naujutėlis baltutėlis telefonas.

– Panelė Valentin? – paklausė kažin koks vyras.

– Taip.

– Minutėlę…

– Kite? Sveika! – išgirdau bičiulės Ritos balsą. – Ruoškis, važiuoji į Budapeštą.

– Ir ko tenai?

– Vertėjausi.

– Kodėl taip staiga? – susiraukiau.

Tais laikais Vengrija buvo už geležinės uždangos, o didingasis Budapeštas – apleistas, nuskurdęs, nykus ir pilkas. Kartą jau buvau ten pavasarį ir nušalau ausis. Ačiū, daugiau nenoriu.

– Taip, į Budapeštą, – patvirtino Rita. – Bet šįkart tau patiks.

Rita turėjo vertimų biurą. Tarp jos klientų buvo ir keli dideli viešbučiai su filialais užsienyje. Jei kokiam garbiam svečiui prireikdavo žmogaus, laisvai kalbančio angliškai ir prancūziškai, mandagaus ir turinčio geležinę kantrybę, ji samdydavo mane.

– Rita, aš nenoriu, – išpyškinau ryžtingai.

– Negirdi, ką sakau?

– Girdžiu. Tik nelabai turiu laiko. Dešimtą man anglų BSE, negaliu vėluoti.

– Kas tau dešimtą?

– Baigiamasis sesijos egzaminas! Anglų kalba! Raštu! Mirtinai svarbu! Kitaip negalėsiu tęsti mokslų.

– Aha! Ilgai ten būsi?

– Iki dvyliktos.

Rita patenkinta nusikvatojo.

– Tik pamanyk, atspėjau! Klientui pasakiau, kad prisistatysi pirmą valandą.

– Rita, man tai nepatinka!

– Tikrai? Šimtas dolerių per dieną grynais į saują plius apmokėtos visos kelionės išlaidos tau nepatinka?

Susmukau ant savo gražiosios raudonosios sofos. Kiek?! Už tokius pinigus aš, vargšė studentė, pasišvilpaudama gyvenčiau kelias savaites.

– Ką reikės lydėti?

– Amerikietį. Garsų žurnalistą. Vengrijoje pirmąkart vyksta rinkimai, ir jam reikia vertėjo.

– Rita, komunistinėse šalyse rinkimų nebūna.

– O Vengrijoje, regis, bus. Gyvensit Margitos saloje, geriausiame viešbutyje.

– Ir kodėl jis toks dosnus?

– Nes dirba baisiai turtingame laikraštyje. Pinigų turi kaip šieno. Jei reikia, išsinuomos sraigtasparnį, pietaus Atėnuose, o vakarieniaus Romoje. Jam tai kasdienybė.

– Iš kokio laikraščio?

– „ABC News“.

– O būstinė kur?

– Niujorke. Bet mano kliento veiklos sritis – Europos reikalai. Dirba Paryžiuje. Paryžiuje ir gyvena. Beje, labai prabangiai, nes kasdienėms išlaidoms gauna krūvas pinigų.

– Gerai, įtikinai. Kada ir kur turiu būti?

– Pirmą valandą „Sacherio“ viešbutyje. Ieškok pono Klifordo Tečerio. Elegantiškas, labai aukštas, labai nervingas. Kaip ir visi žurnalistai. Tik prašau, būk punktuali, gerai?

– Gerai, pažadu.

Egzaminą išlaikiau nė nemirktelėjusi. Tema buvo „Trise valtyje“. Ne, ne apie šauniai smagų Džeromo K. Džeromo romaną, o norėta išsiaiškinti, ar sugebame tą pačią istoriją papasakoti žvelgdami trijų vyrų akimis.

Man tai buvo vieni juokai.

Rašyti mėgstu nuo vaikystės, tad sugalvojau pasakojimą apie regatą prie Ki Vesto, kurioje dalyvauja nervingas ir irzlus žurnalistas Džimis, užkietėjęs rūkalius ir dėl to užsigyvenęs skrandžio opą biržos makleris Džo ir trečias herojus – drabužių dizaineris Ivas, išsyk nualpstantis, nes darbe pamiršo antakių pieštuką.

Vyrukai viską daro atbulom rankom, bet varžybas laimi, paskui kiekvienas pasakoja, kodėl už sėkmę reikia dėkoti jam, ir tiktai jam.

Parašiau dešimt puslapių, istorija išėjo smagi, susitvarkiau stebuklingai greitai ir pusę pirmos jau keliavau į viešbutį.

Vilkėjau supermoderniu ilgu juodu paltu, tikra palaima, nes praėjusią žiemą su trumpu vos nesušalau mirtinai, platėjančiomis kelnėmis ir ryškiai raudonu megztuku, kurį pati nusimezgiau iš pumpuruotų siūlų.

Plaukus sukėlusi surišau į uodegą, ir jokios kosmetikos – išmėginta gudrybė, nes tokia atrodau vaikiškai miela, tiesiog angelėlis. Iš patirties žinau: amerikiečiams šitokios – kaip sūris pelei. Žodžiu, buvau tikra: ponui Tečeriui patiksiu.

Nesu seksbomba, vyrai mane pastebi tik iš antro karto, bet ir gerai. Nes tai, ką pamato pažvelgę antrąsyk, jiems patinka: mielas veidelis, didelės rudos akys, ilgos blakstienos, duobutės skruostuose, grakščios rankos, dailios kojos, liekna talija, rusvi variu tviskantys plaukai, siekiantys pečius.

Visa kita – vidinis grožis. Kitaip tariant, žavesys. Kai buvau vaikas, kepėjo žmona, storulė blondinė, sakydavo mano mamai: „Ta jūsų Kitė tokia žavuolė, toli eis.“ Ir iš tiesų ta „žavuolė“ man pasitarnavo labiau nei kitai merginai ilgos kojos ar dailus veidas.

Jei tik esi graži, tvarkinga, elegantiška, visi vyrai galvoja vieną ir tą patį: šitai panelei tai jau niekaip neįtaikysiu. Ir tada ima tavęs nekęsti. Tarkim, Rita. Vargsta metų metus. Graži kaip kino žvaigždė, o dažniausiai sėdi viena. Yra vyrų, kurie jos netgi bijo.

O manęs – ne. Manęs nebijo joks vyras.

Aš visada buvau apsupta gerbėjų. Kai penkiolikmetė mokiausi šokti, tereikėdavo jausmingai pažvelgti kavalieriui į akis, paliesti jam ranką, palaikyti dvi tris sekundes ilgiau nei dera, ir jis jau seka iš paskos kaip šunelis, vakarais jau cimpinėja alėja palei mano namus.

Toje alėjoje augo kuplūs baltai žydintys kaštonai, ir po jais mane pirmąsyk pabučiavo Klausas, Valteris, Jurgenas ir Kurtas, o Pėteris, Feliksas ir Maksas pirmąkart ištarė: „Myliu!“, vasarą tenai matydavau žybsint jonvabalius, Kristofas ir Hansas lydėdavo mane iki mūsų kiemo vartelių, viskas buvo nekaltai platoniška, užtat jausminga ir gražu. Regis, gerbėjai manęs visada laukdavo po kaštonais, ir tai atrodė normalu.

Žodžiu, mano kelrodės žvaigždės vardas – Venera!

Aš nuolat buvau ką nors įsimylėjusi: meilę, gyvenimą, gražius gyvūnus, gėles, medžius, spingsinčias žvaigždes ir tviskančią visatą. Dosnųjį Kūrėją, leidžiantį mums dalyvauti nesuvokiamai didingame stebukle.

Niekada nebuvau šalta kaip varlė. Jeigu jau įsimyliu, tai beprotiškai, ir mane taip pat įsimyli beprotiškai. Tais laikais, apie kuriuos pasakoju, buvau įsimylėjusi anglų ir vokiečių filologiją. Maniau, taip bus, kol baigsiu studijas.

Lauke buvo šalta ir vėjuota. Pagaliau įžengiau į prašmatnų viešbutį. Čia buvo maloniai šilta. Nusitraukiau kepuraitę ir pirštines.

– Laba diena, panele Valentin, – pasisveikino administratorius.

– Sveiki, pone Kurtai. Kaip sekasi?

– Darbai, darbai… Ponas, kurio ieškote, stovi anava tenai.

– Seniai laukia?

– Penkiolika minučių.

Aha, ponas išankstukas, dingtelėjo man. Ir vėl pasitaikė pilkas, amžinai skubantis, nelaimingas žmogėnas, nes pirmas įspūdis išties buvo pilkas: pilki plaukai, pilkas paltas, pilkas šalikas, pilkas dokumentų aplankas, pilkas veidas, pilki dūmai.

Vyras stovėjo prie židinio, godžiai traukė cigaretę ir nepatenkintas dėbčiojo į laukujes duris. Akivaizdžiai surukęs tipas.

Ką gi, tebūnie! Tokius vyrus pažįstu kaip nuluptus, jie – mano specializacija. Po dviejų minučių ir šitas pasidarys švelnus kaip avinėlis. Lažinamės? Jei ne metęs į mane pirmą žvilgsnį, tai po antro tikrai.

– Mister Thatcher, I suppose? Aš Kitė Valentin. Jūsų vertėja, – kreipiausi idealia Oksfordo studentės anglų kalba.

Bet ponas Klifordas liko šaltas kaip žuvis.

– Maniau, apskritai nepasirodysit, – sušnypštė perliedamas mane abejingu žvilgsniu.

– Atsiprašau. Man buvo nurodyta prisistatyti pirmą valandą.

– Taip, pirmą. O dabar trys minutės po pirmos! – lediniu balsu atšovė jis.

– Dovanokit, – sumurkiau.

Klifordas nervingai užgesino cigaretę.

– Tik pamanyk, už geležinės uždangos! Nekenčiu tokių kelionių. Šlykšti pasienio kontrolė. Esi nuolatinėj baimėj, kad gyvas namo neparvyksi. Ar čia visas jūsų bagažas? – mostelėjo į dailų pintą lagaminėlį mano rankoje.

– Taip. Juk rytoj grįšim, tiesa?

Klifordas linktelėjo ir pagaliau pažvelgė man į veidą. Šįkart įdėmiai. Jo akys išsiplėtė iš nuostabos.

– Kuo jūs vardu?

– Kitė Valentin.

– Graži pavardė.

– Ačiū. O dar gimiau vasario keturioliktąją.

Jis nusišypsojo.

– O, laimingoji Valentina!

Staiga visą jo nervingumą it vėjas nupūtė. O aš pastebėjau baltutėlius dantis ir putnias jausmingas lūpas. Klifordas buvo labai aukštas, visa galva aukštesnis už mane, antakiai juodi ir tankūs, akys rudos, su žaliais taškeliais. Žvilgsnis tikro žurnalisto: aštrus, pastabus, įdėmus – tarsi medžiojančios lūšies. Tai truputį menkino Klifordo didingumą, tačiau teikė savotiško laukinio žavesio.

Tikra tiesa, dingtelėjo man, ir sutrikusi nunarinau galvą.

– O, duobutės skruostuose! – pastebėjo Klifordas. – Kaip miela.

Jis pasilenkė paimti kelioninės rašomosios mašinėlės.

Nustebusi kilstelėjau antakius. Nes… kas ten jo rankoje? Mažutė elegantiška „Olivetti“, mano svajonių svajonė. Štai ji, guli dėkle su melsva rankena, tokia miela, kad netekau amo.

Klifordas nustebęs dėbtelėjo į mane.

– Kas nors negerai?

– Ne ne, nieko. Tiesiog gėriuosi jūsų rašomąja mašinėle.

– Mano mašinėle? Kodėl?

– Apie tokią svajoja visi Vienos studentai.

– Tai nusipirkit.

– Kad labai brangi. Bet baigusi studijas taip ir padarysiu.

Klifordas suraukė kaktą, lyg mėgintų kažką suprasti, paskui linktelėjo, praleido mane priekin ir abu išėjome į gatvę.

Lauke tebesiautė vėjai, bet mūsų jau laukė didžiulis juodas mersedesas su patogiomis odinėmis sėdynėmis ir tylenis blondinas vairuotojas vardu Maksas.

Aš ir ponas Klifordas sulipom vidun, o tada nutiko baisiai keistas dalykas: šis didis vyras, žurnalistas galiūnas prabilo apie… Ne, ne apie rinkimus Vengrijoje ar naftos kainas, šaltąjį karą, ekonomikos stebuklus ar savo laikraštį. Ne! Jį apsėdo vienintelė mintis: koks nelaimingas yra šeimoje.

Ir man tai visai patiko.

Anuomet Europoje nebuvo mados, kad vyrai pasakotų apie savo žmonas. Juolab svetimai jaunai moteriai, su kuria ką tik susipažino.

Kad ir kur būčiau buvusi, vedę vyrai meluodavo nemirksėdami, vaidindavo laisvus kavalierius, palikę „senę“ namie, nesigėdydami flirtuodavo su kiekviena dailia jaunikle.

Mane tai visada nervindavo. Tačiau dabar guodėsi ne bet kas, o ponas amerikietis, garsus žurnalistas. Be to, išsyk prisipažino, kad nėra laisvas. Tiesiog garbingumo įsikūnijimas, pamaniau sau. Tokiu žmogum galiu pasitikėti! Aklai!

Susidomėjusi klausiausi Klifordo ir sužinojau štai ką: jo žmona – frigidiška, švaistūnė, stora, pikta, arogantiška, nesukalbama. Jiedu vis dar miega vienoje lovoje, bet ant žmonos spintelės visada stovi dėžutė su ausų kamštukais, ir ji kasnakt pasigenda jų, o ne Klifordo. Tai buvo keista išpažintis, ir ji liejosi beveik iki pat Vengrijos pasienio.

– Ar dar nenusibodau? – ūmai paklausė Tečeris. – Turbūt nyki ta mano litanija?

– Oi ne! Man labai įdomu.

– Šiaip jau niekam apie tai nepasakoju. Bet jūs gyvenat Vienoje, aš Paryžiuje, taigi neišplepėsit jokiam mano pažįstamam, be to, jaučiu, kad suprantat mane. O mano žmona niekada nesuprato. Tikra tragedija!

Tuo metu pasiekėme geležinę uždangą, dalijusią Europą į dvi dalis, ir prasidėjo tikrinimai. Kratė mus kelias valandas. Klifordas baiminosi ne šiaip sau. Pasieniečiai vos neišardė viso mersedeso. Net Klifordo rašomąją mašinėlę ketino atimti, bet, laimė, išsisukom. Automatai, betono blokai, spygliuota viela, aštriadančiai šunys… Jautėmės tokie pažeminti ir įgąsdinti, kad iki pat Budapešto nepratarėme nė žodžio.

Tačiau dėl Klifordo neklydau. Jis buvo tikras džentelmenas, garbingas vyras. Laikėsi šauniai, pokštavo pamatęs apgailėtiną viešbutį ir skurdžius vonios kambarius, šaipėsi iš garsaus vandens kliokimo klozetuose, naktį išvaikančio visus miegus. Nesiskundė, kad maistas bekvapis ir beskonis, kad viešbučio orkestrantai neturi klausos, nes talentingieji seniai paspruko į Vakarus. O šauniausia buvo tai, kad jis nesibrovė pas mane neva supainiojęs kambarius, tarsi netyčia negraibė už rankų, neskaldė jokių dviprasmiškų anekdotų, nespoksojo man į kojas ar krūtinę. Dirbti su juo buvo malonumas!

Kitą dieną per spaudos konferenciją buvo kalbama vokiškai, bet jis nė kartelio nepurkštelėjo, kai per ilgai mąstydavau ieškodama tinkamo angliško žodžio. Netgi pasiūlė man pačiai pateikti klausimą, o paskui pagyrė:

– Gaila, kad negaliu pasikviesti jūsų į Paryžių. Esat labai talentinga vertėja. You are a very intelligent young lady!1

Paskui nuvažiavome į garsųjį Žvejų bastioną, nuo kurio atsiveria miesto panorama, ir abu nusifotografavome.

– Gal užrašytumėt man savo adresą? – paprašė jis. – Atsiųsčiau nuotrauką. Iš Paryžiaus.

Sekmadienio vakare labai patenkinti grįžome į Vieną.

– Išgerkim po taurę, – pasiūlė Klifordas. – Čia pat, viešbutyje. Neprieštarausit? – Ir nusivedė mane į nuostabųjį Žydrąjį barą.

Radome vienintelį laisvą stalelį kampe netoli durų, ir Klifordas paklausė, ko pageidaučiau.

– Ananasų su imbieriniu eliu, – pasakiau. – Jeigu tokio turi.

– Žinoma, turi, – patikino Klifordas, sau užsakė brendžio, tada atsiprašęs paliko mane vieną, nuėjo į savo kambarį.

Grįžęs iš aplanko ištraukė voką ir padavė man.

Voke gulėjo trys šimtai dolerių, daug daugiau pinigų, nei buvom sutarę.

– Ačiū! – sušukau patenkinta. – Jūs labai dosnus. – Ir spustelėjau jam ranką, nors žinojau, kad Amerikoje taip dėkoti nepriimta.

Jis sugriebė mane už plaštakos, ilgokai laikė apglėbęs ir žvelgė katiniškomis akimis.

– Be žiedo? – ištarė žvelgdamas į pirštus. – Dar nesusižadėjusi?

– Ne, kol kas ne.

– Tačiau gerbėjų netrūksta, tiesa?

– Visaip būna.

– Kai atvažiuosite į Paryžių, mis Valentin, kviečiu pietų. Į nepaprastai garsų restoraną. Jaučiuosi kaltas, kad per mane dvi dienas tenkinotės prastu valgiu.

– Kada išskrendate?

– Ryt iš pat ryto, pirmu reisu. Sakykite atvirai: ar aš jums patinku?

– Jūs labai simpatiškas.

– Tačiau daug vyresnis už jus. Man keturiasdešimt ketveri. O jums?

– Dvidešimt devyneri.

– Jaunesnė penkiolika metų! O atrodote kaip aštuoniolikmetė.

– Dėkoju už komplimentą.

– Čia ne komplimentas. Čia gryna teisybė. Be to, jūs žavi. Amerikiečiai europietes įsivaizduoja kaip tik tokias. – Jis žvilgtelėjo į laikrodį. – Deja, man metas. Bet minutėlę! Turiu jums dovaną.

– Juk ką tik sumokėjot, davėt krūvą pinigų.

– Ne ne, tai kas kita. Jums patiks, pamatysit. – Ir jis įteikė man savo rašomąją mašinėlę.

Nuščiuvusi spoksojau į nuostabią mažylę „Olivetti“, paskui pakėliau akis į Klifordą ir išlemenau:

– Ne ne, ačiū, aš negaliu…

Jis nusijuokė.

– Imkit, imkit. Redakcijoje guli penkios ar šešios tokios pat. Šita dabar jūsų. Kai spausdinsit, prisiminkit mane. – Ir atkišo vizitinę kortelę. – Būsit Paryžiuje, paskambinkit. Sutariam?

Klifordas palydėjo mane iki gatvės ir paliepė vairuotojui nuvežti namo.

Švytėdama iš laimės paskambinau Ritai į darbą.

– Sveika, čia Kitė. Žinok, nepadariau tau gėdos. Susitvarkiau puikiai.

– Žinau.

– Iš kur?

– Ponas Tečeris dėkojo.

– Ką, skambino?

– Aha.

– Klausyk, Rita, kokią dovaną gavau!

– Daugiau sumokėjo?

– Taip. Ir dar padovanojo rašomąją mašinėlę.

– Ką? Mažulę „Olivetti“? Tuoj sprogsiu iš pavydo.

– Melsvos spalvos „Olivetti Lettera 22“! Dėklas pilkos spalvos. Su melsva rankena, dviem melsvom juostelėm ir melsvu užtrauktuku. Ji tokia lengvutė. Tiesiog svajonė! Aš tokia laiminga, tokia laiminga. Dabar visą naktį neužmigsiu. Ta mašinėle atsispausdinsiu ir kursinius darbus, ir disertaciją, o kai gausiu daktaro laipsnį, tada žinai ką? Parašysiu romaną!

– Eik jau! – Rita prunkštelėjo. – Aš irgi buvau užsimojusi parašyti romaną, bet sukurpiau trisdešimt puslapių ir numečiau. Visi apie tai svajoja, tiktai retas parašo. Nes tai sunkus darbas. Tikrai ne tau!

– Manai? – nuliūdau.

– Tai tik laiko švaistymas. Bet paklausyk… hm… šitokią brangią dovaną gavai. Gal jis lindo prie tavęs, ką?

– Ne, tikrai ne. O kodėl klausi?

– Jis smailus prie gražių moterų. Neseniai sužinojau.

– Kas tau sakė?

– „Sacherio“ viešbučio naktinis portjė. Kai Tečeris paskutinį kartą buvo Vienoje, visą naktį praleido „Mulenruže“. Į viešbutį grįžo septintą ryto. Ir ne vienas.

– Baik! Jis džentelmenas. Iškart pasisakė, kad vedęs. Apie žmoną daug pasakojo.

– Vadinasi, su tavim neflirtavo?

– Nė minties neturėjo. Tik užsirašė namų adresą ir telefono numerį. Sakė, kai vėl bus Vienoje, paskambins. Tiesiog šiaip, iš draugiškumo. Aišku?

– Jei neapsireikš per tris dienas, tu jo daugiau niekada nepamatysi, – sausai reziumavo Rita.

– Manai?

– Žinau. Iš patirties. Vyrai užmaršūs. Na, man reikia dirbti. Ryt pasikalbėsim.

Rita buvo teisi – Klifordas taip ir nepaskambino. Taigi išmečiau jį iš galvos. Tačiau vieną dieną gavau laišką iš Paryžiaus. Jame buvo nuotrauka, spalvota, atspausdinta ant gero popieriaus: mudu su Klifordu labai patenkinti stovime Žvejų bastione, vėjelis smagiai šiaušia plaukus.

Kai geriau įsižiūrėjau į tą mielą šiltą nuotrauką, ūmai suvokiau, kad tai ne pabaiga, kad norėčiau susitikti su Klifordu dar kartą.

Pagalvojau – ir tuoj pamiršau.

Užgriuvo bemiegės naktys, egzaminai, trys seminarai, paskui prasidėjo atostogos. Valio! Nuo rudens gausiu stipendiją. Susižavėjusi skaičiau knygas, kad užsidirbčiau papildomai, ėmiausi vertimų, tad kokius aštuonis mėnesius Klifordą Tečerį buvau beveik pamiršusi.

Tačiau likimas lėmė taip, kad šis žmogus vėl atsirado mano gyvenime. Nors nepakrutinau nė piršto.

Prieš pat Kalėdas man paskambino gera bičiulė Irma. Prieš dešimtmetį ji slapta, rizikuodama gyvybe, iš Rytų Vokietijos paspruko į Prancūziją. Įsikūrė Paryžiuje, įsidarbino sekretore, nuo vieno prancūzo susilaukė sūnaus. Bet jau visą amžinybę nebuvau apie ją nieko girdėjusi.

– Sveika, Kite! Čia Irma.

– Irma? O Dieve! Kaip tu? Kaip tavo Mišulis? Ar jau eina į mokyklą? Ar sveikas?

– Viskas einasi kuo puikiausiai. Klausyk, Kite, turiu naujieną. Aš susižadėjau ir gruodžio trisdešimt pirmąją, per Silvestrą, rengiu smagų vakarėlį. Bus daug žmonių, ir tu turi būtinai atvažiuoti. Žinok, mes gyvenam nuostabiame bute…

– Kas tie „mes“? – nustebusi pertraukiau draugę, nes Irma ir jos sūnelio tėvas gyveno atskirai.

– Aš ir Patrikas, mano didžioji meilė. Susipažinom per Velykas. Jis dirba IBM, gerai uždirba. Žinai, atvažiuok tuoj po Kalėdų ir paviešėk pas mus.

– O nevarginsiu? Ką pasakys tavo Patrikas?

– Tikrai ne. Patriko nebus, išvažiuos į kaimą pas motiną, o Mišulis išrūko su tėvu į Alpes slidinėti. Būsim tik mudvi, pačios sau ponios. Turiu tiek visko tau papasakoti!

– Pirmiausia reikia sužinoti, kiek kainuos bilietai.

– Pasidomėk „Pakeleivių klube“, gal kas važiuoja ton pusėn ir tave pamėtėtų. Bus pigiau nei traukiniu.

– Gerai.

– Po keturių dienų būtum pas mane.

– Na, čia jau kaip Dievas panorės.

– Panorės, panorės. Juk esi stropi, mokaisi dieną naktį, argi ne taip?

– Pagal pažangumą universitete esu pirma, o bibliotekoj – paskutinė, kuri iš jos išeina. Bet ei, man toks gyvenimas patinka!

– O kaip meilė?

– Neturiu laiko. Aš įsimylėjusi studijas.

– Taigi pasimatysim Paryžiuje. Ryt vėl tau paskambinsiu. Ir nemėgink išsisukinėti!

Padėjau ragelį ir susimąsčiau. Tik pamanyk! Irma išteka, turės normalią šeimą, kokios visada troško. Gyvena Vakarų Europoje, saugioje šalyje.

O aš vykstu pas ją.

Tačiau keista, kad esu kviečiama kaip tik dabar. Juk mudvi metų metus viena kitai siuntinėjom vien tik atvirukus. Ir staiga… Gal čia koks likimo pirštas? Be to, buvau įsitaisiusi naują gerbėją. Karlą, bendramokslį, mielą vyruką. Jis kaip tik pakvietė mane į Insbruką švęsti Naujųjų. Įsimylėti jo dar nespėjau, draugystė buvo platoniška, bet pažadėjau važiuoti. Ak, kaip kvailai išėjo!

Kiek pasvarsčiusi paskambinau mamai.

– Mama, žinai ką? Irma apsireiškė. Paskambino ir pakvietė į Paryžių.

– Kada?

– Kviečia atvažiuoti tuoj po Kalėdų.

– Puiku! Negi nesidžiaugi?

– Karlui pažadėjau, kad važiuosiu į Insbruką. Jis nori supažindinti mane su savo tėvais.

– Kiek metų nesimatėt su Irma?

– Trejus.

– Ilgokai. Karlą matai kasdien.

– Išties. O Paryžius taip vilioja.

– Ir važiuok. Papramogauk, kol jauna. Bus ką prisiminti. Ypač kai vėl kibsi į mokslus.

– O kaip Karlas? Negražu…

– Niekur jis nedings.

– Ką man jam pasakyti?

– Teisybę. Manau, tas vyrukas supratingas. Juk ne kasdien esi kviečiama į Paryžių.

– Taip manai?

– Šimtu procentų. Aš, tavim dėta, išsyk išdumčiau.

Taigi Paryžius!

Staiga suklusau. Kas čia dabar? Ogi širdis daužosi kaip pašėlusi, net ausyse spengia. Dieve mano, jau žinau! Regis, kažkas nutiks. Kažkas pašėlusio, jaudinančio, dar nepatirto laukia manęs Paryžiuje.

Keliai ėmė tirtėti taip, kad susmukau ant sofos. Nors nė sekundės negalvojau apie Klifordą Tečerį, ūmai supratau: šita kelionė pakeis mano gyvenimą.

1 Esate labai inteligentiška jauna ledi (angl.).

2

SKYRIUS

Į Paryžių važiavau traukiniu, „Rytų ekspresu“. Dardėjom visą naktį. Bilietą padovanojo mama. Kalėdų proga. Ilgas valandas kratydamasi kupė – nuo Vienos iki Paryžiaus tūkstantis trys šimtai kilometrų – vėl prisiminiau Klifordą Tečerį.

Jau minėjau, kad aštuonis mėnesius apie jį nei girdėjau, nei galvojau. Juk šitas žmogus vedęs, vadinasi, nėra laisvas. Tačiau dabar jis iškilo man prieš akis: inteligentiškas veidas, katiniškos akys, dailios rankos, putnios lūpos.

Kai atvykome į Paryžių ir traukinio palydovas atidavė man pasą, kišdama jį į rankinę netikėtai radau Klifordo vizitinę kortelę. Pasirodo, visus tuos aštuonis mėnesius tampiausi ją rankinėje.

Kaip užkerėta spoksojau į mažą dailią kortelę. Bet mąstyti nebuvo kada. Vos traukinys sustojo Rytų stotyje, pamačiau Irmą. Ji barbeno į langą. Čiupau lagaminą ir išlipau iš vagono.

Ir štai ji – aukšta, visa švytinti, vilkinti ilgu elegantišku mėlynu paltu.

– Labas, Kite! Užsiauginai plaukus?

– Labas, Irma! – Ir mudvi puolėme viena kitai į glėbį. – O tu pasišviesinai. Labai tinka!

– Prancūzams patinka blondinės. Žydros akys, peroksidu pašviesinti plaukai. Stengiuosi dėl Patriko.

– Turbūt jis didžiuojasi tavimi.

– Ir dar kaip!

– Papasakok apie jį.

Plepėdamos išėjome iš traukinių stoties. O gatvėje manęs laukė netikėtumas: Irma atvažiavo nuosavu automobiliu. Kokia prabanga! Taigi į jos namus keliavome ne metro, o riedėjome garsiaisiais bulvarais.

Susižavėjusi dairiausi į tviskančias lempeles, šventiškai išpuoštas kavines ir restoranus, elegantiškas parduotuves, didžiulius prekybos centrus, kuriuose gali nusipirkti prašmatniausių dalykų iš viso pasaulio. Viskas aplinkui džiugino akį, visai kitaip nei Vienoje.

Kai pasiekėme platųjį Montenio prospektą, Irma stabtelėjo.

– Kas atsitiko? – nustebau.

– Teks apvažiuoti. Kaip čia mums geriau… A, jau žinau. Greičiausiai bus Bokadoro gatve žemyn iki Senos.

Bokadoro gatvė?

Man suspurdėjo širdis. Šitą pavadinimą buvau ką tik perskaičiusi ant Klifordo vizitinės kortelės. „ABC News“ redakcija įsikūrusi Bokadoro gatvėje.

– Ei, kas tau? – nustebo Irma.

– O ką?

– Ko staiga išraudai?

– Aš?

– Tu tu. – Irma nusikvatojo. – Nagi klok.

– Atsiprašau, – sumurmėjau sutrikusi ir nusigręžiau į langą.

– Kas toje Bokadoro gatvėje? – neatlyžo Irma. – Kokios paslaptys?

– Vienas pažįstamas tenai turi biurą.

Irma sukikeno.

– Turbūt labai žavus pažįstamas. Ką, įsimylėjai?

– Ne, tikrai ne, – puoliau gintis.

– Tikrai? Keista. Tu juk nuolat esi ką nors įsimylėjusi. Pameni Leoną Praliną iš Breha salos?

Mudvi su Irma susipažinome nuostabioje prie Bretanės plytinčioje Breha saloje su pasakiškomis rusvomis uolomis ir daugybe mažulyčių salelių aplinkui. Prieš dešimtį metų abi Paryžiuje buvome įsidarbinusios auklėmis, aš – po abitūros egzaminų, Irma – sėkmingai pasprukusi iš Rytų Vokietijos. Šeimos, kuriose prižiūrėjome vaikus, atostogaudavo Breha saloje, senuose romantiškuose mūriniuose nameliuose su sodu aplinkui, kuriame augo pušys ir fikusai, ir daugybė įvairiausių gėlių, taip apsivijusių pastatus, kad per augalus nematydavai mūro.

Ir tada nutiko štai kas: mane įsimylėjo Leonas Pralinas, nors buvo susižadėjęs su Katerina, burmistro dukra. Tai buvo beprotiška vasara – su slapstymaisis ir nelaiminga pabaiga, nes aš galų gale grįžau į Vieną.

– Gal žinai, kaip susiklostė Leono gyvenimas?

– Dirba žurnalistu dienraštyje „France Soir“.

– Vedė Kateriną?

– Ne. Bet pats tau viską papasakos. Atvažiuos pas mus prieš Naujuosius. Žinok, sugraibiau beveik visus senus draugus. Kai kurių nesu mačiusi šimtą metų. Bus smagi šventė. Nori žinoti, kas dar dalyvaus? Ištempk ausis. – Ir ji ėmė vardyti.

Kai suminėjo visus, kaip tik pasiekėme Lano bulvarą, ir Irma sustojo aikštelėje priešais prašmatnų namą, apjuostą aukšta žalios spalvos tvora su varteliais.

– Čia gyveni? – žioptelėjau nustebusi.

– Tikrai taip, mieloji. Manau, svečiams pas mus patiks.

Išlipom iš automobilio ir Irma jį užrakino.

– Sveikinu, – ištariau, nes namai čia buvo vienas už kitą nuostabesni, o priešais plytėjo garsusis Bulonės miškas su dviem mažyčiais ežeriukais, jaukiais restoranėliais ir garsiuoju Lonšano hipodromu.

– Palauk, dar nematei buto, – nusijuokė Irma ir pirmoji žengė į liftą.

Butas buvo šeštame aukšte. Pro langus išvydau miško platybes, ir tas vaizdas pranoko visus mano lūkesčius.

Anksčiau Irma gyveno mažulyčiame butelyje. Tokiame – kukliame, įsikūrusiame pastogėje – iki šiol gyvenu aš. O dabar – tik pamanyk! – milžiniška svetainė, valgomasis, trys miegamieji, du vonios kambariai, saulėta virtuvė, marmuriniai židiniai, aukšti veidrodžiai, durys su stiklais, ąžuolinis parketas. Svečių kambarys išklotas balta kilimine danga, su atskiru vonios kambariu, kurio sienos išklijuotos melsvomis ir baltomis plytelėmis.

– Atskiras vonios kambarys! – aiktelėjau susižavėjusi, nes pas mane Vienoje buvo tik dušinė.

– Ir labai patogi lova, mieloji Kite. Išsimiegosi puikiai.

– O kur miegi tu?

– Štai tenai, koridoriaus gale. O greta tavojo kambario įsikūręs Mišulis. – Irma žvilgtelėjo į laikrodį. – Kite, turiu lėkti. Nepyk.

– Kur lėksi?

– Šefas rytoj išeina atostogų, turiu padirbėti. Visokia rašliava.

– Žinoma, žinoma. Vakare pasimatysim.

– Šaldytuvas pilnas. Valgyk, nesivaržyk. O jei sumanysi kur išeiti, raktą palik pas durininkę.

– Sutarta. Žinai, o čia smagu. Kaip geriausiame viešbutyje.

– Džiaugiuosi, kad atvažiavai. Jauskis kaip namie.

Likusi viena staiga suvokiau, kad esu pavargusi po kelionės. Taigi iškrausčiau lagaminą, virtau į plačią lovą ir kaipmat užmigau. Sapnavau Klifordą Tečerį. Prakeikimas!

Kai po poros valandų pabudau, prieš akis tebestovėjo jo veidas: dailios putnios jausmingos lūpos, juodi antakiai, žalsvai rudos katiniškos akys ir įdėmus žvilgsnis, kai anuomet pasakė man: „O, duobutės skruostuose! Kaip miela.“

Kokio velnio tas vyras neduoda man ramybės?

Nusiritau nuo lovos ir nuėjau į vonios kambarį. Ilgai mirkau karštame vandeny. Po nakties, praleistos traukinyje, tai buvo palaima.

Kai išėjau nusimaudžiusi, valgomajame suskambėjo telefonas.

Skambino Irma.

– Labas, Kite. Nepyk, bet vis dar esu darbe. Veikiausiai sėdėsiu iki vidurnakčio.

– Nieko baisaus. Gal ką pagaminti vakarienei?

– Ačiū, nesivargink. Taip vėlai nevakarieniauju. Tiesiog norėjau pasakyti, kad manęs nelauktum. Jeigu jautiesi išvargusi, eik miegoti. Pasimatysim per pusryčius. Tikiuosi, nenuobodžiausi.

– Nesirūpink, susitvarkysiu.

– Žinai ką? Eliziejaus Laukų sodai tebėra šventiškai išpuošti. Turėtum pamatyti kalėdines puošmenas. Nueik į kokią kavinę. Arba į kiną. Parlėksiu namo, kai tik galėsiu.

Padėjau telefono ragelį. Ir nesvarstydama nevalingai iš rankinės ištraukiau Klifordo vizitinę kortelę.

Paskui susimąsčiau.

Vedusiam vyrui skambinti tarpušvenčiu – ne itin gera mintis. Gal jis kur išvykęs? Su žmona ir sūnumi. Pavyzdžiui, slidinėti. O gal mane senų seniausiai pamiršo? Net vardo neprisimena. Ir apskritai, ką aš jam pasakysiu?

Svarsčiau ilgokai. Paskui pasijutau alkana. Puikumėlis! Jis juk kvietė mane pietų. Į kažin kokį garsų restoraną. Anuomet, kai per Velykas buvo Vienoje.

Įsidrąsinusi surinkau įstaigos Bokadoro gatvėje telefono numerį.

Laukiau ilgokai. Pagaliau kažkas teikėsi atsiliepti.

– Pono Tečerio dar nėra, – pranešė moteris, sprendžiant iš kalbėsenos, britė. – Bus tik po pietų. Ką jam perduoti?

– Ačiū, tai asmeniška. Pati vėliau paskambinsiu dar kartą.

Ketvirtą vakaro jis atsiliepė pats. Aš jau buvau išėjusi iš namų.

– Klifordas Tečeris, – išgirdau nepatenkintą žemą balsą. Išsyk pasigailėjau, kad paskambinau. – Klausau. Kas čia? Nieko negirdžiu.

– Sveiki, čia jūsų vertėja iš Vienos, – išlemenau.

– Gal galėtumėt kalbėti garsiau?

– Čia Kitė Valentin. Ar atsimenate mane?

Jis prisiminė. Išsyk.

– O, labas! – sušuko džiugiai. – Koks malonus netikėtumas. Gal jūs Paryžiuje?

– Taip. Ir būsiu iki Naujųjų. Esu pas draugę. Apsistojau Lano bulvare.

– Tikrai? Vadinasi, mano kaimynė. Aš gyvenu Diufrenua gatvėje.

– Mano kambario langas išeina į Diufrenua.

Minutėlę abu tylėjome. Klifordas kostelėjo, paskui paklausė:

– Kur jūs dabar?

– Telefono būdelėje. Eliziejaus Laukuose.

– O konkrečiau?

– Jurgio Penktojo prospekte.

– O aš Bokadoro gatvėje. Ar žinot, kur tai yra? Nelabai toli nuo jūsų.

– Taip, žinau. Gal galėtume išgerti po puodelį kavos, jeigu turit laiko?

Klifordas kiek patylėjo.

– Dabar negaliu. Bet jeigu jau esate čia, padarykim štai ką. Užbaigsiu straipsnį ir susitikim. Žinot puikiąją senąją kavinę „Le Grand Corona“ Almos aikštėje? Ne? Manau, nesunkiai rasit. Susitikim… pusę šešių, gerai? Kuris pirmas ateis, tas laukia kito, tinka?

– Tinka, – atsakiau. – Džiaugiuosi.

Bet Klifas jau buvo numetęs ragelį.

Dar kiek pasivaikščiojau po Laukus. Sužvarbau, nes namie užmiršau pirštines, o nuo Senos pūtė ledinis vėjas. Kai paraudonavo nosis, patraukiau į kavinę, antraip būčiau suledėjusi.

Kavinę radau lengvai. Ji buvo prie pat aikštės, šalia Prezidento Vilsono prospekto.

Tipiška Paryžiaus kavinė su didele stikline veranda, daugybe šviesų, daug jaukesnė nei kitos, nes grindys medinės, o ne šaltų plytelių, pusapvalės nišos su minkštasuoliais, ant kurių patogu sėdėti.

Viena galinė niša prie dailios knygų lentynos buvo laisva. Čia ir įsitaisiau, nusimečiau paltą ir ėmiau laukti.

Po salę siuvo atidūs padavėjai. Laimingi žmonės, galintys gyventi Paryžiuje, čia susitikinėjo su draugais ir pažįstamais, gurkšnojo arbatą ir kavą, gardžiavosi mažulyčiais pyragėliais. Vaizdas buvo išties mielas. Tačiau dar niekada laikas nebėgo šitaip lėtai.

Galų gale atėjo pusė šešių. Klifo – nė padujų.

Šešta valanda, o jo vis nėra.

Ir tik kai nusiminusi tariau sau, kad jis mane tiesiog pamiršo, Klifas įpuolė pro duris ir eidamas ėmė dairytis.

Dieve mano! Štai jis!

Aukštas, stotingas ir nepilkas, nes vilkėjo žalios gelumbės žieminiu paltu, kaklą buvo apsivyniojęs raudonu vilnoniu šaliku. Po pažastimi pasikišęs kelis laikraščius ir pilką dokumentų aplanką. Katiniškos akys klaidžiojo po salę.

Ūmai jis pamatė mane ir sustojo kaip įsmeigtas. O tada nutiko štai kas: tą akimirką, kai mūsų akys susitiko, į mane tarsi žaibas trenkė. Ausyse sugriaudėjo taip, kad, maniau, išgirdo visa kavinė. Skruostai plykstelėjo raudoniu. Sužiopčiojau kaip žuvis, o tuo metu Klifordas pripuolė prie manęs.

– Sveika, šaunioji Valentina! Sveika atvykusi į Paryžių, šviesų miestą. Ir sveikinu su praėjusiom Kalėdom.

– Ačiū, jus taip pat, – išlemenau. – Nešiojate gelumbės paltą? – pridūriau, nes jaučiausi sutrikusi.

– Taip, – linktelėjo Klifas. – Nusipirkau anąsyk Vienoje. – Jis atsisėdo priešais ir įbedė į mane akis. Spoksojo ilgai. – Gaila, kad turiu mažai laiko, – ištarė galų gale ir užsirūkė.

– Kiek? – paklausiau nusivylusi.

– Keturiasdešimt penkias minutes. Iki septintos. Vienas korespondentas susirgo, turiu parašyti už jį straipsnį. Mesjė, – pamojo padavėjui. – Vieną martinio. Sauso. O jūs ko pageidausit? Ananasų su imbieriniu eliu?

– Oho, prisimenat? – sušukau nustebusi. Prabėgo aštuoni mėnesiai, o jis, pasirodo, neužmiršo, ką mėgstu.

– Aš niekada nieko neužmirštu. Mano atmintis puiki. Antraip būčiau prastas žurnalistas.

Padavėjas atnešė gėrimus.

– Į sveikatą, mažule Kite! Na, kaip laikosi mūsų rašomoji mašinėlė?

– Kuo puikiausiai. Ja atspausdinau tris kursinius, o kada nors parašysiu romaną.

– O aš jau rašau, – didžiuodamasis pranešė Klifordas ir išpūtė dūmus į lubas. – Laisvalaikiu.

– Įdomu. Ir apie ką?

– Tai bus auksinis trileris. Apie aukso troškulį ir kontrabandininkus, bus ir kraują kaitinanti meilės istorija, ir gaudynių.

– Daug parašėt?

– Kol kas kamuojuosi su antru skyrium. Truputį įstrigau. Romanai – slidus reikalas. Ar žinot, kad devyniasdešimt devyni procentai romanų taip ir neužbaigiami.

– Ne, nežinojau.

– Šiaip jau esu parašęs dvi rimtas knygas. Apie Prancūziją po Antrojo pasaulinio karo ir apie Amerikos vaidmenį Vakarų Europai stojantis ant kojų.

– Kodėl ėmėtės romano?

– Nes kiekvieno žurnalisto svajonė – tapti garsiu romanistu ir įeiti į istoriją. O kiekvieno aktoriaus – tapti režisierium. – Jis išgėrė martinį ir pastatė tuščią taurę ant stalo. – Beje… Dažnai prisimenu mudviejų kelionę į Budapeštą. – Jis vėl įsmeigė į mane nuostabias akis. – Netgi skambinau jums. Bet telefonas vis buvo užimtas.

Ką? Jis man skambino? O aš negirdėjau?

– Tariau sau: aha, turbūt ką nors įsimylėjo, – kalbėjo Klifordas. – Nes kai įsimyli, valandų valandas plepi telefonu.

– Tai kad ne, – nekantriai pertraukiau jį. – Tiesiog linija naudojuosi ne aš viena.

– Kaip suprasti?

– Viena telefono linija naudojasi keturi butai. Jei kas nors kitas kalba telefonu, man neprisiskambinsit.

– Mat kaip! – Klifordas lengviau atsiduso. – Na, bet jeigu apie tai prabilom… Turbūt turit draugą, tiesa? Kokį nors dailų kaip ir jūs pati vaikinuką.

– Šiuo metu neturiu, – sumurmėjau rausdama.

– Įsidėmėsiu, – tarstelėjo Klifordas. – Baisiai apmaudu, kad neturiu laiko. Bet prieš man išlekiant papasakokit, ką veikiat Vienoje, kaip gyvenat.

Papasakojau jam apie studijas, apie profesorius, draugus ir mamą. Klifas klausėsi suraukęs kaktą, rūkė cigaretę po cigaretės, užsisakė dar martinio, klausinėjo visokių dalykų, o kai dirstelėjo į laikrodį, jau buvo vidurnaktis.

– Ką? Jau dvylikta nakties? – sušuko pasibaisėjęs ir pašoko nuo kėdės. – Lekiu į redakciją.

Mane ėmė graužti kaltė.

– O nebus užrakinta? – paklausiau.

– Ne ne, dirbam visą parą. Be to, Niujorke dabar šešios vakaro. Žinot, man dar niekada nėra buvę, kad laikas bėgtų šitaip nepastebimai.

– Ir kas dabar bus?

– Sėdėkit čionai ir laukit manęs. Tuoj grįšiu. – Ir jis išpuolė į šaltą žiemos naktį. Grįžo po pusvalandžio. Be laikraščių po pažastimi ir puikiai nusiteikęs. – Tėvynė išgelbėta! Straipsnį parašys kitas žurnalistas, o mudu einam vakarieniauti. Pamenat, kviečiau jus dar Vienoje. Laikausi žodžio. Taigi važiuojam į „Šervudą“. Jis ne pasaulinio garso, bet virtuvė gera. Paskui parvešiu jus namo.

Aš dvejojau.

– Jūsų žmona nesupyks, jei grįšit vėlai? – paklausiau.

– Ne ne, ji įpratusi.

– Tada norėčiau paskambinti draugei ir pasakyti, kad nesijaudintų.

– Žinoma. Pasakykit, kad esat su patikimu kompanionu. Kad namo būsit pristatyta sveika ir gyva.

Telefono kabina, kaip įprasta Paryžiuje, buvo puse aukšto žemiau, tad greitai nulipau laiptais. Surinkusi numerį laukiau visą amžinybę, bet Irma neatsiliepė. Keista. Turėjo seniausiai būti namie.

Pasakysiu atvirai: kitu atveju būčiau išsigandusi ir išsyk lėkusi pasižiūrėti, ar jai ko neatsitiko. Tačiau dabar troškau būti su Klifu. Man patiko jo artumas.

– Viskas gerai? – man grįžus paklausė jis.

– Kuo puikiausiai, – atsakiau šypsodamasi.

– Ak, tos nuostabios duobutės skruostuose, – ištarė jis. – Aš jų ilgėjausi. Na gerai, jau eikim. Turbūt mirštat iš bado.

„Šervudas“ buvo restoranas, dirbantis per naktį. Čia po spektaklių susitikdavo aktoriai, operos solistai, sukiojosi radijo ir televizijos žvaigždės, restoraną itin mėgo užsienio žurnalistai. Visi, išskyrus prancūzus. Šitie rinkosi kitus rajonus.

Sėdome į taksi ir nuriedėjome Operos pusėn. Išlipome aikštelėje, kurioje stovėjo daug prabangių automobilių. Pastatas neatrodė kuo nors ypatingas. Restoranas buvo įsikūręs pusrūsyje, tad plačiais laiptais nusekiau paskui Klifą. Netrukus atsidūrėme didelėje salėje, kurioje viešpatavo jauki prietema.

Prie mūsų tuojau atkurnėjo padavėjas ir džiugiai pasisveikinęs nuvedė prie vienintelio laisvo staliuko. Tada įteikė po valgiaraštį.

– Nereikia, – tarstelėjo Klifas. – Žinau atmintinai.

Jis užsakė šio to pavalgyti, butelį Bordo vyno, ir mudu vėl ėmėme plepėti. „Grand Corona“ kavinėje aš pasakojau apie save, o čia iniciatyvą perėmė Klifas, papasakojo man apie studijas Harvarde, apie tai, kad pirmoji jo, kaip žurnalisto, darbovietė buvo tarptautinė naujienų agentūra. Kalbėjo apie „ABC News“ ir paties išaiškintus skandalus, apie keliones, savo sūnų ir tėvą, tik apie žmoną – nė žodžio.

Pasakodamas apie šeimą nė kartelio nepasakė „mes“, o tik „aš, aš…“. Kalbėjo taip, tarsi jo, vedusio vyro, su žmona nesietų jokie ryšiai.

Klausiausi ištempusi ausis, nes jis pasakojo apie man negirdėtą neregėtą pasaulį, kuriame viešpatavo prezidentai, ministrai, aktoriai, milijonieriai. Klifas buvo nuostabus pasakotojas. Kai padavėjas atnešė sąskaitą, valgis mūsų lėkštėse buvo beveik nepaliestas. Apie jį visai užmiršome.

Kai pagaliau išėjome į kiemą, jau aušo. Buvo prabėgusi ištisa naktis! O mudu nė nepastebėjome.

– Varge vargeli, – sudejavo Klifas. – Turiu lėkti namo. – Jis išpuolė į gatvę ir sustabdė pirmą pasitaikiusį taksi. – Lano bulvaras, ir prašyčiau paskubėti, – nervingai paliepė taksistui.

– Klausau, mesjė, – paslaugiai linktelėjo tas ir nurūko gatve.

Klifordas lengviau atsiduso, nugara atsišliejo į sėdynės atlošą.

– Taip, – tarstelėjo. – Tiesiog nuostabu. Jūs puiki klausytoja. Šiaip jau moterims tai nebūdinga. Esate inteligentiška ir nepaprastai žavi. Gaila, kad neturiu laiko. – Ir ūmai sugriebė mane už rankos. – Nesupyksit? – sušnabždėjo.

Man atėmė žadą. Kas čia dabar? Šitaip dar niekada nesu jautusis. Tylėdama linktelėjau. Jo ranka buvo švelni, daili, šilta ir sausa, pirštai grakštūs, ilgi. Mylinti ranka, globėjo ranka.

– Ačiū, – ištarė Klifordas ir ėmė glostyti man pirštus.

Tai visai išmušė mane iš vėžių. Nusisukau į langą ir ėmiau spoksoti į žiemos šaltuko kaustomą miestą.

Prasukom pro Trokadero aikštę, iš kur atsiveria nuostabus vaizdas į Eifelio bokštą. Kavinės čia glaudėsi viena prie kitos ir dauguma kaip tik pradėjo darbą. Patarnautojai šveitė grindis, leisdami garus ūžė espreso kavos aparatai, vidun buvo nešami maišai su duona ir prancūziškais raguoliais, stiklinėse terasose įjungti šildytuvai, užžiebtos šviesos, sutvisko kalėdinės girliandos su raudonais žaisliukais ir dirbtiniu sniegeliu.

Ak, būtų nuostabu, jei abu išgertume po puodelį kavos, dingtelėjo man.

– Sustokit! Čia išlipsim, – tą pačią akimirką šūktelėjo Klifas. – Kiek skolingas? – paklausė vairuotojo. Tada pasisuko į mane. – Kelios minutės šen ar ten nieko juk nepakeis. Papusryčiaukim, o tada jau tikrai dumsim namo.

Susiglaudę patraukėme į artimiausią kavinę. Kelios minutės ištįso iki kelių valandų.

Mmm, kaip gardu! Didelis puodelis kapučino kavos, raguoliai su šokoladu ir be įdaro. Ir kalbos, kalbos laikantis už rankų. Staiga tapome labai artimi.

Kai pusę dvyliktos, šviečiant skaisčiai žiemos saulei, grįžau į Irmos namus ir durininkės paprašiau rakto, jaučiausi tokia laiminga, kad ne išsyk supratau, ką ji man sako. Durininkei teko pakartoti kelis kartus, kol suvokiau, kas nutiko.

– O, madmuazele, madmuazele, – surypavo ji. – Madam nėra namie.

– Nėra? Tai kur ji?

– Išlėkė pas Mišulį. Jis susižeidė slidinėdamas.

– Dieve mano! – aiktelėjau. – Gal paliko telefono numerį, kuriuo galėčiau jai paskambinti?

– Ne, madmuazele, deja, nepaliko. Bet sakė pati pasuks jums per pietus.

Telefonas iš tiesų suskambėjo lygiai dvyliktą.

– Kite, Mišulis susilaužė koją. Taip dar nėra buvę. Jis baisiai išsigandęs. Negaliu palikti vieno, nė nenumanau, kada grįšiu į Paryžių.

– Dėl manęs nesirūpink, – patikinau.

– Nesupyksi, jei neparlėksiu iki Naujųjų?

– Tikrai ne.

– Bet juk tu kaip tik dėl to atvažiavai.

– Vėliau atšvęsim. Dabar svarbiausia vaikas.

Irma lengviau atsiduso.

– Visus apskambinau ir pasakiau, kad vakarėlio nebus. O tu lik pas mane ir būk, kiek širdis geidžia. Tiktai ką veiksi? Viena sėdėsi?

– Pameni, sakiau tau apie Bokadoro gatvę?

– Apie pažįstamą, kuris tenai turi biurą?

– Taip. Jis žurnalistas, amerikietis. Vakar vakare mačiau jį, ir šįvakar vėl susitinkam.

– O kaip jis tau? Malonus?

– Beprotiškai įdomus. Tokio dar nesu sutikusi.

– Aha, įsimylėjai, – išsyk sumojo Irma.

– Ne visai.

– Kodėl? – susirūpino Irma. – Ką, jis koks nors…

– Jis vedęs. Bet nelaimingas.

– Visi taip suokia. Žinai ką? Štai tau mano patarimas: nežiūrėk į jį rimtai. Bet jau turiu lėkti, Mišulis laukia. Ryt vėl paskambinsiu.

Vos Irma padėjo ragelį, užmiršau jos patarimą ir puoliau dabintis. Išsitrinkau plaukus, užsivilkau indišką suknelę, kurią buvau įsidėjusi naujametiniam vakarėliui, ir lygiai devintą vakaro jau sėdėjau „Grand Corona“ kavinėje.

Klifo vėl – nė kvapo.

Jis atskubėjo po pusvalandžio, uždusęs, papilkėjusiu veidu.

– Sveika, mažule Kite. – Klestelėjo ant kėdės ir užsisakė mineralinio. – Nekokios naujienos. Laiko neturiu nė sekundės. Atlėkiau tik norėdamas pasimatyti prieš tau išvykstant į Vieną. Greitai užkąskim, šįkart apsieisim be vyno. Prieš vidurnaktį turiu būti namie. Griežtai.

– Gal suvalgykim po sumuštinį su skrudinta duona?

– Na jau ne! Taip gražiai atrodai su ta raudona suknele, kad eisim kitur. Labiau pritiksi „Chez Francis“.

„Chez Francis“ – tai restoranas. Brangus. Studentai čionai nekelia kojos. Paryžietiškai žavus, su baltomis staltiesėmis, rožinėmis stalinėmis lempelėmis, veidrodžiais ant sienų, daugybe gėlių ir patogiais aksomu aptrauktais minkštasuoliais. Mudviem su Klifu įžengus pro duris, pasveikinti buvom lygiai kaip vakar. Tik pripuolė ne padavėjas, o pats restorano šefas ir paslaugiai palydėjo iki Klifo pamėgto stalelio didžiulės salės gale. Iš čionai galėjai matyti visą salę.

– Kaip čia gražu, – ištariau susižavėjusi.

– Todėl ir atėjom. Kad panorėtum vėl atvažiuoti, kai aš turėsiu daugiau laiko.

Jis užsakė visokių gėrybių ir butelį „Sancerre“. „Sancerre“? Ar gerai išgirdau? Juk dievagojosi vyno negersiąs. Nieko sau! Darosi įdomu. Vadinasi, čia liksim ir po vidurnakčio?

Taip ir nutiko. Sėdėjom ir kalbėjomės. Pirmą nakties Klifordas pažvelgė į laikrodį ir paklausė:

– Kuri šiandien diena?

– Trečiadienis, gruodžio dvidešimt devinta.

– Aha, vadinasi, klubas bus atidarytas.

– Koks klubas?

– „Le Temps Perdue“. Privatus. Ne kiekvieną ir ne visada įleis. Bet šiandien tu tokia graži, kad viskas bus gerai.

– Tai kokteilių klubas ar šokių?

– Ir tas, ir tas. Tik šokti tai mudu nešoksim. Išlenksim po atsisveikinimo taurę ir adieu.

Le Temps Perdue – prarastas laikas. Apie tą paslaptingą klubą nebuvau girdėjusi. Įsikūręs Sen Žermen de Prė, siauroje Senos gatvelėje. Nepastebėjau jokio ženklo, nurodančio, kad čia yra koks nors klubas – nei iškabos, nei šviečiančios reklamos, tik neapšviesti užrakinti vartai su akute, pro kurią kažkas ilgokai stebeilijo į mudu. Paskui įleido vidun.

Klube buvo tamsu ir sausakimša. Prirūkyta, gan karšta, bet tuoj užmiršome nepatogumus. Ant nedidukės scenos grojo trys muzikantai – du gitaristai ir pianistas. Muzika buvo verčianti iš kojų. Ore pleveno bliuzas, o prie scenos siūbavo lingavo porelės. Apsikabinusios, susiglaudusios, įsimylėjusios. Kai kurios užmiršusios viską aplinkui stovėjo ir bučiavosi.

„Mažule, ne ne, nemylėk“, – į mikrofoną raudojo pianistas, o aš nė nepajutau, kaip atsidūriau Klifordo glėbyje. Jis, visa galva aukštesnis, tvirtai apkabino mane.

O Dieve! – aiktelėjau mintyse. Pasijutau lyg gavusi elektros smūgį. Klifas, regis, irgi, nes užsimerkė, ėmė tankiai kvėpuoti.

Tylėdami siūbavome ir lingavome, ir vis labiau spaudėmės vienas prie kito. Galiausiai priglaudžiau galvą Klifui prie krūtinės, o jis lūpomis švelniai palietė man kaktą. Mudu šokome valandų valandas, ir ta laimė, kurią jautėme, buvo sunkiai nusakoma.

Penktą ryto klubas užsidarė. Paskutiniai iš jo išėjusieji buvome mudu. Gatvėje mus pasitiko tamsa ir šaltis.

– Buvo gera, – pasakė Klifas. – Tokio nuostabaus vakaro seniai nėra buvę. Bent jau neprisimenu, kada būčiau jautęsis šitaip gerai.

Sustojo taksi. Mudu įsėdome, ir visą kelią iki pat 16 rajono man galvoje sukosi vienintelė mintis: jei tai pabaiga, numirsiu iš sielvarto.

Taksi sustojo priešais Irmos namus. Išlipome.

– Kaip pateksi į butą? – pasidomėjo Klifas. – Žadinsi durininką?

– Ne, turiu raktą.

– Kite, noriu tau kai ką pasakyti. Kai grįšiu namo, ten prasidės tikras pragaras. Todėl vakare išsmukti nepavyks.

Taip ir maniau.

– Nepyk, – liūdnu balsu pridūrė Klifordas.

Linktelėjau. Man gniaužė gerklę. Norėjosi verkti. Valandėlę tylėdami stovėjome greta kits kito.

– Vėlai vakare nepavyks išsmukti, – vėl prabilo Klifas. Dabar jo balsas buvo džiugus. – Bet galbūt išeitų bent trumpam pasimatyti vakarop. Per pietus turiu interviu, paskui rašysiu straipsnį. O penktą… Penktą kavinėj „Grand Corona“, gerai? Tebūnie tai mudviejų kavinė.

– O taip! Nuostabu!

– Taigi penktą „Grand Corona“. Paskutinį paskutiniausią kartelį.

– Kiek laiko turėsi?

– Valandą. Žinai, mano žmona šiandien rengia vakarėlį, ateis dvidešimt žmonių. Tai yra mudu abu rengiam vakarėlį, o prieš tai turiu padirbėti redakcijoje.

– Valandą tai valandą. Geriau negu nieko.

– Mieloji mažule Kite, – meiliai ištarė Klifordas, ir mudu apsikabinome.

Naktis buvo šalta, o Klifordo glėbys toks jaukus. Skruostu prisiglaudžiau prie jo žaliojo palto, paskui sukaupiau visas jėgas ir atsiplėšiau nuo jo. Tačiau paskutinę minutę jis sugriebė mane už rankos ir pabučiavo į delną.

– Neužmiršk, – ištarė šypsodamasis. – Lygiai penktą.

Tebelaikydamas mane už rankos palydėjo iki vartų, palaukė, kol atsirakinsiu duris. Pamojo man, aš nuo slenksčio pamojau jam, ir sunkios durys užsidarė.

Sutrikusi įžengiau į liftą. Supainiojau aukštus, suglumusi nesusivokiau, kur atsidūriau, galų gale radau Irmos buto duris, atsirakinau, nusimečiau paltą ir nusliūkinau į vonios kambarį. Atsisėdau ant vonios krašto ir sunkiai atsidusau. Šitaip nesu jautusis su jokiu vyru. Ir kur tai nuves?

Virpančiais keliais nupėdinau į kambarį ir kritau į lovą. Sapnavau Klifą, keliskart prabudau, užmigusi vėl sapnavau Klifą. Pabudusi supratau, kad jau pietų metas.

Nekantraudama laukiau popietės. Tačiau kas paskui? Kaip man ištverti, kai vakare sėdėsiu viena? Klifordas bus visai čia pat, pasiekiamas ranka, Diufrenua gatvėje. Vakarėlis su dvidešimčia svečių. Tačiau be manęs.

Ir tada prisiminiau Doritą. Doritą iš Danijos. Brea saloje buvome trys draugės: aš, Irma ir ji. Dorita, kaip ir Irma, pasiliko Paryžiuje, dirbo Danijos pasiuntinybėje, mezgė romanus su vyrais, kuriuos keitė kaip pirštines. Jos gerbėjai buvo įvairiausių tautybių. Sifilio jau niekas nebijojo, apie ŽIV dar nieko nebuvo girdėti, taigi ji mėgavosi gyvenimu.

Po pietų paskambinau Doritai į darbovietę.

– Ei, Kiteee! – suspigo ji į telefono ragelį. – Tu Paryžiuje? Kada pasimatysim?

Ji buvo tokia pat pasiutusi kaip kadaise, ir tai mane apramino. Pranešė, kad įsitaisė naują draugą, kad vakare jau suplanuotas beprotiškas smagumas, bet esu mielai kviečiama prisidėti, draugas tikrai neprieštaraus, ne ne, jokių problemų.

– Manai? – ištariau abejodama. Man atrodė, kad tas jų planas labai jau intymus.

– Būk rami, – patikino ji mane. – Laukiam, taigi iki iki, adieu!

Gražiai pasidažiau – vien dėl Klifo. Galvodama apie danišką vakaro programą, užsivilkau ne suknelę, o juodas aksomines kelnes ir pačios megztą violetinį moherio megztuką. Įsisegiau rausvus auskarus, puoštus koralais. Rožine spalva nusilakavau nagus, plaukus surišau į arklio uodegą ir ketvirtą valandą metro išvažiavau į Almos aikštę.

„Grand Corona“ buvo pustuštė. Įsitaisiau toje pat nišoje, prie to paties stalelio, prie kurio sėdėdama pirmą dieną laukiau Klifordo.

Tačiau šįkart jis buvo punktualus. Pasirodė lygiai penktą, atsisėdo šalia ir, kaip įprasta Paryžiuje, pakštelėjo į abu skruostus. Paskui atsilošė ir kelias minutes žvelgė į mane.

– Sapnavau tave, – ištarė dusliu balsu. – O tu galvojai apie mane?

Tylėdama linktelėjau.

– Ak, Kite, – atsiduso jis. – Štai tu sėdi čia, ir man taip gerai. Nieko daugiau nereikia. – Jis pamojo padavėjui, sau užsakė espreso kavos, o man didelį puodelį kapučino. – O va su žmona priešingai. Vos ji pasirodo, pasijuntu blogai. Jos žvilgsnis tiesiog žudo. Kai pamatau, išsyk dingteli: „O varge! Ir vėl pasipils priekaištai.“ Nuolat kamuoja bloga nuojauta. Ištisus dvidešimt metų. Supranti?

Aš vėl linktelėjau.

– Ne, tu nesupranti. – Klifordas paėmė mane už rankos.

– O kaip pragaras namie? – paklausiau po kurio laiko.

– Su riksmais ir priekaištais.

– Atsiprašau, tai aš kalta.

– Ne, aš pats. – Klifordas prisidegė cigaretę. – Pamačiau tave ir pasigrobiau. Jei tik galėčiau, niekur neišleisčiau. Bet dabar, tarpušvenčiu, visai neturiu laiko. Žiūrėkim į laikrodį, Kite. Lygiai šeštą turiu keliauti.

Šįsyk taip ir nutiko.

– Nepyk, – mudviem išeinant iš kavinės puolė atsiprašinėti jis. – Man taip gera su tavimi. Būtinai turim vėl pasimatyti, per Velykas tai tikrai. Tau bus atostogos. Ar rasi man laiko?

– Žinoma.

– O šiandien ką veiksi? – pasidomėjo, kai spaudžiant šaltukui jau stovėjome gatvėje po nuogais platanais. – Eisi pasišokti? Be manęs?

– Ne, susitiksiu su senais draugais.

– Mielais vyrukais? – nežiūrėdamas į mane burbtelėjo Klifas.

– Ne, su Dorita, ji danė, ir jos draugu. Sutarėm susitikti kavinėje Dagero gatvėje ir eisim nuogi maudytis.

Klifordas išpūtė akis.

– Ką? Kur eisit?

– Į nuogalių baseiną. Mutono Diuvernjė gatvėje.

– Ir dažnai ten eini?

– Ne, dar niekada nesu buvusi. Bet pas tave svečiai, Irma išvykusi. Juk nesėdėsiu namie viena, nuobodu.

– Kaip vadinasi toji kavinė Dagero gatvėje?

Pasakiau pavadinimą.

– A, žinau. Na, sėkmės, mažule Kite. O kadangi nebepasimatysim, linkiu gerų Naujųjų. Buvo nuostabu. Tik, deja, per trumpai.

Pamėginau išspausti šypseną.

– Taip, išties nuostabu, – tarstelėjau.

Klifordas pasilenkė, minkštais delnais suėmė man veidą, švelniai pabučiavo į kaktą ir rūpestingai užmaukšlino gobtuvą.

– Saugok save. – Jis apsisuko ir nuskubėjo į kitą Jurgio V prospekto pusę, paskui atsigręžė, pamojo man ir nupėdino į Bokadoro gatvę.

Aš likau viena. Vieniša, įsimylėjusi ir paniurusi. Vedusių vyrų visada vengiau kaip maro. Niekada nesu džiūvusi iš meilės. Nuolat buvau padėties šeimininkė, ir še tau! Klifas nuėjo ir tarsi nusinešė visas mano jėgas. Iki paskutinio lašelio. Geriau jau būčiau mirusi.

Nusiminusi perėjau gatvę ir sėdau į autobusą, per Seną važiuojantį į Monparnasą. Čia persėdau, pavažiavau aukštyn iki Raspailio bulvaro galo ir išlipau, kirtau Danfero-Rošro aikštę, kelias minutes pasigrožėjau liūtų statulomis, bet nuotaika nepasitaisė. Mintis, kad nebepamatysiu Klifo, nors gyvenam šalia, aptemdė Paryžiaus padangę.

Įsmeigusi akis į savo batų nosis pėdinau į gražiąją Dagero gatvę. Pasiekusi kavinę sustojau. O tada lyg žaibas trenkė. Taip, aš įsimylėjau Klifą. Bet ir Klifas įsimylėjo mane. Jis įsidėmėjo, kokį gėrimą mėgstu, jis skambino man į Vieną, du kartus pasiliko su manim, nors namie grėsė pragaras. Juk šitaip nesielgiama, jeigu jauti vien tik simpatiją. Šitaip elgiamasi tik kai esi įsimylėjęs. Dabar jis sėdi redakcijoje ir neabejotinai galvoja apie mane. Gal netgi negali susikaupti. Gal jaučiasi lygiai kaip aš? Per Velykas atvažiuos į Vieną. Bet iki Velykų dar taip toli. Ne, viskas beprasmiška.

Apsiginklavusi dirbtine šypsena įžengiau į kavinę. Dorita jau laukė manęs. Ji buvo nė truputėlio nepasikeitusi.

– Kite, labas! – prišokusi rankomis apsivijo man kaklą. – Kokia staigmena! O čia Knutas, mano draugas, – mostelėjo į liesą rudai įdegusį vyrą su juoda barzda.

Jis man nepadarė įspūdžio.

– Labas, Knutai, – spustelėjau kaulėtą, juodais plaukais apžėlusią ranką ir klestelėjau ant kėdės priešais vyruką.

Kavinėje buvo šilta ir triukšminga. Nusismaukiau gobtuvą, atsisegiojau paltą.

– Knutas buvo kunigas. Bet kunigystę metė, – paaiškino Dorita. – Prieš metus.

– Dėl tavęs?

– Ne, ne dėl manęs.

– Tai kodėl?

– Dievas yra numatęs man kitą kelią, – įsiterpė Knutas ir įsmeigė į mane juodas akis.

– Ir kokį gi?

– Turiu pažinti gyvenimą, pragarą ir dangų, meilę ir seksą. Todėl atsiuntė man Doritą.

– Teisybė, – pritarė jam toji. – Dabar atsigriebiam už viską, ką Knutas pražiopsojo. Matai, kokie mudu įdegę? Ogi slidinėjom. Kad tu žinotum, Kite, kokios nuostabios buvo atostogos.

Knutas nužvelgė mane nuo galvos iki juosmens.

– Gaila, kad nebuvai kartu. Būtų patikę. Slidinėjom Alpėse.

– Slidinėjom? – Dorita sukikeno. – Kiekvieną mielą dieną mudu ant sniego… na, pati supranti. Ar kada mėginai, Kite? Ant sniego. Su vyru.

Papurčiau galvą.

– Ne, juk šalta. Iškart suledėčiau.

Knutas pasiglostė juodą barzdą.

– Čia jau nuo vyro priklauso, – mestelėjo. – Dorita, ar tau buvo šalta, ką? Pasakyk.

– Nė sekundėlės, chèri. Priešingai, buvo karšta. – Ji puolė Knutui ant kaklo ir pabučiavo į ausį.

Kas čia vyksta? – nusistebėjau mintyse. Jiedu mulkina mane? Juk tas vyrukas baisus kaip kalėjimo prižiūrėtojas. Ką Dorita jame rado?

Abu balandėliai man sukėlė įtarimą.

– O tikrai į baseiną eisim? – paklausiau. – Jeigu tai sekso klubas, kur keičiamasi partneriais, aš nedalyvauju.

Dorita atsitraukė nuo Knuto ir delnu persibraukė per trumpus šviesius garbanotus plaukus.

– Tai paprastas baseinas. Tiesiog ketvirtadieniais renkasi nudistai.

– Jūs nudistas? – kreipiausi į Knutą. Tik šiaip, be didelio susidomėjimo.

– Kitaip ir būti negali!

– Ką?

– Dievas žmogų sukūrė tobulų formų. Jam nepatinka, kai kūnas slepiamas po drabužiais.

– Taip, – mandagiai pritariau, užsisagsčiau paltą ir tariau sau, kad į baseiną tikrai neisiu.

Užsisakiau grogo. Laukti teko ilgai. Pagaliau padavėjas atnešė gražią taurę su sidabrine ąsele. Pastatė ant stalo ir pažvelgė į mane.

– Pardon, madmuazele, ar jūs Kitė Valentin?

– Taip, – linktelėjau nustebusi. – O ką?

– Jus kviečia prie telefono. Jis prie baro.

Skambino Klifas.

– Sveika, Kite! – susijaudinęs sušuko į ragelį, – mano planai pasikeitė. Pasiimsiu tave iš baseino. Lauk manęs tenai. Turiu parašyti straipsnį, kada užbaigsiu, nežinau, bet nepabėk. Aš tikrai atlėksiu ir tikrai tave pasiimsiu. O paskui bus matyti.

– O jeigu baseinas užsidarys anksčiau, nei atvyksi?

– Tada paskambink man į redakciją. Turi numerį?

– Taip. Rankinėje visada nešiojuosi pasą ir adresų knygelę.

– Gerai. Džiaugiuosi, kad pasimatysim. Iki, Kite.

Patenkinta nuplasnojau atgal prie stalelio.

– Kite, sauluže, kas atsitiko? – išsižiojo Dorita. – Tu švyti kaip kalėdinė eglutė. Gal skambino Kalėdų Senelis?

– Ar neprieštarausit, jei drauge eis mano bičiulis? – paklausiau.

– Nuostabu! – ištarė Knutas ir apkabino Doritą per pečius. – Kuo mūsų daugiau, tuo geriau. O kas jis?

– Amerikietis žurnalistas.

– Puikumėlis! Gal parašys apie mus straipsnį? – Ir ėmė skaityti paskaitą apie garsius nudistus.

Bet aš nesiklausiau. Stebuklas įvyko! Vėl pamatysiu Klifą. O dar tas: „Paskui bus matyti…“ Nuostabu! Ar tai reiškia, kad jis strimagalviais nelėks namo? Pas savo dvidešimtį svečių? Pas savo žmoną? Ar jis tikrai ir vėl, jau trečią kartą, paliks ją vieną? Ai, nesuksiu galvos. Ne mano reikalas.

Pažvelgiau pro langą. Paryžiaus padangė vėl prašviesėjo. Dagero gatvelėje tvieskė šviesos. Tik dabar atkreipiau dėmesį, jog čia gausu parduotuvių, išpuoštų auksinėmis girliandomis, raudonais bumbulais, dirbtinėmis eglutėmis ir blizgančiu dirbtiniu sniegeliu. Tik dabar pamačiau keturis juodaodžius muzikantus, įsitaisiusius prie vyno parduotuvės kitapus gatvės ir diksilendo stiliumi atliekančius kalėdines dainas. Prieš valandėlę buvau tarsi apkurtusi, nieko negirdėjau.

Dorita jau buvo atsiskaičiusi su padavėju ir lūkuriavo prie durų.

– Kite, eini? – sušuko nekantraudama.

Užsimaukšlinau gobtuvą.

– Taip, jau lekiu.

– Eini? – nustebo Knutas ir sukikeno. – Maniau, suksi uodegą. Juk nenorėjai eiti. Prisipažink.

– Nenorėjau.

– Va va! Žinok, aš moku skaityti mintis. Ir matau ateitį.

– Jis tikrai mato, – nusikvatojo Dorita. – Nagi, Knutai, papasakok apie Kitę. Kas jos dar laukia Paryžiuje.

– Viskas pasikeis, – pareiškė Knutas. – Dar regiu staigmeną. Nepaprastą. Ir tai nutiks šiandien.

– Ir kokia ta staigmena? – susiraukiau.

– Nepaprasta. Ir žinai kodėl?

Patraukiau pečiais.

– Biblijoje parašyta: „Laimi tik drąsuoliai. Tu nugalėjai savo baimę, atgavai pasitikėjimą, eini su mumis ir nuoga plaukiosi baseine, tad už drąsą būsi apdovanota.“

– Įdomu, – sumurmėjau, nors nepatikėjau nė vienu žodžiu. Pasimatymas su Klifordu – štai didžiausia staigmena. Kas dar gali būti?

Pirmas bučinys!

Taip, iš tikrųjų! Pirmas bučinys. Nuo tos minties net sukaitau. Atsisegiojau paltą. Šįkart Klifordas nepaleis manęs nepabučiavęs. Dieve mano! Jis apkabins mane, aš apsvaigsiu ir iki pat Velykų galvosiu vien apie jį. Staigmena – tai pirmas bučinys.

Deja, aš klydau.

3

SKYRIUS

Baseinas Mutono Diuvernjė gatvėje tapo mano gyvenimo kelrode žvaigžde. Knutas išpranašavo teisingai. Nuo tada viskas iš tiesų pasikeitė.

Baseinas buvo dailus, nedidelis, šviesus, išklotas baltomis plytelėmis, žodžiu, tipiškas paryžietiškas. Čia buvo taip karšta, kad vos įžengus ėmė pilti prakaitas. Karšta buvo ir persirengimo kabinose, ir koridoriuose. Ir vis dėlto nusimetusi drabužius įsisupau į rankšluostį. Niekaip neprisiverčiau nuoga rodytis svetimiems žmonėms, kurių čia buvo nemažai. Tiesiog nedrįsau.

Knutas susidomėjęs laukė manęs koridoriuje. Jis buvo nuogutėlis, visas kūnas apžėlęs juodais gaurais. Stovėjo taip, kad nori nenori pamatyčiau jo pasididžiavimą. Šis buvo ilgas ir plonas. „Ir ką Dorita jame rado?“ – antrąsyk nusistebėjau mintyse.

Knutas nepatenkintas bedė pirštu į rankšluostį, kuriuo buvau apsigobusi.

– Nesilaikai taisyklių. Tuojau nusimesk. Pažvelk į mane. Matai, aš nė kiek nesigėdiju.

– Tu įpratęs, o aš ne, – atšoviau. – Pirmiau pasidairysiu į kitas moteris. Jos tikrai bus gražesnės už mane.

– Fui, kokia nesąmonė! Nagi parodyk, ką ten turi.

– Ne! Nenoriu.

Raumenų pumpavimas sporto salėje, kūno tobulinimas, ajurveda, silikoninės krūtys, riebalų nusiurbimas, botoksas tais laikas buvo negirdėti dalykai. Ir vis dėlto šventai tikėjau, kad nuogos sukiotis tarp svetimų žmonių gali tik gražiausios iš gražiausiųjų, grietinėlė nuo grietinėlės, tik labiausiai save prižiūrinčios ir užsigrūdinusios moterys. Tačiau paaiškėjo, kad taip toli gražu nėra.

Vos tik Knutui iš paskos įžengiau į didelę salę, akimirksniu atsikračiau nevisavertiškumo komplekso. Nes pamačiau paprastus vyrus ir moteris. Ir visi buvo vyresni už mane, daug vyresni.

Vyrų buvo daugiau nei moterų. Jie juokdamiesi šokinėjo į vandenį arba išsižergę išsidrėbdavo ant gultų, nė kiek nesigėdydami savo nuogumo. Joks vyras nespoksojo į mane, o moterys apskritai nekreipė dėmesio.

Dorita jau pliuškenosi baseine.

– Eikš čionai! – sušuko man. – Vanduo šiltutėlis.

Knutas stryktelėjo aukštyn ir stačia galva nėrė į vandenį. Nusviedžiau rankšluostį ir, kol Knutas dar nespėjo išnirti, pūkštelėjau į baseiną.

Mmmmm… nuostabu! Tikra palaima. Daugiau jokių maudymosi kostiumėlių! Pasijutau laisva tarsi undinė, apsiverčiau ant nugaros ir ėmiau tabaluoti kojomis, fontanais taškydama vandenį. Dorita atplaukė prie manęs, norėjo kažką sakyti, bet tarp mudviejų įsispraudė Knutas, apkabino ją per liemenį, nutempė prie baseino krašto ir kilstelėjęs mikliai ištraukė iš vandens.

– Ką darai? – juokdamasi išrėkė toji.

– Pamasažuok man nugarą, – paliepė Knutas. – Kite, eikš šen! Ar žinojai, kad Dorita – tikras talentas?

– Neisiu, noriu paplaukioti.

– Ei, negadink žaidimo! – sviedė Knutas.

Turbūt apmaudavo, kad nepamatys manęs nuogos lipančios iš baseino. Bet man jo norai nerūpėjo.

Kiek laiko plaukiojau patenkinta, neturiu supratimo, bet staiga netekau amo. Į baseiną įšoko vyras, kurio prieš tai nebuvau pastebėjusi. Jis buvo puikiai sudėtas, plaukai žili. O Dieve! Juk tai Klifas! Nuogut nuogutėlis!

– Sveika, undinėle, – pamojo man išniręs ir ėmė plaukti artyn.

Mūsų akys susitiko – ir kaip susitarę puolėme kits kitam į glėbį. Abu niurktelėjome po vandeniu, paskui juokdamiesi išnėrėme ir vėl ėmėme akimis ryti vienas kitą. Kaip gyva to nepamiršiu. Mūsų kūnai liečiasi, jo oda tokia švelni. Ak, kaip norėčiau nuoga prisiglausti prie jo plačioje lovoje ir gulėti šitaip visą naktį.

– Parašei straipsnį? – paklausiau plakdama vandenį kojomis ir mostaguodama rankomis.

– Jau perdaviau į Niujorką.

– Taip greitai?

– Padiktavau telefonu.

– O kaip tavo dvidešimt svečių?

– Geriau nekalbėkim. – Klifordas murktelėjo ir pranėrė po manimi. Kai išnėrė, nusijuokė. – Tiesiog rojus! Dar niekada nesu plaukiojęs nuogas. O kur tavo draugai?

Galva mostelėjau į Doritą. Ji klūpėjo greta Knuto ir masažavo jam nugarą. Maniau, Klifas pasakys: „O, ji tikra gražuolė“, bet jis tik dėbtelėjo ton pusėn, linktelėjo ir vėl atsigręžė į mane. – Noriu apsukti kelis ratus, – pasakė ir plačiais mostais nusiyrė į baseino galą. Žmonės spruko jam iš kelio, aš irgi. Baseinas kaipmat ištuštėjo.

Kai vėl atplaukė prie manęs, jo veidas švytėjo.

– Reikės dažniau čionai ateiti. Buvo nuostabu. Bet mums metas.

Klifas įsitvėrė baseino krašto, man lipant kopėtėlėmis mandagiai nusigręžęs palaukė, kol visa apsivyniosiu rankšluosčiu. Toks jo elgesys man patiko. Knutas – storžievis, o Klifas – džentelmenas.

O nuogutėlis Knutas jau pėdino prie mūsų. Dorita tipeno greta, įsikibusi jam į parankę.

Knutas pasisuko į Klifą.

– Kaip gerai, kad atėjot, – pasakė užmiršęs pasisveikinti. – Turiu fantastiškos medžiagos apie nudistus. Apie tai dar niekas nėra rašęs. Norit?

– Gal kitą kartą, – atsiliepė Klifas, vyniodamas rankšluostį aplink klubus. – O kur čia dušinės?

– Čionai! – palikęs Doritą Knutas čiupo mane už rankos, nutempė į dušinę ir mikliai įstūmė į laisvą kabiną.

Dabar arba niekada, tariau sau ir nusimečiau rankšluostį. Pakreipusi galvą sugavau Klifo žvilgsnį. Jo akyse plykstelėjo žiburiukai. Staiga viskas pasikeitė – pasijutau it viliokė Lorelei ir buvo nė motais, kad nuoga stoviu priešais du vyrus.

Knutas atsuko čiaupus ir nė neatsiklausęs ėmė trinti man nugarą. Klifas prausėsi gretimoje kabinoje ir vis žvairavo mano pusėn. Pamačiau, kad jį ima siutas, tuoj užkunkuliuos iš pykčio.

– Tavo oda nuostabiai švelni. – Ir Knutas apsuko mane, ketindamas išmuiluoti krūtinę.

Klifas nebeištvėrė, prišoko prie Knuto, išmušė muilą jam iš rankos, pasilenkęs pakėlė rankšluostį, mikliai apgobė mane ir ištempė iš kabinos.

– Ei! – suriko Knutas. – Mes ketinam užkąsti. Eisit drauge?

– Neturim laiko, – atšovė Klifordas, ryžtingai apkabino mane per pečius ir nusivedė prie persirengimo kabinų. – Štai kas, – ištarė piktai, – palauksiu, kol išeisi vilkėdama paltu. Tas Knutas – nesivaldantis gyvulys. And please hurry up!2 Nebenoriu būti čia nė sekundės.

– Eisi namo? – paklausiau susikrimtusi.

– Aišku, ne! Ką nors sugalvosim. Bet tiktai mudu.

Apsidžiaugiau. Mikliai apsirengiau. Plaukai buvo šlapi, todėl užsimaukšlinau gobtuvą. Klifas paskambinęs iškvietė taksi. Kai įsėdome į šiltą automobilį, ūmai širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi. Tai dėl to, kad Klifas buvo greta.

Jis paėmė mane už rankos.

– Ko tokia tyli? Kas nors negerai?

Aš teberegėjau jį nuogą šokantį į vandenį. Jo kūnas tiesiog tobulas. O Dieve!

– Apie ką mąstai? – pasidomėjo Klifas.

– Ai, šiaip… Doritos figūra graži, tiesa? – išlemenau sutrikusi.

– Aha. – Klifordas paleido mano ranką. – O tavo nuostabi! – Jis kilstelėjo man smakrą. – Eikš, žavioji mano. – Ir pabučiavo mane.

Pajutau jo liežuvio galiuką, ir užliejo toks karštis, tarsi gyslomis tekėtų ne kraujas, o žiežirbos. Dar niekada nebuvau patyrusi nieko nuostabesnio. Mintys kažkur išlakiojo, pasaulis išnyko.

– O, mažule, – sumurmėjo Klifas, – mano gražuole, mano mergyte.

Mudu bučiavomės – neskubėdami, švelniai, bet vis aistringiau, ir tai buvo dieviška. Mėgaudamiesi vienas kitu lėkėme per šventiškai išsipuošusį tviskantį Paryžių. Kartkartėmis atsimerkdavau, išvysdavau šmėstelint švieseles. Santarvės aikštė, Didieji rūmai… Neturėjau jokio supratimo, kur lekiame, bet man tai nerūpėjo.

– Važiuojam į vieną gerą italų restoraną, – tarsi perskaitęs mano mintis sumurmėjo Klifas. – Jis atviras visą naktį. Turbūt senokai nieko nevalgei, tiesa?

Ir mudu vėl bučiavomės. Liovėmės tik tada, kai vairuotojas grįžtelėjo ir pasakė:

– Pardon, mesjė, jau atvykome. Iš jūsų trisdešimt trys frankai.

Išlipau iš automobilio. Jaučiausi kaip apdujusi. Klifas paėmė mane už parankės ir per kiemelį, apšviestą dviejų gražių žibintų, nusivedė į šviesų jaukų restoranėlį su baltai ir raudonai languotomis staltiesėmis, daugybe gėlių, žvakėmis ant stalų ir gražiomis taurėmis.

Įsitaisėme prie staliuko salės kampe, šonais prisispaudę vienas prie kito. Taip ir prasėdėjome visą naktį. Gurkšnojome raudonąjį vyną, valgėme itališką daržovių sriubą su šviežutėle minkštutėle balta duona. Neužsisakėme nei rimtesnių valgių, nei deserto. Nesijautėme alkani. Abu buvome beprotiškai susijaudinę, galvojome apie tą patį, tik nė vienas neišsakėme garsiai.

– Kiek valandų? – staiga sukruto Klifordas ir pažvelgė į laikrodį. – Pavargai? Nori namo?

Ryžtingai papurčiau galvą.

O tada nutiko tai, ką išpranašavo Knutas. Klifas pateikė staigmeną.

– Norėtum kartu švęsti Naujuosius? – paklausė.

– Žinoma, labai!

– Turi pasą?

– Taip. O ką?

Klifordas minutėlę tylėjo.

– Galėtume važiuoti į oro uostą. Aštuntą išskrenda du lėktuvai. Vienas į Kopenhagą, kitas į Milaną. Kur tau labiau patiktų?

Nustebusi įsmeigiau į jį akis. Vien dėl to, kad kartu sutiktume Naujuosius, jis siūlo pasibastyti po Europą? Tais laikais, apie kuriuos pasakoju, lėktuvo bilietai buvo beprotiškai brangūs, o kelionės planuojamos iš anksto. Aš lėktuvu buvau skridusi tik kartelį ir jaučiausi nuostabiai, tarsi keliaučiau į Mėnulį. O štai dabar Klifordas apie kelionę lėktuvu kalba tarsi apie kasdienį dalyką.

– Nagi, Kite, tark žodį. Milanas ar Kopenhaga? O gal bijai manęs? Nenori drauge atsidurti svetimoje šalyje?

– Milanas būtų nuostabu. Tiktai… kaip tu pasiaiškinsi žmonai?

– Neturiu supratimo. Ką nors sumąstysiu.

Jis atsiskaitė, paėmė mūsų paltus ir išėjome iš restoranėlio.

Nuvažiavome į butą Lano bulvare, žaibiškai susikroviau lagaminą, brūkštelėjau Irmai raštelį: „Gerų Naujųjų! Išvykstu į Milaną, iš ten paskambinsiu.“ Išsikvietėme taksi ir nuriedėjome Orleano vartų pusėn. Visą kelią sėdėjome apsikabinę ir aistringai bučiavomės.

Orli anuomet buvo svarbiausias Paryžiaus oro uostas. Kai įžengėme vidun, jis dar snūduriavo. Tą šaltą ir drėgną 1971-ųjų gruodžio 31 dieną, penktadienį, aikštėje stovėjo tik keli lėktuvai. Mano nuostabai nebuvo galo – už du bilietus Klifordas paklojo beprotišką sumą, bet nė nemirktelėjo, tarsi būtų pirkęs cigaretes. Atsiskaitė moderniai, banko kortele. Iki tol nebuvau jų akyse regėjusi.

Atrodo, oro uostuose jis jautėsi kaip namie, nes viskas vyko sklandžiai. Anuomet bagažą tikrindavo labai atsainiai. Mūsų paprašė pasų ir tėkštelėjo antspaudą, nes Europa dar nebuvo vieninga. Į lėktuvą keliavome ne autobusu, o pėstute, šlapiu asfaltu. Pūtė toks stiprus vėjas, kad vos nenuplėšė nuo galvos gobtuvo. Bet man tai buvo nė motais. Kopėtėlėmis lipdama į lėktuvą galvojau: „Tik pamanyk, su Klifu skrendu į Milaną! Visą naktį praleisime dviese, visą visutėlę. Kartu sutiksim Naujuosius. Ar tik čia ne lemties ženklas?“

Skridome prancūzų „Karavele“, ir man tai patiko. Apie tuos lainerius buvo sakoma: net jeigu sugestų varikliai, „Karavelė“ vis vien nusileis saugiai tarsi sklandytuvas.

Lėktuvas buvo pustuštis, salone maloniai šilta.

– Bonjour, mesjė Tečeri, – pasisveikino stiuardesė. Regis, ji pažinojo Klifordą. – Bonjour, madmuazele. Sėskitės, kur jums patogiau. Gerų Naujųjų ir malonaus skrydžio.

– Pažįsti ją? – paklausiau nusiminusi. Ūmai suvokiau, kad pavyduliauju.

Tačiau Klifordas paskubėjo mane nuraminti.

– Kai prisireikia į Milaną, kaskart skrendu šituo lėktuvu. Todėl ji mane ir įsidėmėjo.

Įsitaisėme lėktuvo gale, kuo toliau nuo svetimų akių. Klifordas paslaugiai apjuosė mane saugos diržu, paskui prisisegė pats. Suūžė varikliai, lėktuvas pajudėjo ir ėmė riedėti vis greičiau. Užsimerkiau, nes greitis buvo toks, kad net prisiplojau prie sėdynės atlošo. Dar kelios sekundės – ir šovėm į orą.

Kai vėl atsimerkiau, vaizdas už liuko buvo pasikeitęs: neliko nei lietaus, nei tamsumos. Prasimušę pro debesis atsidūrėme vaiskioje žydrynėje. Švietė saulė, buvo šviesu, ir pasijutau nepaprastai laiminga.

Stiuardesė atnešė ant padėklo du mažulyčius buteliukus „Pommery“ šampano. Garsiai pokštelėjo ištraukiami kamščiai. Klifas padavė man sklidiną taurę.

– Nebloga mintis, ar ne? Pasprukti iš Paryžiaus.

– Tai pati nuostabiausia mintis, – atsakiau, ištuštinau taurę, atsisegiau saugos diržą ir patogiau įsitaisiau ant sėdynės – pusiaugulom, padėjusi galvą Klifui ant peties. Mintyse padėkojau dangui, kad mama patarė man važiuoti ne į Insbruką, o į Paryžių. Tai jai turiu pasakyti ačiū, kad įsitaisiusi kaip karalienė keliauju virš debesų, lekiu į spindintį pasaulį, skirtą tik visuomenės grietinėlei. Jau žinojau, kur Milane apsistosime. Ogi „Principe di Savoia“, viename iš puikiausių pasaulio viešbučių. O Naujuosius sutiksime geriausiame Milano restorane. Neįtikėtina, tačiau tai tiesa. Šypsodamasi pašnairavau į Klifordą.

Į mane įdėmiai žvelgė susimąsčiusios katiniškos akys.

– Kas yra? – paklausiau po minutėlės.

– Tikiuosi, nesigrauši šitaip pasielgusi?

– Jokiu būdu! Dar niekada nebuvau tokia laiminga.

– Mudu dar nesimylėjom. Gal tau visai nepatiks.

– Dėl to tikrai nesibaiminu, patikėk.

– Kodėl?

– Nuojauta kužda.

Klifordas nusijuokė, pasilenkė ir pirštu švelniai perbraukė man per lūpas.

– Gerai, kad neabejoji. Norėčiau, kad būtum teisi.

Aš puikiai žinojau, kad esu teisi. Likimas mudu suvedė ne šiaip sau. Pirmiausia Irma nei iš šio, nei iš to pasikvietė mane į Paryžių, paskui vargšelis Mišulis susilaužė koją ir mudvi negalėjome kartu sutikti Naujųjų. Kodėl visa tai? Ogi todėl, kad artimiau susipažinčiau su Klifu. Šitiek pastangų – ir bus blogai lovoje? Na jau ne, likimas tikrai nėra toks beširdis.

Kilstelėjau Klifo ranką ir pabučiavau.

– Nesuk galvos, – pasakiau. – Bus nuostabiai nuostabiai nuostabu.

Milane lėktuvas nusileido numatytu laiku. Čia mūsų jau laukė viešbučio automobilis.

Vos įžengusi į viešbutį sustojau apstulbusi ir tariau sau: aš sapnuoju! Vienoje Ringštrasė, žiedu juosianti senamiestį, – labai prabangi gatvė, bet įžengus čionai ji akimirksniu nublanko. Aš stovėjau prašmatniausiame vestibiulyje su išgaubtomis spalvingais vitražais išpuoštomis lubomis. Atrodė, kad esu nuostabiame žiemos sode ir po sekundės čia prasidės fantastiška šventė.

Klifordas buvo sutiktas kaip senas draugas. Jo netgi nepaprašė paso, nepareikalavo ir manojo. Maniškis bagažas – tik mažytis lagaminėlis? Niekas nė nemirktelėjo. O mūsų kambarys… Ne, tai buvo ne kambarys, o menė medžiu išmuštomis sienomis, erdvi, elegantiška, su tikru persišku kilimu ant grindų ir prašmatnia lova. Negalėjau atitraukti nuo jos akių, nes čionai… visai netrukus…

– Štai vonios kambarys, – mane iš svajų pažadino Klifordas.

Vonios kambarių čia buvo ne vienas, o du. Vieną užėmė milžiniška juodo marmuro su baltų gijų piešiniu vonia, o sienos buvo vien veidrodžiai. Kad ir kur žvelgsi, visur matysi save. Auksiniai čiaupai, rankšluosčių šildytuvai, gvazdikų aromatas – tokių nuostabių dalykų dar nebuvau regėjusi.

– Kai čionai apsistoju, kaskart prašau šito kambario, – pasakė Klifas. – Čia mano antrieji namai. O dabar ir tavo.

Paskui abu priėjome prie lango ir minutėlę grožėjomės švieselių girliandomis šventiškai išpuošta Piazza. Aikštėje zujo žmonės, paskutinę senųjų metų dieną kažkur lėkė susirūpinę. Tik mudu niekur neskubėjome. Mudviem laikas tarytum sustojo, tik keistai persisuko. Juk visą naktį nemiegojome, ir dabar man atrodė, kad kabu ore. Viduje visa net virpėjau, taip jaudino Klifo artumas. Vos prisiverčiau negalvoti apie tai, kas mudviejų laukia, antraip iš jaudulio būčiau susmukusi.

Klifordas delnu perbraukė man per susišiaušusius plaukus, kurie jau buvo spėję išdžiūti.

– Užsakyti pusryčius? O gal dar ko? Sakyk atvirai.

– Ačiū, nesu alkana. – Tai buvo tiesa, nors tris paskutines dienas valgiau kaip žvirblis.

– Pavargai?

Linktelėjau.

Klifordas pažvelgė į laikrodį.

– Dabar vienuolika valandų. Nuo ketvirtadienio nesudėjau bluosto. Žinai ką? Prigulkim truputį. – Ir užtraukė užuolaidas.

Prigulkim truputį. Iki dabar ausyse skamba tie du žodžiai, po kurių įvyko stebuklas. Patyriau tai, kas aprašoma vien romanuose, ką anksčiau vadinau pasaka – kai du kūnai, vyro ir moters, harmoningai dera kits prie kito ir tampa vienu.

Klifordas atsiklaupė ir įsikniaubė man į sterblę. Pajutau karštą jo kvėpavimą, valandėlę rymojome nejudėdami, o širdys daužėsi kaip pašėlusios. Paskui jis atsistojo, švelniai apglėbęs paėmė mane ant rankų ir nunešė į lovą.

– Palūkėk čia, – sušnabždėjo ir nuėjo į vonios kambarį. Grįžo nuogas, vilkėdamas vien baltu kilpiniu chalatu, nurengė mane ir abu palindome po apklotu. Sunkiai kvėpuodami gulėjome vienas greta kito. – Kite, – kreipėsi Klifordas. – Tu neprivalai… žinai, apie ką aš… jei nenori…

– Noriu.

– Galim tiesiog ramiai pagulėti. Tik, jei leisi, apkabinsiu tave.

– Noriu tavęs, – sušnabždėjau.

– O, mieloji, aš irgi, aš irgi. Bet jeigu tu vien iš dėkingumo… Už kelionę ir brangų viešbutį…

– Ne, tikrai ne.

– Tu daug jaunesnė už mane.

– Na ir kas.

– Tikrai?

– Tau keturiasdešimt ketveri, esi dar jaunas.

– Amerikoje – jau nebe.

– Bet mudu ne Amerikoje.

– Mieloji, pasakyk tiesą: ar aš tau patinku kaip vyras?

– Esi žavingiausias, mieliausias, inteligentiškiausias vyras pasaulyje, – pasakiau užtikrintai.

Klifordas nusijuokė.

– O tu mieliausia būtybė, kokią tik esu regėjęs. – Ir ėmė mane bučiuoti. Tačiau netrukus atšlijo ir sunkiai atsiduso.

– Eikš, – sušnabždėjau.

– Luktelėk, – sumurmėjo jis.

– Kodėl?

– Aš negaliu… Esu per daug susijaudinęs. O gal pervargęs.

– Nieko baisaus, – ištariau prisispausdama prie jo.

– Nuvyliau tave, taip?

– Tikrai ne.

– Žinai ką, nusnūskim pusvalandį.

Nusnūsti? Dabar? Apie tai negali būti nė kalbos. Buvau tokia susijaudinusi, kur čia beužmigsi. Todėl pasielgiau taip, kaip dar niekada nebuvau elgusis – ištiesiau ranką ir paliečiau jį. Ir tikrai, jis dar nebuvo pasiruošęs. Tačiau po sekundės viskas pasikeitė. Vos apglėbiau jį ir spustelėjau, jis atgijo, tapo stangrus ir veržlus.

– O, mieloji, ačiū! – Klifordas pasikėlė ant alkūnių ir prisišliejo prie manęs.

Jis buvo neskubrus, labai atsargus. Manęs neglostė, bet ir nereikėjo. Pirmasis mūsų suartėjimas buvo nuostabus. Turbūt taip jautėsi ir Klifas, nes garsiai sudejavo, paskui nurimo, bet liko manyje, kaitinami aistros valandėlę gulėjome sunkiai šnopuodami, jausdami nenusakomą palaimą.

Klifas ir aš… Tai iš tiesų likimo ženklas, stebuklinga dovana, apie kokią negalėjau nė pasvajoti.

Paskui jis ėmė judėti. Neskubėdamas, nei per greitai, nei per lėtai, mano širdies ritmu. Jei nebūčiau jau spėjusi jo įsimylėti, tai būtų nutikę dabar. Netrukus nebesupratau, kas esu, kur esu, kuo vardu. Žinojau tik viena: aš – Klifo dalis, o Klifas – manyje. Jis mano!

– Mieloji, man taip gera, – sudejavo jis.

– Mmmmmmm.

– Mažule, tai pasakiška.

– Juk sakiau tau.

– Taip, sakei.

Paskui jau nekalbėjome. Vienas kitą supratome be žodžių, kūnai susipynė. Tai buvo nuostabiausia, aistringiausia, geidulingiausia palaima.

Nuovargį tarsi vėjas nupūtė. Mylėjomės valandų valandas, iš pradžių švelniai, santūriai, tarsi tyrinėdami vienas kitą. Vėliau glamonės tapo aistringesnės, pašėliškesnės, judėjome greičiau, vis stabtelėdami atsikvėpti, kad kuo ilgiau tęstųsi malonumas. Nei aš, nei jis viršūnės nepasiekėme, bet įtampa augo, lyg mudu būtų krėtusi elektra.

Po aistringo bučinio Klifas staiga nuščiuvo.

– Nejudėk, mieloji, nejudėk.

Sulaikiau kvapą.

– Gal išgerk tabletę?

– Ne, nereikia.

– Esi tikra?

– Visiškai. Eikšen.

– O Dieve! – sudejavo Klifas ir ėmė judėti vis greičiau. – Nuostabu, nuostabu… mieloji… mylimoji… Myliu tave! – Jis kimiai suriko, ir savyje pajutau pulsavimą.

Tai buvo nuostabu, tarsi pati būčiau pajutusi orgazmą.

Sunkiai šnopuodamas Klifas griuvo šalia manęs ir ėmė švelniai bučiuoti.

– Šitaip gera man dar niekada nėra buvę, – sumurmėjo žaisdamas su mano plaukais.

– Man taip pat.

– Ar myli mane?

– Myliu tave.

– Mylėsi amžinai?

– Per amžius amžinuosius.

– Mažule mano! – Jis stipriai apkabino mane, sugriebė plaštaką, sunėrė pirštus, ir mudu užmigome.

Kai pabudau, tylutėliai išsiropščiau iš lovos, pirštų galais nucimpinau į vonios kambarį ir kruopščiai nusiprausiau po dušu.

Grįžusi vėl šmurkštelėjau po apklotu. Klifordas jau buvo pabudęs.

– Mieloji, tau nebuvo labai gerai, – sumurmėjo.

– Buvo nuostabu, patikėk.

– Ne ne. Gulėk ramiai, noriu išbučiuoti tave visą.

Mikliai suglaudžiau kojas.

– Tau taip nepatinka? – nustebo jis.

– Ne.

– Kodėl?

– Pas mus Vienoje taip nepriimta.

– Nesąmonė! Atsipalaiduok. Nebijok, neskaudės. Noriu, kad pamirštum visus buvusius vyrus, kad galvotum vien apie mane. Vien apie mane.

Ir jis ėmė mane bučiuoti – jautriausią vietelę, atsargiai, neskubėdamas, jausmingai, vis geidulingiau, ir man apsvaigo galva. Iš palaimos virpėjo kūnas, apėmė beprotiškai liepsninga aistra, o kai maniau, kad nuostabiau jau nebūna, mane pasičiupo pašėlusi vėtra ir nunešė į padebesius. Ausyse ėmė spengti, tarp kojų šėlo deginanti liepsna, kilo strėnomis aukštyn iki pat galvos. Išsiriečiau lanku, o mintyse šmėkštelėjo: „Ak, štai kaip būna, kai atsiduodi žinovui!“

Paskui audra nurimo. Visi ankstesni vyrai buvo šluote iššluoti iš atminties, liko tik vienintelis – Klifas. Apimta palaimos kritau ant pagalvių. Jaučiausi tarsi atgimusi, visai kita moteris!

– Dabar laiminga? – paklausė Klifas. Jis čiūžtelėjo aukštyn, pasirėmė ant alkūnės ir pažvelgė į mane katiniškomis akimis. – Atsipalaidavai?

– Esu septintame danguje.

– O kiti vyrai?

– Jų neliko.

– Gerai. – Klifordas nudribo ant pagalvių. – Smagu žinoti. Nes aš, mieloji Kite, esu pavydus, pavyduolis vyrukas.

– Pavydus?

– Konkurentų negaliu pakęsti. Bet žinai, buvo taip gera, kad aš net truputį baiminuosi.

– Ir ko gi?

– Norėsiu, jog visada taip būtų.

– Juk turi mane.

– Baisu pasidaryti priklausomam. Kai aistra užvaldo protą.

– Aš laiminga ir dėkinga tau už viską, – pasakiau paprastai. – Ar žinai, jog šitaip būna itin retai?

– Tu teisi, – sumurmėjo Klifas ir nusižiovavo. Tada pabučiavo man į abi duobutes skruostuose, prisiglaudė ir užmigome.

Ką sapnavau, deja, neprisimenu, o kai pabudau, lauke jau buvo tamsu. Paskutinė metų diena greitai tirpo.

Klifordas patenkintas pasirąžė, paskui žvilgtelėjo į laikrodį.

– Ką? Jau šešios? Su tavim laikas bėga pasiutusiai sparčiai. Greitai išsimaudykim, pasipuoškim ir eisim švęsti Naujųjų.

Greitos maudynės tęsėsi dvi valandas. Užsisvajoję mirkome prabangioje marmurinėje vonioje ir klausėmės per radiją transliuojamos muzikos: Monteverdžio, Orlando di Laso ir uždegančios arijos iš genialiosios Hendelio operos „Julijus Cezaris“. Vanduo buvo šiltas, aš sėdėjau Klifordui ant kelių, galvą priglaudusi jam prie krūtinės, užsimerkusi, abu jautėmės tokie laimingi, kad visai užsimiršome. Kai galų gale išlipome iš vonios – švarutėliai, raustelėjusia oda, atsigaivinę, buvo jau po aštuonių.

Kambarinė atnešė Klifui skutimosi mašinėlę, nes jokių higienos reikmenų jis neturėjo. Dantis valėmės su muilu, mat per skubėjimą Paryžiuje palikau dantų pastą. Turėjome tik vieną dantų šepetėlį, bet nesukom galvos. Mums, dviem įsimylėjėliams, net muilas regėjosi saldus.

Užsivilkau raudoną indišką suknelę, pasileidau plaukus ir išvažiavome į prabangų restoraną. Pavadinimo neįsidėmėjau, pamenu tik, kad buvo gražaus namo pusrūsyje, o viduje zujo būrys padavėjų. Dar prisimenu nykštukinę kalytę Doli – ji smagiai šmirinėjo po stalais, kaip guminis kamuoliukas šokinėjo žaisdama su servetėle, kurią jai numetė vienas restorano lankytojas. Pamenu žaliai ištapetuotas sienas ir didelius veidrodžius. Pažvelgusi į vieną pamačiau save, einančią greta Klifo – ilgi blizgantys plaukai, akys spindi. „Atrodau kaip jo dukra, – dingtelėjo. – Ir vis dėlto esam graži pora.“

Klifas pamatė, kad žiūriu į veidrodį, ir veidrodyje nusišypsojo man.

– Atsimeni, kaip fotografavomės Budapešte? – paklausė. – Turi tą nuotrauką?

– Guli paslėpta stalčiuje Vienoje.

– Anuomet jau buvau tave įsimylėjęs, – pridūrė jis. – Tik maniau, kad tu man per jauna.

– Tąkart dar nebuvo išmušusi mūsų valanda, – atsakiau.

Klifo veidas buvo rimtas.

– O dabar jau išmušė? – paklausė.

– Aha. Nuo tada, kai Irma nei iš šio, nei iš to mane pasikvietė pasisvečiuoti, viskas dėliojasi savaime.

– Teisybė. Tikėkimės, kad taip bus ir ateityje. Nors man ir tenka planuoti kiekvieną dieną.

Nenumaldomai artėjo vidurnaktis, aplinkui viešpatavo šventiška nuotaika.

Padavėjai atnešė žvakių, išjungė šviesas palubėj. Klifordas skubiai užsakė butelį „Pommery“ šampano – ir laikrodis ėmė mušti dvyliktą. Naujieji įžengė pro duris!

Žmonės pašoko nuo kėdžių, aukštai iškėlė taures, džiaugsmingai sveikino vieni kitus, nors buvo nepažįstami, su visais bučiavosi ir glėbesčiavosi. Kažkas uždainavo prie gretimo stalelio, o Klifordas visiems matant aistringai pabučiavo mane į lūpas.

– Laimingų Naujųjų, mieloji! – Ir mudu susidaužėme taurėmis. – Tai bus mudviejų metai. Todėl turi man kai ką pažadėti.

– Ką?

– Per Kalėdas veikiausiai niekada negalėsime būti kartu. Tačiau Naujuosius noriu švęsti tiktai su tavim. Gerai?

– Gerai.

– Kad ir kur būčiau, tu atskrisi pas mane.

Ryžtingai linktelėjau.

– Netgi į pasaulio kraštą?

– Žinoma. Jei tik tu tenai būsi.

– Ačiū, mieloji.

Mudu vėl pasibučiavome ir ištuštinom taures. Kai paragavome naujametinio torto, Klifordas pakvietė padavėją ir atsiskaitė.

– Dabar mudu nersim į naktinį miestą ir pramogausim, – pranešė. – Tu dar nesi regėjusi nieko panašaus.

Paaiškėjo, kad jis nemelavo. Gatvėse šėlo minios – tūkstančiai žmonių ėjo dainuodami, šūkalodami, švilpdami, šokdami, šaudydami „pokšinčias varlytes“ ir virš galvų sukdami tarškynes. „Krrrrrrrrrr!“ – tegirdėjai aplinkui. Buvo taip triukšminga, kad vos galėjom susikalbėti.

Klifordas tvirtai sugriebė man už rankos ir leidomės nešami švenčiančios minios, kaip tik traukiančios pro Viktoro Emanuelio II galeriją su gražiu stikliniu stogu ir elegantiškomis parduotuvėmis. Tačiau jų aš taip ir nepamačiau, nes staiga pasijutome apsupti dainuojančių italų, nebegalėjome pajudėti nei pirmyn, nei atgal.

Buvau lengvai apgirtusi, ir man tai pasirodė baisiai juokinga. O Klifordas supyko.

– Tai jau peržengia visas ribas! – riktelėjo, čiupo mane ir ėmė brautis per minią. Nežinia kokiu būdu atsidūrėme prie Milano katedros, kuri, žvelgiant iš šono, atrodė lyg būtų iš nėrinių, ir pro aukštus vartus mikliai įsmukome vidun. Išgelbėti!

Katedroje degė šimtai žvakelių, visa aplinkui skendėjo gėlėse, o nuostabiausia buvo tai, jog šventovė buvo beveik tuščia.

– Kokia nuostabi tyla, – atsiduso Klifas ir apsidairė.

– Ar esi čia buvęs anksčiau? – paklausiau pašnabždomis.

– Ne.

– Tada gali išsakyti norą.

– Iš kur tai ištraukei?

– Kai pirmą kartą įžengi į bažnyčią, gali ko nors paprašyti, ir noras išsipildys.

– Tikrai? Tada norėčiau…

– Ša! Tik ne garsiai. Antraip nieko nebus.

– Išsipildo tik išsakytas mintyse?

Linktelėjau.

Klifordas užsimerkė, paskui nusišypsojo man.

– Išsiunčiau norą. O tu? Juk irgi esi čionai pirmą kartą. Ko pageidautum?

– Kai ko nepaprasto!

– Ko konkrečiai?

– Paslaptis!

– Ar tai apie mane?

– Negaliu išduoti.

– Na, tada jau eikim, – pasiūlė Klifas.

Išėjome iš tylutėlės katedros ir patekome į beprotišką fejerverkų lietų. Aplinkui poškėjo ir dundėjo, šnypštė ir švilpė, raudoni burbulai lėkė aukštyn, danguje skleidėsi gėlės, auksinės palmės virto spindinčiomis žiežirbomis. Ką mačiau aš? Meilės sklidinos mano akys danguje matė daugybę orgazmų. Pirmą sykį regėjau tokius erotiškus fejerverkus. Pakerėta, užvertusi galvą spoksojau į tviskančias žvaigždes ir mąsčiau: tuoj tuoj, jau visai greitai mudu su Klifu vėl gulėsim nuogi po minkštais patalais.

– Apie ką galvoji? – sušuko Klifas.

– Apie tave!

– Gerai. Tada eime namo.

Pro džiūgaujančią minią ėmėme irtis viešbučio pusėn.

Viešbutyje net akys raibo nuo elegantiškų svečių, susirinkusių po vitražais išpuoštu kupolu. Frakuoti vyrai, moterys ilgomis vakarinėmis suknelėmis, su brangiais papuošalais ant kaklo, gurkšnojo gėrimus, dainavo ir juokėsi, nuo baro sklido muzika. Aplinkui dūkstantys vaikai mudu su Klifu, skubančius prie lifto, apmėtė serpantinais ir konfeti. Juokdamiesi įpuolėme į savo kambarį.

Pagaliau vienudu!

Pagaliau ramybė!

– Man tai nuostabiausi Naujieji, – pasakiau nusispirdama batus.

– Man taip pat, – pritarė Klifordas, nuvilkdamas man paltą. – Tačiau tai tik pradžia. Jei liksi su manim, mieloji Kite, kiti Naujieji bus dar nuostabesni. Eikš čionai. – Jis suėmė delnais man veidą. Jo rankos buvo tokios švelnios. – Geidi manęs?

Tylėdama linktelėjau.

– O aš tavęs. Bet gal mudu tiesiog įsikalbame? Tarkim, šis rytas, kai mylėjomės, buvo pasakiškas. Tačiau gal tai tik sapnas?

– Tada sapnavome abu, – nusijuokiau.

– Jei šitaip, metas viską išsiaiškinti.

– Taip, būtinai.

Jis stipriai apkabino mane.

– Eikš pas mane, mano nuostabioji, mano brangioji mažule. Ir daugiau nė žodžio, nes dabar bus labai rimta.

2 Ir prašyčiau paskubėti (angl.).

4

SKYRIUS

Kad tai išties rimta, mudviem tapo aišku kitą rytą. Abu pabudome, pažvelgėme kits į kitą ir tą pačią akimirką supratom suradę giminingą sielą, kurios ieškai visą gyvenimą, bet kartais taip ir nesutinki. Visą pirmą naujų metų dieną praleidome lovoje ir kalbėjomės valandų valandas. Kiti jau sėdo pietauti, o mudviem pusryčiai buvo atnešti į numerį: vaisių salotos, tradicinis milanietiškas kalėdinis pyragas penettone, kiaušiniai, sūris. Patiekė ir garsiosios virtos Bolonijos dešros mortadella, kvapnios kavos ir karšto pieno su puta. Visa tai, taip pat ir sidabriniai stalo įrankiai, ir puokštė gėlių atkeliavo ant balto damasto staltiese užkloto stalelio. O kur dar šventiniai Auguri! – nuoširdžiausi linkėjimai sulaukus Naujųjų.

Pusryčiavome lovoje. Nuogi. Susiglaudę.

Mudu tiesiog nepajėgėme atsitraukti vienas nuo kito, beprotiškai troškome artumo. Vienintelis nesmagus dalykas šią idilišką dieną buvo šaižus Klifordo žmonos skambutis iš Paryžiaus.

Klifas taip ir nepaskambino namo. Tik redakciją informavo, kad išskrenda į Milaną, esą ketinąs parašyti straipsnį apie devizas ir vieną svarbią slaptą finansinę problemą. Kokią, negalįs išduoti, tik ne telefonu. Paprašė ir paslaugėlės – gal kas iš redakcijos galėtų pranešti jo žmonai, nes pats, deja, neturįs laiko.

Kaip jau minėjau, sėdėjome lovoje susiglaudę, atsirėmę į minkštas pagalves, su puodeliais kavos rankose, ir staiga suskambėjo telefonas.

Klifas pastatė puodelį ant staliuko.

– Alio, kas čia? – Ir tuojau pat atitraukė ragelį nuo ausies.

Išgirdau įsiutusį moters balsą. Ji rėkė taip garsiai, kad girdėjau kiekvieną žodį. O tonas buvo toks atgrasus, kad vos neapsilaisčiau kava.

– Kas, po velnių, čia dedasi? Gal tu kuoktelėjai? Aš sėdžiu su dvidešimčia svečių, o tu išdumi į Italiją? Kas užsidegė tame Milane? O dar per Naujuosius, ką?

– Italai devalvuoja lirą, – pasakė Klifas ir pridėjo pirštą man prie lūpų.

– Manai, aš kvaila? Tu pats netiki savo pasakomis.

– Palauk…

– Palaukti? Kvaily! Jei tuojau pat neparsirasi namo, ryt aš jau būsiu Šveicarijoje. Pas Henesius. Jie mus pasikvietė į svečius. Pamiršai? Mudu juk pažadėjom.

– Dar negaliu išvažiuoti. Apgailestauju.

– Ak taip?! Apgailestauji? Žinau, kuo ten užsiimi. Kaip tau ne gėda! Sąžinė negraužia?

– Greise, užsičiaupk.

– Tu dar pasigailėsi, – sviedė toji.

– Laimingų Naujųjų.

– Eik velniop! – suriko Greisė ir numetė ragelį.

– Ar visada taip kalbatės? – paklausiau pasibaisėjusi.

– Kai ji prisigeria, taip.

– Tai aš kalta. Atsiprašau.

– Mesk tą skambutį iš galvos, – ramiai paprašė Klifas. – Tu čia niekuo dėta. Tiesiog nežinai priešistorės.

– Priešistorės?

– Ji nemyli manęs. Ir niekada nemylėjo.

– Bet yra pavydi. Gal vis dėlto myli? Antraip ko šitaip nirštų?

– Tiesiog nenori viena važiuoti į Šveicariją. Ji trokšta įsitrinti tarp aukštuomenės, o į mane jai nusispjaut.

– Miegi su ja?

– Su Greise? Nuo tada, kai gimė Gregoris, jos nė karto netgi nepabučiavau.

– O iki tol? Buvo gerai?

– Oi ne! Nuo pat pradžių – vien katastrofos. Pirmą naktį po tuoktuvių jai tarp kojų įlindo šilkinių naktinių marškinių kraštas, o mudu, naivūs ir nepatyrę, trynėm trynėm, kol iki kraujo pritrynėm. Kitą dieną taip skaudėjo, kad nors rėk. Kol žaizdos sugijo, pralėkė medaus mėnuo. Ji man už tai niekada neatleido. Iki dabar prikaišioja. – Klifordas čiupo kavinuką, stovintį ant stalelio prie lovos. – Nori dar kavos? Kad išgąstis išgaruotų.

– Taip, prašyčiau, ir daugiau pieno. O kas buvo paskui?

– Manęs ji nebegeidė. Prisileisdavo tik kartą per mėnesį. O kai pastojo, viskas apskritai užsiraukė. Žinai, kur miegu? Nuo tada, kai grįžau iš Vienos, miegu svečių kambaryje. O juk gyvename mano bute, už kurį moku tik aš vienas.

– Atsiprašau. Visos bėdos per mane.

– Nesuk galvos, – atsiliepė Klifas. – Man velniškai smagu, kad pagaliau galiu atsimokėti jai tuo pačiu. Ji niekina mane nuo pat vestuvių, nuolat aprėkia, vaiko, įsakinėja. Tikra nepraustaburnė, bet aš jai vis tiek neįtinku.

– Kodėl? Juk tau sekasi, esi garsus žurnalistas, tavo tėvas – universiteto profesorius.

– Bet jos namiškiai turi daugiau pinigų. Ir jai rūpi vien turtai. O į išsilavinimą nusispjaut.

– Gal jos tėvas koks banko direktorius?

– Ne, mechanikas.

– Mechanikas? Iš kur tada tie turtai?

– Jis emigrantas iš Airijos. Kadaise buvo vargšas, bet nekvailas. Dirbo mechaniku, prakuto ir dabar jau turi didžiulę firmą, pardavinėja automobilius. Pinigų turi kaip šieno. Nemalonus tipas, tironas, muša žmoną, girtuokliauja, namie nuolat skandalai, bet Greisė visada buvo jo numylėtinė, princesė. Prieš jai baigiant mokyklą, tėvas padovanojo automobilį. Anais laikais! Mokinukė su nuosavu automobiliu! Tai buvo negirdėta prabanga. Aš tokio amžiaus net dviračio neturėjau. Bet gal tau nemalonu, kad pasakoju apie žmoną?

– Ne, priešingai. Tik nenoriu būti šeimos griovėja.

– Ir nesi. Nes jokios šeimos nėra. Tiesiog gyvenam po vienu stogu.

– Bet anuomet, kai tik susipažinot, turbūt buvai ją įsimylėjęs?

– Nebuvau. Nei aš, nei ji.

– Ką?

– Nebuvo jokios meilės, – pakartojo Klifas. – Tiesiog ji norėjo pasprukti nuo tirono tėvo, o aš – nuo depresuotos motinos. Mudu vienijo bendras siekis. Nuo pat pradžių.

– Ar tėvas duoda jai pinigų?

– Nė cento. Tas gobšas senis net kalėdinės dovanėlės neatsiunčia. Aš – jos vyras, todėl moku už viską: drabužius, keliones, apmoku visas sąskaitas, perku, ko tik ji užsigeidžia. O Greisė vis tiek mano esanti viršesnė ir nuolat laido gerklę.

– Ar ji ką nors baigusi?

– Ne, nieko. Užtat lanko visokius kursus: tapybos, dekoravimo, valgių gaminimo. Tai kainuoja beprotiškus pinigus, o jinai vis kur nors lekia, domisi viskuo, tik ne manimi. Bet žinai, kas baisiausia?

– Kad geria?

– Oi ne, geria nedažnai. Baisiausia, kad jai tik keturiasdešimt treji, o jau subobėjusi. Ateini namo ir supranti: gyvenimas baigėsi.

– Manau, jai reikėtų draugo. Gal susipažins su kuo nors kursuose, į kuriuos vaikšto?

– Ji – žmogus be jokio žavesio. Vyrams tokios nepatinka.

– Na, bent ką nors ji vis dėlto sugeba?

– Sukiotis apie puodus. Gamina puikiai, nuolat kviečiasi svečių, pati daug valgo ir todėl labai sustorėjo. Sakau tau: šeimos tikrai nesugriausi, nes jos paprasčiausiai nėra ir nebuvo.

– Taip kalba visi vedę vyrai.

Klifordas įdėmiai pažvelgė į mane.

– Vis dar netiki manim? Matau, netiki. Gerai, tada įrodysiu.

– Ką įrodysi?

– Kad mudu su Greise gyvenam kiekvienas sau, nors ir po vienu stogu.

– Kaip įrodysi?

– Kai grįšim į Paryžių, parsivesiu tave į namus vakarienės. Pati įsitikinsi, kad kalbu tiesą.

– Oi ne ne, prašau, nereikia.

– Reikia, reikia.

– Nenorėčiau skaudinti tavo žmonos. Ji man nepadarė nieko bloga.

– Užtat man padarė. Be to, noriu parodyti tau savo butą, savo knygas ir katiną.

– O kaip pristatysi mane žmonai?

– Pasakysiu tiesą: mano vertėja iš Vienos. Trumpam atvykai į Paryžių, o aš buvau pasižadėjęs pakviesti tave pietų.

– Ir ji patikės? – sušukau abejodama.

– Patikės ar ne, man nerūpi. Aš myliu tave. O tu mane ar myli?

– Myliu.

– O, mažule! – Klifordas pastatė ant stalelio kavos puodelius, išskėtė rankas ir aš prisiglaudžiau prie jo. – Tai, kas nutiko mudviem per tą trumpą laiką, yra geriau už visą mano gyvenimą su Greise. Dviese turim būti mudu. O ne ji ir aš.

Vakare Klifas nusivežė mane į nuostabų restoraną. Jis buvo už miesto ir priminė kaimo viešbutį. Čia, kartu su daugybe temperamentingų italų, šventėme pirmąją Naujųjų metų dieną. O kai parvykome į „Principe di Savoia“, Klifas užsimanė man kai ką įrodyti.

– Eime, mažule Kite. – Ir nusivedė į barą. Čia užsisakė pomidorų sulčių. Pakėlė stiklinę. – Matai?

– Nieko nematau, – atsiliepiau. – O ką?

– Ogi geriu pomidorų sultis. Ne grapą, ne brendį, ne „Chartreuse“ likerį ar armanjaką, o sultis. Daugiau jokio likerio. Aš toks laimingas turėdamas tave, kad nebegersiu nė lašo.

– O geri? Kasdien?

– Taip. Kai būnu namie. Prieš valgį, po valgio, nes Greisė mane siutina. Su ja aš toks nelaimingas – štai tau tiesa. Dažnai negaliu užmigti naktimis, tada atsikeliu ir važiuoju į Pigalio aikštę. Einu per barus ir geriu, iki pametu protą.

– O Dieve, juk tai pavojinga.

Klifordas linktelėjo.

– Visko pasitaikė. Ir sumušė, ir apiplėšė. Bet dabar turiu tave. Ar pastebėjai, kad nuo tada, kai mudu čionai atvykom, nesurūkiau nė vienos cigaretės?

– Taip, pastebėjau.

– Seniai svajoju mesti rūkyti, bet nepavykdavo. O čia atsiradai tu – ir rūkyti nebesinori savaime.

Klifas atsiskaitė su padavėju. Pomidorų sulčių taip ir neišgėrė, turbūt buvo neskanios. Paskui apkabino mane per liemenį ir nuėjom į liftą.

Mūsų kambaryje lova buvo paklota, užuolaidos užtrauktos, jaukiai švietė stalinė lempelė. Nuostabu! Klifordas įjungė radiją.

– Ei, Kite! Šokių muzika! – Jis čiupo mane į glėbį ir ėmė sukti ratu, suko tol, kol apsvaigo galva. Laimė, muzika buvo lėta, romantiška, Klifordas stipriai apkabino mane ir į ausį niūniavo melodiją. – Anksčiau, kai į Milaną atvykdavau vienas, nerdavau į naktinį gyvenimą. O dabar man nereikia jokio baro, jokio klubo, jokių šokėjų ir kabaretų. Niekas mieste manęs nebejaudina, nes glėby laikau tave. Todėl štai kas: turiu nuostabų planą. Rytoj į Paryžių neskrisim. Liksim čia savaitėlę. Ką pasakysi? Tinka toks pasiūlymas?

– O, Klifordai, nuostabu! Jau maniau, šiandien bus paskutinė mudviejų naktis.

– Bet man reikia ir dirbti. Kiekvieną dieną privalau parašyti po straipsnį. Minčių turiu. Susitikimų neplanuoju, tik paskambinsiu porai žmonių. Va taip! O dabar eikim miegoti.

Ir vėl pusę nakties mylėjomės, vėl įvyko stebuklas, mūsų kūnai judėjo vienu ritmu, harmoningai, kits kitą supratome be žodžių, o aistra net svilino, geidulingai kilnojosi kūnai, paskui – sprogimas ir atsipalaidavimas, lydimas švelnių glamonių. Šalia gulėti buvo nepaprastai, nepaprastai gera, jaučiausi beprotiškai laiminga, visiškai patenkinta savimi ir pasauliu.

– Labanakt, mažule mano, – sukuždėjo Klifordas ir nusigręžė. – Prisiglausk prie manęs. Noriu nugara jausti tavo krūtis. Taip, gerai. Na, miegok ramiai, saldžių sapnų.

Milane pasilikome iki sekmadienio. Įsikūrėme jaukiai – vaikščiojome vilkėdami minkštais baltais chalatais, skaitėme užsienio spaudą, kurią atnešdavo tiesiai į kambarį, Klifas šen bei ten skambinėjo, rašė straipsnius, telefonu perdavinėjo į Niujorką, o kai nedirbo, laikas priklausė tik mudviem.

Ir nė vieno pikto žodelio! Jaučiausi tarsi patekusi į pasakų šalį. Nuostabus viešbutis, panašus į rūmus, greta – mano gyvenimo meilė, gimininga siela. Nes jautėmės tarsi būtume vienas kūnas, ir ne tik lovoje – mudviem patiko tos pačios knygos, mėgome tą pačią muziką. Tik vienas juodas debesėlis klajojo toli, prie pat horizonto – žadėti pietūs Klifo namuose, kartu su jo žmona. Ir kaip aš ištversiu?

Tačiau Klifordas apie tai daugiau neužsiminė. Gal čia buvo vien tuščios kalbos? Turbūt seniausiai pamiršo, mintyse raminau save.

Ir štai atėjo paskutinė diena, 1972-ųjų sausio dešimtoji. Buvome pažadinti su tamsa, nes į Paryžių skristi ketinome pirmu reisu.

Nukabinusi nosį apsivilkau drabužius, liūdna pėdinau šalia Klifo per prašmatnųjį vestibiulį, paskutinįsyk pažvelgiau į nuostabųjį spalvotais vitražais išpuoštą kupolą, į spalvingas stiklines gėles ir girliandas. Ar dar kada pamatysiu šį grožį?

Be to, kur šiąnakt nakvosiu? Va čia tai problemėlė! Dar turėjau keletą dienų atostogų, į Vieną lėkti nereikėjo, bet pas Irmą grįžti negalėjau. Pas ją viešėjo anyta, rūpinosi Mišuliu, o miegojo mano lovoje. Klifordas visa tai žinojo, bet kol kas jokios išeities nepasiūlė.

Liūdna stypsojau vestibiulyje su lagaminėliu rankoje. Klifas už viešbutį ką tik paklojo astronominę sumą, visus dosniai apdalijo arbatpinigiais. Kieme jau laukė automobilis, nugabensiantis mus į oro uostą. Dūsaudama įsėdau vidun.

Kilfordas tebestovėjo lauke.

– Minutėlę, – tarstelėjo jis. – Pamiršau svarbiausią dalyką. Turiu skubiai paskambinti. – Ir atsiprašęs įlėkė į viešbutį. Grįžęs pranešė: – Planas toks… Rezervavau tau kambarį gražiame „Hotel d’Angleterre“ Sen Žermen de Prė. Ten būsi iki šeštadienio. Šeštadienio vakare traukiniu grįši į Vieną, sekmadienio rytą parsirasi namo, o pirmadienį galėsi keliauti į paskaitas. Tinka? O gal jau įkyrėjau tau?

– Įkyrėjai? Nekalbėk šitaip.

– Tokiu atveju turim šešias dienas, kurios priklausys tik mudviem. Svarsčiau ir taip, ir kitaip, bet dar negaliu tavęs paleisti. Noriu laikyti iki paskutinės minutėlės. Pabučiuok mane.

Rankomis apsivijau jam kaklą. Bučiavomės ilgai ir aistringai.

– Mieloji Kite, – vėl prabilo Klifas, žaisdamas su mano plaukais. – Paryžiuje drauge praleisim beveik savaitę. Metai prasideda šauniai, tiesa?

Į Paryžių skrendantis lėktuvas buvo pilnutėlis. Jam nusileidus, lauke lijo.

Mūsų jau laukė „ABC News“ vairuotojas Žanas, o važiavome juodu elegantišku „Citroën DS“. Tokiais anuomet važinėjo Prancūzijos vyriausybės nariai.

Laiminga sėdėjau ant galinės sėdynės ir žvelgiau pro langą. Paryžius, Paryžius, Paryžius, Paryžius! Nors lijo, miestas dar niekada neatrodė man toks gražus, nes jaučiausi mylima, geidžiama, o ne atstumta ir išsiųsta namo.

O jau koks viešbutis!

Išskirtinis, ypatingas, puikiai žinomas tik tam tikram žmonių ratui, todėl prie laukujų durų nebuvo nei neoninės reklamos, nei raudonų markizių su auksiniais užrašais, kokiomis apsikaišęs „Danube“ viešbutis, įsikūręs už poros žingsnių. Šitas iš išorės atrodė tarsi paprastas namas su aukštais viršuje suapvalintais vartais, tik kairėje prie sienos buvo pritvirtintas nedidukas auksinis užrašas „Hotel d’Angleterre“. Jei nežinotum, veikiausiai nerastum.

Vestibiulis buvo nedidukas, bet jaukus, su paparčiais ir palmėmis vazonuose. O jau vidinis kiemelis! Su kolonomis, apaugusiomis vijokliais, su pavasarį žydinčiais krūmais – žalia oazė vidury Paryžiaus.

Mano kambarys, tiksliau, nedideli apartamentai, buvo viršutiniame aukšte, su langais į kiemą. Baltos sienos, kaimiškos tamsiai dažytos sijos. Pasijutau kaip namie. Dar niekada nebuvo tekę apsistoti tokiame žaviame viešbutyje.

– Patinka? – patenkintas paklausė Klifas. – Ištversi savaitėlę?

– Kiek tik pasakysi. Čia nepaprastai jauku.

– Tai didžiausias ir gražiausias kambarys visame name. Bet mudu juk dviese, todėl ir vietos reikia daugiau.

– Vadinasi, miegosi čia, su manim?

– Jei leisi. Jei neišvarysi.

– O Klifai! Pats žinai, kad taip niekada neatsitiks.

Klifordas nusijuokė.

– Aišku, žinau. Bet, Kite, deja, turiu dumti į Diufrenua gatvę.

– Važiuoji namo?

Klifordas linktelėjo.

– Noriu persirengti.

– Vairuotojas vis dar čia?

– Taip, laukia manęs kieme.

– Žmonos nebijai?

– Tikrai ne. Tiesiog turiu… hm… pasirodyti, nuraminti audrą. Kaip nors susitvarkysiu. O paskiau Žanas nuveš mane į redakciją.

Jis išsitraukė iš kišenės piniginę, išėmė keturis didelius margus banknotus ir padėjo ant rašomojo stalo, stovinčio tarp dviejų langų. Tai buvo keturi šimtai frankų, man, vargšei studentei, beprotiški pinigai.

– Čia tau, – šypsodamasis ištarė Klifas.

– Tiek daug? Kam?

– Nusipirk sau ką nors, suknelę ar batelius, papietauk kavinėje „Lipp“. Aš laisvas būsiu tik vakare. – Jis įsikišo piniginę į kišenę ir ištarė žodžius, kurie man visai nepatiko: – Lygiai pusę aštuonių atvažiuosiu tavęs pasiimti. Keliausim pas mus namo vakarienės.

– Ar būtinai šiandien? – sudejavau.

– Taip.

– Bet juk tik ką čionai atkeliavom.

– Kaip tik todėl ir kviečiu. Noriu, kad nedelsdama įsitikintum, jog kalbėjau tiesą.

– Klifai, kaip aš pažvelgsiu tavo žmonai į akis?

– Paprastai.

– O jeigu ji paleis gerklę?

– Nepaleis. Man esant neišdrįs. Noriu, kad pati įsitikintum, jog tarp mūsų viskas baigta.

Nunarinau galvą.

Klifordas atsikrenkštė.

– Klausyk atidžiai, – pasakė švelniu balsu. – Nenoriu, kad nerimautum. Nenoriu, kad pavydėtum manęs. Norėčiau smagiai praleisti savaitę dviese, o tai įmanoma tik kai tavęs nekamuos bloga nuojauta, kai pamatysi, jog mano santuoka žlugusi ir gyvuoja tik popieriuje.

– Ak, Klifai! – Pasistiebiau ir rankomis apsivijau jam kaklą.

Jis švelniai apkabino mane.

– Viskas gerai? – sušnabždėjo į ausį. – Viskas okay?

– Nenoriu kelti tau rūpesčių.

– Ir nekeli. Tačiau dabar jau turiu eiti. Neužmiršk: lygiai pusę aštuonių. Tik žiūrėk, neprapulk.

Likusi viena išsimaudžiau vonioje, paskui išsitiesiau plačioje lovoje, čiupau telefoną ir surinkau Irmos numerį.

– Klausau, – išsyk atsiliepė ji.

– Sveika, Irma. Mes vėl Paryžiuje. Kaip Mišulis?

– Jau geriau. Jis drąsus vyrukas. Koja gipse, bet vaikščioti gali. Na, Kite, klok, bičiule, degu iš nekantrumo. Kaip tu? Viskas gerai?

– Taip gerai, kad regisi kaip sapnas. Vis bijau, kad pabusiu, ir jis išnyks.

– O, smagu girdėti.

– Taip nuostabu man dar nėra buvę. Jis išvažiavo vos prieš valandą, o jau ilgiuosi. Žinai, Irma, Klifas tikrai man gimininga siela. Mudu tokie vienodi. Vienodos netgi mintys. Jaučiuosi taip, tarsi jis gyventų manyje.

– O lovoje?

– Idealu! Nuostabiausias meilužis pasaulyje, kantrus, rūpestingas, į pabaigą dar švelnesnis nei iš pradžių.

– Sveikinu! Kaip suprantu, vienintelė problema – jo žmona?

– Tu sėdi?

– Taip. Kodėl klausi?

– Mane pasikvietė į svečius. Į savo namus, šį vakarą. Vakarieniausiu su juo ir jo žmona.

– Ką? – Irma net sušnarpštė. – Ir tu eisi?

– Teks. Jis paims mane pusę aštuonių ir nusiveš į namus.

– Nesuprantu, kam jam to prireikė. Gal nori pamokyti žmoną? O gal trokšta, kad toji nusišautų?

– Nori įrodyti man, kad jo šeima – žlugęs reikalas.

– Tai kodėl gyvena kartu?

– Iš įpratimo.

– Gal žada skirtis?

– Ne, apie tai nekalbėjo. Bet sakė, kad skyrybos šiais laikais – jokia tragedija, kad ir išsiskyręs vyras puikiausiai gali daryti karjerą.

– Ir vis dėlto didelių vilčių nepuoselėk. Vyrai, užimantys tokią padėtį kaip jis, namie dažniausiai būna bailiai.

– Nemanau.

– O, kad tavo žodžiai – Dievui į ausį. Beje, kur tu apsistojai?

– Jakobo gatvėje, „Hotel d’Angleterre“.

– Ką, tame prašmatniame? Ilgam?

– Būsiu dar savaitę.

– „Principe di Savoia“, „Angleterre“… O žmogau, čia tai bent!

– Irma, aš tau būsiu dėkinga iki gyvenimo pabaigos.

– Už ką?

– Kad pasikvietei mane į Paryžių. Jei ne tu, mano gyvenimas nebūtų taip pasisukęs.

– Smagu girdėti.

– Tu – mano geroji fėja.

– Tikiuosi. O kaip bus iš tikrųjų, paaiškės ateityje. Taigi sėkmės šį vakarą. Ir nepamiršk: kad ir kas nutiktų, neprarask savitvardos. Na, nebent prasidėtų žudynės. Pažadi?

– Blogiausiu atveju grįšiu namo į Vieną.

– Taip blogai tikrai nebus. Tau juk sekasi. Prisiek, kad rytoj paskambinsi man ir papasakosi visas smulkmenas.

Kai Klifas atvažiavo manęs paimti, vilkėjau indiška suknele. Parduotuvėse nieko įdomaus neradau, o ši suknelė man labai tiko. Viršutinė dalis gražiai aptempė krūtinę, paryškino liemenį. Be to, su ja atrodžiau labai jauna.

O kad atrodyčiau visai jaunutė, nepasidažiau netgi lūpų, plaukus supyniau į purią kasą. Patenkinta apžiūrėjau save veidrodyje. Nuostabu! Atrodžiau kaip miela šauni mergaitė. To ir siekiau. Tariau sau, kad geriau neerzinsiu įsiutusios moters rubino raudonumo lūpomis, vešliais garbanotais plaukais ir gilia iškirpte.

– Ei, meilute šešiolikmete! – vos mane pamatęs patenkintas sušuko Klifas. – Atrodai kaip vaikas.

– Nieko nenusipirkau. Ar šitokia galiu eiti?

Klifas padėjo užsivilkti man paltą.

– Tu nuostabi.

– Kaip nuotaika namie? – pasidomėjau.

– Neutrali.

– O pasisveikinimas šį rytą?

Klifas prapliupo juoktis.

– Nepatikėsi. Geroji Greisė buvo švelni kaip avinėlis. Pamačiusi, kad grįžau, vos neišprotėjo iš džiaugsmo. Turbūt jau manė, kad apskritai negrįšiu.

Išėjome iš viešbučio. Lietus liovėsi, bet gatvės tebebuvo šlapios. Klifas atvažiavo savo automobiliu, sidabriniu „Bentley“. Mašiną buvo palikęs prie pat viešbučio, nes aikštelių anais laikas nebuvo itin daug.

Įsėdau į didžiulį automobilį. Jaučiausi keistai. Klifordas spustelėjo greičio pedalą ir nuvažiavome žemyn, Senos pusėn. Pasiekus Pakrantės gatvę, Klifas ūmai suktelėjo vairą taip staigiai, kad automobilį net sumėtė.

– Oi, atsiprašau. – Jis išsyk sumažino greitį. – Išgąsdinau tave? Daugiau taip nebus. Bet žinai ką? Jeigu ji tavęs paklaus… Na, jei Greisė paklaus tavęs, ar gerai žinai Milaną, sakyk: niekada nesu ten buvusi, okay?

– Žinoma. Taip ir padarysiu.

– O jei klaus, ar ilgai būsi Paryžiuje, sakyk: ryt išvažiuoju.

– Sutarta.

– Gal ir nieko neklausinės, – po minutėlės vėl prabilo Klifas. – Ji plepa vien tik apie savo kursus ir valgio gaminimą. Kitkas jos nedomina.

– Ar tavo žmona yra kada dirbusi?

– Aišku, ne! Anais laikais, kai susituokėme, tai buvo nepriimtina. Jei moteris dirba, vadinasi, jos vyras – vargšas nevykėlis, neužsidirbantis pinigų ir negalintis išlaikyti šeimos. Kadaise buvo visai kitaip nei dabar. Šiais laikais kiekviena moteris nori turėti profesiją.

– Namų ir vaikų priežiūra – irgi savotiška profesija. Juk tai nėra lengvas darbas.

– Mes samdom šeimininkę.

– A… Bet ir paskui šeimininkę tenka bėgioti. O kokia ji – blondinė ar brunetė?

– Kas?

– Greisė. Ar ji daili moteris?

Klifordas papurtė galvą.

– Visada buvo pilka vidutinybė. Su metais tikrai nepagražėjo. Rengiasi klaikiai, labai jau vyriškai, be to, yra per stora.

Daugiau neklausinėjau. Tylėdami važiavome Bulonės miško pusėn. Kai atsidūrėme Diufrenua gatvėje, Klifas sustabdė automobilį prie pat savo namų ir išlipo. Aš nė nekrustelėjau. Man atėmė kojas.

– Kas tau? – nustebo Klifas.

– Palauksiu tavęs automobilyje, gerai? Kai taviškė pamatys mane, išsyk supras, kad Italijoje aš ir tu buvom kartu.

– Iš kur ji tau supras? Kaip susies? Eikš, Kite. Pažvelk į akis. Ar myli mane?

– Juk pats žinai.

– Tada pasitikėk ir nebijok.

5

SKYRIUS

Pastatas, kuriame gyveno Greisė ir Klifordas, buvo dar gražesnis už Irmos namą. Tikras Belle Époque3 brangakmenis su plačiais lenktais marmuro laiptais, raudonu kilimu, lipdiniais ant sienų, mediniu liftu, puošmenomis iš žalvario ir šlifuoto stiklo.

Ačiū Dievui, lifte buvo suolelis, aptrauktas rudu aksomu. Susmukau ant jo, nes kuo aukščiau kilom, tuo bjauriau jaučiausi. Klifordas įsitikinęs, kad jo žmona nieko nesuuos, tačiau kur jūs regėjot tokią kvailą moterį? Vyras nepareina namo septynias dienas, vienas švenčia Naujuosius, galiausiai parsitempia kažin kokią nepažįstamąją… Greisė kaipmat sumos, kas ir kaip, be jokios abejonės. Ji išsyk supras, kas aš tokia, užsipuls kaip nekenčiamą priešę ir paleis gerklę, kaip anuomet telefonu. O varge, kaip man ištverti? Dieve Dieve! Padėkit kas nors!

Vargu ar dangus spėjo išgirsti mano pagalbos šauksmą, nes kaip tik tuo metu liftas sustojo penktame aukšte.

Klifas nusivedė mane prie tamsių durų ir energingai spustelėjo skambutį. Kiek palaukęs iš kišenės išsitraukė raktą.

Spurdančia širdim įžengiau į butą.

Prieškambaris buvo pusapvalis. Pro plačias stiklines medžiu aprėmintas duris pamačiau vieną už kito besirikiuojančius kambarius. Begalinę kambarių virtinę.

– Miaaau!

Storas juodas katinas pripuolė prie Klifordo ir garsiai murkdamas ėmė trintis jam į kojas. Į mane katinas nekreipė jokio dėmesio.

Paskui pasirodė dailutė persona – migdolinėmis akimis, tamsiaodė, tamsiaplaukė, balta prijuostėle, tamsiai mėlyna suknute.

– Bonsoir, mesjė, bonsoir, madmuazele, – nusišypsojo mums ir paėmė Klifo paltą, paskui mano.

– Labas Titina, labas Puculi! – Klifordas paglostė katiną. – O kur ponia?

– Virtuvėje, pone. Tuojau ateis. Viskas jau paruošta, galite eiti.

Klifas atidarė duris ir lydimas katino žengė pro jas. Aš nusekiau iš paskos.

Netrukus atsidūrėme svetainėje. Pasijutau tarsi patekusi į rūmus: marmurinis židinys, virš jo – didžiulis veidrodis, knygų lentynos palei sienas, senoviniai baldai, natūralios vilnos kilimai, paveikslai, geltonomis rožėmis išpaišytos vazos. Nuostabu! Regis, namų dekoravimo kursai kai kam išėjo į naudą.

Klifordas mostelėjo į dvi žydras sofutes, stovinčias viena priešais kitą.

– Sėskis. Ko norėtum išgerti? Aš gersiu mineralinį.

– Aš irgi, – pasakiau ir nugara į duris nutūpiau ant sofutės.

Tą pačią akimirką išgirdau spigų balsą, kuris mane taip išgąsdino Milane.

– Ei, labas!

Kaip įgelta pašokau nuo sofutės ir atsigręžiau.

Priešais stovėjo ji – nemylima Klifo žmona: aukštesnė už mane, šviesiai dažyti plaukai susukti ant sprando, akys pilkos, veidas putlus, nedažytos lūpos sielvartingai perkreiptos. Ji vilkėjo plačiomis pilkomis kelnėmis ir akivaizdžiai per dideliais vyriškais marškiniais. Turbūt šitaip maskavo storumą. Ant piršto pamačiau vestuvinį žiedą. Klifas tokio žiedo nemūvėjo.

– Tai Kitė Valentin, vertėja iš Vienos, – kuo ramiausiai pristatė mane Klifordas. – Kite, čia mano žmona.

Pamėginau išspausti šypseną.

– Labas vakaras, – ištariau.

Greisė suraukė kaktą ir įsistebeilijo į mane.

– Jūsų butas fantastiškas, – pasakiau. – Ačiū už kvietimą. Buvau maloniai nustebinta.

Pagaliau Greisė atgavo žadą.

– A, viskas gerai. Klifas nuolat vedžiojasi keistus žmones. Aš įpratusi.

– Greise, gersi ko nors? – paklausė Klifas. – Šampano?

– Ne, geriau ko stipresnio. Įpilk man dvigubą viskio. Na, kaip sekėsi redakcijoje?

– Krūvos darbų, kaip visada.

– Atnešk peleninę ir paduok cigaretę, – paliepė Greisė.

– Aš neberūkau. – Klifordas padavė jai taurę su viskiu. – Ir nebegeriu. Nauji metai – nauji lapai. Nustebai, ką?

– Neberūkai? Ir nuo kada čia taip?

– Nuo Naujųjų.

Greisė klestelėjo ant kitos žydros sofutės atkaltės ir pagaliau kreipėsi į mane:

– Jūs irgi nerūkote?

– Ne. Niekada nerūkiau.

Greisė linktelėjo.

– Aišku. Kvailas klausimas, pati turėjau susiprasti. Klifai, – pasisuko į vyrą, – kelintą kartą meti rūkyti? Ketvirtą? Ilgiausiai ištvėrei… dvi savaites, ar ne? Bet paskui grįžai prie seno įpročio. Du pakeliai per dieną. – Greisė vienu mauku ištuštino taurę ir atsistojo. – Vakarienė paruošta. Galim eiti.

Vakarienė mūsų laukė nuostabiame valgomajame. Čia dominavo balta ir mėlyna spalvos, o prie milžiniško stalo būtų laisvai sutilpę dvidešimt žmonių. Vargšai svečiai, dingtelėjo man. Prieš porą savaičių jie laukė Klifo, o šis nuogas plaukiojo su manim baseine.

Tarsi perskaitęs šitas mintis Klifas pamerkė man, įsitaisė tarp manęs ir Greisės ir padavė man pintinėlę su duona.

Stalas buvo gražiai padengtas trims asmenims, vidury pūpsojo didžiulė puokštė geltonų rožių.

Tarnaitė Titina kiekvienam įpylė sultinio.

– Labai gardus, – pasakiau suvalgiusi. – O koks receptas? Paslaptis?

– Visai ne, – noriai atsakė Greisė. – Gerai išverdi burokėlius, morkas, bulves, svogūną, salierą, nukoši per sietelį, įmeti prieskonių, viens du, ir gatava. Prancūzai taip mėgsta. Aišku, toli gražu ne visi. Užtat labai pigu, galima sakyti, už dyka.

Nesumojau, ką jai atsakyti. Laimė, į pagalbą atėjo Klifas.

– Mūsų viešnia laisvai kalba angliškai, prancūziškai ir vokiškai, – pasakė žmonai.

– Tikrai? – abejingai atsiliepė Greisė. – Patinka vertėjos darbas? Smagus, tiesa?

– Ne visada, – atsakiau sąžiningai.

– Turbūt puikiai kalbate ir itališkai?

Po stalu Klifas sugriebė mane už rankos.

– Puikiai tikrai ne, – išpyškinau. – Šiek tiek. Aš studijuoju anglų ir vokiečių kalbas, norėčiau apsiginti disertaciją ir dėstyti universitete.

– Lygiai kaip mūsų Gregoris, – pasakė Greisė. – Mūsų sūnus. Jis mokosi Anglijoje. Ar įsivaizduojat, kiek tai kainuoja? Krūvą pinigų. Todėl ir vargstam, jau daugybę metų valgom vien miltinius patiekalus ir ryžius. Ko nors prabangesnio negalim sau leisti. Šiandien irgi. Apgailestauju.

Neilgai trukus Titina atnešė spagečių su česnakais ir aliejum. Ir šis patiekalas buvo paprastas, bet labai gardus. Visi sukirtom po dvi porcijas.

– Jau soti ar įdėti dar? – atsilošdama paklausė Greisė. – Skanu, tiesa? Ir pigu. Aišku, makaronus mėgsta ne visi. Bet kai kuriems žmonėms toks patiekalas – pats tas.

Paskui mums buvo patiekta salotų, irgi labai pigių, sūrio, kurio galiojimo laikas tuoj pasibaigs, labai pigių konservuotų ananasų. Sūris ir ananasai buvo nupirkti per išpardavimą.

– Kavos, pone? – Klifo paklausė Titina, kai vėl grįžome į svetainę ir įsitaisėme ant žydrųjų sofučių. – Ponia, ar atnešti saldainukų, kurių šiandien nupirkote?

– Ne! – piktai riktelėjo Greisė. – Jie skirti konsului Leprė ir jo žmonai, padoriems žmonėms.

Klifordas nusikvatojo.

Greisė nustebusi pažvelgė į jį.

– Žavus vakarėlis, – mestelėjo Klifas.

– Kaip kam, – atšovė Greisė. – Atnešk man aperityvo, šartrezo su ledukais. Ir cigaretes.

– Mielai, jei taip nori įkalti dar vieną vinį į savo karstą.

Ant mano sofutės užšoko katinas Puculis. Jo kailiukas buvo švelnus ir tankus. Kai paglosčiau, katinas patenkintas išsidrėbė ir ėmė palaimingai murkti.

– Puculi, tuoj pat ateik pas mane, – paliepė Greisė. Ji sėdėjo ant kitos sofutės ir kramtė lūpą.

– Palik katiną ramybėj, – burbtelėjo Klifordas. – Jis ir taip visą dieną būna su tavim.

Titina atnešė juodos kavos.

– Ar manęs dar reikės, madam? – paklausė Greisės.

– Ne, ačiū. Galite eiti miegoti.

Greisė jau buvo nemažai išgėrusi. Siurbtelėjusi aperityvo, kelis kartus nusižiovavo.

– Matau, pavargai, – sukruto Klifas. – Parvešiu mūsų viešnią namo.

Greisė nieko neatsakė, tik prisidegė cigaretę, giliai užsitraukė ir išpūtė dūmus į lubas. Klifas atsistojo, aš irgi pašokau.

– Ačiū už tokią sveiką vakarienę, – padėkojau. – Ir aš pasidomėsiu vegetariškais patiekalais.

– Man nerūpi, sveika ar nesveika. Man svarbiausia, kad būtų pigu, – atrėžė Greisė. – Vakarienė trims asmenims, įskaitant ir Titinos paslaugas, kainavo penkiolika frankų. Tiek, kiek ir buvo verta.

– Ir vis dėlto ačiū už rūpestį.

Greisė neatsiliepė. Ji užmetė koją ant kojos ir žvelgė į šoną. Pro duris mūsų neišlydėjo. Užtat lydėti buvo nusiteikęs Puculis. Laimė, Klifas laiku atkišo koją ir neleido katinui išsprukti iš buto.

– Lik namie, Puculi, – paliepė ir tyliai uždarė duris.

Štai ir viskas. Lengviau atsidusau. Ačiū Dievui, jau po viskam. Šiuose namuose svečiavausi vos pusantros valandos, išėjau gyva ir sveika. Apsieita be riksmų ir antausių skaldymo. Nuostabu! O Klifordo žmona iš tiesų baisiai nemaloni. Tai labai palengvins man gyvenimą.

– Nepyk už skurdų valgį, – mudviem įsėdus į automobilį puolė atsiprašinėti Klifas. – Išpirksiu kaltę, gerai?

– Jei taip aš jos vietoje, nebūtų jokios vakarienės, – pasakiau. – Savo vyro su drauguže apskritai neįsileisčiau į namus.

– Ji nebūtų išdrįsusi. Nes yra priklausoma nuo manęs. Jei ne aš, atsidurtų gatvėje. Na, o kaip tau butas?

– Nuostabus. Ir katinas labai mielas.

Klifas užvedė variklį ir pajudėjome. Gatvės buvo pustuštės. Kalbėjomės mažai, nežinia kodėl prapuolė noras. Tarp mudviejų įsispraudė Greisė. Kai sustojome priešais „Hotel d’Angleterre“, pasakiau Klifui:

– Žinai, geriau tu važiuok namo.

– Nenoriu, – atšovė jis. – Kodėl varai?

– Man gaila tavo žmonos.

– Nieko nesuprantu. Juk su tavim ji elgėsi bjauriai.

– Taip. Bet ji nutuokia apie Milaną. Jeigu šiąnakt negrįši, jos įtarimai pasitvirtins, o jei parvažiuosi, gal manys klydusi.

– Bet man tai nė trupučio nerūpi!

– Klifai, būk geras. Dabar ji jau žino, kaip atrodau. Turbūt nervinasi, gal lauks tavęs visą naktį, per mane negalės užmigti.

Klifas atsiduso ir pasukęs galvą nusigręžė nuo manęs.

– Gerai, – pasakė po ilgokos pauzės. – Gal tu ir teisi. Pasimatysim rytoj, nusivešiu tave kur nors papietauti.

– Ačiū. Tu labai mielas.

– Tu nuostabi, tokios moters dar nebuvau sutikęs.

– Aš irgi dar nebuvau sutikusi tokio kaip tu.

– O dėl mudviejų su Greise… Pati pamatei, kad kalbėjau tiesą. Nebėra šeimos. Juk matei, a?

– Taip. Tu sakei tiesą.

– Tada karštai pabučiuok mane.

Bučiavomės visą amžinybę, paskui Klifordas stipriai apkabino mane.

– Labanakt, širdele. Po kelių valandų vėl būsiu pas tave. Saldžių sapnų. Ir kad man nesapnuotum jokių svetimų vyrų.

Jaukiajame viešbutyje į mano sapną joks svetimas vyras neįsibrovė. Sapnavau, kad abu su Klifu esame viloje prie jūros, kad mažule „Olivetti“ spausdinu disertaciją ir negi pradėjau rašyti romaną, kurio laukia didelė sėkmė. Tai buvo gražus sapnas ir jame man viskas ėjosi puikiai.

Mane pažadino saulė, spiginanti į veidą, ir ilgas įkyrus telefono skambutis.

– Klausau, – užsimiegojusi sumurmėjau į ragelį.

– Sveika, mieloji, – džiugiu balsu prabilo Klifas. – Aš redakcijoje, bet neilgai trukus būsiu pas tave ir važiuosim pietauti.

Garsiai nusižiovavau.

– O kiek dabar valandų?

– Tuoj pusė pirmos. Ei, ar tik nesivolioji lovoje?

– Ką? Pusė pirmos? Negali būti!

Klifas nusijuokė.

– Na va, pažadinau tave. Žinai ką? Nesikelk. Nupirksiu ko nors gardaus ir papietausim viešbutyje. Ar sapnavai mane?

– Aha. Todėl taip ilgai miegojau.

– Tada miegok toliau. Iki pusės dviejų tikrai atlėksiu pas tave.

Vis dėlto į lovą negrįžau. Nusiprausiau po dušu, pro langą pasigrožėjau Paryžiaus stogais ir paskambinau Irmai. Įtariau, kad nekantrauja išgirsti naujienas.

– Labas, Irma, ištempk ausis.

– Su malonumu. Nagi klok.

– Buvo nelabai smagu, bet ištvėriau.

– O kaip ji atrodo?

– Nemylima. Dešimt papildomų kilogramų, bet šiaip visai nieko, ilgakojė.

– Kaip elgėsi su tavim?

– Bjauriai. Ir ačiū Dievui, antraip imčiau jos gailėti.

– O ką Klifas? Kaip jų santykiai?

– Nieko gero. Ji nuolat pertraukia jį, be to, rūko kaip kaminas. Ir viską išmano geriau. Nuo tada, kai gimė sūnus, jiedu nei bučiuojasi, nei apsikabina. Ir jokio sekso.

– Kiek metų sūnui?

– Šešiolika.

– Šešiolika metų jokių glamonių? Manai, taip būna?

– Kodėl gi ne? Ji katalikė. Ir vaikų daugiau nenori.

– Kaip suprast, katalikė?

– Katalikams draudžiama naudotis sargiais. Vienintelė apsauga – susilaikymas.

– Visus šešiolika metų? – sušuko Irma. – Tą moterį turbūt apėmusi baisi neviltis.

– Klifas sako, kad ji frigidiška.

– Baik, Kite. Jei pasitaikytų tinkamas vyrukas, dar neaišku, kaip būtų.

– Man svarbiausia, kad jie – ne pora. Ir sūnus su jais negyvena, mokosi Londone, kažin kokioje prestižinėje mokykloje. Užtat butas – pasaka. Diufrenua gatvėje, pačiame gražiausiame name. Jiems priklauso visas penktas aukštas, dešimt kambarių. Nueik į savo svečių kambarį, tą, kuriame miegojau aš, ir pasižiūrėk pro langą. Pamatysi jų namą ir svetainės langus.

– Tuos su vitražais?

– Aha, šituos. Ir dar jie turi žavią tarnaitę filipinietę ir meilų juodą katiną. Oi, Irma, atsiprašau, turiu baigti pokalbį. Tuoj atvažiuos Klifas, o aš dar nesusišukavusi.

– Kada pasimatysim?

– Po pietų trumpam užsuksiu pas tave į darbą.

– Gerai, lauksiu. Iki, Kite, pasimatysim.

Vos tik padėjau ragelį, kažkas energingai pabeldė, ir tarpdury išdygo Klifas. Rankoje jis laikė didoką krepšį su užrašu „Fauchon“.

„Fauchon“ – labai brangi maisto prekių parduotuvė. Neilgai trukus ant stalelio jau gulėjo įvairiausi gardumynai, bananai, mandarinai ir didžiulis nepaprastai kvapnus ananasas.

– Ar Greisė laukė tavęs, kai vakar grįžai namo? – paklausiau, kai abu numarinome kirminą.

– Neturiu supratimo. Aš miegu pačiame gale, svečių kambaryje.

– O ką sakė per pusryčius?

– Nemačiau jos, jau buvo išėjusi į kūrybinio rašymo seminarą.

– Kokį seminarą?

– Kūrybinio rašymo. Ji siunta, kad rašydamas straipsnius užsidirbu daug pinigų, todėl užsimojo pati išmokti rašyti. Nori įrodyti man, jog yra gabesnė.

– Bet juk tam reikia talento. Rašyti – tai ne marškinius laidyti.

– Kalbos nėra. Bet ji neturi ką veikti. Todėl užsimojo parašyti romaną. Nes rašau aš. Pameni, pasakojau tau apie savo auksinį trilerį: aukso ieškotojai ir visa kita. Tai va, ji kurpia savąjį šedevrą ir dar giriasi į kairę ir dešinę.

– Skaitei?

– Aha. Nieko gero. Sukurpė dvidešimt puslapių. Viskas ten sujaukta, sakiniai baisingai ilgi ir sudėtingi, aprašymai nykiai nuobodūs, nes ji nežino, kas romane svarbu, o kas ne. Be to, nemoka papasakoti. To romano niekada neužbaigs.

– Šitaip jai ir pasakei?

– Dieve saugok! Ji nežino, kad skaičiau. – Klifas nulupo mandariną ir vieną puselę padavė man. – Mieloji Kite, turiu lėkti. Nors visai nenoriu. Greitai pabučiuok mane, brangioji, ir stipriai apkabink.

Puolėme vienas kitam į glėbį.

– Ilgėjausi tavęs naktį, – sušnabždėjo Klifas.

– Aš tavęs irgi.

Jo delnas jau glamonėjo man krūtis, visi planai išlėkė iš galvos, pasaulis išnyko, o kai atsipeikėjome, buvo be penkiolikos keturios.

– Man labai gera, Kite, – pasakė Klifas. – Bet pažadu: tai paskutinis kartas, kai guluosi su tavim į lovą, prieš tai nenustatęs žadintuvo.

– Buvo nuostabu, – tarstelėjau.

– Su tavim visada nuostabu. Taip nuostabu, kad net pradedu bijoti. Atrodo, niekada tavim nepasisotinsiu. O kaip tu? Dar nenusibodau tau?

– Aš myliu tave.

– Ir aš tave myliu, mažule. Tiesiog dievinu! Bet šiandien pasimatysim vėlokai. Žinai, ateik į redakciją. Apie dešimtą vakaro. Paprašyk durininko, kad palydėtų į mano kabinetą. Paskui galėsim nueiti pavakarieniauti arba į kiną, o gal pašokti. Tenai, kur pageidausi. Taigi smagiai praleisk popietę. Susitiksim dešimtą.

Popietę iš tiesų praleidau labai šauniai. Paryžiuje parduotuvės dirbo iki vėlumos, tad trumpam užsukau pas Irmą, o paskui nėriau į prašmatnųjį prekybos centrą „Galeries Lafayette“ ir įgyvendinau karščiausią svajonę. Ne, nusipirkau ne suknelę, o raudonus lakuotos odos pusbačius, puikiai derančius prie ilgo juodo mano palto. Lengvučius, elegantiškus, bet tvirtus, patogius vaikščioti snieguotomis Vienos gatvėmis. Seniai svajojau apie tokius, tik neturėjau pinigų.

Nusipirkau ir dar vieną dalyką. Plonytį megztuką, blizgaus turkiško šilko, raštuotą, su Paryžiuje itin madinga V formos iškirpte, kiek per gilia, bet niekaip negalėjau atsispirti. Laiminga sėdau į autobusą ir nuvažiavau į Otejį – norėjau pamatyti namą, kuriame kadaise dirbau aukle.

Namas tebestovėjo kur stovėjęs, nepasikeitęs, lygiai toks pat kaip anksčiau. O aš per tą laiką labai pasikeičiau. Anksčiau užsidirbdavau tik arbatpinigių, dabar jaučiausi tikra turtuolė. Klifordas man davė keturis šimtus frankų. Dalį pinigų išleidau, bet šiek tiek dar liko. Tik pamanyk! Ketinau septynerius metus studijuoti, visą tą laiką taupyti – ir staiga šitokia prabanga.

Bet pala, ką ten sakė Irma? „Kite, nepuoselėk didelių vilčių. Kai tu Paryžiuje, jis mato vien tave, tačiau kitą savaitę grįši į Vieną. Nepamiršk: akys nemato – širdies neskauda.“ Aš nepamiršau. Bet jaučiausi tokia laiminga, kad kai atsidūriau pas Klifą redakcijoje, Irmos žodžius jau buvau išmetusi iš galvos. Mane liūdino vienintelis dalykas – kad laikas bėga šitaip greitai.

Kitas dienas abu su Klifordu pusryčiaudavome viešbutyje, paskui jis lėkdavo į redakciją, vakare vėl eidavome vakarieniauti, į teatrą arba į koncertą. Paskui pardumdavome į viešbutį ir visą naktį būdavome kartu. Tomis dienomis Klifas nenakvojo namie, tik rytais užsukdavo persirengti. Man būnant Paryžiuje, per visą savaitę Greisę jis matė vienintelį kartą, bet abu nepratarė kits kitam nė žodžio.

Aš nebesijaučiau šeimos griovėja. Klifas sakė tiesą – jo šeima gyvuoja tik popieriuje.

– Kodėl judu nesiskiriat? – paklausiau vieną dieną, kai jis vėl ėmė vardyti žmonos nedorybes.

– Per daug vargo, – atsakė Klifas. – Ir dar dėl Gregorio. Be to, skyrybos – brangus malonumas. Tu nė neįsivaizduoji, kiek tai kainuoja. O, jeigu mudu būtume susipažinę anksčiau. Būčiau išsyk palikęs Greisę.

Paskutinę dieną Paryžiuje visą popietę sėdėjau pas Klifą redakcijoje. Nes nutiko įdomus dalykas: kažkas apgavo labai garsų aktorių, Holivudo žvaigždę. Tas vyras parašė memuarus ir atidavė vienai Niujorko leidyklai, bet memuarai prapuolė. Klifordas išsyk užsiėmė tuo reikalu ir patenkintas trynė rankas.

– Nuo šiandien esu detektyvas, – visas švytėdamas pasakė man. – Aš vienintelis galiu išaiškinti vagystę. O paskui žinai ką padarysiu? Parašysiu apie tai seriją romanų ir išgarsėsiu pasaulyje. Manęs laukia karštos dienelės, teks daug keliauti. Laikyk špygą, kad viskas pavyktų taip, kaip sumaniau. Šitoks šansas! Negaliu jo pražiopsoti.

Vakare Klifas nuvežė mane į traukinių stotį. Nešinas mano lagaminu įlipo į vagoną, kupė paslaugiai išvyniojo patalus, paskui delnais suėmė man veidą.

– Nagi, nusišypsok!

Šyptelėjau.

– Ak, tos duobutės skruostuose. Ilgėsiuosi jų.

– O aš tavęs, – ištariau tramdydama ašaras. – Jau ilgiuosi. Pripratau, kad mudu kartu, o dabar vėl teks miegoti vienai. Aš Vienoje, tu Paryžiuje…

– Taip, lengva nebus. – Klifordas perbraukė ranka man per plaukus. – Ačiū Dievui, galėsiu nerti į Holivudo skandalą ir dirbdamas užsimiršiu. Tu irgi turi mokytis, gauti gerus pažymius, be to, susitiksi su draugais, su gerbėjais…

– Man jie nerūpi, – pertraukiau jį. – Jie neįdomūs, ne tokie kaip tu.

– Paskambinsiu tau. – Klifas pasisuko eiti. – Netrukus. – O tada pridūrė: – Gali nutikti taip, kad pasimatysim labai negreitai.

Tai išgirdus man vos nesustojo širdis.

Traukinys pajudėjo, ir Klifordas mikliai iššoko iš vagono. Žaibiškai atidariau langą, iškišau ranką, jis sugriebė man už pirštų ir kelias sekundes bėgo šalia. Paskui ilgai mojavo man, ir aš mojavau, kol Klifas dingo iš akių.

Uždariau langą ir grįžau į kupė. Čia buvau viena, tad susmukau ant kieto gulto ir pravirkau. Raudojau ilgai, ir tik artėjant prie Strasbūro kaip apdujusi panirau į sapną.

Pabudau prieš pat Vieną ir pamačiau, kad atsidūriau visai kitame, baltut baltutėliame, pasaulyje. Aplinkui buvo vien sniegas: ant medžių šakų, ant šaligatvių ir namų stogų. Visa Viena buvo užsiklojusi tviskančiu sniegu, užlietu saulės šviesos.

Traukinio palydovas grąžino man pasą.

– Gerai išsimiegojot? – paklausė. – Išsinešit lagaminą ar pagelbėti?

– Ačiū, susitvarkysiu pati, – nusišypsojau jam.

Nieko stebėtina – visas ašaras buvau spėjusi išverkti pakeliui. Be to, man labai patinka sniegas. Taigi užsimaukšlinau gobtuvą, čiupau lagaminą ir žiovaudama išlipau iš traukinio.

Išėjusią iš Vakarų stoties mane pasitiko gaivus šaltukas ir puolė gnaibyti skruostų. Laimė, avėjau naujais pusbačiais, tad kojoms buvo šilta.

Nešina sunkoku lagaminu patraukiau į artimiausią tramvajų stotelę. Pakeliui suklusau: kažkas čia ne taip. Tačiau kas? Apsidairiau, pažvelgiau dešinėn, kairėn ir pagaliau suvokiau: Vienoje labai tylu. Daug tyliau negu Paryžiuje. Viena panėšėjo į užsimiegojusį kaimą: gatve pravažiuoja vos vienas kitas automobilis, niekas nepypsi ir nesigrūda, jokie pėstieji nelaksto per kelią degant raudonam šviesoforo signalui. Šaligatviai, palyginti su judriais Paryžiaus bulvarais, atrodė liūdni ir tušti. Netgi tramvajus sraigės greičiu šliaužė Ringštrasės pusėn. Ringštrasėje išlipau, nes reikėjo persėsti. D linija kursuojantis tramvajus atbarškėjo po visos amžinybės. Jis irgi buvo pustuštis, dėkui dangui, bent jau šildomas. Įsitaisiau prie lango, ir neskubėdami nulingavome per snūduriuojantį miestą, pro universitetą, tolyn į užsnigtą Porceliano gatvelę, kurioje gyvenau.

Gražių namų yra ir Vienoje. Tarkim, garsieji Lichtenšteino rūmai su išpuoselėtu parku. Apsnigtas parkas atrodė nuostabiai.

Tramvajus sustojo, ir aš išlipau. Praėjau pro senąją Vienos kavinę „Koralas“ (šiandien jos, deja, nebėra) ir neilgai trukus jau stovėjau prie 45 numeriu pažymėto pastato – savo namų.

Kieme kastuvu darbavosi ūkvedys ponas Engelis, energingai kasė sniegą nuo takelio.

– Labas rytas, panele Valentin, – pasisveikino. – Jums atvežė porą maišiukų anglių. Nunešiau prie buto durų.

– Ačiū, pone Engeli.

– Kokie gražūs jūsų pusbačiukai. Gerai, kad nusipirkot. Rytoj žada penkiolika šalčio.

– Kada čia spėjo tiek prisnigti? – pasidomėjau.

– Aną savaitę. Ir šiąnakt. Beje, laimingų Naujųjų!

– Dėkui. Jums irgi.

Už tai, kad užnešė anglis, daviau ūkvedžiui šiek tiek arbatpinigių. Jis padėkojo ir paslaugiai atidarė man sunkias, kaldinta geležimi kaustytas laukujes duris. Įžengiau į ilgą koridorių ir pasukau prie lifto.

Mūsų namas buvo senas, pastatytas devynioliktame amžiuje prieš ekonominę krizę. Žinoma, Klifordo namui jis neprilygo, ir vis dėlto buvo labai gražus.

Mano butas buvo septintame aukšte, pačioje pastogėje. Kadaise šiuose kambariuose buvo skalbyklos ir džiovyklos patalpos, paskui jas pavertė studentų butais. Vieną tokį nuomojausi aš. Anuomet vadovavausi šūkiu: jei galiu sau leisti nuomotis tik du mažiukus kambarėlius, tebūnie jie gražiausiame, kokį tik rasiu, name.

Prie durų radau du didžiulius maišus su anglimis. Namie mane pasitiko saulė, tyla ir baisus šaltis. Nėra ko stebėtis, juk paskutinį kartą krosnelę kūrenau prieš Kalėdas. Nors buvo šalta, nužvelgusi savo „kamaraitę“ patenkinta nusišypsojau. Tai buvo jaukus po stogu pasislėpęs lizdelis. Darbo kambaryje – daugybė knygų, rašomasis stalas, stalinė lempa su raudonu gaubtu, svetainėje – supamasis krėslas ir plati sofa, ant kurios miegojau. Tualetas ir dušinė buvo koridoriuje, virtuvės man nereikėjo, nes valgydavau studentų valgykloje. Namie tenkindavausi vaisiais, riešutais, pienu ir mėtų arbata. Ir sveika, ir gardu.

Iš koridoriaus atvilkau abu sunkius maišus su anglimis ir pakūriau krosnelę. Ji buvo mano nuosava ir labai graži, pagaminta iš ketaus, tad ilgai laikydavo šilumą. Pakūrusi vakare, kitą rytą įmesdavau dar šiek tiek anglių, ir namie būdavo šilta visą dieną iki pat vakaro, kai grįždavau iš universiteto. Nuostabi krosnelė. Pro puošnias viršutines dureles su žėručio langeliais buvo matyti liepsnojančios anglys, tad vakarais, kai prieš eidama miegoti išjungdavau lempą, kambary pasklisdavo jauki rausvai gelsva šviesa. Tomis valandėlėmis jaučiausi laiminga ir saugi šiltuose namuose, tylus spragsėjimas krosnelėje užliūliuodavo mane ir palaimingai užmigdavau.

Vos spėjau pakurti krosnelę ir užkaisti prikaistuvį su vandeniu, suskambėjo mano baltasis telefonas.

– Sveika, mažule Kite, – išgirdau Klifo balsą, nežinia kodėl ne itin džiugų. – Čia tavo gerbėjas iš Paryžiaus. Ar pameni mane? O gal traukiny susipažinai su kitu vyruku?

Prapliupau juoktis.

– O man nejuokinga, – kalbėjo Klifas. – Jeigu taip, teks tą vyruką nudėti.

– Nėra jokio vyruko, – patikinau. – Nesibaimink.

– O kaip gerbėjai? Ar jau išsirikiavo prie tavo durų?

– Dar nespėjo.

– Ką reiškia „nespėjo“?

– Baik, aš pajuokavau. Namie esu viena.

– Mieloji, – Klifordo balsas išsyk sušvelnėjo, – šiandien anksčiau atėjau į redakciją ir puoliau skambinti tau, nes paskui prasidės tikra velniava. Dėl to holivudinio skandalo. Darbelio bus iki kaklo, o laiko – nė minutės. Nuo šiol aš – Šerlokas Holmsas.

– Nuostabu! Kaip aš tau pavydžiu.

– Iš Niujorko atvyko vienas leidėjas. Rytoj skrendam į Ciurichą, poryt – į Maljorką. Ne istorija, o tikras uraganas, mano gyvenime to dar nėra buvę. Detalių atskleisti kol kas negaliu, paslaptis.

– Vadinasi, kitas dienas būsi kelionėje?

– Tikrai taip. Seksiu karštais pėdsakais. O tu ką šiandien veiksi? Eisi kur nors vakare?

– Ne, nes turiu pasiruošti dviem egzaminams.

– Šaunuolė! Žiūrėsiu, gal kaip nors pavyks paskambinti tau vėliau.

– O kaip pas tave namie?

– Normaliai. Greisės iki šiol nemačiau, bet nesuk galvos.

– Ačiū, kad buvai su manim visą laiką. Ir už dosnumą. Pasiilgau tavęs.

– Aš tavęs irgi pasiilgau. Oi, skambina iš Šveicarijos. Turiu atsiliepti kitu telefonu. Iki, mieloji, iki, pasimatysim. – Ir Klifas padėjo ragelį.

Mane išsyk apėmė liūdesys. Išgirdusi Klifordo balsą supratau, kad labai jo ilgiuosi. Taip, kad net verkti norėjosi. Tačiau kas iš to ašarojimo? Geriau iškraustysiu lagaminą.

Ištraukiau apatinius baltinius ir higienos reikmenis – ir vėl graudulys surakino gerklę. Klifordas naudojosi mano šepečiu plaukams ir jame buvo įstrigę keli jo plaukeliais. Klifordo plaukai! Prispaudžiau šepetį prie krūtinės ir susmukau ant sofos. Ausyse skambėjo paskutinis Klifo ištartas sakinys: „Gali nutikti taip, kad pasimatysim labai negreitai.“

O vargeli! Ką reiškia tas „negreitai“? Pasimatysim tik per Velykas? Iki jų – dešimt savaičių. Ne, aš tikrai nesulauksiu, iš sielvarto numirsiu anksčiau.

Vėl ėmiau kraustyt lagaminą. Ištraukiau stiklainiuką medaus, kurį pasiėmiau kaip suvenyrą iš „Principe di Savoia“ viešbučio, medų išpyliau į kitą indelį, stiklainiuką išploviau ir gerai iššluosčiau. Tada surinkau Klifordo plaukus, sudėjau į stiklainiuką ir atsidususi užsukau dangtelį. Jaučiausi tokia nelaiminga. Užmiršta Dievo ir žmonų. Klifai! Klifai! Klifai! Kodėl tu taip toli? Pastačiau stiklainiuką ant rašomojo stalo ir ilgai spoksojau į jį. Ak, reikia kaip nors užsimiršti. Gal šiek tiek pasimokyti? Taip, mokslai visada padeda man užsimiršti. Bet pirmiau paskambinsiu mamai.

Žinojau, kad mama ne namie, o pas draugę užmiestyje. Kai pagaliau pavyko prisiskambinti, buvo beveik dvylikta dienos. Paaiškėjo, kad mama ir jos draugė ką tik grįžo namo. Abi ilgai vaikščiojo po užsnigtas apylinkes.

– Mama, ar turi laiko?

– Tau visada, aukseli. Na, kaip sekėsi Paryžiuje?

Aš ėmiau pasakoti ir neužsičiaupiau tol, kol neišklojau visų smulkmenų.

– Ką man daryti? – suaimanavau. – Iki ausų įsimylėjau vedusį vyrą. Kaip dabar bus?

– Kaip reikės, taip ir bus, – atsakė mano nuostabioji mama. – Esi suaugusi moteris ir gali įsimylėti ką tik nori. Tik padaryk du dalykus: nepastok ir sėkmingai baik studijas.

– Manai, mudu dar pasimatysim? Aš ir Klifordas.

– Nė neabejoju. Ir turbūt greitai.

– Bet jis neketina atvažiuoti. Vis kartoja: neturiu laiko, neturiu laiko.

– Tai dėl to, kad vaidina pėdsekį šunį ir galvoja vien apie tai. Dar nepasiilgo tavęs.

– Manai? – sušukau priblokšta.

– Pasiilgo, pasiilgo, tik pats dar nesuvokia. Vyrai lėtapėdžiai, ne tokie greiti kaip moterys. O jeigu jis iš tiesų toks šaunus, kaip man pasakojai…

– Jis nuostabus! Jeigu paliks mane, neišgyvensiu!

Mama ėmė juoktis.

– Kite, vaikeli, kas čia dabar? Nebepažįstu savo vaiko. Ei, aukščiau galvą! Žinai ką?

– Ką?

– Parašyk jam laišką. Tuojau pat. Tai atgaivins jausmus.

– Ačiū, mama. Taip ir padarysiu. Gera mintis.

– Ir sėsk prie knygų, ruoškis egzaminams. Šitaip nukreipsi mintis.

– Gerai.

– Valgyti turi ko? Jei ne, nueik į „Koralą“.

– Aš nealkana.

– Pakūrei krosnelę? Namie šilta?

– Aha, šilta.

– Gerai, – patenkinta ištarė brangioji mano mama. – Tada sėsk prie knygų. Ir dėl nieko nesuk galvos. Patikėk, jis atlėks pas tave ir įgrius su visomis durimis.

– Iš kur žinai?

Mama vėl nusijuokė.

– Tu, kaip visada, nuvertini save. O aš puikiai pažįstu žaviąją savo dukrą ir žinau, kad vyrai limpa prie jos kaip vantos lapai.

3 Gražioji epocha (1890–1914).

6

SKYRIUS

Nors mama mane paguodė, kitos dienos buvo baisios. Prabėgo visa savaitė, o iš Klifordo – jokios žinutės. Ir kaip aš ištvėriau? Pati nesuprantu.

Tariau sau: jis išmetė mane iš galvos. „Akys nemato – širdies neskauda.“ Tai jau tikrai, Irma buvo teisi. Paprotino ir gražuolė mano draugė Rita:

– Vyrai niekada nekeliauja vieni. Apskritai stebiuosi, kad jis taip ilgai buvo su tavim. Bet nesitikėk pamatyti vėl. Paryžiuje gražių moterų – minios. Kam jam trenktis į Vieną? Dėl tavęs? Baik juokus!

– Jis myli mane.

– Taip sakė?

– Šimtus kartų! Ir pabudus, ir prieš užmingant, taksi, lėktuve, traukinyje, telefonu.

– Girdėta giesmelė, – purkštelėjo Rita. – I love you! I love you! I love you! Fui! Jau geriau nuoširdus mūsiškai ištartas „Aš myliu tave“. Tas I love you! tereiškia, kad jis nieko prieš sugulti. Užmiršk jį, Kite. Pasaulyje yra ir kitų vyrų.

Dieve Dieve, kaip baisu!

Vis dėlto aš nedykinėjau. Tris dienas kurpiau laiškus ir siunčiau Klifordui į redakciją. Rašiau apie meilę ir ilgesį, apie laimingas dienas, kurias praleidome Milane ir Paryžiuje. Ketvirtą dieną pasiuvau jam laimės talismaną, apskritą, iš skaisčiai raudono šilko. Ir dar išsiuvinėjau, bet ne siūlais, o savo plaukais ir jo, rastais ant šepečio. Talismano kraštelius apsiuvau sidabriniais ir auksiniais siūliukais. Kaskart durdama adatą šnabždėjau norą-užkeikimą: kad Klifas mane mylėtų visą gyvenimą; kad būčiau svarbiausia moteris jo gyvenime; kad jis būtų sveikas, ir taip toliau. Paskui apžiūrėjau kūrinį. Raudona, sidabrinė, auksinė spalvos – nuostabu! Amuletą įkišau į permatomą plastikinį maišelį, ant voko užrašiau redakcijos adresą Rue du Boccador, Paris ir išsiunčiau registruotu paštu.

Išsyk pasijutau daug geriau. Nuo šiol tegu viskuo rūpinasi likimas.

Kad nuolat negalvočiau apie Klifą, vis ką nors veikiau, kiekvieną laisvesnę minutę eidavau į biblioteką, o namie stengiausi būti arčiau telefono. Anais laikais nebuvo nei mobiliųjų, nei atsakiklių, nei kompiuterių. Jeigu norėjai, kad kitas tave rastų, turėjai sėdėti namie. Todėl visus vakarus kiurksojau ant sofos, ruošiausi egzaminams, o kai į galvą niekas nebelįsdavo, skaičiau knygas iš privalomosios literatūros sąrašo. Sėdėdavau įsikniaubusi į knygą, kol imdavo ašaroti akys. Telefonas visada buvo po ranka, bet jis atkakliai tylėjo.

Po trijų dienų pusėtiną nuotaiką it vėjas nupūtė. Ūmai ėmiau savęs nekęsti. Tariau sau: esu negraži, neįdomi, sena. Duobutės skruostuose? Kas iš to? Rytais vos prisiversdavau išeiti iš namų, apetitas prapuolė, net pusė obuolio pusryčiams regėjosi per daug.

Artėjant savaitgaliui studentų valgykloje sutikau Karlą. Jis pasakė buvęs Insbruke, bet vienas, be manęs, labai nuobodžiavęs. Paskui nužvelgė mane.

– Atrodai kaip šapelis, visai sulysai. Gal apsirgai viešėdama pas draugę Paryžiuje?

Papurčiau galvą.

– Ne. Tiesiog jaučiuosi pavargusi. Ruošiuosi iškart dviem egzaminams. Tai sekina.

Karlas uždėjo ranką man ant peties.

– Žinai ką? Padaryk pertrauką. Kviečiu į Vienos filharmonijos orkestro pokylį Muzikos mylėtojų rūmuose. Mano tėvai rezervavo staliuką Auksinėje salėje.

– Tai kad neturiu vakarinės suknelės.

– Paskolins mano sesuo. Jos figūra kaip tavo, irgi labai graži.

Vienos filharmonijos orkestro pokylis – vienas garsiausių pasaulyje. Kitomis aplinkybėmis būčiau nepaprastai apsidžiaugusi kvietimu, bet dabar tik spoksojau į niekur ir tylėjau.

– Ei, Kite! Eisim?

– Nepyk, bet gal ne.

Karlas atsiduso.

– Tu mane gąsdini. Matau, kažkas negerai, bet nesakai. Gal kas nutiko Paryžiuje?

Aš tylėjau.

Karlas linktelėjo.

– Supratau. Jeigu vis dėlto apsigalvotum ir norėtum eiti, paskambink.

Diena ginė dieną, o iš Klifo – jokių žinių. Veltui laukiau ir visą savaitgalį.

Sekmadienį, pirmą nakties, netikėtai suskambėjo telefonas.

Pašokau iš miegų. Gulėjau ant sofos tarp knygų ir užrašų. Iki vėlumos mokiausi ir nė nepastebėjau, kaip užmigau. Užsimerkusi pagrabaliojau ragelio.

– Klausau, – sumurmėjau.

– Pažadinau?

Klifas? Tai Klifas! Miegai išsilakstė akimirksniu.

– Ne ne! Labas, Klifai, kur esi? Ką veiki? Kaip tau sekasi?

– Gerai. O tau?

Stipriau prispaudžiau ragelį prie ausies.

– Man gerai, jau gerai.

– Šita savaitė buvo pragariška, – puolė aiškinti Klifas. – Buvau Briuselyje, Ciuriche, Maljorkos ir Iskijos salose. Bet tavo laiškus gavau, o penktadienį – ir laimės amuletą. Ačiū, mieloji. Įkišau į piniginę tarp kreditinių kortelių ir nešiojuosi. Ar galvoji apie mane?

– Dieną ir naktį. Labai pasiilgau.

– Turiu džiugią naujieną. Iki šiol nesurūkiau nė vienos cigaretės, įsivaizduoji?

– Šaunuolis! O tu redakcijoje?

– Taip, bet tuoj išeisiu. Noriu ko nors užvalgyti.

– Į „Šervudą“? – paklausiau liūdnai.

– Tenai. Gaila, kad negaliu pasiimti tavęs.

– Gaila, kad tu ne pas mane. Guliu ant gražios plačios sofos, tau laisvai užtektų vietos greta… Ar jau numanai, kada būsi laisvesnis? Kada pasimatysim?

– Kol kas nežinau, – atsakė Klifas, ir mano širdis klaptelėjo į kulnus. Išgirdau šlamant popierių, turbūt Klifas vartė kalendorių. – Ei! – sušuko džiugiai. – Sausio pabaigoj turėsiu reikalų Ciuriche. O kokie tavo planai? Galėtum išvažiuoti?

– Iki semestro pabaigos reikia išlaikyti du egzaminus.

– Ar galėtum sausio dvidešimt devintą būti Ciuriche?

– Žinoma! Tik turėčiau pasiimti užrašus, nes privalau mokytis.

– Puiku! Tu mokysiesi, o aš rašysiu straipsnį. Ryt paskambinsiu ir viską susakysiu tiksliai.

– O kaip holivudinis skandalas?

– Gyvuoja ir klesti! Tikras kriminalinis romanas. Papasakosiu, kai pasimatysim. O dabar miegok, Kite, mieloji, ir sapnuok mane. I love you, brangioji. Iki ryt.

Padėjau ragelį, stryktelėjau nuo sofos ir ėmiau šokti, plojau delnais ir svaidžiau knygas į orą. Jei nebūtų buvę taip vėlu, būčiau paskambinusi mamai ir padėkojusi. Ir šįsyk ji buvo teisi. Klifas nepabėgo! Viskas tik prasideda!

Visą savaitę kamavo nemiga, o dabar kritau į lovą ir akimirksniu užmigau.

Pabudusi rytą nusižiovavau ir tingiai pasirąžiau. Pasaulis vėl atgavo spalvas. Pažvelgusi į veidrodį pamačiau nuostabiai gražų veidelį.

Vos spėjau į kibirą supilti pelenus, į krosnelę įkišti kelias pliauskas ir įberti anglių, suskambėjo telefonas.

– Labas, mieloji, – prabilo Klifas. – Ką veiki?

– Kaičiu vandenį mėtų arbatai. O tu?

– Rezervavau tau lėktuvo bilietą į Ciurichą. Šeštadieniui. Bilietas Švechato oro uoste, eik prie Austrijos oro linijų langelio. Aš jau sumokėjau, tau tereikia nuvažiuoti prieš pusvalandį ir pasiimti bilietą.

– Mano vardu?

– Taip, Kitės Valentin.

– Klifai, aš tokia laiminga! Laukiau, laukiau, o tu vis neskambinai. Buvau sunerimusi. Mudu šitaip toli vienas nuo kito, tad, maniau, tave tai vargina, turbūt svarstai, ar apskritai verta bendrauti.

– Iš tikrųjų svarsčiau, – kuo rimčiausiai atsakė Klifas. – Bet gavau tavo laiškus. Jie atviri, be krislelio melo, rašyti iš širdies.

– Nesupykai? Juk išsyk trys laiškai.

– Nė trupučio. Tu rašai puikiai, įdomu skaityti. Taip ir matau mažutį tavo butuką, tave besimokančią, važiuojančią į universitetą, aiškiai įsivaizduoju tave ir imu beprotiškai ilgėtis.

– Ir aš ilgiuosi tavęs.

Klifas kiek patylėjo.

– Lengva nebus, – pasakė galų gale.

– Žinau.

– Iškils visokių kliūčių ir bus daug sunkiau, nei manai, tačiau be tavęs gyvenimas man pasidarė nemielas.

– Ir man.

– Todėl turi būti tvirta.

– Aš ir esu.

– Dažnai bus taip, kad nesimatysim ilgokai. Ar ištversi viena?

– Tikiuosi. Jeigu vis paskambinsi.

– Būtinai! Neabejok! Na, man metas, laukia interviu su vieno banko direktorium. Ryt vėl paskambinsiu, o šeštadienį susitiksim.

Į paskaitas ne ėjau, o skriejau. Regis, iš laimės išdygo sparnai. Nors šaltukas negailestingai gnaibė nosį, užsimiršusi pralėkiau pro tramvajaus stotelę, užsimaukšlinau gobtuvą ir nustraksėjau snieguota gatve, po nosimi niūniuodama: „Šeštadienį… jau… būsiu… Ciuriche… šeštadienį… jau… būsiu… Klifo… glėby!“ Ir pradėjau skaičiuoti valandas.

Pagaliau išaušo lauktoji diena. Į oro uostą važiavau nešina ne senuoju lagaminėliu, o raudonu kelioniniu krepšiu. Už jį suplojau visus iš Klifo gautus pinigus, kurių neišleidau Paryžiuje. Krepšys nuostabiai derėjo prie mano ilgo juodo palto. Atrodžiau labai elegantiška.

Oro uoste atsiėmiau bilietą ir pasijutau pasaulio piliete. Žvilgtelėjau į kainą, nurodytą ant bilieto. Ohoho! Ak, mielasis Klifas! Dėl manęs jam nieko negaila.

Skridau reaktyviniu „Douglas DC-9“. Lėktuvas buvo pustuštis.

Kai pakilome virš apsnigtų Alpių, jaučiausi tokia laiminga, kad vos susilaikiau garsiai neuždainavusi. Tačiau užuot užplėšusi dainą, palaksčiau taku pirmyn atgal, kiek apsiraminusi klestelėjau į krėslą ir ėmiau žvilgčioti į laikrodį.

Nusileidome tiksliai pagal grafiką. Kai pareigūnai patikrino bagažą ir pasą, išlėkiau į pasitinkančiųjų salę ir pamačiau jį, savo Klifą! Savo mylimąjį! Savo akių šviesą! Savo didvyrį! Jis jau laukė manęs! Tik nepastebėjo, nes žiūrėjo į kitą pusę.

Kai pagaliau pamatė, jo veidas nušvito. Pamojo man, o aš nuskuodžiau prie jo ir užmiršusi pašalinius žmones puoliau į glėbį.

Ak, kaip gera buvo vėl jį jausti – tvirtą jo kūną, rankas, šilumą. Veidu įsikniaubiau į jo žalią paltą, o akyse sužvilgo ašaros.

– O, Klifai, – sumurmėjau. – Ačiū! Aš tau tokia dėkinga.

– Už ką? – nustebo jis.

– Kad pasikvietei.

– Aš pats to norėjau, gražuole.

Susiglaudę išėjome iš oro uosto salės ir įsėdome į taksi.

– „Carlton Elite“, – vairuotojui pasakė Klifas ir negaišuodamas apkabino mane. Bučiavomės tol, kol pritrūkom kvapo. Atsitokėjome tik kai automobilis sustojo prie viešbučio. – I love you, – sušnabždėjo Klifas, ir mudu išlipome.

„Carlton Elite“ buvo nedidukas šaunus tarptautinis viešbutis verslininkams. Čia buvo ir teletaipas, kuriuo perduodami biržų kursai, ir įvairiausių laikraščių iš viso pasaulio. Restoranėlyje pusryčius galėjai gauti iki antros valandos dienos, o maistą į numerį užsisakyti visą parą. Personalas supratingas, man skirtas kambarys įrengtas skoningai, jaukus, tačiau mudu su Klifu nematėme nei baldų, nei kilimų, o tik plačią lovą. Akimirksniu atsidūrėme joje ir išsipasakojom, kokie nelaimingi buvome priverstinai išsiskyrę, kokie vieniši ir kits kito išsiilgę.

Nė nepastebėjom, kaip nusimetėme drabužius, nuogutėliai smukome po antklode ir mylėjomės, mylėjomės – užsimerkę, aistringai, švelniai, nepaprastai laimingi. Vėl viskas buvo stebuklingai nuostabu, mudviejų kūnai judėjo ritmingai ir darniai, kaip būna tik romanuose, sapnuose ir svajonėse. Buvo dar nuostabiau negu Milane, nes dabar jau geriau pažinojome vienas kitą ir labiau pasitikėjome.

– Ak, mieloji, mano išsigelbėjime, – atsiduso Klifas, kai pagaliau grįžome į realybę. – Apie tai svajojau dieną naktį. Beprotiškai ilgėjausi tavęs. Taip man dar nėra buvę. Tik nežinau, kaip bus toliau.

– O kaip turėtų?

– Reikia apmąstyti kitus žingsnius.

– Kaip tai padaryti?

– Nuo šiol viską planuosime iš anksto. Tada nebus taip sunku išsiskirti. O žinai, tu pranokai visus mano lūkesčius.

– Ką turi omeny?

– Dažniausiai vienas būdamas namie prisifantazuoji, bet realybė pasirodo visai kitokia, daug pilkesnė. Tačiau su tavim jaučiuosi nuostabiai, net fantazijose taip nesugalvočiau.

– Ačiū už komplimentą.

– Tai ne komplimentas, mieloji, tai gryna teisybė. Gal neprieštarausi, jeigu dabar įlįsim į vonią?

Aš neprieštaravau.

Išsimaudęs Klifas apsivyniojo klubus rankšluosčiu ir atsisėdo ant vonios krašto. Paskui atkišo ranką.

– Eikš! – Ištraukęs mane iš vandens pasisodino greta ir nužvelgė katiniškomis akimis. – Esi dar gražesnė nei anksčiau, – pasakė patenkintas. – Lieknesnė. Gal Vienoje visai nevalgei?

– Valgiau, bet nedaug. Neturėjau apetito.

– Aš kaltas, taip?

Linktelėjau.

– Labai sielvartavai?

– Taip.

– Ak, mieloji. Daugiau taip nebus. Užsakiau staliuką gerame restorane, visai čia pat. Pasipuošk, paskui papasakosiu tau, ką veikiu Ciuriche.

Restoranas buvo įsikūręs labai gražiame prieš kelis šimtmečius statytame name, antrame aukšte. Nepaprastai jaukus, su didžiuliu senoviniu laikrodžiu ir paveikslais ant sienų. Atrodė, lyg būtume ne restorane, o užsukę į namus pas kokius nors bičiulius šveicarus. Pamenu, mane suglumino tik vienas dalykas: kai paskui padavėją ėjome prie mums skirto staliuko, netikėtai priešais išdygo Klifordo pažįstamas, mažiukas kaulėtas plikis siauromis lūpomis, nemadingu pilku kostiumu, pasirišęs raudoną kaklaraištį.

– Sveikas, Klifai! – sušuko vyras ir sustojo. – Ar turi minutėlę?

Klifordas nė nestabtelėjo, tik papurtė galvą.

– Ne, – atsakė sausai. – Gero vakaro ir iki.

– Kas jis toks? – paklausiau, kai įsitaisėme prie stalelio.

– Kolega, rašinėja į „Business Week“. Apsistojęs tame pat viešbutyje, kur ir tu.

– Nemėgsti to vyruko?

– Atspėjai. Jis nuolat nuobodžiauja, rūko kaip kaminas, gerklė it bedugnis kibiras, plepa neužsičiaupdamas. O aš noriu pabūti su tavim.

– Kuo jis vardu?

– Džimis Bradėjus. Jis Greisės draugas, tiksliau, jo žmona bičiuliaujasi su Greise. Matei, kaip spoksojo į tave? Šlykštus tipas.

– Nepaskambins žmonai ir neišplepės matęs mudu?

– Man nerūpi, ką jis darys. Ai, tegu jį galas. Ko norėtum užkąsti?

Peržvelgiau valgiaraštį. Nustebau pamačiusi, kad manajame nenurodytos kainos.

– Kad damos nekrūpčiotų, – paaiškino Klifas, jau spėjęs atgauti gerą nuotaiką. – Negalvok apie pinigus, būk gera. Užsisakyk, kas labiausiai patinka. Mudu mėgaukimės pasimatymu, o sąskaitą tegu apmoka „ABC News“.

Klifas užsakė butelį puikaus baltojo vyno.

– Jis labai tiks prie istorijos, kurią tau papasakosiu, – pasakė. – Taigi, Kite, ar esi girdėjusi apie Maksą Antonį Kentą?

– M. A. Kentas? Aktorius, taip?

– Teisingai. Holivudo žvaigždė.

– Betgi jis jau miręs.

– Ot ir ne, gyvas. Ir aš domiuosi juo, tiksliau, jo memuarais. Pameni, pasakojau tau apie leidėją, kuris atskrido pas mane iš Niujorko? Jis gavo memuarų leidybos teises, už tai sumokėjo pusę milijono dolerių.

– Už memuarus? Oho!

Klifordas linktelėjo.

– To aktoriaus gyvenimas nepaprastai įdomus. Per Antrąjį pasaulinį karą jis tarnavo JAV slaptojoje tarnyboje, o dirbo Berlyne. Suvedžiojo pusę vokiečių kino pasaulio žvaigždžių. Buvo gražus vyras, be to, šnipinėti Amerikos naudai jam padėjo dvi aktorės.

– Ir kaip viskas baigėsi? Laimingai?

– Keliais žodžiais nenupasakosi. Po karo Holivude padarė karjerą, buvo penkis kartus vedęs, visos žmonos – garsenybės, tapo nepaprastai turtingas ir… Ištempk ausis! Leidėjas pranešė žurnalistams gavęs teisę leisti memuarus, bet vos ta žinia pasirodė spaudoje, Kentas paskambino leidėjui ir įsiutęs išrėžė: jeigu apie jo gyvenimą bus paviešintas bent žodelis, jis paduos leidėją į teismą ir pareikalaus milijonų.

– Nieko nesuprantu. Kodėl jis ketina bylinėtis?

– Va čia ir prasideda smagumas. Kentas tvirtina nerašęs jokių memuarų, su niekuo dėl jų nesiderėjęs, jokios leidybos sutarties akyse nematęs, pinigų negavęs. Esą leidėjas – apgavikas ir jo vieta už grotų.

Nustebusi padėjau peilį ir šakutę.

– Taigi rankraščio nėra?

– Yra. Šeši šimtai puslapių.

– Bet parašė ne Kentas?

– Atspėjai.

– Koks nors klastotojas?

– Teisingai.

Susimąsčiau.

– Su kuo derėjosi leidėjas?

– Telefonu kalbėjosi su vyru, kuris tvirtino esąs garsus aktorius.

Papurčiau galvą.

– Nieko nesuprantu. Leidėjas pasiryžęs pakloti už leidinį pusę milijono, nors autoriaus nėra akyse regėjęs? Argi taip būna?

– Būna. – Klifas vėl įpylė man vyno. – Jiedu pasikalbėjo telefonu, ir leidėjui buvo atsiųstas rankraštis. Jis greitai perskaitė ir pervedė į nurodytą sąskaitą pusę milijono.

– Į kokį banką?

– Ciuricho.

– Vadinasi, pinigai čia, Ciuriche?

Klifordas linktelėjo.

– Todėl čionai ir atskridau.

– O kur pinigai? Tebeguli sąskaitoje? – kamantinėjau aš.

– Ne! Paimti kitą dieną po pervedimo.

– Pasiėmė klastotojas?

– M. A. Kentas. Tokia pavardė nurodyta popieriuose. Šiandien pietavau su to banko direktorium. Žinai, kas atidarė sąskaitą? Kažkokia Mari Ana Kent.

– Ką? Moteris? – nustebau.

– Taip, šveicarė.

– Vadinasi, memuarus parašė toji šveicarė Mari Ana Kent, o ne jos vyras Holivudo žvaigždė Kentas?

– Ne ne! Moters pavardė išgalvota. Ji tikrai nieko neparašė, o tik pasiglemžė pinigėlius ir paslėpė. Veikiausiai pas tėvus Kiusnachto miestelyje.

– Kiusnachte? – sušukau nustebusi. – Tenai gyvena jos tėvai? Bet iš kur žinai, jeigu tos moters pavardė išgalvota. Juk tikrosios pavardės nežino niekas, ar ne?

– Kiti nežino. O aš žinau, – pergalingai šypsodamasis pranešė Klifas. – Išsiaiškinau, kas ji tokia. Taigi klausyk toliau. Ak, tiesiog kriminalinė istorija! Taigi tą moterį nufilmavo stebėjimo kameros. Ji buvo užsitraukusi skarelę ant akių, su didžiuliais saulės akiniais, kad nebūtų įmanoma įžiūrėti veido. Tačiau… Nagi, įsitverk kėdės, kad nepargriūtum iš nuostabos. Kai ji pasirašinėjo ant pusės milijono čekio, ant piršto buvo matyti žiedas. Ir aš jį atpažinau!

– Atpažinai žiedą?

– Taip! Tai žiedas-antspaudas. Platus, auksinis, su ovaliu baltu akmeniu, tik išgraviruotas ne herbas, o…

– O kas?

– Besišypsančios beždžionės snukutis. Labai retas žiedas. Spėk, iš kur apie jį žinau.

– Neturiu supratimo.

– Na, tada dar kartą įsitverk kėdės ir klausyk toliau. Ogi tokį žiedą iš kelionės po Aziją parsivežė Greisė.

– Tavo žmona?!

– Taigi! Po kurio laiko ji pareiškė, esą žiedas neneša laimės, ir padovanojo mūsų sūnaus auklei. Toji baisiausiai apsidžiaugė, užsimovė žiedą ant piršto ir niekada nenusiimdavo. – Klifas atsilošė ir klausiamai pažvelgė į mane. – Na, Kite, ką pasakysi?

Man atėmė žadą.

– Tavo sūnaus auklė pavogė pusę milijono dolerių? – ištariau pagaliau.

– Teisingai! Buvusi auklė. Paskui ji įsimylėjo mano kolegą ir vieną dieną abu prapuolė, dingo kaip į vandenį. Jei atidžiai sekei mintį, nesunkiai suprasi, kas suklastojo memuarus.

– Tavo kolega?

– Šaunuolė! – Klifas pakėlė taurę ir susidaužė su manim. – Tavo mąstymas analitinis. Už tai ir išgerkim.

– Kokia tavo kolegos pavardė?

– Dilanas Smitas. Greisė juo žavėjosi, dažnai kviesdavosi į svečius. Jis ateidavo ir sėdėdavo iki penkių ryto, išlakdavo visą viskį ir, nors buvo vedęs, flirtuodavo su mūsų sūnaus aukle. Tos mergužėlės pavardė – Lidija Groipli, o kilusi iš Kiusnachto. Jos tėvai tenai turi namą.

– Išties kriminalinis romanas.

– Tačiau tai dar ne viskas. – Klifordas vėl į taures įpylė vyno. – Pėdsaką aptikau labai greitai. Aš gerai pažįstu leidėją, jis išleido dvi mano knygas apie Vakarų Europą. Taigi jis parodė man Kento memuarus. Nepamačiau nieko naujo ir įdomaus, tai buvo seni Kento interviu, sumesti į krūvą. O jau stilius… Baisiau nebūna. Ir staiga man – topt! Ogi tai Dilano Smito rašliava.

– Kodėl rašliava?

– Jis baisus tinginys, todėl, kad būtų greičiau, mėgsta jungti žodžius. Tarkim, ne „saulėtą dieną“, o „sauldienį“. Kažkokia abra kadabra! Žodžiu, vartau rankraštį ir staiga ten, kur aprašoma penktoji Kento žmona, skaitau: „Medmėnį mudu buvom Havajuose.“ Tik Dilanas gali rašyti ne „medaus mėnesį“, o „medmėnį“. Taigi šita jo rašliava ir panelės Groipli žiedas užvedė mane ant kelio.

Pažvelgiau į Klifą.

– Nesuprantu vieno dalyko. Kodėl Dilanas nesusisiekė su Kentu ir nepasisiūlė už jį parašyti memuarų? Juk taip būtų buvę paprasčiau, nereikėtų nieko klastoti.

– Kentas nebūtų sutikęs. Jis nuolat tvirtina: „Mano gyvenimas – tik mano paties reikalas.“

– Negi Dilanas nebijojo, kad klastotė gali išaiškėti?

Klifas pamojo padavėjui ir užsakė dar vieną butelį vyno.

– Yra dar šis tas, – atsakė pagaliau. – Jau penkerius metus Kentas nedalija jokių interviu spaudai ir radijui, nevaidina jokiame filme, apskritai nesirodo viešumoje. Žmonės užmiršo jo balsą, nebežino, kaip jis atrodo, nes nėra naujų nuotraukų. Kentas, saugomas vienintelio apsaugininko, atsiskyręs gyvena Bahamose ir su pasauliu nebendrauja.

– Įdomu, – numykiau aš.

– Sklinda kalbos, kad jis sunkiai serga. O gal netgi numirė. Juk tu irgi manei, kad jo nebėra tarp gyvųjų. Taigi Dilanas tarė sau: senis Kentas pasauliu jau pasisotino, viešumo jam nebereikia, jis paliegęs ir greitai išties kojas. Ką pasaulis apie jį galvoja, kalba arba rašo, seniui veikiausiai neberūpi, todėl pats metas mikliai veikti. Suklastosiu memuarus, susižersiu gražaus pinigo ir gyvensiu kaip ponas.

– Ir susimovė.

– Taigi. Jeigu tu, Kite, būtum žurnalistė, ką tokioje situacijoje siektum išsiaiškinti pirmiausia? Išvardyk tris dalykus.

– Tai visai paprasta, – atsakiau. – Kur šiuo metu yra tavo kolega, kur yra jo draugė ir kur guli pinigai.

– Puiku! – nudžiugo Klifordas. – Net seką išdėstei teisingą. Bet visa tai aš jau išsiaiškinau.

– Žinai, kur Dilanas?

– Iš pradžių maniau, kad Ibisos saloje, – atsakė Klifas.

– A, štai dėl ko praeitą savaitę tenai lėkei, – išsyk sumojau aš.

Klifordas linktelėjo, sulankstė servetėlę ir padėjo ant stalo.

– Iš pradžių Dilanas buvo apsistojęs kaime, savo draugelio namuose. Tas tipas klastojo įvairius dokumentus, pažymas, pasus, gal net pinigus ir už tai pateko į kalėjimą. Dabar namas stovi tuščias. O Dilanas netrukus išvyko. Paklausinėjau kaimo žmonių ir sužinojau, kur jis gali slapstytis.

– Ir kurgi?

– Maljorkos Palmoje, viešbutyje. To viešbučio bare gali gauti kvaišalų ir pabendrauti su padugnėmis. Manau, Dilanas tūnos tenai tol, kol nurims šaršalas dėl memuarų klastotės.

– Ar informavai policiją? – pasidomėjau.

– Žinoma. Leidėją taip pat.

– Tas leidėjas vis dėlto keistas žmogus, labai jau neatsargus.

– Versle visi taip elgiasi, visi yra žaidėjai. Užuodęs naudą kiekvienas trokšta pirmas pasičiupti grobį.

– Bet juk tai rizikinga.

– Tai azartas ir godulys. Nė vienas nemano, kad rizikuodamas praras viską. Kaip manai, kodėl mūsų ekonomika tai šoka aukštyn, tai krinta žemyn? Bankrotai, akcijų rinkos griūtys – visa tai sukeliama dirbtinai.

– Patys išprovokuoja ekonomines krizes?

– Taip, – patvirtino Klifas. – Beveik visas. Aš, aišku, nedejuoju, nes laikraščiams tai į naudą, turim apie ką rašyti. – Jis pažvelgė į mane. – Norėtum dar vyno?

– Ačiū, ne. Regis, apgirtau.

– Eik jau! Mąstai labai blaiviai. Beje, gal norėtum eiti su manim į spaudos konferenciją? Turiu omeny, kai į ją kvies žurnalistus.

– O taip! – apsidžiaugiau. – Labai norėčiau. O kur ji bus?

– Policijos departamente. Bet pirmiau jie turi suimti anuodu balandėlius. – Klifas pažvelgė į laikrodį. – Na, mudviem metas namolio.

Viešbutyje Klifordas sekiojo paskui mane kaip šunelis, net dantis valėsi drauge.

– Beprotiškai myliu tave, – pasakė vonios kambaryje žvelgdamas į veidrodį. – Dėl tavęs padarysiu viską, galiu net kojas išbučiuoti. – Jis susmuko ant grindų ir tikrai pabučiavo kojų pirštus. – Paklusiu netgi, jei liepsi šokti pro langą, – pridūrė.

Suskambėjo telefonas.

Klifordas atsistojo.

– Koks kvailys skambina tokiu metu? – susiraukė ir nuėjo pakelti ragelio. – Džimi? – ištarė nepatenkintas. – Išgerti? Dabar? Ar žinai, kiek valandų? Greisė? Kodėl Greisė? Iš kur ištraukei, kad ji čia? Jos nėra ir neturi būti. Klausyk, nelįsk ne į savo reikalus. Kas? Kodėl? Ar būtinai reikia? Na gerai, supažindinsiu. Per spaudos konferenciją. Taip, ji mano kolegė. Labanakt.

Susidomėjusi klausiausi pokalbio.

– Ot įkyrus tipas! – padėjęs ragelį suurzgė Klifas. – Jam būtinai reikia žinoti, kas tu tokia, kad paskui galėtų visiems išpliurpti. Ai, tiek to, užmirškim. Eikš į lovą. Na, ką manai apie kriminalinį romaną?

– Labai įdomus.

– Taip, gerasis Dilanas Smitas… Žavus vyrukas. Tik abejotinos reputacijos. Apsiskaičiavo, be to, kai kurias istorijas laužė iš piršto. Viename laikraštyje padirba dvejus metus ir išspiriamas lauk. Gyvena moterų sąskaita, sparną vienu metu rėžia aplink kelias sekretores. Bjaurus tipas. Bet kad vieną dieną atsidurs kalėjime, tikrai nesitikėjau.

Įsiropštėme į didžiulę lovą. Klifordas paslaugiai apklostė mane.

– Džiaugiuosi, kad tu čia, – pasakė. – Dviese daug geriau nei vienam. Tu atidžiai klausaisi, ką sakau, viską supranti, su tavim įdomu kalbėtis. Tačiau rytoj kartu būsim trumpai. Manęs laukia svarbūs susitikimai. Ar pabūsi viena? Nesupyksi?

– Tikrai ne. Pasiėmiau užrašus ir mokysiuosi. Aš nenuobodžiausiu.

– Dvyliktą numatyti pietūs. Deja, vestis tavęs drauge negalėsiu.

– Dirbk savo darbus, o kai užbaigsi, atvažiuok.

– Sutarta. Išsinuomosiu automobilį ir važiuosim į Kiusnachtą pasižiūrėti, kaip gyvena Groiplių šeimynėlė. Gerai?

– Nuostabu!

– Tu galėsi pabūti Šerloku Holmsu. Do you love me, Kite? Ar myli mane?

– I love you.

– Gerai, – patenkintas tarstelėjo Klifas. – Tai man svarbiausia. – Ir ėmė mane bučiuoti.

Kas vyko paskui, nesunku nuspėti. Man labai gera buvo vieną kartą, Klifui – du, paskui laimingi užmigome. Miegojome kaip visada – duetu: jei ant kito šono apsiverčiu aš, apsiverčia ir Klifordas, jei nuo jo atsitraukiu, jis prisislenka ir apkabina mane. Net kvėpavome vieningu ritmu. Gražiojoje lovoje gulėjo du kūnai, bet širdis ir siela buvo viena. Bent jau taip maniau aš.

Naktį Klifordas staiga pašoko lovoje.

– Kite, kur tu? – išgąstingai riktelėjo. – A, tu čia? Maniau, esi tik mano sapne. – Jis žvilgtelėjo į laikrodį. – Jau pusė dviejų? Aštuntą ryto man susitikimas.

– Aštuntą? Sekmadienį? – paklausiau mieguistu balsu.

– Žurnalistai savaitgalių neturi, – atsakė Klifordas, apkabino mane ir vėl pasimylėjome.

Paskui užmigome ir išmiegojome iki pat ryto.

7

SKYRIUS

Kitą dieną Klifas išsinuomojo tamsų pežo ir išvažiavome į Kiusnachtą, kur gyveno Groipliai. Riedėjome jūros pakrante. Kelią Klifas žinojo gerai, nes Kiusnachte jau buvo lankęsis.

Groiplių namas buvo nedidukas, su sodu. Automobilyje sėdėjome kelias valandas, laukėme vildamiesi, gal kas išeis iš namo arba ateis pas tuos žmones, bet veltui. Ėmė temti, iš dangaus pabiro snaigės, o aplink Groiplių namą – jokio judesiuko.

Klifordas pažvelgė į laikrodį.

– Žinai, Kite, man regis, pavėlavom. Turbūt Lidiją Groipli jau areštavo, o jos tėvai degdami iš gėdos kur nors išvyko, movė kuo toliau nuo žmonių.

– Kodėl taip manai?

– Nuojauta kužda. O pinigai galbūt tebėra čia.

– Kur „čia“?

– Užkasti sode, paslėpti kamine ar kur kitur. Manau, lėksiu į policiją. Jei ta mergužėlė suimta, noriu pirmas ją pamatyti. O tave nuvešiu į viešbutį. Juk tau reikia mokytis, argi ne?

– Taip, ir nemažai.

– Nelauk manęs vakarienės. Viešbutyje yra baras, jų virtuvė tikrai nebloga. Arba užsisakyk ko nors į numerį. O aš atvažiuosiu, kai tik galėsiu.

Grįžusi į viešbutį nusiteikiau ilgai vienišai nakčiai. Tačiau liūdėti neteko. Truputį po dešimtos vakaro parlėkė Klifordas, jo akys net spindėjo iš džiaugsmo. Kai įpuolė pro duris, aš sėdėjau lovoje apsigobusi antklode ir mokiausi. Klifas prišoko prie manęs, pabučiavo į lūpas ir džiugiu balsu pranešė:

– Sučiupom!

– Ką? Anuos abu?

– Būtų gerai. Ne, kol kas tik Lidiją.

– Suėmė ją?

– Taip!

– O kur rado?

– Oro uoste. Ji jau turėjo bilietus į Frankfurtą, iš tenai į Barseloną, iš jos į Maljorkos Palmą. Taigi aš buvau teisus, mūsų vyrukas sėdi Maljorkoje.

– O pinigus buvo pasiėmusi? – pasidomėjau.

– Tik dalį, šimtą tūkstančių dolerių. Slėpė lagamine su dvigubu dugnu.

– Matei tą merginą?

– Dar ne. Bet netrukus pamatysiu. Galima sakyti, jau sučiuptas ir Dilanas. Tiksliau, šiąnakt jį suims. Gali būti, kad operacija jau prasidėjo, gal jis jau spąstuose. Ryt policija rengia spaudos konferenciją, bet aš ir dabar daug žinau, galiu sėsti rašyti straipsnį. Ar netrukdysiu tau mokytis, jei tarškinsiu mašinėle?

– Tikrai ne.

Klifas nusirengė nuogas, užsivilko rudą pižamą, kurią atsivežė iš Paryžiaus, ant lovos paskleidė kalną užrašų, įsitaisė šalia manęs, rašomąją mašinėlę pasidėjo ant kelių ir ėmė spausdinti. Jo „Olivetti“ buvo lygiai tokia kaip man padovanotoji Vienoje, tik ne žydros, o žalios spalvos.

Klifas tarškino mašinėle nesustodamas, o kai straipsnį užbaigė, telefonu padiktavo kolegoms Niujorke. Jam diktuojant, klausiausi susižavėjusi. Klifo straipsnis man regėjosi puikus.

Perdavęs informaciją jis patenkintas pažvelgė į mane.

– Nuostabu! – sušukau. – Skamba kaip romanas.

– Taip, – pritarė Klifas. – Ir mes pirmieji apie tai pranešim. Visi kiti straipsnius rašys tik po spaudos konferencijos. Mūsų laikraštis tuo metu jau bus spaustuvėje. Mūsų skaitytojai šitą istoriją sužinos diena anksčiau už kitus. „ABC News“ triumfuoja!

– Sveikinu!

Klifordas nepatikliai pažvelgė į mane.

– Tikrai? Juk aš trukdžiau tau mokytis, per mane negali eiti miegoti, nors jau gili naktis.

– Nuostabi naktis, mano gyvenime tokios dar nėra buvę, – atsakiau.

– Nepyksti ant manęs?

– Priešingai, ta istorija geresnė už bet kokį filmą, nepaprastai įdomi. Tavo profesija nuostabi!

Klifordas meiliai pažvelgė į mane.

– Mieloji mažule Kite, tu visai kitokia negu Greisė. Ji nuolat būdavo nepatenkinta, jei dirbdavau naktimis, visada pavydėdavo manęs laikraščiui. Bet, Kite, tai tik pradžia. Rytoj prasidės tikra velniava.

Klifordas sakė tiesą.

Rankraščio istorija buvo paviešinta, Policijos departamentas surengė spaudos konferenciją, į ją sulėkė žurnalistai iš viso pasaulio. Aš susipažinau su Klifordo kolegomis iš garsiojo „New York Times“, iš „Washington Post“, „Chicago Tribune“ ir „Wall Street Journal“. Konferencijoje dalyvavo visų naujienų agentūrų atstovai, tarp jų ir Džimis Bradėjus, vyrukas, kurį baisiai domino mano persona.

– Tai mano vertėja iš Vienos, – Džimiui pristatė mane Klifas, tyčia nutylėdamas pavardę.

– Žavi, žavi, – šyptelėjo Džimis. – Gal po spaudos konferencijos eikim kur užkąsti? – pasiūlė.

– Deja, nėr kada, – šaltai atšovė Klifordas.

– Kodėl?

– Turiu svarbų susitikimą.

– Kur? – sukluso Džimis.

– Paslaptis. Iki, Džimi.

Bradėjus įsižeidęs nusigręžė, bet atsisėdo taip, kad per spaudos konferenciją galėtų spoksoti į mane. O aš tuoj išmečiau jį iš galvos, nes buvo daug įdomesnių dalykų. Klifordo paraginta net pateikiau kelis klausimus, užsirašinėjau, kas ką kalba, verčiau Klifui, jeigu jis ko nesuprasdavo. Jaučiausi puikiai, lyg būčiau tikra žurnalistė.

Sužinojome, kad Dilanas Smitas buvo suimtas viename Maljorkos Palmos viešbutyje. Jis dar nebuvo apklaustas, nežino, kad Lidija Groipli, gabenusi didelę dalį pavogtų pinigų, jau patupdyta už grotų.

Visa tai Klifordas jau žinojo ir netgi spėjo vakar perduoti į Niujorką. Tuo metu, kai kiti uoliai užsirašinėjo informaciją, Klifas išėjo iš spaudos konferencijos ir niekam nieko nesakęs išlėkė į kalėjimą pasimatyti su Lidija, norėjo gauti išskirtinį interviu. Mane jis nusiuntė į Šveicarijos dienraštį „Blick“, pas pažįstamą reporterį. Šis papasakojo man apie Lidijos praeitį. Pasirodo, toji mergina, prieš atvykdama į Paryžių ir tapdama aukle, Šveicarijoje jau buvo bausta už vagystę juvelyrinių dirbinių parduotuvėje, kurioje dirbo. Jos hobis – kazino, ir ji jau prašvilpė nemažas sumas.

Vakare abu su Klifordu susitikome viešbutyje. Klifo nuotaika buvo pakili.

– Ir kaip sekėsi? – paklausiau.

– Puikiai! Lidija papasakojo tiek, kad straipsnis išeis per du puslapius. Išskirtinis interviu „ABC News“ skaitytojams. Joks kitas laikraštis neturi tokios informacijos. Džimis iš pykčio įsikąs į užpakalį.

– O kaip ji jautėsi tave pamačiusi? Nesmagiai?

– Visai ne. Raudojo man ant peties ir išklojo visą tiesą.

– Ir apie kitus pinigus? Kur jie paslėpti?

– Sako, Andoroje. Bent jau tenai ieško.

– Kaip pavadinsi straipsnį?

– „Nusikaltimas iš meilės“. Lidija – ne užkietėjusi nusikaltėlė, o tik iki ausų įsimylėjusi kvailelė, man jos netgi gaila. Žinai, kur Dilaną suėmė?

– Turbūt viešbutyje.

– Viešbutyje. Ištraukė iš vienos turistės, vokietės, lovos.

– Ką?

– Taip taip! Jis vėl laksto paskui sijonus. Tą vokietę gražiai apmovė. Prisistatė esąs garsus rašytojas, neva rašantis scenarijų pasaulinio garso filmui apie Maljorkos Palmos naktinį gyvenimą. Kad galėtų tarti žodį per aktorių atranką, neva turįs sumokėti avansą – penkiolika tūkstančių dolerių.

– Ir ta vokietė jam paskolino?

– Paskolino. Atidavė visas savo santaupas. Ir niekada nesusigrąžins, nes nebus jokio scenarijaus, jokio filmo.

– Negi jis toks žavus, kad moterys taip lengvai patiki melu?

– Dar ir koks! Apsigimęs aferistas. Atrodo puikiai, plaukai žili, o tai ypač patinka moterims, lakios fantazijos, meluoja nemirksėdamas. Moterys tiki kiekvienu jo žodeliu. Tikra beprotybė!

– Ir Greisei jis patiko, tiesa?

– Oi, labai! Iki šiol patinka. O jis išmetė ją iš galvos. Dabar Lidijos eilė, toji įsimylėjusi jį iki ausų. Tarsi Dilanas būtų ją užhipnotizavęs. Man regis, ji net gerai nesuvokia, ką dėl jo padarė.

Ir šią naktį Klifas rašė straipsnį, įsitaisęs greta manęs lovoje. Aš vėl stebėjausi jo pasakojimo stiliumi – lengvu, elegantišku, prikaustančiu dėmesį. Jo straipsnis buvo nepaprastai įdomus. Taip Klifui ir pasakiau.

Klifordas nudžiugo.

– O Greisė nė kartelio nepagyrė, – pasakė man. – Esą jei turėtų tiek patirties kiek aš, parašytų šimtąkart geriau. Kaip gerai, kad pasikviečiau tave. Padrąsini mane.

Jaukus kambarys „Carlton Elite“ po truputį ėmė panėšėti į redakciją. Visuose kampuose gulėjo laikraščiai, teletaipu gauti tekstai, žurnalai ir švarūs popieriaus lapai. Abu su Klifu plušėjom kaip bitutės, jis kasnakt rašė istorijos tęsinius, o vakarodavom keturiese: Klifas, aš, mano užrašai ir žalioji „Olivetti Littera“.

Mudu dalyvavome spaudos konferencijose ir žurnalistams rengiamose vakarienėse, tačiau nenumaldomai artėjo ir dar vienas renginys – mano egzaminai. Apie kelionę namo Klifui pasakiau paskutinę minutę.

Jis pasipiktino.

– Ką? Išvažiuoji? O gal galėtum išsilaikyti vėliau?

– Niekaip. Dabar arba niekada.

– Oi, kaip negerai. Pripratau prie tavęs, nenoriu Ciuriche likti vienas.

– Po egzaminų bus atostogos. Iki vasario pabaigos. Galėčiau vėl atskristi.

Klifordas susimąstė.

– Ryt iš pat ryto išskrendi į Vieną, o poryt grįžtum, taip?

– Taip. Jeigu tau nebus per brangu…

– Beprotiškai brangu. Tačiau tu stropiai mokeisi, aš uoliai dirbau, taigi abu nusipelnėm apdovanojimo. Ar tu mane tebemyli?

– Dievinu tave.

Klifordas nupirko man bilietus į Vieną ir atgal į Ciurichą ir dviem dienoms išskridau namo. Viskas vyko kaip kine, o aš jaučiausi tarsi orlaivio įgulos narė. Iš oro uosto nulėkiau tiesiai į universitetą, kitą rytą išlaikiau antrą egzaminą, paskui nudūmiau į Švechatą ir iš ten išskridau į Šveicariją.

Klifordas per tą laiką persikraustė į „Baur au Lac“, garsų viešbutį prie Ciuricho ežero, itin mėgstamą anglakalbių žurnalistų, prašmatnumu ir kainomis prilygstantį milanietiškam „Principe di Savoia“. Mudviem priklausė didžiulis kambarys trečiame aukšte. Čia dominavo balta ir aukso spalvos, o pro langus buvo matyti ežeras.

Kai įžengiau vidun, Klifas mirko vonioje. Supratęs, jog tai aš, išsyk ėmė šaukti, kad ateičiau.

– Viskas gerai? – paklausė.

– Kuo puikiausiai! Išlaikiau abu egzaminus, ir tą, ir tą – labai gerai.

– Ir vėl atsivežei rašomąją mašinėlę? Kodėl?

– Turiu parašyti anglų kursinį. Šimtą dvidešimt puslapių. Atiduoti privalau iki kovo tryliktos. Kol kas turiu parašiusi pusę, bet nesirūpink, klavišais tarškinsiu tik kai būsi išėjęs. Pasiėmiau ir knygų, taigi kai naktimis rašysi, aš tyliai skaitysiu ir tau netrukdysiu.

– O aš turiu naujieną, – pranešė Klifas. – Dilanas prisipažino. Jis Ciuriche. Penktą vakaro važiuoju su juo pasikalbėti.

– Jis neprieštarauja?

Klifas papurtė galvą.

– Su juo norėjo pasišnekėti ir kiti žurnalistai. Dilanas dirbo įvairiuose laikraščiuose ir daug kas jį pažįsta, bet jis visiems atsakė. Interviu duos tik man.

– Dar vienas išskirtinis „ABC News“ straipsnis?

– Yes, baby! Nagi, eikš pas mane į vonią. Praeitą naktį ilgėjausi tavęs.

Šiltame vandenyje apsikabinome ir aistringai pasibučiavome, bet viskas tuo ir apsiribojo, nes kitkam neturėjome laiko.

Lygiai pusę penkių Klifordas išvažiavo į susitikimą, o aš ištraukiau iš dėklo žydrąją „Olivetti“, pastačiau ant staliuko, peržvelgiau šešiasdešimt kursinio darbo puslapių, kuriuos buvau atsivežusi, įsitaisiau kuo patogiau ir puoliau spausdinti.

Klifordas grįžo aštuntą.

– Sveika, Kite, vakarieniausim numeryje, nes man reikia padirbėti.

Jis nusivilko paltą, nusiavė batus, tada ant stalo, stovinčio prie lango, numetė didoką šūsnį ranka prirašytų popieriaus lapų.

– Kaip sekėsi? – pasidomėjau.

– Stebuklingai! – Jis čiupo telefono ragelį ir užsakė salotų, sumuštinių ir kavinuką juodos kavos. – Medžiagos turiu trims straipsniams. Gali būti, kad rašysiu visą naktį.

– Kaip jautėsi Dilanas? Gėdijosi?

– Tokios rūšies žmonės niekada nesigėdija. Pasakė: Klifai, juk mane pažįsti, žinai, kad esu padorus vyrukas, padėk man, ištrauk iš čia, patikėk, neliksiu skolingas.

– Ar pasakė, kur pinigai?

– Ne. Jis kaltina Lidiją. Ji turėjo registruotu paštu nusiusti juos į Barseloną.

– Paštu? Keturis šimtus tūkstančių dolerių?

– Taigi.

– O kas gavėjas?

– Kažkas, kas buvo pažadėjęs nugabenti pinigus į Andorą. Dilanas nurodė man ir banką, ir sąskaitos numerį, bet sąskaita tuščia. O žinai, ko jis manęs labiausiai prašė? Kad sužinočiau, kas atpažino Lidiją, kai toji buvo banke.

– Neįtaria, kad tai tu?

– Ne! Tikrai ne.

Klifordas atsisėdo prie stalo ir ėmė tvarkyti savo užrašus.

– Ar netrukdysiu, jei spausdinsiu mašinėle? – paklausiau.

– Tikrai ne. Pas mus redakcijoje apskritai beprotnamis, telefonai skamba, teletaipas tarška, mašinėlės barška. Pripratau, nė nebegirdžiu.

Klifas puolė dirbti. Iki penkių ryto parašė tris straipsnius ir be jėgų krito į lovą. Apkabino mane ir akimirksniu užmigo.

Kitą rytą atsibudę puolėm vienas kitam į glėbį ir ilgai ilgai mylėjomės. Iš lovos išlipom antrą valandą dienos.

– Ar atsivežei suknelę? – paklausė Klifas.

– Ne. O kam?

– Šiandien vakare užsienio žurnalistams rengiamas vakarėlis. Čia pat, viešbutyje, diskotekoje pirmame aukšte. Noriu pasipuikuoti tavimi, todėl eisim apsipirkti. Be to, išlaikei du egzaminus, turim atšvęsti. Ir dar vieno dalyko tau nepasakiau. Kovo mėnesį skrendu į Bahamas. Spėk, kodėl.

– Į Bahamas? Nes ten gyvena M. A. Kentas?

– Taip! Jis sutiko duoti man interviu. Įsivaizduoji? Sakė, kasdien skaito mano straipsnius „ABC News“, jie labai jam patinka, todėl papasakos tai, ką apie tą istoriją žino. Sensacija garantuota! Iš visų pasaulio žurnalistų jis nori matyti ką? Mane! Kite, ar didžiuojiesi savo Klifordu?

Aš linktelėjau.

– Gal tau pavyktų prikalbėti jį parašyti memuarus? Tai yra tu jam padėtum parašyti.

– Būtų fantastiška! Bet ir dabar sensacija garantuota. Juk tai bus pirmas interviu su juo po penkerių tylos metų. Parduosiu visiems pasaulio laikraščiams. Ir ims byrėti pinigėliai tavo lėktuvo bilietams, mano mažoji Kite. Bet pirmiau nupirkim tau ką nors gražaus šiam vakarui.

Suknelę pirkome parduotuvėje Geležinkelio Stoties gatvėje. Rusvai rožinės spalvos, su sidabro gijomis, berankovę, gražiai prigludusią per liemenį, plačiu, einant plevėsuojančiu sijonu. Klifas dar nupirko man sidabro spalvos batelius su nelabai aukšta pakulne. Grįžusi į viešbutį iškart persivilkau.

Klifordas įdėmiai nužvelgė mane.

– Nė nežinau, kaip elgtis, – pasakė, kai susiruošiau eiti. – Teks nenuleisti nuo tavęs akių. Atrodai nuostabiai. Mano kolegos baisiai smailūs prie šitokių gražių merginų. Atmink, Kite: šoki tik su manim.

Jis paėmė mane už parankės ir nusivedė į diskoteką.

Salėje buvo triukšminga, skambėjo bugivugis. Vos įsitaisėme prie laisvo stalelio, prisistatė Džimis.

– Leiskite pakviesti jus šokio, dailioji panele, – kreipėsi į mane.

– Dėkoju, bet atsisakysiu, – ištariau mandagiai.

– Ji nešoka, – įsiterpė Klifas. – Nepyk, bet ir vietos prie mūsų stalelio jau užimtos.

Vis dėlto Klifordas nusivedė Džimį prie baro. Vos spėjo atsukti man nugarą, pripuolė Klifo kolega, tikras milžinas pražilusiais karčiais, žydromis spindinčiomis akimis, išsišiepęs kaip savimyla, ir nusitempė mane šokti. Ką aš galėjau padaryti? Jis sukiojo mane kaip vilkelį, nes grojo rokenrolą, o kai grįžau prie staliuko, Klifordą radau net perbalusį iš įsiūčio.

– Tuojau pat eik į kambarį ir persirenk, – sušnypštė jis. – Nes kai sukiojiesi, matyti ne tik kojos. Ką, negirdėjai replikų? Visi spoksojo išpūtę akis.

– Ne spoksojo, o plojo, – puoliau gintis. – Juk pats sakei, kad nori pasipuikuoti manim.

– Ir būtinai reikėjo eiti šokti su tuo Bilu, ką?

– Kas tas Bilas? – nustebau.

– Mergišius, kaip ir Dilanas. Iš „Los Angeles Times“. Dar akimirka, ir būčiau užsisakęs dvigubą viskio. Nori, kad prasigerčiau?

– Aišku, nenoriu. Klifai, būk geras, nurimk. Sėdėsiu tyliai ir nė nekrustelėsiu, pažadu.

Kur jau ten!

Vakarėlis tęsėsi iki keturių ryto. Ir visą tą laiką prie mūsų stalelio buvo sujudimas – Klifo kolegos ėjo vienas po kito, trumpam prisėsdavo ir išvertę akis spoksojo į mane. Liejosi vynas, viskis, konjakas, alus. Dar niekada nebuvau mačiusi šitiek prisilakusių vyrų.

– Dabar pati matai, kaip būna, – pasakė Klifas, kai parėjom į savo elegantiškąjį kambarį. – Aplinkui vieni girtuokliai. O kai šitaip, ir pats nusitašai. Ačiū Dievui, šįkart tu man neleidai. Ryt būsiu vienintelis, kurio nekankina pagirios. Ačiū, kad nešokai su kitais.

Kitą dieną Klifordas lakstė su reikalais, o aš parašiau ketvirtą kursinio skyrių. Dirbau stropiai, iki penktos valandos vakaro, paskui liftu nusileidau į prašmatnųjį vestibiulį ir išgėriau puodelį kavos.

Buvau apsimovusi juodo aksomo kelnes, užsivilkusi smaragdo spalvos megztuką, plaukai palaidi, lūpos paryškintos rožiniu lūpdažiu.

Vos tik atsisėdau ant plačios sofos, priešais išdygo įkyrusis Džimis ir paklausė, kodėl Klifas išleido mane vieną. Aišku, neišdaviau, kad Klifo nėra ir netgi nežinau, kur laksto. Paskui atsivilko blondinas Rupertas, Londono „Financial Times“ žvaigždė, tada dar trys žurnalistai iš Niujorko, o galiausiai ir Bilas Tigeris, tas pats, kuris vakar išvedė mane šokti. Šitas išsidrėbė ant sofos greta manęs, o čia, beveik tą pačią akimirką, pro duris, kad jį kur bala, įžengė Klifordas.

Pamatęs mane, apsuptą savo kolegų, sustojo kaip įbestas, suraukė juodus antakius ir nutaisęs žudiko miną įsmeigė akis į Bilą. Pašokau ir nulėkiau prie Klifo, bet jis neatlyžo, lifte stovėjo paniuręs, o įžengęs į kambarį ėmė rėžti pamokslą:

– Pasirodo, tavęs nė sekundei negalima palikti vienos. Aš priblokštas! Nusivylęs! Tik pasižiūrėk į save: lūpos padažytos, užsivilkusi tą žalsvai melsvą permatomą daiktą. Ką ketini sugundyti, a? Įspėju tave, Kite: noriu būti vienintelis vyras tavo gyvenime. Aš labai pavydus! I’m a jealous guy! Daugiau taip nesielk, antraip išsiųsiu į Vieną ir nebenorėsiu akyse regėti.

Jis pripuolė prie rašomosios mašinėlės ir ėmė kaip pasiutęs tarškinti klavišais.

– Klifai, būk geras, nepyk, – ėmiau prašyti, kai po šitokios tirados pagaliau atgavau amą. – Nagi, pažvelk į mane.

Klifas atsigręžė.

– Tau patinka Bilas?

– Ne, nė kiek.

– Davė savo telefono numerį?

– Ne!

– Tai ko jam iš tavęs reikėjo? Ai, pats žinau. Jis nekenčia manęs, nes manieji straipsniai daug geresni už jo, o apie fiktyvų rankraštį turiu daug medžiagos. Bet žinok: Dilano Smito istorija – tai mano istorija. Visi kiti vien nusirašinėja ir baisiausiai man pavydi.

– Su Bilu apskritai nesikalbėjau. O Džimis tik paklausė manęs, kur tu.

– Pasakei?

– Aišku, ne. Nes nežinojau. O kur buvai taip ilgai?

Klifordas atsistojo, priėjo ir apkabino mane.

– Taigi, kur buvau… Susitaikom? Ar tebemyli mane?

– I love you!

– I love you, mieloji. Eikš čionai. – Jis klestelėjo į žalią krėslą, stovintį prie rašomojo stalo, ir truktelėjęs mane už rankos pasisodino ant kelių. – Taigi toliau rašau kriminalinį romaną, – pasakė ir paglostė man ranką. – Vaidinu Šerloką Holmsą. Vėl aplankiau Lidiją Groipli.

– Kalėjime?

Klifordas linktelėjo.

– Ji sudarė man sąrašą žmonių, su kuriais susipažino būdama su Dilanu.

– O kam tau to reikia?

– Noriu surasti tuos keturis šimtus tūkstančių dolerių.

– Negi dar nesurado?

– Ne! Pinigai dingo kaip į vandenį.

– O kokie žmonės tame sąraše?

– Daugelio pavardžių Lidija nežino, užrašė tik vardus. Vis dėlto ji nekvaila, šį tą įsidėmėjo. Pagrindinis pėdsakas veda į Briuselį. Lidija įsiminė vieną vyruką, tiksliau, jo įprotį, pagal kurį galima tą žmogų atpažinti.

– Ir koks tas įprotis?

– Rūkydamas jis žiaumoja kramtomąją gumą. Kite, ar žaidi šachmatais?

– Ne. Kodėl klausi?

– Spėk.

– Briuselyje tu ieškosi žmogaus, kuris rūko kramtydamas gumą ir tuo pat metu žaidžia šachmatais?

– Teisingai! Protinga mergaitė. Taigi rytoj iškeliaujam. Man reikia skubiai grįžti į Paryžių. Bet penktadienį galėtume susitikti Briuselyje. Ar galėtum iki penktadienio išmokti žaisti šachmatais?

– Žinoma!

– Įsidėmėk tik pagrindinius dalykus: figūrų pavadinimus ir paprasčiausius ėjimus.

– Jokių problemų. O tu pats ar moki žaisti šachmatais?

– Žaidžiu nuo mokyklos laikų. Ir visada laimiu. Bet dabar, Kite, turiu padirbėti. Tik vieną valandėlę. Paskui eisim vakarieniauti. Ar galėtum palaukti? O gal jau išalkai?

– Ne ne, palauksiu.

Klifordas ėmė spausdinti mašinėle, o aš parašiau penktą savo kursinio skyrių. Kivirčas buvo užmirštas, nė vienas netrukdėm kitam dirbti, vėl buvom šauni komanda. Vakarieniavom garsiajame gretimai esančiame restorane, o lovoje buvo puiku kaip visada.

Ir apskritai, gyvenimas man regėjosi nuostabus!

Atsisveikindama su Klifu neverkiau, juk po penkių dienų vėl pasimatysime Briuselyje. Man buvo atostogos, tad būčiau mielai skridusi su juo į Paryžių, tačiau jis nekvietė. Tam turėjo priežasčių, bet pasakė tik oro uoste.

– Kite, nepasakiau tau vieno dalyko. Gregoris yra Paryžiuje.

– Tavo sūnus? – sušukau nustebusi.

– Taip. Kol jis bus pas mus, noriu nakvoti namie. Nenorėčiau, kad jis imtų nerimauti.

– Ir teisingai. Nereikia piktumų.

– Atsiųsiu tau lėktuvo bilietą į Briuselį, o tada abu žaisim detektyvus. Ir nepyk, kad buvau toks pavydus.

– Viskas gerai. Ačiū už gražią suknelę ir batelius.

– Man tai – malonumas, brangioji.

Buvo paskelbti mūsų reisai, tad atsisveikinome. Klifordas iš tolo pamojavo man ir nuėjo prie įlaipinimo vartų. Jis turėjo skristi paskutiniu šiandien Paryžiun skraidinančiu „Air-France“ laineriu. Po dešimties minučių aš jau sėdėjau „DC-9“, išvykstančiame į užsnigtą Vieną.

Per kitas penkias dienas išmokau žaisti šachmatais. O pamokė Karlas, dėl manęs pasilikęs Vienoje ir nieko nenutuokiantis apie slaptą prašmatnų mano gyvenimą. Kai nesimokydavau žaisti šachmatais, uoliai rašiau kursinį. Ketvirtadienio vakare penktas skyrius buvo baigtas, penktadienį vėl leidausi į kelionę padange ir nutūpiau Briuselyje, kuriame dar niekada nebuvau lankiusis.

Pirmas įspūdis buvo nekoks. Šiandien medžiai čia žaliuoja net siauriausiuose skersgatviuose, o anuomet gatvės buvo nykiai plikos. Briuselis dar nebuvo Europos Sąjungos sostinė, nes nebuvo jokios Europos Sąjungos.

Išlipusią iš lėktuvo mane kiaurai perkošė vėjas, buvo baisiai šalta, aplinkui siautėjo darbininkai su pneumatiniais plaktukais. Metro buvo dar tik statomas, senieji namai griaunami, o jų vietoje dygo gremėzdiški statiniai. Tai buvo ne miestas, o milžiniška triukšminga, purvina ir dulkina statybų aikštelė.

Ūpą pataisė tik garsioji nepaprastai graži Didžioji aikštė ir legendinis beprotiškai prašmatnus auksu tviskantis „Metropole“ viešbutis. Kambarį Klifordas, aišku, užsisakė čia. Kaip visada, geriausias adresas, aukščiausias lygis!

Netikiu savo akimis, tariau sau įžengusi į didžiulį auksu tviskantį vestibiulį. Aš esu karaliaus rūmuose! Čionai aplinka buvo dar prabangesnė, erdvesnė ir pasakiškesnė nei iki tol matytuose viešbučiuose. Gėrėdamasi įžengiau į liftą, pakilau iki mūsų kambario, o čia nekantraudamas manęs jau laikė Klifordas.

Kai pasibeldžiau, jis kaip tik rengėsi. Duris atidarė mūvėdamas trumpikėmis, vienomis kojinėmis, užsimetęs tik marškinius. Žodžio netaręs įsitempė mane vidun, užtrenkė duris ir stipriai apkabino.

– Kite, mieloji, – sumurmėjo man į plaukus, – Paryžiuje be tavęs man buvo taip liūdna.

– O kur sūnus? Negrįžo?

– Grįžo, bet susitikinėja su draugais, man laiko neturi. Bet leisk pažvelgti į tave! – Jis atsitraukė ir katiniškomis akimis nužvelgė mane. – Tu dar labiau išgražėjai, nors ir taip esi nuostabi. Ir ką veikei viena būdama Vienoje?

– Rašiau kursinį ir mokiausi žaisti šachmatais.

– Šaunuolė! – patenkintas sušuko Klifas. – Nagi, išvardink figūras.

– Karalius, valdovė, bokštas, pėstininkas, rikis ir žirgas.

– O kaip figūros juda?

Aš trumpai nupasakojau jam.

– Teisingai! – Jis paglostė man skruostą. – O kaip būna, kai karalius atakuoja valdovę?

– Tada viena figūra nukertama.

– Kuri?

– Karalienė.

– Teisingai! Įsidėmėk: aš esu karalius ir visada nugaliu. Tačiau tavęs niekada neskriausiu. Na, ką pasakysi apie mūsų viešbutį?

Apsidairiau. Lova čia buvo dar platesnė negu „Baur au Lac“.

– Dar niekada nesu regėjusi tokio milžiniško kambario. Baldai – nuostabūs. Ar dažnai čia apsistoji?

– Taip, dažnai. Tačiau šiandien naktį praleisim kitur.

– Nakvosim ne čia? – sušukau nusivylusi.

– Važiuosim į vieną kavinę, kur renkasi menininkai, ir visą naktį žaisim šachmatais. Sėskis, Kite, paaiškinsiu tau, ką esu sumanęs. Taigi mudu ieškosim vyro vardu Karlosas. Jam apie trisdešimt, mažiukas, stambus, visad vilki brangiu odiniu švarku. Nagi, ką dar apie jį žinai?

– Jis rūko ir tuo pat metu kramto gumą.

– Tikrai taip! Kuo tu vilki? Ne, šitas raudonas megztinis labai ryškus. Gal turi kokį juodą drabužį? Ne? Tada užsivilk šitą. – Ir jis padavė man savo megztinį.

Drabužis man buvo per ilgas ir per platus, užtat iš puikaus kašmyro ir kvepėjo Klifu, gaiviu jo losjonu po skutimosi, kuris man taip patiko. Atsiraitojau rankoves.

– Ar taip gerai?

Klifordas linktelėjo.

– Mažule mano, – ištarė susijaudinęs. – Greisė nė už ką taip nesielgtų.

– Kaip nesielgtų?

– Nevilkėtų mano megztiniu ir nevaidintų Šerloko Holmso. Pabučiuok mane, mieloji, ir eisim.

Pro milžiniškas statybų aikšteles išardytais grindiniais taksi atvažiavome į Keienveldo gatvę ir išlipome prie nedidelės užeigos, kuri vadinosi „Mažasis Ikselis“.

Kavinė buvo pilna menininkų – ilgaplaukių vyrų ir merginų, vilkinčių vyriškais marškiniais ir mūvinčių džinsais, tad aš su Klifo megztiniu atrodžiau kaip sava. Be to, buvo šilta, aplinkui daug augalų, patalpą apšvietė švelni šviesa, tad pasijutau jaukiai ir patogiai. Beveik visi kavinės lankytojai žaidė šachmatais, palinkę virš staliukų. Jei kuris laimėdavo, išsyk ieškodavo naujo kompaniono. Žmonės kalbėjosi tarpusavyje, bet labai tyliai, kad kitiems netrukdytų susikaupti.

Išsyk prisipažinsiu: kad ir su kuo žaidžiau, pralaimėjau visas partijas. Vis dėlto mudu su Klifu lydėjo sėkmė. Pirmą valandą abu pamatėme įžengiant vyrą, vilkintį prabangiu odiniu švarku. Tipas buvo mažiukas, susigūžęs, bet visus čia pažinojo, nedelsdamas sužaidė vieną partiją su raudonplauke matrona, o ją aplošęs iškart ėmė dairytis naujo varžovo. Visą tą laiką jis neišleido iš dantų cigaretės ir žiaumojo gumą.

Klifas atsistojo ir pamojo vyrukui, kviesdamas sužaisti partiją. Tas sutiko.

– Karlosas, – prisistatė sausai, abiem vyrams pradėjus žaisti.

Žaidimas užsitęsė. Karlosas litrais maukė alų, Klifas – mineralinį. Trečią ryto jiedu vis dar žaidė, o aš užmigau. Kai šeštą pabudau, Klifordas kaip tik atsiskaitė su padavėju, tada padėjo man atsikelti ir pasakė:

– Ačiū, kad ištvėrei. Aš laimėjau. Be to, naktelė buvo labai naudinga.

Grįžom į auksinį viešbutį, puolėm į lovą ir vienas kitam į glėbį, ir mylėjomės taip, tarsi būtume nesimatę ne penkias dienas, o dvejus ilgus metus. Paskui užmigome ir miegojome iki ketvirtos valandos popiet.

Kai pabudau, Klifas jau turškėsi po dušu.

– Kite, turiu bėgti! – sušuko man, tačiau kur išsiruošė, nepasakė.

Negrįžo visą naktį. Pasirodė kitą dieną, septintą ryto. Atrodė ne kaip rūpestingas meilužis, o kaip tarnybinis šuo, aptikęs nusikaltėlio pėdsaką.

– Kelkis, Kite, lėksim į oro uostą. Man reikia į Ciurichą, turiu susitikti su Lidija.

Taigi atsisveikinom su pasakų pilimi ir išskridome į Šveicariją. Ciuriche „Baur au Lac“ viešbutis buvo pilnutėlis, kambario negavome ir „Carlton Elite“, todėl apsistojome „Dolder Grand“, itin prašmatniame viešbutyje ant kalno, kurio papėdėje plytėjo miestas. Klifordas palydėjo mane į kambarį ir paliko vieną. Grįžo vėlai vakare ir puolė kažkam skambinti, ilgai plepėjo telefonu.

Aš jau gulėjau lovoje ir susijaudinusi klausiausi jo pokalbių.

– Klausyk, ar tai, ką darai, tikrai nepavojinga? – paklausiau, kai Klifas pagaliau išjungė šviesą ir atsigulė. – Juk čia ne tavo pinigai. Kodėl viso to neatidavus narplioti policijai?

– Čia mano garbės reikalas, – atšovė Klifordas. – Noriu pats sau įrodyti, kad pajėgsiu išpainioti tą kebeknę.

Tačiau kitą dieną jis sulaukė keisto skambučio. Sublerbus telefonui, ragelį pakėliau aš.

– Kas jūs tokia, po velnių? – angliškai sušnypštė kažkoks vyriškis.

Klifordas čiupo ragelį.

– Klausau, – ištarė. – O ko norit jūs?

Apie ką jiedu kalbėjo, taip ir nesupratau, nes Klifordas pasitraukė į šalį ir atsuko man nugarą. Padėjęs ragelį ėmė kramtyti lūpą.

– Man reikia į Barseloną, – pasakė. – Lik čia ir lauk manęs.

– Kas skambino? – paklausiau sunerimusi ir išlipau iš lovos.

Klifordas tylėdamas patraukė pečiais.

– Jis tau grasino? – mygau.

– Aš nieko nebijau.

– Užtat aš bijau. Būk geras, niekur nevažiuok. Tai rizikinga.

– Dilanas – smulkus niekšelis. Nesirūpink, viskas bus gerai, – patikino Klifas. – Esu patyręs daug baisesnių dalykų.

– Ir vis dėlto kas skambino?

– Kažkoks parankinis, sėdintis kalėjime. Sumautas bailys! Žmones jis mat telefonu gąsdina! Tam daug drąsos nereikia.

– Klifai, būk gerutis, užmiršk tą istoriją.

– Užmiršti? Dabar, kai iki pergalės tetrūksta vienintelio pokalbio su bendrininke? Toji vargšelė niekaip neapsisprendžia, tai nori pasikalbėti, tai nenori, tai gina Dilaną, tai smerkia. Visa kita jau išsiaiškinau.

– Ką? Įsipainiojusi dar viena moteris? Kodėl ji neapsisprendžia?

– Iš meilės, brangute, iš meilės.

– Dar viena mylimoji?

– Dilanas jų turi visą haremą. Viena meilužė paklusnesnė už kitą.

– Klifai, pasakyk, kas ji tokia. Prašau.

– Mūsų šachmatininko sesuo.

– Kuo vardu? Ką ji veikia? Taip įdomu, o tu nieko man nepasakoji.

– Todėl, kad negaliu. Ji tiesiog įpainiota į šį reikalą, yra tokia pat auka kaip Lidija, kuriai Dilanas jau sugriovė gyvenimą.

– Ar ji dirba kuriame nors Barselonos banke?

Klifas nusikvatojo.

– Labai galimas daiktas. Grįžk į lovą, Kite, ir laikyk špygą. Vakare vėl būsiu pas tave. – Tačiau vakare jis negrįžo, tik paskambino. – Deja, viskas užsitęsė. Užsakiau tau bilietą ryt rytui į Vieną, į pirmą lėktuvą. Bus geriausia, jei manęs lauksi namie.

Kitą rytą išskridau į Vieną. Klifordas neskambino, o aš drebėjau iš baimės ir neprisiverčiau parašyti nė eilutės.

– Paskambins, – nuramino mama. – Jis tikrai žino, ko ėmėsi, o ėmėsi tikrai ne pirmąsyk. Tokia jo profesija.

– Iš kur žinai?

– Jaučiu, – atsakė brangiausias man žmogus, ir tai buvo tikra tiesa.

Per pietus suskambėjo mano baltasis telefonas.

– Jums skambina iš Ispanijos, – pasakė operatorė. – Sujungti?

– Taip, žinoma!

Tai buvo Klifas.

– Kite, tavo špyga labai padėjo. Pavogti pinigai jau grįžta į Ameriką.

– Sveikinu!

– Ar didžiuojiesi savo Klifordu?

– Dar kaip! Ar leidėjas jau žino?

– Jis septintame danguje. O aš gausiu atlygį, kurį mudu prašvilpsim, kai tik pasimatysim.

– Kada taip nutiks?

– Kai tik grįšiu iš Bahamų.

– O kaip tu pats? Viskas gerai?

– Esu sveikas ir drūtas.

– Šiandien vakare švęsi pergalę?

– Ne, turiu grįžti į Paryžių ir pasiruošti interviu su M. A. Kentu. Dabar jis man dar palankesnis. Vagį pričiupau, pinigai grąžinti…

– Tu visus pričiumpi, tiesa?

– Oi ne, toli gražu. Šįsyk tu buvai mano talismanas, Kite. Bet jau turiu lėkti į oro uostą. Do you love me?

– I love you.

– Gerai, mieloji. Galvok apie mane, nepamiršk manęs.

– O kaip šachmatininko sesuo?

– Pagrasinau jai kalėjimu, – išdidžiai atsakė Klifordas ir baigė pokalbį.

8

SKYRIUS

Klifordas nuskrido į Bahamas ir gavo išsvajotą interviu. Po pokalbio paskambino man, paskui dar kartą – jau iš Paryžiaus. Netrukus atsiuntė savo straipsnį, kurį išspausdino „ABC News“, ir viskas tuo pasibaigė. Daugiau nei skambino, nei rašė.

Nieko nesupratau. Kas čia vyksta? Kursinį užbaigiau ir atidaviau, prasidėjo Velykų atostogos, taigi buvau laisva, o iš jo – jokio ženklo.

Gal nebegyvas? Gal nudaigojo Dilano Smito parankinis? Bėgo dienos, o aš gyvenau nežinioje ir krausčiausi iš proto. Galų gale parašiau laišką ir greituoju paštu išsiunčiau Klifui į redakciją. Išsiunčiau ir tris aerogramas, kiekvieną mielą vakarą mėginau jam prisiskambinti, bet nesėkmingai. Anais laikais į užsienį paskambinti galėjai tik per operatorių, iš anksto užsisakęs pokalbį, o laukti kartais tekdavo kelias valandas ar net pusę nakties. Dėl kažin kokių trukdžių su Paryžium manęs taip ir nesujungė.

Nusiminusi susukau motinai.

– Mama, Klifordas prapuolė. Turbūt pirmadienį važiuosiu jo ieškoti.

– Nepatarčiau, – pasakė mama.

– Kodėl? Gal pakliuvo į bėdą. Nebenoriu kankintis.

– Aš, tavim dėta, dar palaukčiau.

– Kiek?

– Kol pats paskambins. Ar ketinot pasimatyti per Velykas?

– Planavom drauge atšvęsti, kad pavyko atgauti pinigus. Ketinom važiuoti į kaimą, į vynuogyną prie Bordo. Klifui pasiūlė tapti to ūkio dalininku. Jis norėjo, kad aš padėčiau jam įvertinti vynuogyną.

– Vis dėlto nepatarčiau važiuoti į Paryžių, jeigu jis tavęs nekvietė.

– Kodėl?

– Vyrams nepatinka staigmenos. Gal jis turi kokių bėdų ir nenori tavęs painioti. Nespausk jo, iš to nieko gero.

Susimąsčiau. Paskui pasakiau:

– Mama, tu visiškai teisi. Bet ar labai supyksi, jeigu vis dėlto važiuosiu? Suprask, aš tiesiog nerandu sau vietos.

Mama nusijuokė.

– Žinoma, nesupyksiu. Tai tavo gyvenimas. Elkis kaip išmanai.

Tą patį vakarą nusipirkau bilietą į traukinį, sėdau į „Rytų ekspresą“ ir antrą kartą gyvenime leidausi į kelionę per visą Europą. Kratydamasi kupė jaučiausi kaip nesava.

Į Paryžių atvykau aštuntą ryto. Nuotaika buvo visai subjurusi. Skambinti Klifui į redakciją nebuvo prasmės, jis ten pasirodydavo tik dešimtą. Taigi ką daryti?

Nagi, Kite Valentin, atsipalaiduok, tariau sau.

Patraukiau į Liuksemburgo sodą. Buvo vaiski pavasario diena, daug šiltesnė nei Vienoje. Sode jau žydėjo tulpės, skleidėsi kaštonų lapeliai, aplinkui ramu ir tylu, bet aš nieko nemačiau. Du užsimiegoję žmonės vedžiojo šunis, šie patenkinti laigė po pievelę, ant medžių šakų įsaulyje džiugiai čirškavo žvirbliai, bet aš į visa tai žvelgiau tarsi prašalietė. Paskui išėjau iš parko ir Sen Mišelio krantine nupėdinau į „Select Latin“ kavinę. Įsitaisiau jaukioje stiklinėje terasoje ir užsisakiau didelį puodelį kapučino kavos ir prancūzišką raguolį.

Deja, kavinės „Select“ seniai nebėra. O kadaise ją labai mėgo studentai ir profesoriai, nes buvo įsikūrusi už dešimties žingsnių nuo Sorbonos universiteto. Vestibiulyje stovėjo telefonas, tad paskambinau Klifordui.

Buvo beveik dešimta ryto. Jis atsiliepė išsyk.

– Labas, Klifai, – pasakiau stengdamasi kalbėti ramiai. – Čia Kitė.

Stojo ilga tyla.

– Kite? – pagaliau prabilo jis, tarsi abejotų, jog tai aš. – Kur esi?

– Sen Mišelio krantinėje. Atvažiavau naktiniu traukiniu.

– Bet… Ką veiki Paryžiuje? – išsigandęs paklausė jis. – Mudu juk nesitarėm…

– Sakei, kartu švęsim Velykas ir mūsų pažinties metines. Per anas Velykas buvom Vengrijoje.

– Nieko nebus. Kai kas pasikeitė, – pasakė jis, ir mano širdis nudardėjo į kulnus. – Negaliu pakęsti staigmenų. Kodėl nepalaukei, kol tave pakviesiu?

– Bet aš… aš laukiau, ilgai laukiau. Jau maniau, tau kas nors atsitiko. Ačiū Dievui, esi gyvas.

– Nieko man neatsitiko. Esu stiprus kaip arklys. Ai, negerai, labai negerai.

– Netrukdysiu tavęs, – išlemenau. – Vakare grįšiu į Vieną. Ir apskritai mums visai nebūtina matytis, jei tu negali…

– Pala pala, – pertraukė jis mane. – Neskubėk. Pirmą valandą būk „Grand Corona“, gerai? Tenai ir palauk manęs.

Jis baigė pokalbį o aš dar minutėlę spoksojau į telefono ragelį. Jau geriau būčiau mirusi. Klifas dar niekada nekalbėjo su manim tokiu tonu. Kas atsitiko? Ciuriche liepsnote liepsnojo meile, ir še tau. Kas jam pasidarė? Deja, neturėjau nė menkiausio supratimo. Žinojau viena: oi ne prieš gera visa tai.

Pėstute patraukiau į „Grand Corona“. Pėdinau palei Seną, o raudonas kelioninis krepšys darėsi vis sunkesnis. Jaučiausi lyg sulėtintame filme. Sraigės greičiu kirtau tiltą, vos vilkdama kojas atsidūriau Alma aikštėje ir įžengiau į kavinę. Ji buvo apytuštė. Švietė saulė, tad kavinės lankytojai buvo įsitaisę stiklinėje terasoje. Buvo pats kovos už sočius pietus įkarštis – tarškėjo lėkštės, žmonės šurmuliavo, pirmyn atgal zujo padavėjai. Čionai kasdien pietaudavo gretimų biurų tarnautojai, todėl daugelis pažinojo vienas kitą, visi džiaugėsi pietų pertraukėle, tik vienintelei man norėjosi verkti.

Aš mąsčiau apie Klifordą. Ir pirmą kartą pajutau jam baimę. Bet vis tiek ilgėjausi jo taip, kad gėlė širdį. Mudu nesimatėm beveik dvi savaites! Buvau išsiilgusi jo artumo, jo meilės, šilumos, troškau apkabinti, prisiglausti, bučiuoti, jausti, kristi į minkštą lovą ir užsimiršusi mylėtis, mylėtis. Taip buvo iki šiol, kai tik susitikdavom po išsiskyrimo, tačiau dabar viskas pasikeitė.

Klifordas pasirodė lygiai pirmą. Perliejo mane šaltu žvilgsniu, tarsi būčiau svetima.

Vilkėjau naujutėliu paltu, žydru kaip dangaus mėlynė, iš tikros buklė, su plačia atverčiama apykakle. Klifordas dar nebuvo jo matęs, nes neseniai nusipirkau iš Ritos. Paltas man labai tiko, su juo atrodžiau puikiai, bet Klifordas to nepastebėjo. Klestelėjo ant kėdės priešais, o ne greta kaip anksčiau, ir prisidegė cigaretę. Man tai buvo smūgis.

– Vėl rūkai? – paklausiau priblokšta.

– Taip, nervai nelaiko.

– Ir nuo kada?

– Jau keturiolika dienų. Tik prašyčiau neprikaišioti! Man ir pačiam dėl to apmaudu, bet dėl vienos kitos cigaretės nieko neatsitiks. Padavėjau! Prašyčiau omleto su kumpiu, pomidorų salotų ir šviesaus alaus. O tu ko norėtum? – paklausė manęs.

– Ačiū, nesu alkana. Kaip sekėsi Bahamose?

– Puikiai!

– Ačiū už straipsnį. Man labai patiko. Ar jau pradėjai rašyti M. A. Kento autobiografiją?

– Ne, apskritai nežinau, ar rašysiu.

– Gavai atlygį už atgautus pinigus?

Klifordas linktelėjo.

– Padėjau į banką. Tikrai nenori valgyti? Juk visą naktį praleidai traukiny.

– Klifordai, būk geras, nebekankink, pasakyk atvirai, kas atsitiko.

Į klausimą Klifordas atsakė klausimu:

– Ar nori išardyti šeimą?

– Aš? Ką? – išpūčiau akis.

– Klausiu, ar nori išardyti mano šeimą.

– Ne! Žinoma, ne. Bet pats visada tvirtinai, kad tavo santuoka popierinė, kad esat nebe šeima, tik gyvenat viename bute.

– Viskas pasikeitė.

– Ką turi omeny?

– Viskas pasikeitė, – pakartojo Klifas, giliai užsitraukė cigaretę ir išpūtė dūmų kamuolį. – Greisė pasikeitė. Šimtu aštuoniasdešimčia laipsnių. Su manim nebesiginčija, viskam pritaria, manęs nebevaiko, pasidarė švelni kaip avelė. Ji stebuklingai persimainė.

– Ar seniai?

– Nuo tada, kai grįžau iš Ciuricho.

– Turbūt Džimis išklojo jai apie mane.

– Taip. Jis viską išplepėjo savo žmonai, o toji paprotino Greisę. Greisė sumetė, kad jai gali blogai baigtis, kad šįkart viskas labai rimta. Manęs prarasti ji nenori, todėl nutarė būti kantri. Taigi galiu erzinti ją kiek užsigeidęs, bet jokių skandalų dėl to nekyla. Dabar ji šoka pagal mano dūdelę. Po vestuvių tai pirmas kartas, kai mūsų namuose įsiviešpatavo taika. Ir man tai patinka, supranti?

Padavėjas atnešė Klifordui kiaušinienę ir alų. Sėdėjau ir stebėjau, kaip jis godžiai taršo maistą.

– Ar judu miegat… vienoj lovoj? – išlemenau.

– Ne! – Klifordas nurijo gabalą kiaušinienės. – Nenorim, nei ji, nei aš. Bet juk ne lova svarbiausia. Gyvenime yra svarbesnių dalykų nei seksas.

– Ar ji suliesėjo? Dėl tavęs. Ji liekna?

– Pastorėjo. Ištisą dieną ką nors gamina, o vakarais priguža svečių. Ji vaišina netgi tuos mano draugus, kurių anksčiau pakęsti negalėdavo. Ir viskas – dėl manęs, kad tik aš būčiau patenkintas. Žinai, man jos pagailo. Ji tokia bejėgė, kaip paukštelis auksiniame narvelyje. Negaliu taip imti ir išspirti jos iš narvelio.

Aš tylėjau. Kaip greitai viskas apsivertė!

Klifas šlamštė kiaušinienę.

– Per Velykas mudu su Greise išvažiuojam. Aplankysim Henesius Ženevoje. Tuos, kurie kvietė sutikti Naujųjų, pameni? Greisė labai nori važiuoti ir viską jau suruošė. Išskrendam poryt per pietus.

– Ilgam?

– Porai dienų. – Klifordas atstūmė tuščią lėkštę ir dėbtelėjo į laikrodį. – Man metas.

– Gerai. O aš vakare grįžtu į Vieną.

Klifas atsistojo ir atsiskaitė su padavėju.

– Ne! Čia pat yra viešbutis „Royal Alma“, jame dažnai įkurdiname redakcijos svečius. Rezervavau tau kambarį. Greisę įspėjau, kad nevakarieniausiu namie. Pusę dešimtos ateik į „Šervudą“ ir palauk manęs.

Jis apsisuko ir nulėkė. Nei pabučiavo, nei pamojo. Minutėlę sėdėjau kaip apdujusi. Tikėjausi bet ko, tik ne tokio elgesio.

Kaip pasiekiau „Royal Alma“, neprisimenu. Viešbutis buvo tvarkingas, kambariai dideli, vonios kambarys modernus. Kelias ilgas valandas mirkau vonioje ir laužiau galvą, ką daryti. Niekada nesikabinau į vyrus, kuriems buvau nemiela. Taigi ką čia, po galais, veikiu?

Ir vis dėlto pusę dešimtos įžengiau į „Šervudą“. Klifordas jau buvo čia. Išsyk pastebėjau, kad įkaušęs, užtat kiek draugiškesnis nei per pietus. Visą vakarą jis traukė cigaretę po cigaretės, paskui nusitempė mane į klubą Fū gatvėje. Čia stulpu stovėjo dūmai, tvyrojo prieblanda ir šoko moterys, apsikabinusios po kitą moterį.

– Ir tu pamėgink, – siurbdamas konjaką pasiūlė Klifordas. Jis tuštino taurę po taurės. – Matai, kur jos laiko rankas? Partnerei ant užpakalio. Ką pasakysi? Norėtum šitaip?

– Tikrai ne!

– Tada apsimesk, kad tave tai domina. Tu gadini man nuotaiką. Nežiūri į mane, nekalbi su manim. Gana, eime iš čia. Parvešiu tave į viešbutį ir pažaisim lesbes. Aš būsiu Katrytė, gera mergytė, o tu mane bučiuosi kaip lesbė.

– Nevažiuosi namo?

– O kam? Greisė sutramdyta. Ji man nebepriekaištauja, nedrįsta.

Viešbutyje Klifordas tuojau nusiplėšė drabužius, griuvo ant manęs ir mudu mylėjomės taip, lyg būtume du įtūžę priešai. Tai mane labai nuliūdino. Klifas buvo šiurkštus, bet nė karto neatsiprašė. Kitą rytą negalėjau pažvelgti jam į akis. Be to, dabar viskas buvo kitaip. Klifą kamavo baisios pagirios, jis sunkiai išsirito iš lovos, o dėl visko kaltino mane.

– Nekenčiu tokio dvigubo gyvenimo, – pasakė, kai išmaukė trečią butelį mineralinio. – Man tai per brangu, be to, varo į neviltį. Per daug geriu, per daug rūkau. Kodėl atvažiavai į Paryžių?

– Kodėl nepaskambinai? Būčiau nevažiavusi.

– Ką? Skambinti tau? O kas pasikeistų? Nebenoriu meluoti. Mane nuolat kamuoja bloga nuojauta. Gana! Dabar ilgai nesimatysim.

– Pažadėjai žmonai?

– Taip! Mudviejų su tavim santykiai – nenormalūs. Aš atsivežiau Greisę į Europą, aš esu už ją atsakingas. Ir mano sūnus tebėra Paryžiuje. Nepamiršk, kad esu tėvas, šeimos žmogus.

– Kaip pasakysi. – Nusigręžiau ir tyliai pravirkau.

Klifas išsigandęs pažvelgė į mane.

– Verki? – burbtelėjo. – Dar niekada nemačiau tavęs verkiančios. Nė nežinojau, kad moki.

Jis nuėjo į vonios kambarį, greitai palindo po dušu, o grįžo jau apsirengęs. Jo katiniškos akys buvo paraudusios, tankūs juodi antakiai suraukti. Aš tebegulėjau lovoje. Jis atsistojo priešais.

– Man nepatinka, kai verki, – pasakė atžariai. – Susiimk. Esi jauna, graži, patinki vyrams. Pats mačiau, kaip „Baur au Lac“ visi mano kolegos susispietė aplink tave. Bilas Tigeris netgi skambino man į redakciją ir suokė apie tave. Taigi tuoj susirasi kitą. – Jis pasisuko eiti. – Tu studijuoji, manęs tau nereikia. Vonios kambaryje palikau tau pinigų, užteks visai savaitei. Aplankyk drauges, nueik į muziejus. Juk esi gražiausiame pasaulio mieste. Ir vis pranešk man, ką veiki.

Jis nužirgliojo per kambarį ir išėjo trinktelėjęs durimis.

Jaučiausi visai sugniuždyta. Pirmą kartą gyvenime šitaip apsirikau! Aš garbinau Klifą – aklai, kaip dievaitį, ir še kad nori. Dabar jis man regėjosi kaip prasirūkęs girtuokliaujantis ištvirkėlis. Gal buvau akla?

Akla ir kurčia, Kite Valentin. Kita vertus, ir gerai. Bus lengviau atsisveikinti.

Čiupau telefoną ir paskambinau į registratūrą.

– Bonjour, mesjė, ar galėčiau likti kambaryje iki pusės pirmos? Ar turiu išeiti jau dabar?

– Galite likti, kiek tik pageidaujate. Ponas Tečeris kambarį užsakė visai savaitei.

– Sąskaitą siųsite „ABC News“ redakcijai?

– Tikrai taip. Linkiu gražios dienos. Jei ko norėsit, praneškite.

Užsisakiau kavos į lovą ir susimąsčiau. Mąsčiau labai ilgai. Rytoj Klifas, Greisė ir Gregoris išskrenda į Šveicariją. Galėčiau pasilikti Paryžiuje ir nuostabiai praleisti savaitę. Vonios kambaryje ant stalelio, gerai matomoje vietoje, gulėjo penki šimtai frankų. Pasiėmiau juos be jokios sąžinės graužaties. Tai – mano atlygio už surastus pinigus dalis. Argi nepagelbėjau Klifui Briuselyje? Netgi šachmatais išmokau žaisti.

Paskui pravirkau. Kaip baisu! Tiesiog perkūnas iš giedro dangaus. Rita buvo teisi. I love you nereiškia ničnieko. Tie žodžiai neverti netgi pusės nuoširdžių „Aš tave myliu“. Tas love užsimiršta taip pat greitai, kaip Klifordas pamiršo mane.

Šniurkščiodama nosimi išlipau iš lovos. Kojos tirtėjo, o pilvą skaudėjo taip, tarsi Klifas būtų kelissyk smogęs kumščiu. Man buvo bloga. Ir vis dar nenumaniau, kaip elgtis.

Paskambinau Irmai, paskui Doritai, bet abi buvo išvykusios. Gal nuvažiuoti prie Luaros upės, aplankyti pilis – ir namo? O gal į Živerni? Tačiau pirmiausia dingsiu iš čia. Tolyn, tolyn nuo visko, kas primena Klifą!

Susikroviau daiktus į raudonąjį kelioninį krepšį, išėjau iš viešbučio ir nuvažiavau į Monparnaso bulvarą. Susiradusi „Coupole“ kavinę įsitaisiau erdvioje terasoje. Gerdama trečią puodelį pipirmėčių arbatos staiga – topt! – ir sumojau, ką darysiu.

Nusileidau į rūbinę, nes ten buvo telefonas, ir paskambinau Klifordui.

– Alio! – išgirdau pagiringą balsą.

– Labas, Klifai, norėčiau atsisveikinti.

– Tebesi viešbutyje?

– Ne.

– O kur?

– Mieste.

– Ką veiksi?

– Važiuosiu į Rivjerą, į Žydrąjį krantą.

– Tau neužteks pinigų.

– Keliausiu autostopu.

– Ką?! – suriko Klifas. Išgirdau kažką subildant ir dūžtant. Turbūt išsigandęs paleido iš rankos stiklinę. – Autostopu? Draudžiu! Tai labai pavojinga. Girdi, ką sakau?

Aš vėl pravirkau.

– Vis tiek važiuosiu, – sukūkčiojau ir nusiminusi ėmiau raustis kišenėje, ieškodama nosinės.

– Tada paskambink ir pranešk, kur esi, kad žinočiau. Skambink man į redakciją.

– Ne, neskambinsiu. Daugiau tavęs nebetrukdysiu. Tikrai nenoriu išskirti tavo šeimos. Ačiū už pinigus, kuriuos dėl manęs išleidai, ačiū, kad paaukojai man tiek daug brangaus laiko. Tau ir tavo šeimai linkiu kuo geriausios kloties – ir dabar, ir ateity, linkiu parašyt gerą knygą, sėkmės darbe ir bendraujant su M. A. Kentu. Goodbye, Klifai, lik sveikas. Linkiu tau daug laimės, taip, daug daug laimės.

Klifordas norėjo kažką sakyti, bet aš padėjau ragelį. Geriau baisi pabaiga negu baisumai be pabaigos. Ir kad aš daugiau susidėčiau su vedusiu!

Ašarodama pakilau laiptukais, atsiskaičiau su padavėju ir išėjau į platų, triukšmingą Monparnaso bulvarą.

Nuotaika buvo tokia, kad norėjau pulti po automobilio ratais. Mama buvo teisi, nereikėjo čionai važiuoti. Bet šaukštai jau po pietų. Dabar pagelbės vienintelis dalykas – reikia pakeisti dekoracijas, ir mikliai. Naujos apylinkės, nauji potyriai, saulė, pušys, palmės, jūra – štai kas padės išmesti Klifą iš galvos. O jei kas užsimanys mane nugalabyti autostradoje, tariau sau ir garsiai sukūkčiojau, ką gi, tebūnie, pirmyn. Galabykit! Man vis vien.

9

SKYRIUS

Šilta saulė buvo auksu užliejusi visą Paryžių, platanai Raspajo bulvare apsikaišę žaliais lapeliais, aplinkui žydėjo magnolijos, meilindamiesi vienas kitam burkavo uldavo balandžiai, bet buvau tokia nusiminusi, kad beveik nieko nemačiau. Kojos pačios atnešė į kanceliarinių prekių parduotuvę, čia nusipirkau Prancūzijos žemėlapį, akmeniniais laiptais nusileidau į metro ir nuvažiavau į Italijos aikštę. Autobusu nusigavau iki Fontenblo, iš čia autostopu iki Liono. Viskas ėjosi kaip iš pypkės. Kelyje su iškelta ranka stovėdavau gal dvi minutes. Joks vairuotojas nepriekabiavo, niekas negrasino. Anais laikais keliauti autostopu nebuvo taip pavojinga kaip dabar. Ankstyvą vakarą jau buvau Lione.

Man atvykus pylė lietus. Iš pakeleivingos mašinos išlipau prie pat traukinių stoties, tad nulėkiau į artimiausią viešbutį ir išsyk gavau kambarį. Užsisakiau vienai nakčiai.

Palyginti su Paryžium, kainos čia buvo daug žemesnės. Kambario sienos buvo išklijuotos raudonais tapetais, išmargintais smulkiomis gėlytėmis, kaip įprasta užmiesčio vilose, lova plati ir patogi. Buvau tokia išvargusi, kad išsyk užmigau. Tačiau kitą dieną teko spręsti dilemą.

Prieš tai jaučiausi kaip apdujusi, daug negalvojau, ką darau. Rytą pabudau pailsėjusi, nusiraminusi, tad jau galėjau mąstyti blaiviai.

Po galais, kodėl atsigrūdau į Lioną? Vienui viena! Juk čia nieko nepažįstu. Ir apskritai, ką ketinu veikti Prancūzijos pietuose? Gal sėsti į traukinį ir važiuoti namo? Velykas praleisčiau pas mamą. Ji apsidžiaugtų ir paguostų.

Apsvarsčiau visus už ir prieš. Namo grįžti galiu bet kada. Man juk atostogos, be to, trokštu ne paguodos, o pravėdinti galvą. Mano tikslas – užmiršti Klifą.

Ir tada dangus atsiuntė ženklą – vėl prapliupo lyti.

Greitai papusryčiavau jaukioje viešbučio kavinukėje pirmame aukšte ir taksi išvažiavau iš miesto. Išlipusi netoli posūkio į greitkelį, ryžtingai patraukiau jo pusėn.

Greitkelis buvo tuštutėlis. Anuomet automobilių buvo daug mažiau nei šiais laikais, mažiau ir greitkelių, žmonės naudojosi vieškeliais, bet, tariau sau, vis tiek kas nors susimils ir pavėžės. Tuo neabejojau.

Diena buvo šalta, vėjas stiprus, tad netrukus sužvarbau. Žydrasis paltas buvo gan plonas, ne itin tinkamas tokią vėjuotą dieną. Pasistačiau apykaklę ir ėmiau kantriai laukti.

Galų gale pamačiau atvažiuojantį krovininį automobilį. Prašvilpė ir raudonas Belgijos autobusas, paskui – pilnas prisėdęs sidabrinis pežo. Kelias vėl ištuštėjo. Po kurio laiko pasirodė tamsus mersedesas su vokiškais numeriais. Jame sėdėjo tik vairuotojas. Nežinia kodėl važiavo labai lėtai. Kilstelėjau ranką ir pamojau jam.

Vyras dėbtelėjo į mane ir pravažiavo pro šalį. Paskui grįžtelėjo atgal (aha, antras žvilgsnis), stabtelėjo, įjungė atbulinę pavarą ir palengva atriedėjo iki manęs. Pasilenkęs nuleido lango stiklą.

– Kur jums reikia? – paklausė prancūziškai, su vos juntamu vokišku akcentu.

– Į Rivjerą, – atsakiau ir pirmąkart po dviejų dienų pamėginau išspausti šypseną.

– O tiksliau?

– Kur nors, kur šilčiau.

– Nuostabu! Tada mudviejų tikslai sutampa.

Jis atidarė man dureles. Dėbtelėjau į jo ranką. Ant piršto vestuvinio žiedo nebuvo. Lengviau atsidususi įsėdau į automobilį ir patogiai įsitaisiau ant odinės sėdynės.

Šis vyrukas – tikras išsigelbėjimas. Ne tik jaunas, bet ir gerai išauklėtas, ir simpatiškas, be to, nuveš tiesiai prie jūros. Kokia laimė! Jį atsiuntė pats dangus.

– Aš Kitė Valentin, – prisistačiau. – Galim kalbėtis vokiškai. Esu studentė iš Vienos.

– Volfgangas Obristas. Malonu susipažinti. Aš iš Kelno. O ką veikiat Prancūzijoje viena, vidury autostrados?

– Man Velykų atostogos. Atvykau pas draugą į Paryžių, bet mudu… deja… išsiskyrėm.

– Visai?

Linktelėjau ir nunarinau galvą tvardydamasi, kad tik nepravirkčiau.

– Ilgai buvot kartu?

– Tik kelis mėnesius. Tiksliau, kartu nebuvom, nes jis vedęs.

– Turi vaikų?

– Sūnų.

– Kebli padėtis. O ką studijuojat?

– Anglistiką ir germanistiką. O jūs ką veikiat?

– Aš inžinierius.

– Kodėl keliaujat vienas?

– Dėl panašios priežasties. Susikivirčijau su sužadėtine. Ji permiegojo su vyruku iš teniso klubo, kuriam priklausau.

– Apmaudu. Jaučiatės nekaip, tiesa?

– Tai kad priešingai. Įtariu, išvengiau blogybės. Jos tikrai nevesiu, nes yra sukta, melagė ir išlepusi. Ai, pamirškim. – Jis čiupo mano raudonąjį kelioninį krepšį ir padėjo ant galinės sėdynės. – Prisisekit, gerai? Prašau atleisti, kad važiuoju taip lėtai. Mano darbas nervingas, tad bent dabar nenoriu lėkti kaip akis išdegęs.

Neskubėdami keliavome gražiomis Prancūzijos vietovėmis, pasidengusiomis šviežia žaluma. Dangus buvo pilkas, lynojo, bet nuotaikos mums tai negadino.

Nusukę akis nuo šlapio asfalto kartkartėm slapčia dėbtelėdavome vienas į kitą, o sykį abu pažvelgėme vienu metu ir nusijuokėme.

– O, duobutės skruostuose! – pasakė Volfgangas Obristas. – Ir mielas veidelis. Pataisėt man nuotaiką. Jeigu pasiseks, per pietus būsim Avinjone. Ten prasideda pietinė Prancūzija. – Jis įkišo ranką į dėtuvę ir ištraukė dėžutę su angliškais ledinukais. – Vaišinkitės, – atkišo man.

– Ačiū. Mmm… pipirmėtė. Man patinka.

– Ir man.

Daugiau nesikalbėjome. Apylinkės darėsi vis gražesnės, daugėjo žalumos, išlindo saulė. Avinjone ūmai suvokiau, kad įvyko stebuklas. Štai tas pasaulis, kurio taip ilgėjausi Paryžiuje. Aukštos palmės, pinijos, kiparisai, žydintys krūmai, šiltas malonus oras, žydras pietietiškas dangus, atostogų nuotaika.

Volfgangas Obristas sustojo aikštelėje. Išlipome ir patraukėme per miestą.

– Nuostabu! – pasakė jis. – Visai kitas pasaulis. Ar esat kada čia buvusi?

– Ne.

– Ir ką manot?

– Esu pakerėta.

Sustoję kurį laiką gėrėjomės dailiais plytiniais namais su aukštais langais ir dideliais vartais. Senamiesčio nebjaurojo jokie nauji statiniai, visa puikiai derėjo tarpusavyje ir gyvavo ilgus amžius. Buvo išlikusi netgi dantyta miesto siena.

– Kartais susimąstau, kodėl gyvenu šiaurinėje dalyje. Gal vertėtų viską parduoti ir kraustytis čionai?

– O galėtumėt sau tai leisti? – pasidomėjau nustebusi.

– Sau leisti galima viską, tereikia noro.

Palengva nupėdinome į centrinę aikštę, atsisėdome prie staliuko po baltu skėčiu ir užsisakėme pavalgyti. Mano palydovas sėdėjo priešais ir pirmą kartą galėjau geriau jį apžiūrėti. Buvo gal trisdešimt penkerių, žemesnis už Klifą, bet sportiškas ir lieknas, siaurų klubų, plačių pečių. Vilkėjo šviesiu kostiumu ir melsvais polo marškinėliais, kurių apykaklė buvo prasegta. Marškinėliai buvo tokios pat spalvos kaip mano paltas. Man patiko jo akys – pilkai mėlynos, budrios, inteligentiškos. Gražios buvo ir rankos, o rudi garbanoti plaukai tviskėjo saulėje.

Užsisakėm po picą, salotų ir stiprios kavos. Buvo labai gardu.

– Pagaliau jaučiuosi atostogaująs, – nusišypsojo mano gelbėtojas. – Taip ir įsivaizdavau: palmės, saulėti pietūs, žavi palydovė. O drama, vykusi šiaurėje, man neberūpi. O jums? Jau atsigavot?

Linktelėjau.

– Vadinkit mane Volfu.

– Gerai. O jūs mane – Kite.

– Atrodot daug geriau. Lione buvot perbalusi. Net sunerimau.

– Sunerimot? Dėl manęs? Vos tik susipažinom?

– Jūs man išsyk patikot.

– Jūs man irgi.

Volfas ilgai žvelgė į mane.

– Jaučiu, kelionė bus nuostabi, – pasakė ir nusijuokė.

O aš išraudau. Kad ir kaip keistai nuskambės, jutau lygiai tą patį. Vos įsėdau į jo automobilį, išsyk užmiršau Klifordą. Trauką, ilgesį, tuštumą, sielos skausmus tarsi vėjas nupūtė. Tiesiog stebuklas! Ar gali taip būti? Ypač per tokį trumpą laiką.

Pavalgę užkopėm iki Popiežių rūmų ir gėrėjomės apačioje vandenis plukdančia Rona. O anava tenai – garsusis viduramžiais pastatytas keturių arkų Avinjono tiltas, kurio išlikusi tik pusė. Kitą dalį prieš keturis šimtus metų nusinešė potvynis, bet tiltas taip ir nebuvo atstatytas. Tas statinys apipintas legendomis, apdainuotas eilėraščiuose ir dainose.

– Sur le pont d’Avignon, – uždainavo Volfas. – Seniai norėjau pamatyti šį tiltą. Jis gražesnis, nei įsivaizdavau.

Stovėjom greta, atsirėmę į akmeninius saulėje įšilusius turėklus. Nuostabi akimirka!

– Sakykim viens kitam „tu“, gerai? – pasiūlė Volfas ir pirmą kartą įdėmiai pažvelgė man į akis.

– Mielai.

Jis pabučiavo mane į abu skruostus. Paskui iškėlė rankas į dangų ir patenkintas sušuko:

– Aš atgimiau iš naujo. Nuostabu! Įsiūtis dingo, neapykanta išgaravo. Jei ne tie nemalonumai, niekada nebūčiau sutikęs tavęs. Kada ketini grįžti į Vieną?

– Kitos savaitės gale. O tu?

– Darbe turėčiau būti po Velykų, trečiadienį. Tačiau pamatęs visą šį nuostabų…

– Gali pasilikti ilgiau?

– Galbūt. – Jis pažvelgė į laikrodį. – Važiuokim, kol nesutemo. Reikia susirasti nakvynę.

Paskutinį kartą nužvelgėme senąjį miestą. Mudviem jis atrodė pasakiškai gražus. Anais laikais dar nebuvo gausybės margaspalvių nuotraukų, diduma jų buvo nespalvotos lygiai kaip ir televizijos laidos, ir filmai. Šis tikras, spalvingas pietietiškas grožis mudu tiesiog pakerėjo.

– Avinjonas man visada primins tave, – leidžiantis žemyn pasakė Volfas. – Ką žinai, kaip bus. Gal tikrai nusipirksiu čia namą.

Įsėdus į automobilį jis atidarė stogo liuką.

– Neprieštarausi? – paklausė.

– Tikrai ne. Jeigu nelėksi per greitai.

– Pažadu. Juk turim laiko. Prisilakstau darbe.

Jis nusigręžė į kelią ir pasukom į Nimą. Kelionė buvo nuostabi. Anuomet pietų Prancūzijoje keliai priminė alėjas, nes buvo apsodinti milžiniškais platanais, ties kelio viduriu susiglaudusiais vainikais. Keliaudavai šešėlyje, nutviekstas romantiškos, saulės nuauksintos šviesos, bet ne kepdamas karštyje, o po vaizdingu žalių lapų stogu.

Su kiekviena minute jaučiausi vis geriau. Volfas įjungė radiją. Ir ką gi aš išgirdau? Ogi Krosbio, Stilzo ir Nešo „Mylėk tą, su kuriuo esi!“ Kaip pirštu į akį, pamaniau, nes dainos tekstas buvo maždaug toks: „Jei negali būti su tuo, kurį myli, mylėk tą, su kuriuo esi.“

Klifordas dabar su Greise. Jis – nebe mano. Aš patinku Volfui, akivaizdu. Taigi jeigu aš patinku jam, tada ir jis patinka man. „Mylėk tą, su kuriuo esi!“

– Apie ką mąstai? – paklausė Volfas. Jis vis žvairavo į mane.

– Kodėl klausi?

– Tavo akys padvigubėjo. Apie ką nors malonaus?

– Galbūt.

– Važiuoti greičiau?

– Ne ne, čia taip gražu!

Atsipalaidavę nusigavome į pietus, Nime apžiūrėjome didingąjį romėnų amfiteatrą, užkandome, o sutemus pasiekėme Ėgiu Mortą. Atvykę išpūtėme akis, tokio miesto dar nebuvome regėję. Atrodė, patekome į viduramžius: kvadratinio plano miestas apjuostas stora aukšta dantyta gynybine mūro siena su bokštais. Tik viena bėda: visi viešbučiai buvo užimti. Galų gale viduramžiškoje gatvelėje, mažulyčiame privačiame namelyje, mums pasiūlė kambarį be vonios ir tualeto. Paprašėme tą kambarį parodyti. Jis buvo keturkampis, su milžiniška lova beveik per visą patalpą. Tokios dar nebuvau regėjusi. Sutrikę svarstėme, ką daryti.

– Tai šeimos kambarys, – paaiškino namelio šeimininkė. – Kitokių ir nerasit. Pas mus pietuose visa šeima miega vienoje lovoje, taip įprasta. Bet jeigu norit miegoti atskirai, atnešiu du apklotus, o vietoj vienos ilgos ritininės pagalvės – dvi įprastas. Tinka?

Volfas abejodamas pažvelgė į mane.

– Na, jei negalima atskirti, – pasakė vokiškai ir paminkė čiužinį, – vieną naktį galim ir pasidalyti kambariu, jeigu tu ne prieš. Prisiekiu, elgsiuosi gražiai. Esu žodžio žmogus.

– Tikrai? – suabejojau.

Volfas priglaudė ranką prie širdies.

– Elgsiuosi taip, kaip pageidausi tu.

Jis dingo iš kambario, o grįžo nešinas dviem antklodėmis ir dviem pagalvėmis. Šeimininkė dar atnešė du švarius rankšluosčius.

– Pusryčiams bus prancūziški raguoliai tiesiai iš kepyklėlės, – pažadėjo. – Bet tik iki pusės vienuoliktos. Jei miegosit ilgiau, teks tenkintis batonu. Užtat su mano pačios virtu džemu.

Ji nepaprašė mūsų parodyti nei pasų, nei sutuoktuvių liudijimo, nors anuomet buvo priimta to reikalauti. Jei neturėdavai, išprašydavo lauk.

Toji moteris pasakė:

– Madam, mesjė, linkiu gerai pailsėti mano pastogėj. Malonu, kad užsukot ir et bonne nuit4.

Volfgangas išėjo į prausyklą, o mane ūmai apėmė baimė. Jeigu jis puls ant manęs, viską sugadins. Būtų apmaudu, nes jis man patinka.

Tačiau baiminausi be reikalo. Volfas elgėsi pavyzdingai. Atsigulė kitoje lovos pusėje, arčiau durų, aš – prie lango, o tarp mūsų buvo du metrai niekieno žemės. Jis susisupo į antklodę, išjungęs šviesą tyliai palinkėjo man labos nakties ir nebesijudino.

Jis nelindo prie manęs, neužsirioglino, naktį neknarkė, miegojo kaip kūdikis, rytą nepuolė manęs žadinti, palaukė, kol pabusiu pati.

– Labas rytas, Kite, – pasisveikino. – Šiandien saulėta. Buvau išėjęs pasivaikščioti. Nuostabi dienelė.

Jis buvo nusiskutęs, vilkėjo švarutėliais baltais marškinėliais. Susipakavo savo daiktus ir išėjo iš kambario, palikdamas mane vieną.

Pusryčiavome vienuoliktą šeimos virtuvėje pirmame aukšte, prie milžiniško šeimos stalo. Prancūziškų raguolių negavom, užtat mėgavomės žemuogių džemu ir kvapnia kava.

Už kambarį mokėjome perpus. Aš pasiūliau, Volfgangas sutiko. Paskui išvažiavome ir galų gale atsidūrėme prie jūros. Ak, jūra! Pagaliau! Ji buvo žydra, o saulės nutviekstos bangelės – sidabrinės.

Côte d’Azur – Žydrasis krantas.

Anuomet jis toks ir buvo. Pakrantės neužstatytos, iki pat smėlynų nusmaigstytos pinijomis, po kuriomis smagu pasislėpti nuo saulės, vaizdingos uolų aprėmintos įlankėlės, kuriose malonu paplaukioti. Vanduo toks švarus ir perregimas, kad galėjai matyti dugną.

Volfas sustojo aikštelėje. Aplinkui nebuvo jokio žmogaus. Užtat čiulbėjo paukščiai, švietė saulė, oras buvo vasarošiltis, kvepėjo pušimis. Nusileidome į mažą įlankėlę ir bruderšaftu išgėrėme vyno, kurio Volfas buvo nupirkęs. Gardžiuodamiesi sušveitėme batoną su sūriu ir alyvuogėmis.

– Eisim maudytis? – paklausė Volfas.

– Aš – ne, vanduo per šaltas.

– Pasėdėsi viena? Aš greitai. – Jis užsimovė maudymosi trumpikes, šoko į jūrą ir šėlo kokį pusvalandį. – Ilgus mėnesius apie tai svajojau, – pasakė grįžęs. – Tai lyg antras krikštas. Aš nusiploviau negerumus, išgijau ir pradedu naują gyvenimą.

Sėdom į automobilį ir nuriedėjome išilgai pakrantės. Nutarėme pasiieškoti nakvynės, bet tai pasirodė nelengvas darbelis. Buvo Velykos, visi viešbučiai pilni. Nuvažiavome į Koljūrą – mažą gražų miestelį, mėgstamą dailininkų, rašytojų ir kitų menininkų, bet ir čia nieko nepešėm. Galų gale Ispanijos pasienyje, Por Vendre, gavome du kambarius. Vienai nakčiai. Kitą dieną vėl leidomės į paieškas ir – tik pamanyk! – Karkasone mums buvo pasiūlytas šeimos kambarys su šeimos lova. Tai buvo privatus namas, įsikūręs senamiestyje, apsuptame neįveikiama, tiesiog žadą atimančia viduramžiais statyta miesto siena.

Velykų naktį Karkasone švenčiau ne mudviejų su Klifu pažinties metines, o naujos meilės mano gelbėtojui užgimimą. Šįsyk gavome tik vieną antklodę ir po ja prisiglaudėme vienas prie kito. Niekieno žemės nebeliko, ir Volfas ėmė mane glostyti.

– Kite, tavo oda tokia švelni, minkšta, taip malonu liesti. – Ir jis pirmą kartą mane pabučiavo. Buvo netikėta ir miela, todėl nesigyniau. – Elgsiuosi tik taip, kaip norėsi tu, – sukuždėjo. – Tik pasakyk man.

Ir aš pasakiau.

Tai nebuvo dviejų kūnų harmonija, kaip mylintis su Klifu, užtat nepaprastai jaudino ir stebino, Volfas buvo labai švelnus, ir aš užmiršau Klifą. Tik pamanyk, niekada nebūčiau pagalvojusi!

Kitą rytą Volfgangas stipriai apkabino mane.

– Tu esi apreiškimas, Kite, visai kitokia nei kitos. Gulėdama tu negalvoji: oi, kad tik greičiau viskas baigtųsi. Tu žinai, ko nori. Tu – nuoširdi! Būdamas su tavim jaučiuosi septintame danguje. Tavo draugas – kvailys. Jis tave paleido? Tikrai pamišęs, ne kitaip.

Karkasone nakvojome dvi naktis. Ir nuo tada tapome neatskiriami.

Aplankėme Provanso Eksą, Arlį, paskui grįžome į Avinjoną, nes abu įsimylėjome tą miestą. Netgi apžiūrėjome vieną namą. Jį supo didelis sodas, kuriame augo keturios didžiulės karališkosios raistonijos, o priešais virtuvės langą – nuostabiai kvapni mimoza. Aplinkui žydėjo gėlės, plytėjo tvarkinga pievelė. Namas buvo parduodamas arba galėjai išsinuomoti. Šiai vasarai kol kas dar nebuvo išnuomotas. Kaip nuostabu būtų čia gyventi!

Antradienį, jau po Velykų, vis dar nenorėjom išsiskirti, tad Volfas paskambino į savo darbovietę ir pranešė, kad pasirodys vėliau. Iki penktadienio – keturias saulėtas, nerūpestingas, laimingas, meilės kupinas dienas – praleidome Žydrajame krante. Namo keliavome per Šveicariją, per didingąją Šv. Gotardo perėją, paskui pasukome į Vokietiją. Karlsrūhėje Volfas nupirko man bilietą į naktinį traukinį. Prieš man išvykstant į Vieną abu verkėme. Žinojome: pasimatysim labai negreitai. Pakeliui į traukinių stotį Volfas prisipažino man:

– Kite, viskas, ką tau pasakojau, – tikra tiesa, išskyrus vieną dalyką. Aš susikivirčijau ne su sužadėtine.

– O su kuo?

– Su žmona.

Išpūčiau akis.

– Ir tu vedęs?

– Taip.

– Kodėl melavai?

Volfgangas atsiduso.

– Jei būčiau prisipažinęs, būtų viskas sugriuvę. Patikėk, Kite. Argi būtum likusi su manim? Visą tą laiką? Jei būtum žinojusi, kad turiu žmoną.

– Nenumanau. Gal ir būčiau likusi. O vaikų turi?

– Ne.

– O ką darysi? Turiu omeny tavo žmoną ir vyruką iš teniso klubo?

– O ką darytum tu? – susidomėjo Volfas.

– Pamėginčiau išgelbėti tai, ką dar įmanoma išgelbėti. Nepulčiau grasinti skyrybomis.

– Tu tikra draugė! – Volfas apkabino mane. – Aš toks laimingas, kad mudu susitikom. Dar pasimatysim, neabejoju. Jeigu Avinjone vasarai išsinuomosiu tą namą, ar atvažiuosi?

– Galbūt.

– Kad ir kas nutiktų, rytoj paskambinsiu tau. Geros kelionės. Buvo nuostabu.

Traukinyje naktį praleidau puikiai. Kupė buvau viena, be to, jei atvirai, nė kiek nesisielojau, kad Volfas vedęs. Vargu ar jis būtų tikęs man į vyrus. Greičiau regėjau kaip gelbėtoją, padėjusį man susivokti, kad nesu pamišusi dėl Klifordo, kad galiu įsimylėti ir kitą vyrą. Už tai būsiu jam amžinai dėkinga.

Iš pietų Prancūzijos namo į Vieną grįžau įdegusi, kupina nuostabių įspūdžių ir išsigydžiusi nuo Klifo. Volfas buvo žodžio žmogus, kitą dieną tikrai paskambino. Taigi Klifas – ne vienintelis vyras pasaulyje, va taip! Kitų motinų sūnūs irgi gražūs.

O dabar, tariau sau kraustydama raudonąjį kelioninį krepšį, stačia galva neriu į mokslus. Studijas užbaigsiu kaip sprinterė. Tačiau svarbiausia, daugiau niekada, niekada nesikamuosiu dėl meilės.

Ak, kaip aš klydau!

4 Labos nakties (pranc.).

10

SKYRIUS

Kitą dieną viską papasakojau mamai, paskui nuvažiavau į universitetą, paprašiau, kad įtrauktų į klausytojų sąrašą, nusipirkau paskaitų tvarkaraštį, užsiregistravau į du seminarus ir galiausiai studentų valgykloje susitikau su Karlu. Gerdama kavą papasakojau jam apie Klifo apgavystę. Prieš man išvykstant į Paryžių Karlas perspėjo apie galimus nemalonumus ir širdies skausmą, tad dabar lengviau atsiduso.

– Ačiū Dievui, viskas baigėsi laimingai, – pasakė jis ir paglostė man ranką. – Visada gali pasikliauti manimi. Kada tik prireiks.

Sutarėme kitą dieną eiti į parodos atidarymą Kraujo gatvelėje. Mano mieloji draugužė Sabina tenai turėjo galeriją. Ateiti pažadėjo ir Rita. Patenkinta išlėkiau apsipirkti. Mano pirkinių sąrašas buvo kaip visada: duona, sviestas, sūris, lazdynų riešutai, obuoliai, bananai, razinos, datulės, pienas. Įprastas racionas.

Paskui tramvajum grįžau namo. Pašto dėžutėje radau aerogramą. Siuntėjas nurodytas nebuvo, bet antspaudas bylojo, kad išsiųsta iš Šveicarijos. Nusinešiau namo ir susidomėjusi atplėšiau.

Mieloji Kite, tikiuosi, esi sveika ir gyva. Daugiau niekada nekeliauk autostopu. Užmiršk, ką kalbėjau Paryžiuje, turi atleisti man, mudviem reikia pasikalbėti, viską paaiškinsiu. I love you, mieloji! Aš toks nelaimingas, kad trokštu numirti. Visada ir amžinai Tavo Klifas!

Spoksojau į mažą melsvą popieriaus lapą. Ak štai kaip! – tariau sau patenkinta. Jis manęs neužmiršo. Ir netgi kankinasi! Ką? Atleisti jam? Per vėlu, paukšteli, šaukštai jau po pietų. Nieko nebus, mielasis.

Vėl paskambinau mamai. Ji atsiliepė išsyk.

– Mama, Klifas parašė. Prašo atleisti ir nori pasikalbėti. Kaip man elgtis, jeigu paskambins? Numesti ragelį?

– Ne ne, pasikalbėk su juo.

– Ir ką sakyti?

– Ogi nieko. Tiesiog išklausyk, o paskui labai mandagiai paprašyk: leisk man pagalvoti, kurį laiką prašyčiau neskambinti… Na, nebent jis tau reikalingas.

– Oi, ne ne!

– Tikrai?

– Daugiau jokių vedusių vyrų.

– Gerai. Pakalbėk su juo taip, kad paliktų ramybėje.

Vos padėjau ragelį, iš Kelno paskambino Volfas.

– Labas, Kite! Žinok, įsimylėjau tave. Nuolat apie tave galvoju ir trokštu pamatyti! Ar galėčiau atvažiuoti gegužę? Pas tave į Vieną.

– Žinoma. Tačiau ką pasakysi žmonai?

– Mudu nesikalbam.

– Apmaudu.

– O man ne. Man daug smagiau kalbėtis su tavim. Kai atvažiuosiu, nulėksim į Vachau. Sėkmės universitete! Netrukus paskambinsiu vėl.

Pakūriau krosnelę, nes Vienoje buvo daug šalčiau nei Rivjeroje, ir patenkinta šlumštelėjau ant plačiosios raudonos sofos. Puikumėlis! Ak Volfas, mano gelbėtojas, su juo buvo labai labai gera.

Kaip ten sako prancūzai? Vienas meilužis – pro duris, dešimt kitų jau beldžias. Kikendama čiupau literatūros sąrašą ir pasižymėjau, kokias knygas reikia užsisakyti bibliotekoje. Paskui plačiai nusižiovavau. Po kelionės vis dar jaučiau nuovargį. Metas į lovelę. Išsimiegosiu ir pasišvilpaudama pradėsiu naują semestrą.

O jeigu paskambins Klifas? Išrėšiu, ką galvoju, ir pamiršiu jį.

Naktį išmiegojau puikiai. Kitą rytą mane pažadino skambutis. Kažkas dukart paskambino į duris. Buvo beveik dešimta valanda.

Aha, paštininkas, tariau sau, užsimečiau mėlyną chalatą, kelissyk šukomis persibraukiau per plaukus ir atidariau duris.

Koridoriuje stovėjo Klifas.

Aš praradau amą. Sutrikau taip, kad negalėjau pajudėti iš vietos, tik išplėtusi akis spoksojau į jį. Tylėjo ir Klifas. Žili jo plaukai buvo susišiaušę, akys paraudusios, veidas išbalęs. Vilkėjo žaliu gelumbės paltu, ant kaklo – raudonas šalikas. Atrodė daug senesnis už Volfą, daug aukštesnis ir stipresnis.

Tylėdami stebeilijom vienas į kitą.

– Nagi, nusišypsok, – galų gale prabilo Klifas. Jo balsas buvo žemas, geidulingas ir svetimas. – Please!

Papurčiau galvą ir atšlijau.

Klifordas ištiesė ranką.

– O Kite, mieloji, nebemyli manęs?

– Ne! Viskas baigta. Nenoriu ardyti šeimos. Daugiau jokių vedusių vyrų!

– Kur tu buvai? – paklausė Klifas. Mano žodžiai jam buvo nė motais.

– Rivjeroje.

– Kur?

– Keliavau Žydrąja pakrante iki pat Ispanijos pasienio.

– Autostopu?

– Taip. Su kai kuo susipažinau.

– Su kuo? – pakėlė balsą Klifas.

– Su vienu labai maloniu vokiečiu. Jis atvažiuoja pas mane gegužę.

– Kas jis toks?

– Inžinierius, dirba tėvo firmoje. Jis vardu Volfas ir…

– Kada grįžai?

– Vakar ryte.

– Tu jį myli? – griežtai paklausė Klifordas. – Ar myli tą Volfą?

– Tu turi Greisę ir Gregorį. Nenoriu ardyti jūsų šeimos.

Mano žodžius Klifordas vėl nuleido negirdom.

– Ar myli tą Volfą? – pakartojo. – Įsimylėjai jį? Kite, pasakyk tiesą. Du you love him?

– Ką aš žinau, – leptelėjau. – Jis labai labai mielas. Ir puikus meilužis, jei tave šitai domina.

– Ak, mieloji. – Klifas žengė prie manęs. – Koks aš kvailys! Jei galėčiau, pasmaugčiau save. Aš turiu žmoną ir sūnų ir nenoriu jų skaudinti, tačiau tu man – pats mieliausias žmogus pasaulyje. Todėl ir atskridau. Norėjau, kad žinotum.

Aš tylėjau.

– Pažvelk į mane, širdele. Please, please! Ar tiki manim?

Papurčiau galvą.

– Ne! – ištariau, bet nuskambėjo nelabai įtikimai.

– Kite, pažvelk man į akis.

Nevalingai kilstelėjau galvą.

O be reikalo.

Klifordo akyse buvo tiek nevilties, kad staiga pajutau jam gailestį. Neprarask galvos! – priminiau sau, bet buvo jau per vėlu. Klifordas apkabino mane ir sunkiai kvėpuodamas suspaudė glėbyje. O aš, pajutusi jo artumą, jo rankas, jo plaštakas, jo jėgą, užuodusi jo odos kvapą, kaipmat užmiršau Rivjerą ir Volfą, ir saulę, ir laisvę. Iš akių pasipylė ašaros. Pravirko ir Klifordas.

– Ak, Kite, mieloji! Tu man vienintelė. Aš nebegaliu be tavęs.

Jis suėmė delnais man veidą ir ėmė bučiuoti. Mano tvirtumas sutirpo kaip vaškas. Volfo bučiniai buvo mieli, tačiau Klifo – ypatingi. Aš troškau jų, aš jų ilgėjausi.

– Bent trupučiuką vis dėlto myli mane, – po visos amžinybės sušnabždėjo Klifas. – Ačiū Dievui! Viskas vėl bus gerai, brangioji mano Kite, tik įsileisk mane, prašau. – Jis čiupo man už rankos ir per prieškambarį nuėjom į mano kambarį. – O čia miela, – pasakė apsidairęs. – Turi daug gražių knygų. – Jis nuėjo prie rašomojo stalo, pirštais perbraukė per mažulę žydrąją „Olivetti“, metė ilgesingą žvilgsnį į mudviejų nuotrauką, darytą Budapešte, Žvejų bastione, kurią aš nežinia kodėl tebelaikiau, pavaikštinėjo po kambarį.

– Puiku! Kas padovanojo tau šitą brangų sieninį laikrodį?

– Močiutė. Tai originalas, bydermejerio stiliaus. Jis paauksuotas.

– O puikųjį kilimą?

– Mama. Sėskis į supamąją kėdę, o aš pakursiu krosnelę.

– Ką? Ir ji sušildys kambarį? – nustebo Klifordas, tarsi niekada nebūtų regėjęs anglimis kūrenamos krosnelės.

– Žinoma. Po kelių minučių jau bus šilta.

Įmečiau malkų, jos greitai užsiliepsnojo, nes anglys dar nebuvo išblėsusios, ir už geležinių grotelių ėmė šokti gelsvos liepsnelės.

– Šičia miegi? – Klifordas nužvelgė raudonąją sofą, tarnaujančią kaip lova. – Čia guli, kai mudu naktimis kalbamės telefonu?

Linktelėjau.

– Pašte gavau labai ilgą laidą. Telefoną galiu nusinešti iki rašomojo stalo kitame kambary.

– Praktiška, – tarstelėjo Klifas. – Ar tau nešalta? – paklausė pamatęs, kad stoviu basa. – Eik į lovą. Atsisėsiu šalia ir pasikalbėsim.

– Gerai, – sutikau ir šmurkštelėjau po šiltu apklotu.

Klifordas nusivilko paltą.

– Apgailestauju dėl savo elgesio Paryžiuje. Tai buvo lyg koks trumpasis jungimas. Leisk tau paaiškinti…

– Ne ne, nesiaiškink, prašau. Nebenoriu prisiminti. Geriau papasakok, kaip sekėsi Šveicarijoje.

– Siaubingai! – Klifas nusivyniojo raudoną šaliką. – Mudu su Greise visą laiką pešėmės. Kas vakarą išgerdavau po du litrus vyno. Nekenčiu Greisės! Ji kaip buvo taip ir liko arogantiška, nekenčia manęs, gerute apsimetinėjo vien kad pavaryčiau tave. Pats nesuprantu, kodėl buvau toks aklas, kodėl patikėjau, jog ji pasikeitė.

– Nes norėjai tikėti. Juk gerai, kai namie taika ir ramybė, kai vyras ir žmona sutaria.

Klifordas atlaisvino kaklaraištį.

– Ar gavai mano aerogramą?

– Taip, gavau. Vėl gyveni „Sacherio“ viešbutyje?

– Aha, – sumurmėjo Klifas ir pasitrynė akis. – Kite, aš iškenčiau tikrą pragarą, kankino nemiga, esu mirtinai pavargęs, gal galėčiau prigulti šalia? Palįsti po apklotu. Tik kelioms minutėms, ką? Nedarysiu nieko, ko tu nenori, tetrokštu apkabinti tave, kad niekada daugiau nepabėgtum.

– Aš nepabėgau, tai tu mane atstūmei.

Klifas atsigulė šalia.

– Atsiprašau, mieloji, labai atsiprašau, – sušnabždėjo į ausį. Jis visas virpėjo. Apkabino mane, prisiglaudė, ir kelios minutės virto keliomis valandomis.

Nenuėjau nei į biblioteką, nei į parodos atidarymą Kraujo gatvelėje, užuot laiką leidusi su Rita ir Karlu, vėl priklausiau Klifordui. Viską užmiršusi galvojau vien apie jį.

Jis glostė mane ir bučiavo, o aš vėl jaučiausi nuostabiai. Mėgavausi laukiniu jo noru mane turėti, jo aistra, darniu mudviejų kūnų ritmu, tuo dievišku sąskambiu, tokiu pat nuostabiu kaip tąkart Milane, kai mylėjomės pirmą sykį. Kas man pasidarė? Jis šitiek prisidirbo, o aš atleidau?

Mylėjomės visą dieną. Nei valgėme, nei gėrėme, vakarop visai nusikamavę užmigome, o kai pabudome, buvo vidurnaktis.

– Oi! – išsigando Klifas ir pažvelgė į laikrodį. – Man metas į viešbutį. Laukiu svarbių skambučių, turiu būti pasiekiamas. Susimesk daiktus į raudonąjį krepšį, Kite, keliausim kartu. Vienoje būsiu savaitę. Pasiimk knygas, užrašus, nes mudu vyksim į Angliją. Daugiau neišleisiu tavęs iš akių. Ar skrisi su manim į Londoną?

– Kada?

– Kitą savaitę. Dviem ar trims dienoms.

– Galbūt, – atsakiau kiek pasvarsčiusi.

– Turėsi laiko pakeliauti?

– Turbūt. Seminarai prasidės po savaitės.

– Tada norėčiau paprašyt vieno dalyko.

– Kokio?

– Nebūk tokia rimta. Nusišypsok man. Noriu vėl matyti duobutes skruostuose.

Mudu įsikūrėme „Sacherio“ viešbutyje, esančiame Vienos širdyje, ir praleidome nuostabią savaitę. Kambarys buvo ketvirtame aukšte, pro langus matyti meno muziejus „Albertina“ ir kavinė „Tiroliečių užeiga“, kiekvieną vakarą eidavome į operą, paskui vakarieniaudavome garsiajame Raudonajame viešbučio bare.

Pusryčiaudavome lovoje, tada tramvajumi važiuodavau į universitetą. Vėl mėgavausi prabanga, kaip kad buvo Milane, Ciuriche ir Briuselyje. Trečią dieną studentų valgykloje sutikau Karlą ir išklojau jam, kas nutiko.

Jis buvo priblokštas.

– Niekada nebūčiau pamanęs, kad vėl pulsi jam į glėbį, ir dar taip greitai, – purtydamas galvą pasakė, nepatikliai žvelgdamas į mane. – Kas tau pasidarė, Kite? Dar ir į Angliją su juo skrisi? O jeigu jis vėl ką iškrės? Ką darysi, jeigu atsidangins jo žmona ir tave nušaus? Man net baisu pagalvoti.

– Jo žmona sanatorijoje Sen Malo.

– Ir kas? Čia jokia garantija. Kaip sakiau, padėsiu tau. Skambink bet kada, kad ir naktį. Blogiausiu atveju atlėksiu ir parsivešiu į Vieną. Žodžiu, kai tik prireiks mano pagalbos, kreipkis nedelsdama. Sutarta?

– Sutarta.

– Na, lėk pas tą savo kankintoją. Kai kurie žmonės proto įgauna tik nusvilę nagus.

Nuvažiavau ne į „Sacherio“ viešbutį, o namo ir sunkia širdim paskambinau Volfgangui į Kelną.

– Volfai, nevažiuok gegužę į Vieną, – pasakiau.

– Kodėl?

– Klifordas yra čia ir mudu… mudu vėl kartu.

– Ką?

– Apgailestauju.

– Aš irgi. Negi taip greitai pamiršai mane? Negaliu patikėti.

– Nepamiršau.

– Negi užmiršai Karkasoną? Ir paskutinę mudviejų naktį Avinjone? Man dar niekada nebuvo taip gera.

– Buvo tikrai nuostabu. Bet… su Klifu viskas daug stipriau.

Stojo ilga tyla.

– Dabar gal ir stipriau, – pasakė Volfas. – Tačiau viskas gali pasikeisti per naktį. Prisimink įvykius prieš tau išlekiant į Lioną.

Aš tylėjau.

– Ar liksim draugai? – po minutėlės paklausė Volfas. – Ar galėsiu tau parašyti laišką?

– Žinoma! Galim ir telefonu retsykiais pasikalbėti. O kaip tavo žmona?

– Ketina išsikraustyti.

– Sielvartauji?

– Tikrai ne! Ji manęs nebedomina. Ir dar štai kas: Avinjone išsinuomojau namą. Liepai, trims savaitėms. Kviečiu į svečius. Atvyk bet kada.

– O jei negalėsiu?

– Važiuosiu vienas ir galvosiu apie tave. Esu optimistas. Galiu palaukti, Kite. Vieną dieną tu vis tiek atvažiuosi.

– Manau, greitai mane pamirši.

– Ne, niekada. Bet dabar turiu baigti pokalbį. Paskambinsiu.

Važiuojant į „Sacherio“ viešbutį ausyse tebeskambėjo liūdnas Volfgango balsas. Keisčiausia, kad atsidūrusi kambaryje staiga pasijutau labai blogai. Susmukau ant lovos ir vos nepravirkau.

Neilgai trukus grįžo Klifas. Jis buvo OPEC5 būstinėje. Ką tik šoktelėjo naftos kainos, ir jis ketino parašyti apie tai išsamų straipsnį. Vos tik įpuolė pro duris – aukštas, stiprus, pasitikintis savimi, išsyk užmiršau Volfą. Mano mintyse buvo vien tik Klifas, ir nieko negalėjau sau padaryti.

– Sveika, mieloji, seniai manęs lauki? – paklausė jis džiugiu balsu, nes buvo puikiai nusiteikęs. – Interviu buvo nuostabus. Nesu prietaringas, tačiau mudviem susitaikius man vėl ėmė sektis. – Jis atsisėdo prie stalo ir prisitraukė žaliąją „Olivetti“. – Tu neši man sėkmę, Kite. Kai esi šalia, net rašyti daug smagiau. – Ir ėmė tarškinti klavišais. – Tekstas liejasi tarsi savaime. Netgi mano akcijų kursas pakilo. Likimas man išties palankus.

Klifas tiesiog švytėjo iš laimės. Tokio jo dar nebuvau regėjusi. Jis visur įžvelgė dangaus ženklus, kurie neva bylojo, kad mudviem tiesiog privalu būti kartu. Net ir užgriuvus gamtos katastrofoms.

Ir žinot, kas įvyko? Ogi kitą dieną Vienoje sudrebėjo žemė. Tikrąja žodžio prasme. To dar nebuvau patyrusi.

Buvo sekmadienis, abu norėjome ilgiau pamiegoti, bet staiga pabudau, nes kažkas papurtė lovą. Išsigandusi atsisėdau ir pamačiau, kad palubėj sūpuojasi sietynas. Pabudo ir Klifordas.

– Dieve mano, kas čia dabar? – nustebo ir nedelsdamas paskambino viešbučio administratoriui.

– Žemės drebėjimas, pone Tečeri, – paaiškino tas. – Bet jau baigėsi.

– Žemės drebėjimas? – pasibaisėjęs sušuko Klifas. – Vienoje?

– Taip, – patvirtino administratorius. – Pasitaiko ir pas mus. Prieš porą šimtų metų Raudonojo bokšto gatvėje net bokštas sugriuvo.

– Toli nuo viešbučio?

– Ne, visai čia pat. Tačiau taip nutiko 1590 metų rugsėjo septintą.

– O šiandien? Kas nutiko šiandien?

– Nieko ypatingo. Feistauerio salone nuo sienos nukrito vienas paveikslas, ir tiek.

Klifordas padėjo ragelį.

– Kite, – kreipėsi į mane, – žinai, dėl ko drebėjo žemė? Ogi džiūgauja, kad mudu vėl kartu. Po poros metų savo dukrai pasakosim: buvom smarkiai susipykę, bet susitaikėm, ir Vienoje net žemė sudrebėjo iš džiaugsmo.

Nustebusi pažvelgiau į jį.

– Juk jau turi sūnų. Negi nori dar vaikų?

– Mielos mažos mergytės gal ir norėčiau. Su tokiomis pat kaip tavo duobutėmis skruostuose. Ką manai?

– Tebesi vedęs, o aš dar nebaigiau studijų.

– Beje, tavo studijos… – Klifordas užsakė pusryčius ir jie buvo netrukus patiekti kartu su dviem torčiukais. Jais vaišino viešbutis, tai buvo kompensacija už patirtą išgąstį. – O dėl tavo studijų… Gal galėtum jų atsisakyti? Dėl manęs. Persikraustytum pas mane į Paryžių. Pažvelk man į akis, Kite. Ar man palikti Greisę, ką? Sakyk. Norėčiau gyventi su tavim.

– Kalbi rimtai?

Klifordas linktelėjo.

– O kodėl turėčiau atsisakyti studijų?

– Nes jos vargina, – paaiškino Klifas.

– Ne, negaliu.

– Kodėl?

– Anglų ir vokiečių literatūra, knygos, universitetas… Man tai labai svarbu. Be to, jei ko imuosi, padarau iki galo. Antraip negerbčiau savęs. O ir mama supyktų.

– Vadinasi, kartu gyventi mudu negalim.

– Galim, bet po metų. Parašysiu disertaciją, tada jau galėsiu išvažiuoti iš Vienos.

– Tik po metų? Aš noriu jau dabar pasiimti tave į Londoną. Toks mano planas.

Sunkiai atsidusau.

– Negi tau patinka, kad mudu nuolat atskirai? Mudviejų draugystė – amžini atsisveikinimai.

– Nepatinka, tai liūdina. Tačiau aš turėsiu ilgas atostogas.

– Tikrai?

– Nuo birželio pabaigos iki rugsėjo pradžios. Galėtume drauge praleisti visą vasarą.

– Neišeis, – suburbėjo Klifas ir atsikando torčiuko. – Bent jau šiais metais tai tikrai. Šįmet yra Home Leave.

– Ką tai reiškia?

– Redakcija apmoka man ir šeimai lėktuvo bilietus ir vasaros poilsį Amerikoje. Šią vasarą ilsėsimės šešias savaites, nuo birželio vidurio iki spalio pabaigos.

Praradau amą.

– Tavęs nebus šešias savaites?

– Deja, taip.

– Šitaip ilgai?

– Nieko negaliu pakeisti. Viskas jau sutvarkyta, lėktuvo bilietai užsakyti.

– Klifordai, nesuprantu, kaip čia taip. Prašai manęs viską mesti ir lėkti paskui tave, bet paaiškėja, kad visą vasarą Paryžiuje turėsiu trintis viena, taip išeina?

– Taip… – pralemeno Klifas. – Ne… Iki to laiko ką nors sugalvosiu, bet pirmiausia noriu viską tiksliai suplanuoti. Turiu omeny mudu. Maniau, gal per atostogas veiksi tai, ką esi įpratusi. O ką tu paprastai veiki per atostogas?

– Vedu ekskursijas.

– Kur? Vienoje?

– Ne. Pas dėdę senoje riterių pilyje.

– Tavo dėdė turi pilį? Turbūt jis pasiutusiai turtingas.

– Tikrai ne. Ar įsivaizduoji, kiek kainuoja išlaikyti pilį? Galerijos, kuriomis kadaise vaikščiodavo pilies sargybiniai, visai sugriuvo. Dėdė kreipėsi į paminklosaugininkus ir gavo pinigų, bet už tai turi įsileisti turistus. Juos aš ir vedžioju.

– Ir tau patinka?

– Gaunu arbatpinigių ir šiek tiek užsidirbu studijoms.

– Dėdė turbūt didžiuojasi tavim. Ar jis turi vaikų?

– Neturi.

– Tu myli dėdę?

– Labai. Ir jis myli mane, nors šiaip yra tironas.

– Apie mane jam pasakojai?

– Ne.

– Kodėl?

– Nes susinervintų. Jis nuolat man primena, kad vengčiau vyrų, kurie trukdo mokytis.

– O ką jis veikia toje pilyje kiaurą dieną?

– Restauruoja paveikslus, nes studijavo dailę. Atsiunčia man „Dorotheum“ aukciono katalogų, aš einu į aukcionus ir perku tai, ką jis nurodo.

– Ir ką esi nupirkusi aukcione?

– Paskutinis buvo Švenčiausiosios Marijos paveikslas, kabojęs koplyčioje, kurią po karo nusiaubė rusai. Buvo subadytas durtuvais, devynios skylės. Dėdė jį kruopščiai restauravo. Nuostabus kūrinys!

– Mielai susipažinčiau su tavo dėde. O jaunų vyrų toje pilyje yra?

– Nėra. Stalius jau pusamžis, jo pagalbininkas – vedęs žmogus, kaštelionui apie šešiasdešimt, dar yra vyras, kuris dirba įvairius darbus, tas jau pensininkas. O verda, lygina ir namus tvarko moteris.

– Na, visai neblogai, kol aš ilsėsiuosi Amerikoj, – patenkintas pasakė Klifas.

– Kur gyvensit Amerikoj? Viešbutyje?

– Pas uošvius užmiestyje. Ak, vargo vakarienė! Vienintelė paguoda, kad kartą per savaitę galėsiu ištrūkti, nes turėsiu nulėkti į Niujorką, į redakciją. Šešių savaičių su mano uošviu neištvertų joks normalus žmogus. O toje pilyje yra nuomojamų kambarių?

– Yra.

– Gal man pavyks grįžti anksčiau? Aplankyčiau tave.

– O taip, žinoma! Tiktai kaip pristatysiu tave dėdei?

– Ką nors sugalvosim. Juk dabar dar tik balandis. Taigi kraukimės daiktus. Užkąsim Raudonajame bare ir lėksim į oro uostą. Išskrendam trečią popiet.

Taigi atsisveikinome su gražiuoju „Sacherio“ viešbučiu, kuriame jau buvau apsipratusi ir jaučiausi lyg namie, ir išskridome į Londoną.

Kelionė buvo karališka. Tiksliau, oras įprastas angliškas: šalta, vėjuota, lietus, užtat apsistojome elegantiškajame „Dorchester“, o Klifordas pranoko pats save – nupirko man brangią rankinę, aprodė „ABC News“ redakciją, supažindino su kolegomis. Kai išvažiavo aplankyti sūnaus, besimokančio Vestminsterio gimnazijoje, aš visą popietę patenkinta vaikštinėjau po Britų muziejų.

Vakare Kilfas nusivedė mane į „Ronny Scot’s“, labai garsų džiazo klubą, ir klausėmės saksofonisto Rolando Kirko. Klifordas nerūkė, gėrė tik mineralinį, o kalbėjo vien apie bendrą mudviejų ateitį. Paskui pusę nakties mylėjomės.

Savaitės pabaigoje vėl jaučiausi įsimylėjusi iki ausų. Volfas atminty išliko tik kaip gražus praeities aidas. Kai grįžtant atgal mano raudonasis kelioninis krepšys per klaidą buvo nugabentas ne atgal į Vieną, o į Paryžių, labai apsidžiaugiau. Tariau sau: tai ženklas, kad mudu su Klifu turime gyventi kartu. Neabejotinai taip ir bus.

Grįžusi iš Anglijos puoliau mokytis. Parašiau du kursinius, gerai ir labai gerai išlaikiau tris germanistikos, papildomai dėstomo dalyko, egzaminus, be to, kelis kartus mačiausi su Klifu: gegužę – Liuksemburge, birželį – Amsterdame bei Hagoje ir paskutinį kartą liepos pradžioje – Iskijos saloje. Klifas išsiuntė Greisę į Ameriką dviem savaitėm anksčiau, ir vos tik ji išskrido, mudu nulėkėme prie jūros.

– Buvau pažadėjęs tau velykinę kelionę, bet žodžio netesėjau, taigi dabar keliausim į Iskiją, – pasakė Klifas. – Ir norėčiau, kad išmestum iš galvos tą Volfą. Beje, kiek jam metų?

– Trisdešimt penkeri.

– Ką? – pasipiktino Klifas. – Dešimčia metų už mane jaunesnis? Ak štai kodėl jis tau taip patinka! Užmiršk jį, mažule, aš esu tau tinkamiausiai vyras. Kite, ar myli mane? Ar myli labiau už jį?

Linktelėjau.

– Myli mane visa širdim?

– Visa širdim.

– Gerai, – ištarė Klifas. – Labai pasistengsiu, kad taip būtų ir ateityje.

Dvi savaites mėgavausi saule, jūra, palmėmis, meile ir laime. Gyvenome prašmatniame viešbutyje pietinėje salos dalyje, visai prie pat nedidelės privačios įlankos, kurioje maudydavomės. Įlankėlės vidury riogsojo uola, tad kasdien plaukdavome iki jos. Grįžtant atgal Klifordas žaidė „žuvelę bučiuoklę“ – panerdavo ir švelniai krimstelėdavo man kojų pirštus. Ne gyvenimas, o tikra palaima. Klifas nuolat lietė mane – glostė, glamonėjo, bučiavo. Kaip pats sakydavo, glamonės avansu, kol jo nebus. Paskutinę dieną man nupirko miniatiūrinę ranką, dailiai išskaptuotą iš raudonų koralų, su aukso apsodu, ir auksinę grandinėlę, paskui iškilmingai užkabino ant kaklo.

– Tu esi mano amuletas, bet noriu, kad ir pati tokį turėtum. Tegu jis saugo tave iki rudens, kai mudu vėl pasimatysim.

Kitą rytą valtimi išplaukėme į Neapolį, čia išsinuomojome automobilį ir išvykome į Romą. Leonardo da Vinčio oro uoste nuliūdę atsisveikinome.

– Rašysiu tau kiekvieną dieną, – pažadėjo Klifas ir padrąsindamas nusišypsojo. – Kai tik galėsiu aplankyti tave pilyje, atsiųsiu telegramą.

Pasigirdo pranešimas apie įlaipinimą į lėktuvą. Klifordas pašoko nuo suolo.

– Ir dar štai kas, Kite. Niujorke susitiksiu su labai geru advokatu, jau sutariau. Jis pasakys man, kiek kainuoja skyrybos.

– Skyrybos? – išlemenau suglumusi.

– Noriu gyventi su tavim! Kalbu rimtai. O dabar būkim ryžtingi. Aš keliauju prie savo įlaipinimo vartų, tu – prie savo, bet mintyse visada būsiu su tavim.

Paskutinis bučinys, paskutinis apkabinimas. Pamojau Klifui, dingstančiam už užtvaros, o nuotaika visai subjuro. Skyrybos skyrybom, bet Klifo nematysiu visą vasarą. Šešias begaliniai ilgas savaites. Kaip man ištverti?

Ašarodama išskridau į Vieną. Ir kodėl viskas kartojasi? Vos Klifordas dingsta iš akių, mane išsyk apleidžia jėgos.

Namie be jokio džiugesio susikroviau daiktus ir kitą dieną išvykau pas dėdę, kuris jau buvo išsiilgęs manęs. Po teisybei, džiaugiausi, kad pagyvensiu pilyje, pasimėgausiu ramybe ir senais, amžinybę čia stovinčiais mūrais, galingais mus saugančiais bokštais, aukštais medžiais, augančiais pilies griovyje, ir kupliais kaštonais didžiajame kieme. Džiaugiausi, kad pamatysiu Leonorą, juodą katę balta pakakle, bokšte gyvenančius sakalus, kregždes ir gandrus lizde, kad gyvensiu dviejuose gražiuose kambariuose. Buvau pasiilgusi ir dėdės. Jis mėgo kelti vėjus, bet buvo labai talentingas menininkas. Man visada patiko pas jį vasaroti.

Tačiau šįkart buvo kitaip. Puikioji senoji riterių pilis tarsi neteko savo žavesio. Aš nieko nemačiau, nieko negirdėjau, vien tik ilgėjausi Klifo.

Pirmą savaitę tebejaučiau jo meilę, jo šilumą, jo jėgą. Tačiau paskui ta energija po truputį išgaravo. Ne, noras mokytis, ačiū Dievui, neprapuolė, tiesiog niekas manęs nebedžiugino. Jeigu prarasiu Klifą, galvojau, sudie ir gražus gyvenime.

Tačiau Klifordas laikėsi žodžio. Kasdien gaudavau iš jo arba laišką, arba aerogramą. Juos man, nutaisęs kandžią miną, įteikdavo dėdė. Jis tuoj iškamantinėjo, kas mane neramina, o sužinojęs man nepritarė.

– Vėl laiškas nuo tavo nuodėmingo gerbėjo, – pasakė dusliu balsu. – Patikėk, Kite, šitas tai jau tikrai pasistengs, kad mestum studijas. Įspėju, tas vyras pavojingas, sugadins tau gyvenimą. Varyk jį po velnių. Jis tikras akmuo po kaklu.

O aš gyvenau vien Klifordo laiškais. Iki rugpjūčio vidurio. Paskui stojo tyla – jokio laiškelio. Buvo nepakeliama. Ūmai prisiminiau, kad nė viename laiške jis neminėjo žodžio „skyrybos“, ir net karštis išpylė. Štai kur mįslės raktas! Jis pasidomėjo ir sužinojo, jog skyrybos – labai brangus malonumas. Gali būti, kad ir Greisė papasakojo savo tėvui apie mane, jiedu abu mygo Klifą ir tas pažadėjo išsaugoti santuoką. Bent jau dėl Gregorio. Greisė vėl pasivertė saldžiabalsiu bejėgiu paukšteliu auksiniame narvelyje. Ne, antrąkart tokio sukrėtimo tikrai neištversiu!

Jeigu nebūtų buvę anos velykinės dramos, dabar būčiau daug ramesnė. Bet ne, štai aš ir vėl nusvilau nagus.

Dėkui Dievui, buvau atsivežusi šūsnį knygų, kurias privalėjau perskaityti. Kad negalvočiau apie Klifordą, iš kambario visada išeidavau su knyga rankoje. Pravedusi ekskursiją ir laukdama kitos, įvirstančios pro vartus, įsitaisydavau po plačiašakiu kaštonu didžiajame kieme ir skaitydavau.

Kurį laiką ėjosi neblogai. Paskui vėl ėmiau krimstis. Atversdavau knygą, bet taip ir neperskaitydavau nė eilutės, tik bukai spoksodavau priešais save.

Manęs aplankyti atvažiavo Karlas ir Rita. Iš Avinjono atkeliavo keli spalvoti atvirukai – atsiuntė Volfas. Jis dukart skambino man, tačiau kas iš to?

Vieną vakarą nusiminusi pasiėmiau kišeninį kalendorių, kuris buvo ir mano dienoraštis, ir ėmiau skaičiuoti. Nuo mūsų pirmojo susitikimo Paryžiuje gruodį jau praėjo du šimtai trisdešimt trys dienos. Iš jų šimtą dešimt dienų Klifordas praleido su manim.

Neblogai!

Staiga pažvelgiau į visa tai iš kitos pusės. Su manim jis praleido šimtą dešimt dienų, o su žmona – šimtą dvidešimt tris. Plius tiek pat naktų!

Šlumštelėjau ant artimiausios kėdės. Šimtas dvidešimt trys dienos ir naktys su Greise po vienu stogu Paryžiuje. Tas skaičius man staiga pasirodė baisus. O dabar jiedu šešias savaites drauge gyvena pas Klifo uošvius, ir vėl po vienu stogu. O man – jokios žinutės iš Amerikos.

Neapgaudinėk savęs, Kite Valentin. Jis grįžo į šeimą. Išplėšk jį iš širdies, ir tuojau pat!

Kaip apduota puoliau prie dėželės, kurioje laikiau laiškus, ištraukiau juos ir aerogramas ir paskleidžiau ant grindų. Tai, kas čia parašyta, – melas, vien guodimas, kad tik nepabėgčiau, kad jis užsimanęs galėtų įvilioti mane į lovą. Nieko nebus! Išgraužk!

Nusiėmiau nuo kaklo auksinę grandinėlę su koraline ranka ir padėjau ant komodos. Užkūriau židinį, o kai malkos įsiliepsnojo, sumečiau visus Klifordo laiškus, stebėjau, kaip popierius virsta pelenais, ir galvojau: štai sudeginau ir tave, ir savo meilę tau.

Ir pajutau didžiulį palengvėjimą.

Vos nesupleškinau ir grandinėlės, bet paskutinę minutę apsigalvojau.

Kitą dieną atrodė, kad saulė daug skaistesnė nei prieš tai. Be to, manęs aplankyti atvažiavo mama. Ant stogo, virš angelų salių, išdidžiai tupėjo jaunas gandras, o erdviame kieme vaikštinėjo kukutis, nuostabiai gražus paukštis su rusvu kuoduku, kasmet aplankantis mus rugpjūčio pabaigoje.

Turistų tądien nebuvo, taigi mudviem niekas netrukdė kalbėtis. Mama kiaurą dieną nenuleido nuo manęs akių.

– Kažkas atsitiko, – pasakė, kai po pietų sėdėjome naujai išmūrytose galerijose, kuriomis kadaise vaikštinėdavo sargybiniai, ir žvelgėme į miškus, besidriekiančius iki pat Vengrijos pasienio. – Kažkas tave slegia, Kite. Gali apsimetinėti kiek nori, nuo manęs nenuslėpsi. Taigi pasakok!

Išklojau visą tiesą, o mama atidžiai klausėsi.

– Jei sudeginus laiškus tau palengvėjo, gal ir gerai padarei. Bet gali būti, kad paskubėjai.

– Paskubėjau? Kodėl?

Tačiau ir šįkart mama buvo teisi. Po kelių dienų dėdė susiraukęs padavė man keturias Klifo aerogramas, siųstas iš Kanados. Jiedu su Gregoriu buvo nuvykę prie Niagaros krioklių, o iš tenai laiškai eina daug ilgiau negu iš Amerikos.

Susigėdusi perskaičiau:

Mieloji mano, pasiilgau tavęs taip, kad sunku nupasakoti. Jaučiuosi kaip kvaišalų negavęs narkomanas. Turiu dvi blogas naujienas: grįšiu tik rugsėjo pradžioje; skyrybos Amerikoje kainuoja labai brangiai. Prancūzijoje turbūt bus pigiau, pasidomėsiu, o Paryžiuje…

Negalėjau atplėšti nuo laiško akių. Pabaigą vainikavo mano mėgstamiausias sakinys: Sugalvojau planą!

Ar galėtum rugsėjo 9 dieną būti Romoje? Lėktuvo bilietą atsiųsiu. Susitiktume oro uoste. Aš atskrisiu valanda anksčiau negu tu, taigi kai nusileis tavo lėktuvas, jau būsiu oro uoste. Kite, aš mirštu iš ilgesio! Aš tave laaaaabai myliu. Skaičiuoju dienas. Nepamiršk manęs.

Romoje rugsėjo 9 dieną? Tai juk labai greitai.

Prispaudžiau prie širdies melsvąjį popieriaus lapą ir laiminga atsidusau. Nuėjau į savo kambarį ir išverkiau visą širdgėlą, susikaupusią per dvi tylos savaites. Tuojau pat užsikabinau ant kaklo grandinėlę su koraline ranka.

Prieš man išvykstant mama davė gerą patarimą.

– Turiu pasakyti tau kai ką svarbaus, Kite. Nespausk jo skirtis.

– Nebijok, mama, tikrai nespausiu.

– Judu dar menkai pažįstat vienas kitą, nėra nė metų, taigi toks sprendimas būtų ankstyvas. Negi nori tuojau pat tekėti? Ir vaikų? Ir tapti namų šeimininke? Juk studijuoji todėl, kad nori daryti karjerą.

– Studijų tikrai nemesiu.

– Tavo gyvenimas nerimastingas, – kalbėjo mama. – Kelionės, lėktuvai, prašmatnūs viešbučiai. Visi tau šito pavydi, todėl mėgaukis. O kai baigsi universitetą ir jeigu tebemylėsit vienas kitą, tada jau galima galvoti apie kitus žingsnius.

5 The Organization of the Petroleum Exporting Countries – tarptautinė organizacija, jungianti naftą eksportuojančias valstybes; centrinė būstinė yra Vienoje.

11

SKYRIUS

1972 metų rugsėjo 9 dieną išskridau į Romą. Negalvojau nei apie skyrybas, nei apie vedybas, galvoje sukosi tik viena mintis: po poros valandų pulsiu Klifui į glėbį ir numirsiu iš laimės.

Važiuojant į oro uostą lijo, bet po dviejų vienatvės mėnesių buvau nusiteikusi taip erotiškai, kad beveik nieko aplinkui nemačiau. Prieš akis šmėžavo kitokie vaizdai: Klifas ir aš nuogi plačioje palaimos lovoje.

Mums važiuojant pro Švechato naftos perdirbimo įmonę, žvelgiau į aukštą dūmijantį kaminą, ant kurio mirksėjo raudonos lempelės, ir galvojau: ak, tai taip panašu į orgazmą! Netrukus ir mudu… ir aš… Užsimerkiau ir patenkinta nusišypsojau. Šypsojausi ir kai jau sėdėjau lėktuve.

Ruošdamasi susitikimui su Klifu išsipuošiau. Vilkėjau naujutėlėmis aptemptomis raudonomis platėjančiomis kelnėmis, nusipirktomis už arbatpinigius, gautus uždarbiaujant pilyje, ir balta ažūrine siuvinėta palaidine, puošta penkiomis raukinukų eilėmis. Viršutinius raukinukus timptelėjusi žemyn galėjau apnuoginti pečius. Atrodė gundomai. Avėjau anuomet itin madingais batais su aukšta platforma. Apavas buvo baisiai nepatogus, todėl ėjau palengva, išdidžiai. Lėktuvui sėkmingai nusileidus, nustypčiojau į atvykimo salę. Plaukai buvo sukelti ant pakaušio ir surišti į uodegą, raudonas kelioninis krepšys permestas per nuogą petį – štai taip atrodžiau laukdama Klifo.

Buvau tokia susijaudinusi, kad su tais kvailais bateliais nuolat klupčiojau ir vos neišsisukau kojų.

Romoje plieskė saulė, tačiau Klifordo nebuvo. Jo lėktuvas vėlavo, tad atsisėdau salėje ant suolo ir ėmiau laukti.

Į mane vis krypo susižavėjusios aistringos pietiečių akys, kai kurie vyrai dviprasmiškai mirktelėdavo, vienas jaunas kareivukas nutūpė šalia ir paprašė adreso, kitas – telefono numerio, žodžiu, neturėjau ramybės. Labai apsidžiaugiau išgirdusi, kad pagaliau nusileido lėktuvas, kuriuo turėjo atskristi Klifas.

Ir štai jis pasirodė. Kaip visada, dairydamasis žvelgė ne ton pusėn. Vilkėjo nauju žalios spalvos lininiu švarku, šviesiais trikotažiniais marškinėliais, atrodė pritrenkiamai: tankūs žili plaukai, juodi antakiai, katiniškos akys. Buvau jau pamiršusi, koks aukštas ir stuomeningas šis pasaulio žmogus.

Pašokau nuo suolo.

– Klifai! – sušukau ir pamojau jam.

Jis puolė mano pusėn, išskėtė rankas, čiupo mane į glėbį ir visiems spoksant pakėlęs apsuko ratu. Paskui pastatė ant žemės ir nužvelgė taip, lyg matytų pirmą kartą.

– Ūgtelėjai ar ką? – ištarė suglumęs. – Buvai lyg ir žemesnė.

– Tai dėl aukštų kulnų. O tu numetei svorio.

– Taip! Stengiausi dėl tavęs. Negėriau nė lašo, kasdien plaukiojau ir žaidžiau tenisą, nes noriu tau patikti.

Romoje buvau lankiusis tik vaikystėje. Dabar amžinasis miestas pasitiko mus vasariškai išsidabinęs. Klifas buvo užsakęs kambarį nedideliame, bet prašmatniame viešbutyje „Bella Vista“6. Ir tikrai iš mūsų terasos atsivėrė nuostabus vaizdas: pinijos, palmės, fontanai, kiparisai ir parkai, sodeliai ant stogų, bažnyčių bokštai ir kupolai, ištaigingi rūmai. Nepaprastai gražu!

Tačiau toje terasoje nutiko keistas dalykas. Klifas ne čiupo mane už rankos ir nusitempė į lovą, kaip kad anksčiau po ilgoko išsiskyrimo, o atsisėdo ant baltai dažyto suolo, stovinčio tarp aukštų vazonų su raudonžiedžiais snapučiais, ir pasakė:

– Kite, nepyk, bet aš pamiršau, kaip reikia bučiuotis.

Klestelėjau šalia jo.

– Ką?

– Tikrai pamiršau. Per ilgai buvau vienas. Nebemoku.

– Nebenori manęs?

– I love you, mieloji.

Rankomis apsivijau jam kaklą.

– Tada pabučiuok.

Jis taip ir padarė. Pajutus jo putnias lūpas, jo šilumą, jo kvapą, nugara man nubėgo šiurpuliukai. Gal jis ir buvo pamiršęs, bet kaipmat prisiminė, ir bučiavomės visą amžinybę. Paskui jis paėmė mane ant rankų, nunešė į lovą ir paslaugiai nurengė.

– Ak, koks grožis, – sudejavo, nes vilkėjau naujutėlaičiais apatiniais, baltais, nėriniuotais, nusipirktais šiam susitikimui.

Gulėjau nuoga. Klifordas prigludo prie manęs. Pagaliau! Tačiau jis žvelgė man į veidą. Kas čia dabar? Anksčiau mylėdavomės užsimerkę.

Visa taip jaudino, kad man pasidarė karšta. Klifordas tai pajuto.

– Ne, ne, ne! – sušuko ir išsiliejo nepalaukęs manęs. Anksčiau taip nebūdavo. Klifas nusiminė. – Aš ne tik nebemoku bučiuotis, bet ir mylėtis, – pasakė, šoko iš lovos ir pradingo vonios kambaryje.

– Klifai, nieko čia baisaus! – sušukau ilgai jo nesulaukusi. – Grįžk į lovą.

– Tu nė neįsivaizduoji, kas atsitiko Amerikoje. – Jis buvo toks suglumęs, kad nedrįso pažvelgti man į akis. – Buvau tapęs impotentu. Jokio judesėlio, supranti? O dabar štai jis ir vėl atsigavo. – Atrodė, Klifas tuoj pravirks.

– Aš su tavim. – Prisiglaudžiau prie jo. – Viskas gerai.

Ir tai buvo tiesa. Mylėjomės visą dieną ir pusę nakties. Ir tai buvo ne džiugus susitikimas, o laukinis siautulys, aš patyriau du orgazmus, Klifas – tris. Tačiau pabudusi kitą rytą supratau, kad ne viskas yra gerai.

Klifordo lovoje nebuvo. Jis stovėjo prieš veidrodį vonios kambaryje ir servetėle nuo smakro valėsi ištryškusius kraujo lašelius.

– Matai, netgi nusiskusti dorai nebegaliu, – pasakė liūdnu balsu. – Tavęs nemačiau du mėnesius ir visai palūžau.

– Klifordai, man atrodo, tu kažką nutyli. Sakyk, kas tave slegia?

– Ne ne, niekas. Kodėl taip manai?

– Tiesiog jaučiu. Juk žinai, kad gali būti su manim atviras.

– Taip, mieloji, žinau. Bet nesirūpink. Viskas gerai.

Vakare nuėjome pasišokti į šurmulingą klubą „Sacco Matto“. Nusviedžiau batelius su platforma ir visą naktį šokau basa. Niekaip negalėjau nustygti vietoje, sukinėjausi kaip apsėsta, mėgindama nusipurtyti ilgesį, sielvartą, baimę, išsiskyrimo skausmą ir įniršį, susikaupusius per aštuonias savaites. Kai galų gale suprakaitavę įsėdome į taksi, rytinė saulė jau kopė dangun ir gyvenimas man vėl regėjosi mielas.

– Pagaliau vėl tapau savimi, – mudviem grįžus į viešbutį lengviau atsiduso Klifas. – Vėl esu tikras vyras, koks buvau prieš tas apgailėtinas vasaros atostogas. Kite, daugiau niekada neišsiskirsim tokiam ilgam laikui.

Šįkart Klifordas nebuvo atsivežęs savo žalios rašomosios mašinėlės „Olivetti“, mat Romoje buvo „ABC News“ redakcijos biuras. Jis eidavo tenai kiekvieną popietę ir rašydavo straipsnius. Paėmė interviu iš burmistro, parašė reportažą apie kino miestelį, kur buvo sukamas amerikiečių finansuojamas „spagečių vesternas“, o aš kas vakarą keliaudavau jo pasitikti. Kaip anuomet Londone, jis pristatė mane savo kolegoms, taip pat ir sekretorei vardu Lin, gražiai blondinei iš Airijos. Mane pamačiusi ji sutrikusi ėmė kikenti.

– Labas, – pasisveikinau. – Malonu susipažinti.

– Taip, – tarstelėjo Lin, susigūžė ir ėmė kaip pašėlusi spausdinti mašinėle.

Kitą vakarą man įžengus į redakciją ji kažkur prašapo, dar kitą vaidino labai užsiėmusią. Šįkart jau nekikeno. Kai Klifas nuėjo į kitą kambarį rašyti straipsnio, Lin pamojo man, kad prieičiau.

– Žinok, – šnipštelėjo, – jam nesi vienintelė. Kai Klifas į Romą atskrenda vienas, juo rūpinuosi aš.

Išpūčiau akis.

– Ką turi omeny?

– Na… – Lin atidarė stalčių, ištraukė veidrodėlį ir ciklamenų spalvos lūpdažį ir pasidažė lūpas. – Kai susitvarko su darbais, jis kviečia mane vakarienės. Buvo nusivedęs ir į naktinį klubą, namo grįžom tik aštuntą ryto.

– O paskui?

– Paskui? – Lin patenkinta nužvelgė save veidrodyje. – Žinai, kodėl jis taip dažnai laksto į Romą? Ogi dėl manęs.

– Pats tau taip sakė? – paklausiau stengdamasi išlikti rami.

Ji linktelėjo. Tuo metu iš kito kambario atėjo Klifordas, ir Lin paraudo iki ausų, įmetė į stalčių veidrodėlį ir lūpdažį ir atsuko mums nugarą. Mudviem su Klifu išeinant neatsigręžė ir neatsisveikino.

– Gal susipykot? Judvi abi, – važiuojant liftu paklausė Klifas. – Netikėk ja, Kite, ji fantazuoja. Prisigalvoja kvailiausių istorijų, kas su kuo ir kaip dažnai. Vieną dieną ji perlenks lazdą ir bus išgrūsta iš darbo. Be to, tie jos violetiniai lūpų dažai tiesiog pasibaisėtini.

– Ji sakė, kad tu į Romą lakstai vien dėl jos.

Klifordas nusikvatojo.

– Juk tu pati tuo netiki, ar ne?

– Ar galėčiau kai ko tavęs paklausti? Jeigu nuo tada, kai gimė Gregoris, judu su Greise iš tikrųjų kartu nebemiegat…

– Tikrai ne!

– Negi neturėjai draugių?

– Draugių – tikrai ne. Na, buvo kelios moterys, bet tik šiaip.

– Tie santykiai tęsėsi ilgai?

– Ne, gal tik porą mėnesių. Dėl šventos ramybės ir dėl ramios Gregorio vaikystės greitai juos nutraukdavau. Nenorėjau, kad iššniukštinėtų Greisė.

– Ir nė kartelio nebuvai įsimylėjęs?

– Buvau, – kiek patylėjęs atsakė Klifas. – Vieną kartą. Anglę.

– Kuo ji vardu?

– Valeri. Dirbo sekretore mūsų redakcijos biure Paryžiuje.

– Sekretore? Kaip Romoje – Lin?

– Užmiršk tą Lin. Ji mane įsimylėjusi. O aš jos – ne. Man nepatinka blondinės violetinėmis lūpomis.

– O Valeri graži?

– Panaši į tave. Tik juodaplaukė.

– Ilgai draugavot?

Klifas paniuro.

– Ar tikrai nori žinoti?

– Taip, man įdomu.

– Pusantrų metų. Paskui sukruto Greisė. Atlėkė į biurą, siautėjo, o man tėškė ultimatumą: arba ji, arba ana. Vargšė Valeri! Mečiau ją kaip karštą bulvę. Atleidau iš darbo, nes pareikalavo Greisė. Valeri grįžo į Angliją. Labai supyko ant manęs. Iki šiol vengia kaip maro. – Klifordas nutilo ir ilgokai tylėjo. – Tada ir prisiekiau sau, kad iš dviejų moterų niekada nebesirinksiu žmonos.

– Ir žodžio laikeisi iki šių Velykų, – prikišau.

– Tai buvo proto aptemimas. Na, eime pirkti batų.

– Tau?

– Tau. Kad būtų be tų baisingų platformų. Su šitais nusisuksi sprandą.

Taigi jis nupirko man lengvus raudonus batelius atvira nosim, tokius patogius, kad apsiavusi taip ir nebenusiaviau iki pat mūsų nuostabios viešnagės Romoje pabaigos.

Deja, laikas bėgo pasiutusiai greitai, ir kuo arčiau buvo kelionės diena, tuo tylesnis darėsi Klifas. O paskutinę dieną apskritai užsičiaupė. Amą atgavo tik kai lipome iš autobuso, kuriuo atvažiavome į oro uostą.

– Pasibaisėtina! – sušuko jis. – Aš dar nenoriu į Paryžių. Ar tau būtina lėkti į Vieną? Ne? Tada pasiliekam.

Kitu autobusu grįžom į miestą. „Bella Vista“ viešbutyje vietų nebebuvo, bet vieną laisvą kambarį radome „Edene“ šalia Ispanijos laiptų. Kambarys buvo pačioje pastogėje, su sodeliu, iš kurio buvo matyti nuostabiai graži Šv. Trejybės „dei Monti“ bažnyčia.

Romoje praleidome dar dvi dienas, o trečią vėl pasikartojo tas pats žaidimas. Vos atsidūrėme oro uoste, Klifas pasakė:

– Aš per ilgai buvau vienas. Kite, patikėk, man tavęs reikia. Kur traukiam? Kur galėčiau parašyti straipsnį? Ženevoj! Skrendam į Ženevą. Ten tikrai rasiu apie ką rašyti.

Jis pakeitė bilietus, ir išskridom į Šveicariją.

Apie ką tenai rašė Klifas, nebeprisimenu. O apsistojome „Intercontinental“ viešbutyje, itin erdviame kambaryje. Vidurnaktį paskambino Greisė. Po pokalbio su ja Klifas paniuro. Pasakė man:

– Kite, rytoj pusryčiaujam septintą ir pirmu reisu grįžtu į Paryžių. – Jis išjungė šviesą ir atsisėdo lovoje. – Nebeužmigsiu. Kiek dabar valandų? Pusė keturių ryto? Galėtume abu nemiegoti, jei tu nieko prieš.

Jis čiupo užrašų sąsiuvinį, kurį visada laikydavo po ranka, ir ėmė kažką rašyti. Paskui įsispoksojo priešais save. Po dešimties minučių tylos nebeištvėriau.

– Klifordai, kas atsitiko? Prašau, pasakyk pagaliau. Kažkas negerai, jaučiu.

– Nenoriu kalbėti, – atžariai atkirto jis.

– Bent jau pasakyk, kaip sekėsi pas uošvius, ką veikėt. Nieko man nepasakoji. Kaip buvo toje Amerikoje?

– Nieko gero. – Klifordas nusižiovavo. – Vaidinom darnią šeimynėlę.

Darnią šeimynėlę? Išsigandusi pažvelgiau į jį. Jei šeimynėlė darni, vyras ir žmona miega kartu. Ar tai reiškia, kad jiedu su Greise visą vasarą dalijosi vienu miegamuoju? Galbūt net lova?

– Tu ir Greisė… ar judu miegojot tam pačiam kambary?

– Teko. Dėl Gregorio, kad jis nieko neįtartų. Ir dėl Greisės tėvų. Antraip uošvis būtų kvotęs mane ilgas valandas. Ir dar piktinęsis. Pasistengiau, kad taip nenutiktų.

– Bet vienoj lovoj juk nemiegojot, ar ne?

Klifordas atsiduso.

– Taip ir maniau, kad paklausi. Ne, kartu nemiegojom. Svečių kambary viršutiniame aukšte, kuriame miegodavom, stovėjo dvi atskiros lovos. Be to, pas uošvius nakvodavau ne visada. Buvau išvykęs į Kanadą ir Niujorką.

– Ar kalbėjai su Greise apie mudu?

Klifordas vėl atsiduso ir padėjo užrašus.

– Taip, – atšovė piktai. – Ir tai buvo klaida. Norėjau sužinoti, ką ji mano apie skyrybas. Ji nusikvatojo ir patarė man kreiptis į psichiatrą. Esą katalikams skirtis nevalia. Ir padarė vieną lemtingą ėjimą.

– Kokį dar ėjimą? – sunerimau.

– Prisidengė Gregoriu. Įkalbėjo jį mesti mokyklą Londone ir važiuoti namo.

– Ką?

– Taigi… Mano sūnus grįžta į Paryžių.

– Visam laikui?

– Taip. Toliau mokysis Paryžiaus gimnazijoje.

Tai štai ką jis nuo manęs slėpė!

Staiga man pasidarė sunku kvėpuoti.

– Tavo žmona paskelbė mudviem karą. O Gregoriui ji papasakojo apie mudu?

– Šito tai tikrai ne. Ji nori, kad jis ramiai baigtų mokyklą.

– Jeigu nebūčiau kamantinėjusi, nebūtum pasakęs, tiesa?

– Būčiau. Tiesiog laukiau tinkamo momento. Tu čia niekuo dėta. Mudviejų santykiai dėl to nesikeičia, viskas lieka kaip buvę.

– Netikiu.

– Prisiekiu: viskas liks po senovei.

– Ne, neliks, – sumurmėjau. – Jūs vėl būsit šeima, o šeimos griauti aš nenoriu.

– Niekas nepasikeis, – spyrėsi Klifas.

– Kai tavo sūnus bus Paryžiuje, mudu negalėsim gyventi kartu. Tai reiškia, kad disertaciją man teks rašyti Vienoje.

– Tik nekišk šautuvo vamzdžio man prie smilkinio, – pakėlė balsą Klifas. – Dar turim laiko, visus metus. Ką nors sugalvosiu. – Jis pažvelgė į laikrodį. – Dabar keturios. Pamiegokim porą valandų. Pusryčiausim septintą.

Pusryčius valgėme nepaprastai gražioje salėje, tik nežinia kodėl viskas krito iš rankų. Klifordo puodelio ąselė nudužo ir kava išsiliejo ant baltos staltiesės. Kai ant minkštai virtų kiaušinių norėjau užberti druskos, paaiškėjo, kad druskinėje yra cukrus. Be to, lėktuve į Vieną nebuvo nė vienos laisvos vietos.

Klifordas susinervinęs lakstė nuo langelio prie langelio, kol galų gale lengviau atsiduso. Laimė, vienas keleivis atsisakė kelionės, ir Klifas gavo bilietą skrydžiui pirmąja klase.

Atsisveikinimas buvo liūdnas.

– Ilgai nebuvau redakcijoje, susikaupė krūvos darbų, todėl gali būti, kad pasimatysim labai negreitai, – pasakė Klifas.

Mane lyg kas už liežuvio patraukė.

– Kada Gregoris parskrenda į Paryžių? – paklausiau.

– Jis jau Paryžiuje, – nežiūrėdamas į mane atsakė Klifas. – Jiedu su Greise parskrido anksčiau. Sūnus laukia manęs namie.

Lėktuve mane visai apleido jėgos. Skrydis pirmąja klase – puikus dalykas, gauni gardumynų, karštų sumuštinių, saldainukų, žurnalų. Be to, šalia sėdėjo ispanų diplomatas ir atvykus į Vieną savo vairuotojui paliepė nugabenti mane namo. Diplomatas padavė man vizitinę kortelę.

– Jūs tokia žavi, mieloji panele. Gal paskambintumėt? Gal galėtume susitikti?

– Taip, galbūt, – atsakiau kaip automatas, nes nesiklausiau, ką jis kalba. Aš galvojau apie Klifą. Apie laimingąją šeimynėlę – Klifordą, Greisę ir Gregorį. Geriau jau būčiau numirusi.

Kaip išsunkta liftu pakilau į savo butą pastogėje. Gregoris laukia tėvo Paryžiuje, Klifas vėl vaidins šeimos galvą, o bute Diufrenua gatvėje, miegamajame, tikrai nėra dviejų atskirų lovų. Ten stovi viena, plati plačiausia!

Klifas ir Greisė vienoje lovoje – ta mintis varė mane į neviltį. Taip ir pasakiau jam, kai kitą dieną kalbėjomės telefonu. Tačiau Klifas tik nusijuokė ir nuramino:

– Tu juk matei Greisę, Kite, ji manęs tikrai nedomina kaip moteris.

Ir kas? Jiedu vis tiek miegos kartu. Nuo tos minties man temo protas.

Ruduo buvo bjaurus. Rugsėjį mudu su Klifu susitikome Stokholme, spalį – Barselonoje ir Madride, lapkritį – Milane ir Florencijoje, tačiau nuo gruodžio Klifordas ėmė skambinti vis rečiau. Ūmai atsirado krūvos su šeima susijusių pareigų, bent jau taip kalbėjo. Jis prašapdavo, o man norėjosi laipioti sienomis. Nematydama jo kankinausi. Skausmas buvo juodas ir geliantis, o kur dar mintys, jog Klifo nėra šalia, kai man jo labiausiai reikia, kad jį net pasiekti sunku, netikrumas dėl ateities, žudantis laukimas šalia telefono. Visa tai mane beveik pribaigė.

Pirmą kartą gyvenime apsirgau. Ūmai ėmė kamuoti baisi migrena. Vaistai negelbėjo. Galvą skaudėjo todėl, kad kentėjo siela. Maudė kairį smilkinį, užgulė nosį, graužė akis, staiga pablogėjo regėjimas ir teko pirkti skaitymo akinius. Ir vis dėlto pėdinau į universitetą, o atsidūrusi tenai pasijusdavau geriau. Kai susikaupusi puldavau mokytis, galvoje išsyk prašviesėdavo.

Artėjant Kalėdoms ir vis rečiau bendraujant su Klifu toji prašviesėjusi galva tarė man: Kite Valentin, užmiršk tą vyrą!

Nė nebežinau, kiek juodų dienų ir naktų mėginau išguiti Klifą iš galvos. O jis jau nebekalbėjo apie skyrybas, tik užsiminė, kad Prancūzijoje išsiskirti dar sudėtingiau negu Amerikoje. Galų gale, kai penkias dienas iš Klifo nesulaukiau jokios žinutės, tariau sau: gana! Šitaip tęstis negali. Metas su Klifu išsiskirti.

6 Gražus vaizdas (it.).

12

SKYRIUS

Nutraukti santykius nėra lengva, tad delsiau. Be to, buvo adventas, Vienoje – šventinė nuotaika, kaip tik pasnigo ir stogai pasipuošė baltai, o gatvės ir namų durys pasidabino kalėdiniais blizgučiais. Taigi laukiau. Ko, pati nežinau. Gal kad staiga tarpdury išdygs Klifas, kaip anuomet po Velykų, gal jo skambučio: „Sveika, mieloji, jau skiriuosi.“ Žodžiu, laukiau kalėdinio stebuklo, bet jo nebuvo. O mano sveikata dar labiau pašlijo.

Užtat Volfas skambindavo kasdien ir kvietė drauge sutikti Naujuosius. Į Vieną atvažiavo mama ir aplankė mane. Karlas nuėjo su manim į kalėdinę mugę priešais rotušę ir nupirko angeliuką iš aukso folijos, o prieš pat Naujuosius visi žiūrėjome nuostabų koncertą.

Jau dešimt dienų iš Klifordo nebuvo jokios žinutės – nei laiško, nei aerogramos. Man užsikimšo nosis, veidas pasidarė baltas kaip kreida, tačiau nutraukti santykių vis nesiryžau. Leisgyvė sėdėjau tarp Karlo ir Ritos paslaptingoje prieblandoje skendinčioje pranciškonų konventualų bažnyčioje ir klausiausi Bacho „Kalėdų oratorijos“ – vieno gražiausių kūrinių pasaulyje. „Linksmaukit, triumfuokite, liaupsinkit dieną!“ Tačiau aš kiūtojau ant kieto bažnyčios suolo, susisupusi į ilgą juodą paltą, užsimaukšlinusi gobtuvą, delnus prispaudusi prie burnos, ir verkiau. Nuo pat pirmo akordo. Vos pagalvodavau apie Klifordą, pasijusdavau tokia nelaiminga, kad net purtė. Po koncerto vos atsistojau, taip drebėjo kojos.

– Parvešim tave namo, – pasakė Rita. Ji atvažiavo automobiliu ir buvo palikusi jį prie pat bažnyčios. – Bet prieš tai eisim į „Koralą“ ko nors išgerti. Šitokios būklės vienos tavęs nepaliksim.

Kaip jau esu minėjusi, „Koralas“ – tai mano mėgstama kavinė prie pat namų, už dešimties žingsnių. Vos įžengėme pro duris, man išsyk pasidarė geriau. Čia buvo šilta, kvepėjo karštu vynu ir punšu. Kai įsitaisėme jaukioje nišoje prie lango, Karlas sugriebė mane už rankos.

– Nebegaliu į tave žiūrėti, Kite. Rytoj pat nutrauk su juo santykius arba aš pats paskambinsiu jam ir padarysiu tai už tave. Jei ne, rimtai susirgsi, taip ir žinok. Pasižiūrėk į veidrodį. Tu visai sunykai.

– Jei nori, rytoj atvažiuok pas mane į biurą ir jam paskambink, – pasiūlė Rita. – Nutraukti santykius nėra lengva, nežinau, ar susitvarkysi pati viena.

– Prisiekiu, – pakėliau ranką, – rytoj tikrai paskambinsiu.

– Tada statau karšto vyno, – nudžiugo Rita. – Tai tave išjudins.

Deja, neišjudino. Priešingai, ėmė beprotiškai skaudėti galvą. Pusę nakties negalėjau užmigti. Tačiau kitą rytą paslėpiau mudviejų su Klifu nuotrauką, darytą Budapešte, nusiėmiau nuo kaklo grandinėlę su koraline ranka, užsisakiau pokalbį su Paryžium ir po valandėlės susisiekiau su Klifu.

– Kite? – prasikaltėlio balsu atsiliepė jis. – Kodėl tu ne universitete?

Išgirdusi žemą jo balsą vos nenualpau, bet susiėmiau ir ryžtingai ištariau:

– Mums kalėdinės atostogos. Ir… apgailestauju, Klifai, bet… mudu nebepasimatysim.

– Kaip suprast, nepasimatysim? – po ilgokos pauzės paklausė Klifas. – Tu įsimylėjai? Kitą vyrą? Gal tą Volfą iš Kelno?

– Ne. Bet aš nebenoriu kankintis. Tu neskambini, aš net susirgau.

– Minutėlę, – pertraukė mane Klifas, – paklausyk, ką tau pasakysiu…

– Ne, šįsyk tu paklausyk. Tu manęs nemyli. Melavai man. Tau terūpi įsitempti mane į lovą ir pažaboti Greisę. Manai, esu akla? Tai niekinga! Tai niekšiška! Judu vėl miegat vienoje lovoje. Tai nepakeliama! Per tave jaučiuosi nelaiminga. Viskas baigta, Klifordai! Sudie!

Klifordas nepuolė ginčytis.

– Pasijutai geriau? – paklausė lyg koks šeimos gydytojas.

– Geriau baisi pabaiga negu baisumai be pabaigos.

– Okey, okey! Na, kas dar guli tau ant širdies?

– Daugiau nieko. Tiek tenorėjau pasakyti.

– Tada paklausyk, ką aš tau pasakysiu, Kite. Šiandien tikrai būčiau tau paskambinęs. Nes kai ką sugalvojau. Dėl Naujųjų.

– Pavėlavai. Manęs tai nebedomina.

– Oi, atsiprašau, Kite. – Ir jis pakėlė kito telefono, kuris jau ilgokai skambėjo, ragelį. – Niujorkas? Gerai. Tuojau pat! Kite, padėk ragelį, aš tuoj tau atskambinsiu. Niekur nedink. Aš tuoj.

Man derėjo nepaklausyti jo ir dumti iš namų į „Koralą“, bet aš kaip įkalta kiūtojau prie telefono. Naujieji! Mūsų palaiminti Naujieji. Ketinome visą gyvenimą sutikti juos drauge. Jis to nepamiršo! Jis kai ką sugalvojo!

Klifordas paskambino po pusvalandžio.

– Čia aš, – pasakė liūdnu balsu. – Nori mane mesti? Manęs palikusi nėra jokia moteris. Jei turėčiau pistoletą, nusišaučiau. Tai mane taip išmušė iš vėžių, kad nebegaliu rašyti. Gregoris ligoninėje. Ketvirtadienį išoperavo apendicitą. Visą laiką buvau su juo. Neužmiršau tavęs, Kite, tik neturėjau laiko.

– Apgailestauju, – sumurmėjau. – Kaip jo sveikata?

– Jau geriau. Turiu planą. Aš galėtum rytoj atkakti į Miuncheną? Apsigyventume „Bavarų užeigoje“, išsinuomotume automobilį ir važiuotume į Volfsburgą. Sutariau dėl interviu su „Volkswagen“ firmos vadovu. Galėtum vertėjauti. Už honorarą!

Aš tylėjau. Buvau tokia priblokšta, kad neišspaudžiau nė žodelio.

– Kite? Girdi mane? Paskui skristume prie Bodeno ežero, į Iberlingeną. Tenai, labai garsioje Buchingerio sveikatingumo klinikoje, vyks nepaprastai įdomus seminaras. Galėtume visą savaitę praleisti drauge.

Vis dar tylėjau. Per paskutinį mūsų susitikimą lapkritį Florencijoje Klifas tvirtino, esą per Kalėdas niekur išlėkti negalės, netgi dienelei. O štai dabar kalba apie visą savaitę, kurią gali skirti man. Vien dėl to, jog pagrasinau jį mesianti? Įsidėmėk tai, Kite Valentin.

– Ar girdi mane? – nekantraudamas sušuko Klifordas. – Ar gali rytoj būti Miunchene?

– Nežinau…

– Būsi ar ne?

– Būsiu, – išspaudžiau nenoriai ir padėjau ragelį.

– Esi beviltiška, – pareiškė per pietus paskambinusi Rita. – Įspėjau tave. Nutraukti santykius labai sunku.

– Aš pati savęs nesuprantu, – atsakiau. – Bent jau migrena praėjo. Būk gera, pati papasakok Karlui.

Po dešimties minučių paskambino mama.

– Sveika, brangute, spėk, kas nutiko.

– Nė nenumanau. Kas, mama?

– Tavo Klifordas man paskambino.

– Ką? Juk judu nepažįstami.

– Na taip. Jis prašė manęs pasišnekėti su tavim ir jį užtarti. Kantrybės, ir viskas bus gerai. Nagi, paaiškink, kas atsitiko.

– Norėjau mesti Klifą, bet jis manęs nepaleidžia. O judu ilgai kalbėjotės?

– Pusvalandį.

– Ką? Taip ilgai?

– Taip, su juo smagu paplepėti. Balsas malonus. Na, neašarok. Vyrai neverti ašarų.

Vos padėjau ragelį, paskambino operatorė.

– Skambutis iš Paryžiaus, jungiu.

– Sveika, Kite, – uždusęs ištarė Klifordas. – Kaip sekasi?

– Nekaip.

– Man irgi. Niekada daugiau taip nesielk. Nesakyk, kad palieki mane. Ar tavo mama skambino? Ar pasakė, kad aš ketinu skirtis?

Sunkiai atsidusau.

– Kite, interviu su „Volkswagen“ šefu nebus. Taigi naujas planas: poryt, trečiadienį, susitinkam Briuselyje. Rezervavau tau lėktuvo bilietą į vakarinį reisą. Į Volfsburgą ir Buchingerio kliniką nulėksim jau po Naujųjų. Bilietą atsiimk prie „Sabenos“ aviakompanijos langelio. Ei, kas yra? Kodėl vėl verki?

– Todėl, kad vėl viskas iš naujo. Man baisu net pagalvoti, kad paskui teks išsiskirti.

– Nurimk, mieloji. Tik per Kalėdas. Per Naujuosius būsim kartu. Briuselyje nueisim į baletą, gerai?

– Aha.

– Kartu pabūsim iki pirmadienio. Tada įsodinsiu tave į vienuoliktos valandos lėktuvą. Tavo mamai pažadėjau, kad per Kūčias būsi namie.

Taigi viskas pakrypo taip, kad trečiadienį per pūgą išvažiavau į oro uostą. Jaučiausi keistai. Galvos nebeskaudėjo, vėl beprotiškai ilgėjausi Klifo, kita vertus, nebenorėjau kankintis iš meilės. Autobuse sėdėjau prie lango ir spoksojau į šokančias snaiges. Svarsčiau, ar išmintingai elgiuosi. Tačiau abejonės greitai išgaravo.

Atėjusi atsiimti bilieto sužinojau, kad Briuselio oro uostas uždarytas dėl plikledžio. Klifas! – išsyk sugaudė galvoje. – Dieve mano, Klifai! Kaip man tave pamatyti?

Mane net karštis išpylė. Negaliu jo prarasti! Mudu skirti vienas kitam. Akivaizdu kaip dieną.

Man pasidarė baisu.

– Kaip dabar bus? – išlemenau.

Panelė, sėdinti už langelio, atkišo man lapą su teletekstu, siųstu iš „ABC News“ biuro Paryžiuje.

– Jums pranešimas.

Besidaužančia širdim paėmiau lapą.

Panelei Valentin. Sveika, Kite, pakeičiau bilietą, skrisi į Frankfurtą. Iš ten traukiniu važiuok į Briuselį. Aš važiuoju automobiliu. Tavęs lauksiu „Metropolio“ viešbutyje. Geros kelionės. Iki greito pasimatymo.

Apie jokį greitą pasimatymą negalėjo būti nė kalbos, nes naktelė buvo su nuotykiais. Lėktuvas išskrido ir Frankfurte nusileido laiku, autobusu nusigavau į traukinių stotį, tačiau atvykus paaiškėjo, kad jokio traukinio į Briuselį nėra. Pirmą nakties išvažiavau į Maincą. Čia reikėjo persėsti. Šaldama laukiau kito traukinio. Briuselyje atsiradau tik aštuntą ryto.

Visą kelią buvau apmirusi iš baimės. O jeigu Klifordas pamanys, kad nutariau nevažiuoti, ir išlėks atgal į Paryžių? Prakeikimas, pasiusti galima! Bet kokiu atveju vėjais nuėjo viena brangi bendra mūsų naktis.

Galų gale vienuoliktą valandą įžengiau į erdvų auksu tviskantį, jaukiai šiltą „Metropolio“ vestibiulį. Nusismaukiau gobtuvą ir nuskuodžiau prie administratoriaus.

– Bonjour, mesjė, ar ponas Tečeris dar čia?

– Bonjour, madmuazele, taip, 1104 kambaryje. Sveikiname atvykus į Briuselį ir malonios viešnagės.

Išgelbėta! Laiminga įpuoliau į liftą. Kad žmogus reikalingas, supranti tik jį beveik praradęs. O aš norėjau viską baigti! Ir gyventi be Klifo? Gal buvau visai pamišusi?

Minkštu kilimu nuskuodžiau koridoriumi ir uždususi pabeldžiau į duris.

– Kite, čia tu? – išgirdau išsiilgtą balsą. Ir štai jis – vilkintis baltu chalatu, iškamuotas ilgo laukimo. – Jau maniau, nebepamatysiu tavęs. Kas atsitiko? Eikšen! Užeik, užeik. – Jis užkabino ant rankenos lentelę su magiškais žodeliais „Prašom netrukdyti“ ir tik tada uždarė duris. Paskui apglėbė mane ir ilgai laikė suspaudęs, siūbuodamas pirmyn atgal. – Greičiau sakyk, kur taip ilgai buvai.

Papasakojau apie ilgą, šaltą, vienišą ir painią kelionę iš Frankfurto.

– Ak, mieloji. – Klifordas paėmė mano paltą ir raudoną krepšį, atsiklaupęs padėjo nusiauti raudonus batus, paskui atsisėdo ant lovos greta manęs. – Kite, reikia pasikalbėti. Nepaliauju galvoti apie tai, ką pasakei telefonu. Tai netiesa! Ne, tu neteisi, tai ne vien tik lova. Nieko nesu mylėjęs labiau už tave. O tu nori palikti mane? Nesuprantu, kodėl.

– Apgailestauju, – sumurmėjau.

– Man tai buvo smūgis. Ir tai – vien dėl nesusipratimo.

– Nesusipratimo?

– Aš jau seniausiai miegu žaliajame svečių kambaryje. Kartu su Gregoriu. Greisė pati pasiūlė. Jai labiau patinka miegoti vienai.

– O kaip paaiškinai jam?

– Kam tokiam?

– Savo sūnui.

– Nieko neaiškinau. O jis ir neklausinėjo. Tokio amžiaus vaikus labiau domina ne tėvai, o draugai. Jam svarbu, kad laiku būtų paduota valgyti ir kad mudu su Greise per dažnai nesikivirčytume. Tada viskas gerai. Tu be reikalo sielvartavai ir privertei sielvartauti mane.

– Atsiprašau.

Klifordas atsiduso.

– Supratau vieną dalyką: tavęs negalima ilgam palikti vienos. Mano laiškus sudeginai vien dėl to, kad iš Kanados jie eina ilgiau negu iš Amerikos. Per Velykas kaip akis išdegusi išmovei į Žydrąją pakrantę ir laiką leidai su svetimu vyru. Greisė, palyginti su tavim, daug ramesnė.

– O kodėl taip ilgai man neskambinai?

– Nes nenoriu nuolat galvoti vien apie tave. Man reikia dirbti ir užsidirbti.

– Ir vis dėlto…

– Tavo balsas toks mielas. Vos išgirstu tave kalbančią, išsyk užsimanau pamatyti. Negalėdamas to padaryti tampu nervingas ir nepakenčiamas. Kad užsimirščiau, puolu dirbti. Tada mane gelbsti laikraštis.

– O mane studijos.

Klifas suraukė antakius. Norėjo kažką sakyti, bet susilaikė.

– Turbūt norėsi išsimaudyti? – paklausė.

– Ne, tik palįsiu po dušu. Taip bus greičiau.

– Greičiau?

Nusišypsojau jam.

– Ak, tos duobutės skruostuose, – atsiduso Klifas. – Manai, tada greičiau atsidursim lovoje? Esi visiškai teisi. Aš taip tavęs pasiilgau.

Kambarys ir šįsyk buvo erdvus, su plačia lova, ant kurios būtų laisvai sutilpusi visa šeima. Puolėm į patalus ir ilgai mylėjomės, lyg tai būtų paskutinis kartas. Po kelių valandų, kai jau buvau išsišėlusi, išbučiuota, patenkinta, atsipalaidavusi ir vėl galėjau blaiviai mąstyti, nutariau daugiau niekada nebesibaiminti. Pasikliausiu likimu ir jausiuosi laiminga.

Aš esu Briuselyje, prašmatniame auksiniame „Metropolyje“, kartu su didžiąja gyvenimo meile. Ir man vis tiek negerai? Pažvelgiau į veidrodį ir nustebau: tiesiog nesuvokiama, kaip greitai atsigavau. Atvykau perbalusi kaip vaiduoklis, ir štai, prašom, atrodau pailsėjusi, graži, spinduliuojanti, akys tik žiba.

Vakare nuėjome į operą ir vėl stebėjausi. Programą perskaičiau be akinių, mano regėjimas atsistatė, galvos skausmo neliko nė ženklo. Štai kokia galinga toji meilės jėga!

Vilkėjau rožine suknele, Klifordo nupirkta man Ciuriche, avėjau sidabriniais bateliais, plaukus buvau paleidusi, lūpas pasidažiusi. Pirmą kartą po ilgo laiko pati sau atrodžiau graži. Taip pat ir Klifui.

Sėdėjome nuostabiame senajame operos teatre, parteryje. Čia aš dar niekada nebuvau buvusi. Už bilietus Klifas paklojo įspūdingą sumelę.

Jis pažvelgė į mane.

– Tu pasikeitei. Atrodai nebe vaikiška, o tikra femme fatale.

– Gal nusivalyti lūpdažį?

– Ne ne, taip gerai. Visi vyrai man tavęs pavydi.

Baletas buvo nuostabus. Primabalerina Siuzana Farel šoko taip gracingai, su polėkiu ir energingai, kad nuo plojimų mums ėmė skaudėti delnus. Tačiau per pertrauką kai kas nutiko.

Prašmatniame vestibiulyje gėrėme šampaną. Netikėtai mudviem pamojo du man nepažįstami žmonės. Klifordas išsyk susigūžė, bet buvo jau per vėlu, abu žmonės – amerikiečiai vyras ir žmona – jau stovėjo priešais mudu.

– Labas, Klifai! – suspigo moteris ir nustebusi nužvelgė mane. – Gerų Kalėdų.

Moteris buvo labai elegantiška, ant pečių užsimetusi platų kailinį šalį, ausyse, ant pirštų ir ant kaklo žibėjo deimantai. Ji vilkėjo ilga pilkos spalvos vakarine suknele, o jos vyras – fraku. Jam ant krūtinės tviskėjo ordinai.

– Labas, Klifai. – Vyro balsas buvo gergždžiantis. – Malonu tave matyti.

Vyras, kitaip nei jo žmona, manęs tarsi apskritai nematė. Klifordas mūsų nesupažindino. Buvo velniškai nesmagu.

– Tai Rosmanai iš Naujosios Anglijos, – paaiškino Klifas, kai abu sutuoktiniai vėl įsimaišė į minią. – Greisės ir mano uošvių draugai. Ką jie veikia Briuselyje, neturiu supratimo. Man reikia išgerti. Nori dar šampano?

– Ačiū, ne. – Klifas nuėjo prie bufeto, o aš nusekiau jį akimis. Kai nešinas sklidina taure grįžo, paklausiau: – Ar jie nenulėks į Paryžių ir neišklos Greisei apie mane, kaip Džimis prieš anas Velykas?

– Tikrai ne. Londone jie turi apartamentus ir blaškosi tarp Anglijos ir Amerikos. Į Paryžių nuvažiuoja retai. Kite, reikia pasikalbėti. Apie Naujuosius. Turiu tau staigmeną. Atskrisiu pas tave.

– Ir būsi per Naujuosius?

– Būsiu per Naujuosius. Noriu susipažinti su tavo mama ir dėde.

– Dėde? Kam tau prireikė mano dėdės?

Klifordas ištuštino taurę.

– Tavo mama išdavė man, kad per Kalėdas visada susitinkat riterių pilyje.

– Taip, tiesa.

– Atvažiuočiau pas tave gruodžio trisdešimtą ir pabūčiau keletą dienų, o tu mane pristatytum saviškiams. Noriu pagaliau susipažinti su tavo šeima. Tegu jie pamato, kad tu gerose rankose. Kalbu rimtai. Norėčiau jiems patikti. Sykiu ir Naujuosius kartu sutiktume.

– Pilyje?

– Taip. O ką, negerai?

– Mano dėdė sunkaus būdo. Jis griežia ant tavęs dantį.

– O tavo mama? Kaip manai, ar aš jai patiksiu? Man svarbi jos nuomonė.

– Mano mamai tu jau patinki.

– Mudu smagiai paplepėjom telefonu. Ji labai inteligentiška moteris. O tavo dėdės nebijau. Darbe susiduriu su daug blogesniais žmonėmis. Na, jau nuskambėjo varpas, tuoj prasidės kitas veiksmas. Grįžkim į salę. – Jis pastatė taures ir paėmė mane už rankos. – Nesuk galvos, Kite. Tegu tie Rosmanai skambina Greisei, jei taip nori, man nerūpi. Mudu skirti vienas kitam. Kiti metai bus mudviejų metai.

Grįžome į salę. Ir tik dabar pamatėme, kad Rosmanai sėdi priešais, dviem eilėmis žemiau. Išsigandau, bet Klifas paėmė mane už rankos.

– Rudenį rašysi disertaciją, tiesa? – paklausė prieš pat pakylant uždangai.

– Rašysiu, jei tik gausiu temą.

– Taigi turim pusmetį laiko. Kol kas plano nesugalvojau, bet viena žinau tikrai: disertaciją rašysi pas mane Paryžiuje.

13

SKYRIUS

Apsikrovusi dovanomis – konjaku dėdei, skarele mamai ir dviem kilogramais skanių saldainių – gruodžio 24-ąją pirmu reisu išskridau į šventiškai išsipuošusią Vieną. Atsidūrusi joje atvažiavau į Pietinę stotį ir sėdau į traukinį. Badene įlipo mano motina, ir abi keliavome pas dėdę į pilį.

Aplink pilį gulėjo sniegas, užsnigta buvo visa aplinkui. Baltutėlis švarutėlis tviskantis sniegas nuklojo bokštus, stogus, medžius ir kiemus, vaiskiame danguje švietė blyški saulė, ir vietovė priminė paveikslą. Neužmirštama žiemos pasaka.

Dėdė pasitiko mus prie didžiųjų vartų. Jis buvo storai apsitūlojęs, nes spaudė keturiolikos laipsnių šaltukas. Pilyje šilta buvo tik virtuvėje ir valgomajame, esančiuose virš griovio, taip pat abiejuose mano kambariuose antrame aukšte, kuriais šįkart dalijausi su mama, ir pagalbiniame pastate, kur miegojo dėdė. Kitose patalpose, koridoriuose, salėse ir laiptinėse buvo šalta kaip Sibire. Taip pat ir mūsų vonios kambaryje. Tačiau visi buvom įpratę.

Šventė buvo graži: kalėdinė eglutė iki lubų, žvakės, mama grojo pianinu, gardi vakarienė, dovanų gavau knygų, apie kurias svajojau, tačiau buvo ir vienas nesmagumas – dėdė nenorėjo įsileisti Klifo. Jis neliepė paruošti jam kambario ir tiesiai šviesiai pareiškė nenorįs matyti jo pilyje.

– Koks įžūlumas! – kitą dieną per vakarienę piktinosi jis. – Vedęs vyras, kurio niekas nepažįsta, pats save pakvietė keletui dienų. Tegu atvažiuoja, kai bus išsiskyręs.

– Bent jau pažvelk į jį, – dėdę maldė mano mama. – Negi tau neįdomu?

– Įdomu? Tas vyrukas trukdo mūsų Kitei mokytis.

– O aš norėčiau jį pamatyti.

Dėdė susimąstė.

– Gerai, – išspaudė pagaliau, – tegu atvažiuoja. Bet tik kelioms valandoms. Papietaus su mumis gruodžio trisdešimt pirmąją. Ilgiau nepakęsiu. Naujuosius švęskit kur nors kitur. Paskambink ir pasakyk jam.

Ačiū Dievui, Klifordas neįsižeidė.

– Kite, nieko baisaus. Svarbiausia, susipažinsiu su tavo mama. O dėl Naujųjų… Ką nors sugalvosiu, patikėk.

– Šilčiau apsivilk, pas mus minus penkiolika.

– Nusipirksiu pirštines. Šeštadienį atskrisiu į Vieną, pernakvosiu „Hiltone“, išsinuomosiu automobilį ir sekmadienį vienuoliktą būsiu pas tave.

Nekantraudama ėmiau laukti sekmadienio. Kaip bus? Dėdė vis labiau niuro, oras vėso, sekmadienį temperatūra nukrito beveik iki minus šešiolikos. Tik mama vis drąsino mane:

– Tik dvi valandas, Kite, tik per pietus. Kaip nors ištversim.

– O jeigu dėdė su juo apskritai nesikalbės?

– Tada kalbėsimės mes.

– Kad tavo žodžiai – Dievui į ausį, – atsidusau.

Pagaliau atėjo išgąstingoji diena.

Dangus buvo pilkas, baisiai šalta, jokio saulės spindulėlio. Naktį šėlo pūga ir sniegas nuklojo kelius, bet Klifas atvyko sutartu laiku, juodu išsinuomotu automobiliu grandinėm apvyniotais ratais. Atvežė dėžę šampano, kilogramą ikrų, o dėdei – abi savo knygas apie Vakarų Europos atstatymą po karo.

Knygos dėdei padarė įspūdį, šampanas nuteikė maloniai, tad pietūs užsitęsė iki trečios valandos, o kai galiausiai mudvi su mama nuėjom į savo kambarius krautis daiktų, abu vyrai įsiaudrinę prancūziškai diskutavo apie pasaulio ekonomiką, ekonomikos stebuklą ir Maršalo planą.

– Viskas praėjo puikiai, – mudviem atėjus į mano kambarį pasakė mama. – Na, nusiraminai?

– Taip, – lengviau atsidusau. – Ir kaip jis tau?

– Neblogas. Tiktai kodėl pražilęs? Keturiasdešimties, o plaukai jau balti.

– Jaunystėj patyrė šoką.

– Kokį dar šoką?

– Nesako. Žinau tik tiek, kad vos nenumirė ir pražilo per naktį. Anksčiau jo plaukai buvo tamsūs, tokio tamsumo kaip antakiai.

Mama ištraukė iš spintos mano sukneles.

– Jis – pasaulio matęs žmogus, kalba keliomis kalbomis, kultūringas, inteligentiškas. Todėl tau ir patinka.

– Man irgi, – išgirdom sakant dėdę. Nė nepastebėjom, kada jis atėjo. – Jis gudrus vyriokas, puikiai žino, kaip įtaikyti moterims, ypač tokioms jaunutėms, daug jaunesnėms už save.

Mama pasisuko į dėdę.

– Juk judu taip maloniai šnekučiavot. Ir še tau, kalbi piktai.

– Aš juo netikiu. Jis apvynios Kitę apie pirštą. Kada nors jis išsiruoš atgal į Ameriką, ir sudie, Kite, daugiau tavęs nepamatysim.

Mama paėmė raudonąjį kelioninį krepšį.

– Pirmiausia ji baigs mokslus.

– Arba nebaigs, – įgėlė dėdė, nuėjo prie lango ir pažvelgė į užsnigtą kiemą. – Jis nori jos kaip savininkas. Padarys viską, kad tik ji taptų nuo jo priklausoma.

– Nemanau. Stebėjau jį per pietus. Jis myli Kitę.

– Aišku, myli! – sušuko dėdė ir kumščiais padaužė per palangę. – O kas jos nemyli? Bet su juo laiminga Kitė nebus. Prisiminkit atostogas. Visą vasarą ji nė kartelio nesijuokė. Buvo tragedija. Kite! Kiek dar tęsis tas jūsų, dviejų įsimylėjėlių, malimasis po pasaulį?

– Vieną semestrą.

– O paskui?

– Juk sakiau tau. Paryžiuje rašysiu disertaciją. Ar su Klifu kalbėjotės apie mane?

– Dieve saugok! Man neįdomu, ką jis kalba, mane domina tik tai, ką daro.

– Jis ketina skirtis.

– Girdėta giesmelė, – purkštelėjo dėdė. – Tai seniausiai gyvuojantis melas pasaulyje. Štai ką judviem pasakysiu: netikiu juo. Jis kažin koks netikras. Nepatinka man.

– Ir kas negerai?

– Nežinau, bet jaučiu. Būk atsargi, Kite. Kodėl jis jau pražilęs? Per daug geria?

– Kai būnam kartu, apskritai negeria, nebent taurę vyno ar šampano, kaip šiandien. Anksčiau gėrė viskį ir brendį, bet dabar – nė lašo. Ir neberūko. Dėl manęs.

Dėdė pažvelgė į laikrodį.

– Jau važiuokit, nes tuoj sutems. Keliai nenuvalyti, pasakyk jam, kad būtų atsargus. Jei tau kas nutiks, aš jį užmušiu.

Naujuosius sutikome Vienoje. Apsistojome „Hiltone“ ir šventėme taip, kaip čia įprasta – dalyvavome viešbučio surengtoje puotoje su vakariene. Prieš tai operoje žiūrėjome „Šikšnosparnį“, o vidurnaktį tol šokome Dunojaus valsą, kol man apsisuko galva.

Taip prasidėjo 1973-ieji, mudviejų su Klifu antri draugystės metai.

Jie buvo pašėlę – ir beprotiškai džiugūs, ir mirtinai liūdni, ir mudviem vos netapo paskutiniai.

Kaip visada, metai prasidėjo nuo išsiskyrimo. Paskui sausį susitikom Volfsburge, tada Buchingerio sveikatingumo klinikoje prie Bodeno ežero. Čia mane nustebino išskirtinė draugija: šeichai naftos magnatai, maharadžos, ministrai pirmininkai, kino žvaigždės. Pasninkavimas – štai ateities medicina!

Vasarį skridau į Genua ir Marselį, kovą – į Ciurichą ir Ženevą, balandžio pradžioje – į Davosą, o balandžio pabaigoje teko skelbti aukščiausio lygio pavojų: dingo mėnesinės. Tablečių nuo nėštumo gert negaliu, nuo jų storėju, tampu frigidiška ir depresuota, ima siutas ir išberia. Todėl saugojosi Klifordas. Iki šiol viskas buvo gerai, ir še tau.

Išsigandusi paskambinau Klifordui.

– Nepatikėsi, bet turbūt turėsim vaiką.

– Nesirūpink, Kite. Tai gera žinia. Aš jo neišsiginsiu, nebijok. Ką ketini daryti?

– Pirmiausia pasitarsiu su mama.

– Pasitark, puiki mintis.

Mama elgėsi ramiai.

– Kiek laiko jų nėra? – paklausė.

– Jau dešimt dienų.

– Rytais nepykina?

– Ne.

– Jauti tempimą krūtyse?

– Ne.

– Nebūna taip, kad atrodo, jog krūtys karštos ir sunkios?

– Gal ne.

– O kada tai nutiko? Ir kur?

– Šveicarijoje, Davose.

– Koks buvo mėnulis? Gal pilnatis?

– Ką aš žinau? Kodėl klausi, mama?

– Per pilnatį greičiau pastojama. Palauk, pasižiūrėsiu kalendoriuje… minutėlę… Ne, buvo ne pilnatis! Ačiū Dievui. Dar vienas klausimas: nuo kavos nebūna bloga?

– Tikrai ne.

– Tada viskas susitvarkys, – pasakė nuostabioji mano mama. – Luktelėk tris keturias dienas.

Ji ir vėl buvo teisi. Po trijų dienų viskas iš tikrųjų susitvarkė. Išsyk paskambinau Klifordui į Paryžių. Tačiau jis labai nusiminė.

– Kokia bloga naujiena. O aš jau džiaugiausi, kad turėsim mergytę su duobutėmis skruostuose.

– Bet, Klifai, aš negalėčiau. Pirmiausia turiu baigti mokslus.

– Visos taip iš pradžių sako išsigandusios. Bet kai gimsta vaikelis, labai džiaugiasi. Ar galėtum rytoj būti Milane?

– Deja, ne. Man seminaras.

– Gal galėtum kartelį praleisti? Kodėl būtinai turi dalyvauti?

– Kad profesorius galėtų įvertinti žinias. Kad įrodyčiau, jog moku analizuoti ir rašyti. Antraip neleis rašyti disertacijos.

– Ir tau būtinai reikia to daktaro laipsnio?

– Taip, – atsakiau šimtąjį kartą.

– Aš nesu mokslų daktaras, bet visada uždirbsiu daugiau už tave.

– Man ne pinigai svarbu. Noriu įrodyti pasauliui, kad sugebu gauti laipsnį.

– O kada pasimatysim?

– Poryt. Tinka?

– Kiek laisvo laiko turėsi?

– Iki kito seminaro.

Tie mano seminarai Klifordui buvo tikra rakštis. Tačiau aš buvau pareiginga ir nepraleidau nė vieno. Kad ir kaip gera būdavo su juo, kad ir koks prašmatnus viešbutis, prieš seminarą visada grįždavau į Vieną.

Semestro pabaigoje sulaukiau atpildo. Lankiau visus seminarus ir kolokviumus ir gavau geriausius įvertinimus. Anglų filologijos profesorius, kuris buvo ką tik išrinktas universiteto rektorium, leido man rašyti disertaciją.

Tą dieną namo lėkiau kaip ant sparnų, paskambinau mamai ir dėdei, išklausiau jų sveikinimus, o vakare viską papasakojau Klifui.

Tuo metu jis buvo Strasbūre. Buvo ką tik grįžęs iš susitikimo su didelės alaus daryklos savininku – ėmė iš jo interviu ir paskui buvo pakviestas papietauti.

– Klifai, man pavyko!

– Kas pavyko?

– Rašysiu disertaciją, jau gavau temą. Labai šaunią, iki manęs niekas nedrįso tokios imtis. Apie moteris aštuoniolikto amžiaus anglų romanuose.

– Kodėl nedrįso? Juk įdomi tema.

– Tai netyrinėta žemė. Niekas apie tai niekada nerašė ir todėl nėra nuo ko nusirašyti. Be to, milžiniškas darbas. Reikia perskaityti visus romanus. Bet pirmiau teks juos susiieškoti, nes daugelis seniai užmiršti, ypač rašyti moterų. Jeigu tokių romanų apskritai buvo. Kokia aš laiminga! Bus tikras detektyvas.

– Galėsi rašyti pas mane Paryžiuje.

– Mielai. Ar vis dar nori mane matyti?

– Kvailas klausimas. Žinoma, noriu, Kite. Atsisėsk, kad nepargriūtum, nes ir aš turiu staigmeną. Ogi mes išsikraustom iš beprotiškai brangių rūmų Diufrenua gatvėje, Gregoriui ir Greisei išnuomoju mažesnį butą, o už pinigus, kurie liks, išnuomosiu gražų butą mudviem.

– Tikrai? Kada?

– Greisė jau tris dienas ieško buto. Jai padeda Sendė iš redakcijos. Ir, žinok, šiandien jos vieną rado.

– Taip greitai?

– Juk pati nuolat sakai, kad mudviem sekasi.

– Ir ką ji rado?

– Butą per visą aukštą labai gražioje viloje, aplinkui daug žalumos, prie pat Bulonės miško.

– O ką ji sakė sužinojusi, kad reikės išsikraustyti?

– Nieko. Senasis butas jai nelabai patinka, esą per didelis, sunku tvarkyti. Juk žinai, Greisė niekada nebūna patenkinta. Sako, naujasis jai daug priimtinesnis dėl vietos.

– O Gregoris turės atskirą kambarį?

– Žinoma! Ten yra keturi miegamieji, dvi svetainės, didžiulis balkonas, iš kurio matyti parkas. Karališkas butas.

– Ar pasakei jai, kodėl siūlai kraustytis?

– Ne, dar nepasakiau.

– Vadinasi, ji nė nenutuokia, kad tu su ja negyvensi?

– Kol kas ne. Aš persikraustysiu kartu su jais, o kai tu atvažiuosi, išsikraustysiu.

– Klifordai, ar nemanai, kad kils baisus skandalas?

– Galbūt. O gal ir nekils. Man reikia žinoti tik viena: ar galiu pasitikėti tavim. Ar nedumsi atgal į Vieną, vos tik mudu dėl ko nors susiginčysim.

– Tikrai nedumsiu.

– Gerai. Tada nesirūpink. Jei bus karas, tebūnie. Bet aš nebegaliu gyventi be tavęs.

Liepos pradžioje išvažiavau pas dėdę į pilį. Klifas laikėsi žodžio, kartu su Greise persikraustė į vilą prie Bolonės miško. Dėdė klydo – Klifordo planai buvo rimti. Jis atsisakė prabangaus buto – dėl manęs!

Klifas skambindavo kiekvieną dieną. Tačiau staiga skambučiai liovėsi. Dar nebuvom sutarę, kada ir kur turiu atvažiuoti į Paryžių, o laikas bėgo, ir aš labai nusiminiau.

Mane vėl ėmė kamuoti negalavimai: rytais vargino migrena, užgulė nosį. Kasdien laukiau laiškanešio ar skambučio, bet Klifas tylėjo.

O dėdė pagyvėjo.

– Tas vyras pats nežino, ko nori, – pasakė piktdžiugiškai. – Jis bailys. Mesk jį iš galvos, Kite. Jis niekada nepasikvies tavęs į Paryžių. Jis dreba prieš savo žmoną.

Šįkart buvau linkusi patikėti dėde, bet čia paskambino Klifordas.

– Kite, iškenčiau tikrą pragarą, – suglumęs pasakė jis. – Greisė pagrasino, kad persipjaus venas. Ji suprato, kodėl persikraustėm, kad ketinu ją palikti, ir visai pasiuto. Jiedu su Gregoriu susimokė prieš mane. Nė neįsivaizduoji, ko ji man prikalbėjo. Paskui nutiko baisus dalykas – Puculis prapuolė. Katės negali pakęsti barnių. Vos persikėlėm, nuolat riejamės. Puculis ir pabėgo. Visur ieškojom, klijavom skelbimus, bet niekas jo nematė, tarytum skradžiai žemę prasmego. Gregoris verkė, Greisė kaltina mane. Kite, aš tuoj nusibaigsiu, nežinau, ką daryti.

– Atvažiuok pas mane, tuojau pat.

– Negaliu. Greisė tikrai persipjaus venas. Vien kad man atkeršytų.

– Negi jai negaila sūnaus?

– Kite, ji manęs nekenčia. Jau per pusryčius siurbia viskį ir rūko kaip kaminas. Nežinau, ar išmintingai pasielgiau. Gal tai buvo klaida? Bet dabar, kai girdžiu mielą tavo balsą, žinau: elgiausi teisingai.

– Kaip bus? Ką darysim?

– Palūkėkim. Luktelėkim, kol Greisė apsiramins.

– O Gregoris?

– Ačiū Dievui, jis išskrido į Ameriką. Pas mano uošvį. Anas negaluoja.

– Kaip manai, kada Greisė apsiramins?

– Nežinau. Aš manau… tik labai prašau, nesupyk… aš manau, jeigu tu ne prieš… gal, sakau, nuskrisiu su ja į Korsiką? Ji seniai nori.

– Su Greise skrisi į Korsiką? – sušukau netikėdama savo ausimis.

– Taip. Manau, tai visai gera mintis. Ji apsiramins.

– Ilgai ten būtumėt?

– Nežinau. Kokias tris savaites.

Įkvėpiau oro.

– Klifai, tikrai nelinkiu tau blogo. Bet jeigu su Greise skrisit į Korsiką, pas mane nebegrįžk.

– Ką? Kodėl taip kalbi?

– Tada jau lik su ja. O mudu išsiskirsim.

– Bet… būk išmintinga. Tik trys savaitėlės.

– Dėdė teisus, tu pats nežinai, ko nori. Tai tau reikia Greisės, tai manęs. Man jau gana! Jeigu judu atostogausit kartu, į Paryžių aš nevažiuosiu.

– Kite, nebūk tokie griežta.

– Tai jinai, tai aš… Man jau bloga.

– Ar tai paskutinis tavo žodis?

– Taip!

Trenkiau ragelį ir susmukau ant kėdės. Viskam yra ribos. Geriau baisi pabaiga negu baisumai be pabaigos. Prieš Naujuosius prisiekiau, kad nebesikamuosiu. Dėl meilės nebeverksiu ir nebesikankinsiu – štai ko tada palinkėjau sau. Be to, pernai, kai norėjau nutraukti santykius, viskas išėjo į gera. Klifas išsyk rado man laiko ir pasikvietė į Briuselį. Pažiūrėsim, kaip išsisuks šįkart.

Apie pokalbį dėdei nepasakojau. Ir per daug nesukau galvos. Žinot ką? Po kelių dienų likimas viską pasuko savaip, ir pasaulis vėl nušvito kitomis spalvomis.

Vieną dieną po pilį vedžiojau grupelę olandų.

– Kite, telefonas! – pašaukė mane dėdė.

– Kas skambina?

– Tavo skystablauzdis amerikietis.

– Ko jis nori?

– Iš kur man žinot? Pasakiau, kad dirbi. Jis užsidegė palaukti. Eik, pasižiūrėk, gal tebelaukia.

Mikliai nuskuodžiau į kambarį, kuriame pusryčiaudavome. Klifordas dar nebuvo padėjęs ragelio.

– Labas, Kite, – pasisveikino, – viską sutvarkiau. Atvažiuok į Paryžių kada tik nori.

– Kas nutiko?

– Uošvis ligoninėje. Širdies infarktas. Ačiū Dievui, Gregoris jau tenai. O Greisė sėdi lėktuve, pats nuvežiau į oro uostą.

– Kaip uošvio sveikata?

– Išsikapstys. O mudu trims savaitėms skrendam prie jūros. Bet ne į Korsiką, o į Elbos salą. Tenai, kur mažiau turistų. Iki rugpjūčio pabaigos išsinuomojau namą. Paskui tu grįši į Vieną, susirinksi daiktus ir atsikraustysi pas mane į Paryžių. Kada gali išvažiuoti?

– Kada tik noriu.

– O kas vedžios grupes po pilį?

– Mano mama.

– Tada užsakysiu tau bilietą penktadieniui, į rytinį reisą. Bilietas bus Švechate, klausk prie „Air France“ langelio. Lauksiu tavęs Paryžiuje, o vakare abu skrisim į Italiją. Ar tebemyli mane, Kite?

– Žinoma.

– Nebepyksti?

– Aš tai ne. Dėdė pyksta.

– Nuramink senąjį poną. Gal atsiųsti jam kilogramą ikrų?

– Ne, nepadės. Kaip nors susitvarkysiu.

Kaip ir numaniau, dėdė įsiuto.

– Krisk į duobę, krisk! Lėk pas jį, lėk! – suriko taip, kad net kitose salėse buvo girdėti. – Pamatysi, kaip bus: nei baigtų mokslų, nei profesijos, nei daktaro laipsnio. O kai jis tavim pasisotins, pames. Nutiks taip, kaip jis dabar elgiasi su savo žmona.

Dėdės pranašystės man pro vieną ausį įėjo, pro kitą išėjo. Mudu su Klifu nuskridome į Elbos salą ir tris savaites praleidome prie jūros, nedidelėje gražioje viloje su sodu ir pergolėmis. Aplink augo pinijos, žydėjo krūmai, o turkio spalvos vanduo buvo toks skaidrus, kad galėjai matyti dugną, tolumoje plytėjo Sardinija ir Korsika. Kas naktį Klifordas skaitė man istorijas apie vaiduoklius, o kai imdavau drebėti iš baimės, puldavom vienas kitam į glėbį ir ilgas valandas mylėdavomės.

Elboje įsipjoviau kairę ranką. Kai žvelgiu į lygų baltą randelį prie mažojo pirštelio, atgimsta mieli prisiminimai: vikrūs driežiukai ant saulės įšildytų uolų, milžiniškos juodai ir geltonai dryžuotos gražuolės peteliškės, rudai įdegęs Klifas šalia manęs ant šilto smėlio. Mudviejų širdys plakė vienu ritmu, kalbėjomės vien tik apie bendrą ateitį, paskui laimingi grįžome į Paryžių.

Lėktuvas nusileido apie pietus. Vakare turėjau išskristi į Vieną.

Klifordas aprodė man naująjį savo butą prie Bolonės miško. Butas buvo nuostabus, daug šviesesnis ir saulėtesnis nei milžiniški apartamentai Diufrenua gatvėje. Puikiai derėjo ir baldai, Greisė tikrai pranoko pati save. Taip ir pasakiau Klifui.

– Todėl ir rodau tau, – atsiliepė jis. – Kad nesigraužtum, nemanytum, jog per tave Greisė nukentėjo ir gyvena skurde. – Mudu stovėjom gražiame balkone, juosiančiame visą aukštą, ir žvelgėme į nuostabų parką su milžiniškais medžiais. Tolėliau buvo polo klubas, kuriam priklausė ir Klifas. – Greisė parvyks tik rytoj vakare, – pasakė jis ir apkabino mane. – Pasilik. Paplaukiotume baseine, „Šervude“ papietautume ir išskristum į Vieną. Man nepatinka būti vienam. Negaliu pakęsti, kai butas tuščias.

– O jeigu ji grįš anksčiau?

Jis prisitraukė mane.

– Na ir kas?

– Mudu gulim lovoj, staiga ateina ji ir pasiunta. O Gregoris viską girdi, taip? Būtų siaubinga! Ne, nenoriu. Tada viskas žlugtų. Elbos saloje buvo nuostabu. Norėčiau atminty išsaugoti anuos įspūdžius.

Taigi vakare, kaip ir ketinau, išskridau į Vieną.

Dvi dienas iš Klifo nebuvo jokių žinių, nes Greisė kaip tik grįžo iš Amerikos. Trečią dieną suskambėjo telefonas.

– Kite, kuo greičiau atvažiuok, – ėmė maldauti jis. – Aš jau nebegaliu, nebeištversiu nė dienos. Greisė elgiasi lyg niekur nieko, bet vos tik pamėginu pasikalbėti rimtai, paleidžia gerklę: nenoriu būti išsiskyrusi, geriau visus nužudysiu. Per pusryčius nebegirtuokliauja, užtat per dieną surūko po šešiasdešimt cigarečių. Nuo jos neša kaip nuo rūkytos mėsos. Dar ir plaukus nusikirpo, atrodo kaip vyras.

– O kaip jos tėvo sveikata?

– Jau geriau. Išsikapstė. Bet ji kalba vien apie ligas, apie nykimą ir mirtį. Man depresija, nebegaliu rašyti. Kiek dar būsi Vienoje?

– Jei nori, galiu atskristi poryt.

– Taip greitai? Juk turi atsisakyti buto, susikrauti daiktus, baldus nusiųsti pas mamą. Manai, susitvarkysi per dvi dienas?

Sutrikusi tylėjau. Man nebuvo dingtelėję, kad teks atsisakyti savo mažo mielo butuko.

Klifas išsyk suprato, ką galvoju.

– Jei gyvensi pas mane Paryžiuje, tau nereikės kas mėnesį mokėti nuomos. Aš tave išlaikysiu. Kam tau tas butas Vienoje?

– Man jo reikės. Dukart per metus turėsiu atsižymėti studentų sąrašuose ir savo profesoriui pranešti, kiek pasistūmėjau rašydama disertaciją. Be to, čia yra visos mano knygos.

– Pasiimk jas.

– Kur? Juk dar neišnuomojai mums buto. Jeigu sugrūsiu į dėžes, apskritai nieko neberasiu.

– Kite, negi nesupranti? Žmoną aš palieku dėl tavęs! Išsikraustyk iš savo buto. Tai bus ženklas, kad nori gyventi su manim. – Sunkiai atsidusau, o Klifas kalbėjo toliau: – Turiu baigti pokalbį, po dviejų valandų išskrendu į Madridą, kuo toliau nuo Greisės. Rytoj vėl paskambinsiu. Bye bye, brangioji. Dieną naktį galvoju apie tave.

Padėjau ragelį ir prieš akis išvydau milžiniškas raides: „Atsargiai!“ Ką sakė dėdė? Klifas padarys viską, kad tik tapčiau nuo jo priklausoma. Negaliu šitaip rizikuoti.

Telefonu susisiekiau su mama. Kai kitą dieną Klifas paskambino iš Ispanijos, pranešiau jam:

– Mano butą perima mama. Jis pravers jai, kai sumanys atvažiuoti į teatrą arba operą. Nuoma nedidelė, mamai atsieis pigiau nei nakvynė viešbutyje.

– Gerai, – nusiminęs ištarė Klifas. – Suprantu. Ar pasiilgai manęs, mažule Kite?

– Beprotiškai pasiilgau, Klifai.

– Tada kuo greičiau atvažiuok.

– Būsiu šią savaitę. Pažadu.

Po poros dienų iš tiesų persikrausčiau pas Klifordą į Paryžių.

14

SKYRIUS

Kelionėje sekėsi puikiai. Turėjau daug bagažo, todėl ne skridau lėktuvu, o važiavau traukiniu. Į didelį raudoną kelioninį krepšį sugrūdau kuo daugiau viršutinių ir apatinių drabužių, batų, lagaminėlį, brangiąją žydrą „Olivetti“, baltą paplūdimio maišelį su reikalingiausiomis knygomis. Viskas man regėjosi būtina.

Ir vėl visą ilgą naktį kračiausi traukinio kupė, tik šįkart norėjau dainuoti iš laimės. Po pusantrų metų trankymosi po Europą mudu, du įsimylėjėliai, pagaliau gyvensime kartu.

– Kol kas apsistosim viešbutyje, – ryžtingai nutarė Klifas. – Tu paieškok mudviem gražaus buto, o tada bus matyti.

Traukinys atvažiavo į Rytų stotį. Buvo giedras saulėtas rugsėjo rytas. Klifordas jau laukė perone. Jis vilkėjo nauju baltu lino kostiumu, baltai ir raudonai dryžuota palaidine ir kaip visada žvelgė ne ton pusėn. Jo kakta buvo suraukta, atrodė išvargęs, bet vos tik minioje, plūstančioje iš traukinio, pamatė mane, kaipmat pažvalėjo ir pajaunėjo.

– Labas, mieloji! – pabučiavo mane į lūpas. – Jau maniau, apsigalvojai ir likai Vienoje. Sveika atvykusi į Paryžių! Ar bent kiek pamiegojai, gražuole?

– Nelabai. O tu?

– Visą naktį kalbėjau apie tave.

– Su Greise?

– Ne, su vienu kolega iš Bonos. Jis irgi ką tik paliko žmoną.

– Ir kaip jam einasi?

– Žmona padavė jį į teismą.

– O kaip judu? Ką kalba Greisė?

– Nieko. – Klifas pasilenkė pakelti mano krepšio. – Ji mano, kad esu Madride ir grįšiu tik kitą savaitę.

– Ką? – sušukau pasipiktinusi. – Iki dabar nieko jai nesakei?

– Ne. – Klifordas nusišypsojo. – Pas mus iki kitos savaitės medžioti draudžiama.

– Klifai, privalai jai pasakyti.

– Kodėl? Ji pati pastebės, kad negrįžtu namo. Štai kas, Kite, automobilyje laukia Žanas. Pasiėmiau dvi laisvas dienas. Užmirškim Greisę, kalbėkim tik apie mudu. Gerai, brangioji?

– Kur važiuosim? Į „Angliją“?

– Ne, į „Taboro kalną“. Tenai dar nesi buvusi. Jis prie pat redakcijos. Visada troškau gyventi netoli darbovietės, kad galėčiau pėstute nueiti ir vakare grįžti pas tave.

„Taboro kalnas“ buvo ne viešbutis, o rezidencija ilgesniam laikui apsistojantiems svečiams, kurie nenori viešumo. Čia viskas buvo labai diskretiška. Jokios iškabos, jokio pavadinimo, jokios reklamos, registratūra ketvirtame aukšte, nes viešbučiu paversti buvo tik viršutiniai aukštai. Apačioje buvo įprasti butai.

Manęs niekas neprašė pasakyti pavardės nei parodyti paso. Buvome palydėti į didelį saulėtą kambarį su dviem langais, pro kuriuos buvo matyti ramus kiemas su dviem medžiais. Čia buvo mažulytė virtuvėlė, gražus vonios kambarys, viskas labai tvarkinga, ant laiptų – kilimai, be garso judantis liftas.

Klifas jau buvo atsinešęs keletą daiktų: vieną kostiumą, rudą šilkinę pižamą, žaliąją „Olivetti“, savojo romano, to auksinio trilerio, rankraštį ir šūsnį popieriaus lapų.

Ištraukiau iš krepšio knygas, rašytas aštuonioliktame amžiuje, ir drabužius, greitai nusiprausiau po dušu, tada griuvom ant plačios dvigulės lovos, stovinčios nišoje už samanų žalumo užuolaidos.

Buvo dieviška!

– Visada žinojau, kad gyvensim kartu, nors ir nesilauki vaiko, – sukuždėjo Klifas ir stipriai apkabino mane. – Ar tu laiminga, Kite?

– Labai!

– O aš tik…

Jis ėmė mane bučiuoti, ir aš įsijaučiau. Kaip šito ilgėjausi! Kaip svajojau! Buvau išsiilgusi jo kūno, karštų lūpų, to nepakartojamo ritmo, jo dejonių prieš pasiekiant kulminaciją. To drebėjimo ir trūkčiojimo, ir palaimingo juoko po visko, švelnių apkabinimų, meilių žvilgsnių, jo žemo balso.

– O Kite! Ir vėl buvo nuostabu. Aš taip tavęs ilgėjausi.

Dvi dienos buvo tikrų tikriausia palaima.

Trečią dieną sublerbęs žadintuvas grąžino į tikrovę.

– Ką? Jau rytas? – Klifordas nusižiovavo ir pasirąžė. – Kaip laikaisi, širdele?

– Nuostabiai. O tu?

– Aš irgi. – Jis pakštelėjo man į lūpas ir iššoko iš lovos. – Bet turiu lėkti į redakciją ir kalti pinigus. O tu ieškok mums buto.

Prieš išvykstant į Paryžių mama padovanojo man raudoną itin madingą kostiumą: platėjantis sijonas, švarkelis prigludęs per liemenį. Jį ir apsivilkau.

– Gražu, – patenkintas pagyrė Klifas. – Nesu jo matęs. Papusryčiaukim drauge, Kite. Tave pamatę visi vyrai išpūs akis, lažinamės? Man tai patinka!

Nužingsniavome į Rivoli gatvę, prašmatnią, su plačiomis arkadomis ir ištaigingomis parduotuvėmis. Didelėje triukšmingoje smagioje kavinėje išgėrėme po didelį puodelį kapučino kavos. Paskui Klifas nuėjo į redakciją, o aš nusipirkau „Figaro“ ir įsitaisiau priešais redakciją, Tiuilri parke, ant medinio suolo po aukštu medžiu.

Diena buvo šilta, dangus žydras, ir pirmą kartą gyvenime jaučiausi nepaprastai laiminga. Paryžius! Paryžius! Paryžius! Paryžius! Dabar ir aš priklausau išrinktiesiems, gavusiems teisę čia gyventi. Man sukosi galva. Kairėje buvo didingasis Luvras, dešinėje – garsioji Santarvės aikštė, už kurios driekiasi Eliziejaus Laukai. Mudu su Klifu gyvensime šiame ištaigingame rajone, nes kaip tik čia ieškau buto.

Išskleidžiau laikraštį ir ėmiau skaityti skelbimus.

Po pietų aplankiau keturis butus. Pirmasis man pasirodė per mažas, antrasis – septintame aukšte ir be lifto, trečiasis per tamsus, nes pirmame aukšte, ketvirtasis – labai triukšmingas, nes visi langai išėjo į judrų Marso prospektą.

Ir žinot ką? Paryžiuje net buto paieškos – tikras malonumas, ypač kai nereikia taupyti ir sukti galvos dėl nuomos dydžio.

Kitą dieną išmokau skaityti tarp eilučių. Jeigu parašyta „šviesus ir saulėtas, penktas aukštas“, vadinasi, pastate nėra lifto. Jei nenurodytas aukštas, butas bus pirmame aukšte, tamsus ir triukšmingas. Jeigu virš skelbimo riebiomis raidėmis užrašyta „Champs Elysées“, nereikia manyti: puiku, gyvensiu garsiausioje Europos alėjoje, nes butas bus visai kitur, tik tame pačiame rajone.

Trečią dieną popiet supratau, kad visi gražūs butai jau išgraibstyti. Tik jei parašyta „originalus“, butas tebėra neišnuomotas. Taigi nutariau apžiūrėti vieną iš tų originaliųjų.

Jis buvo puikioje vietoje, visai greta „ABC News“ biuro. Diena buvo saulėta, gan vėjuota, o aš – kupina vilčių, nes skelbime buvo parašyta: „Beri gatvė, 200 m2, viršutinis aukštas, liftas, didžiulė terasa, už langų nuostabus vaizdas, originalus!“

Namas buvo didelis ir elegantiškas. Vos spėjau ateiti, prie manęs išdidžiai, lyg grįžtų iš teniso varžybų, kurias laimėjo, atpėdino nuomos agentūros agentas, mažiukas ir liesutis šviesiaplaukis garbanius, vilkintis „Burberry“ kostiumu, pasirišęs žalią kaklaraištį.

– Madmuazelė Valentin? – plačiai nusišypsojo man. – Ačiū, kad atėjote sutartą minutę. Jeigu patinka saulė ir grynas oras, šis butas – kaip tik jums, pats geriausias variantas.

Oho, nebloga pradžia!

Vyrukas nuspyruokliavo prie lifto, įsmuko pirmas ir tikrai pakilom į patį viršų. Kai kuriuose skelbimuose „viršutinis aukštas“ visai nereiškė, kad butas bus viršuje, o „terasa“ tebūdavo mažulytis balkonas, kuriame telpa vienas vazonas su snapučiais. Tačiau dabar mudu tikrai pakilom iki pat viršaus ir netgi dar palypėjom laiptukais.

– Voilà! – džiaugsmingai sušuko vyrukas. – Nagi, tuoj tuoj įsitikinsite, kad kalbėjau tiesą.

Ir tikrai įsitikinau.

Ir net nusikvatojau. Aš stypsojau ant plokščio stogo, apjuosto žema plytų tvorele. O stogo vidury, atsirėmęs į lifto būdelę, stovėjo mielas nameliukas su žaliomis žaliuzėmis languose ir žaliomis durimis. Agentas įleido mane vidun.

– Matot, madmuazele, yra viskas, ko reikia. Kambarys, virtuvės niša, miegamojo niša, dušinė, tual…

– Juk čia ne daugiau kaip trisdešimt kvadratų, – pertraukiau jį. – O skelbime parašyta: du šimtai. – Man prieš akis iškilo elegantiškoji vila su keturiais miegamaisiais, kurioje oficialiai tebegyveno Klifordas.

– Visa tai ir bus du šimtai, brangioji madmuazele. Namas ir terasa. Tai labai originalus butas! Nuosavas namelis pačiame Paryžiaus centre. O koks vaizdas! Žiūrėkit, va tenai Eliziejaus Laukai, kitoje pusėje Luvras. Matot, ana tenai Dievo Motinos katedra. Matyti visi tiltai per Seną. O štai čia, – jis apsisuko, – Eifelio bokštas. Ir visa tai matysite pro savo buto langus. Jei manot, kad šitai neoriginalu…

– Labai originalu. Tačiau butas per mažas.

– Per mažas? Ak, madmuazele! Užtat kokia terasa. Užsiveisit augaliukų, dideliuose vazonuose auginsit medelius ir turėsit nuostabų žalumynuose skendintį meilės lizdelį pačiame miesto centre.

Tą akimirką atlėkė vėjo gūsis ir vos neišplėšė manęs iš to meilės lizdelio. Dar akimirka, ir būčiau nublokšta ant gatvės grindinio. Laimė, spėjau abiem rankomis įsitverti atidarytų nameliuko durų. Mažasis vyrukas nagais įsikirto į langinę, o žalias jo kaklaraištis suplevėsavo vėjyje.

– Čia skersvėjai! – surikau. – Apgailestauju, bet man netinka.

– Tik šiandien! – riktelėjo agentas. – Šiaip jau mėgausitės saulės voniomis kaip Žydrajame krante. Visi draugai jums pavydės, manys, ką tik parvykote iš Rivjeros, nes būsite gražiai įdegusi.

– Man per daug originalu, – pasakiau, kai jau saugiai stovėjome gatvėje. – Ieškau įprasto buto, suprantat?

– O jūs dar pagalvokit, tik ne per ilgai. – Vyrukas timptelėjo kaklaraištį. – Tokio buto niekur kitur nerasit. Adieu, madmuazele, adieu.

– Adieu, mesjė, ir labai ačiū.

Jis pamojo man, aš pamojau jam ir nupėdinau namo į „Taboro kalną“. Buvau užsirašiusi dar vieną adresą, irgi labai originalų, bet nutariau pataupyti laiką.

Kitą rytą pylė kaip iš kibiro, tad pasilikau namie. Tačiau po pietų išlindo saulė. Nusipirkau laikraštį – ir ką gi jame radau? Ogi butuką kaip tik mudviem: du elegantiškai apstatyti kambariai, penktas aukštas, liftas, butas saulėtas, ramus, galima tuojau pat įsikraustyti, Lordo Bairono gatvė. Taigi visai šalia „ABC News“.

Dėbtelėjau į laikrodį. Tuoj šešios vakaro. Turbūt pavėlavau. Jei skelbime parašyta tiesa, tas butas jau bus išnuomotas.

Vis dėlto apsivilkau naująjį raudoną kostiumėlį ir nuskuodžiau apžiūrėti buto.

Namas atrodė nuostabiai. Žavus apskritas medinis liftas – su stikliniais langais. Ir – stebuklų stebukle – butas vis dar laisvas.

Kodėl? Skelbimą padavė buto šeimininkė, kuri pati rinkosi nuomininkus. Manęs ji laukė prie buto durų. Apkūni šviesiaplaukė rožiniu „Chanel“ kostiumėliu ir geromis akimis prisistatė esanti madam Amelija. Sakė ieškanti simpatiškų nuomininkų.

– Kitė Valentin, – prisistačiau aš ir nusišypsojau.

– Kokia jūsų profesija, madmuazele?

– Studijuoju kalbas, dabar rašau disertaciją apie moteris aštuoniolikto amžiaus anglų rašytojų romanuose.

– Jūs ne prancūzė? Iš kur atvykot?

– Iš Vienos.

– Ak, l’Autriche. Austrija! Buvau tenai du kartus slidinėti. Graži šalis. Gyvenate viena?

– Dviese, su sužadėtiniu. Jis žurnalistas. Daug vyresnis už mane.

Taip pasakiau, kad moteris negalvotų, jog buto ieško du triukšmingi jauni studentai. Jau buvau išsiaiškinusi, kokie nuomininkai laukiamiausi Paryžiuje. Ogi ramūs, tyliai besiginčijantys, mėgstantys negarsią muziką. Pastatai blogai izoliuoti, gerai girdėti, kas vyksta pas kaimynus, tad stengiamasi neįsileisti nuomininkų qui font du bruit, tai yra triukšmadarių, trukdančių kitiems miegoti naktimis.

– Ar grojate kokiu nors instrumentu? – mandagiai paklausė ponia Amelija.

– Ne, madam.

– Vaikų turit?

– Ir vaikų neturim.

– O gal šunį, kuris garsiai loja?

– Ne, madam, tikrai ne. Mes trokštame ramybės. Tikrai negadinsime jums gyvenimo, pažadu.

– Tada aprodysiu butą.

Tai, ką pamačiau, man labai patiko. Erdvi svetainė, didelis miegamasis su vonios kambariu, šviesus ir mielas darbo kambarys, balta virtuvė, puikūs baldai, gražūs kilimai ir užuolaidos, paryžietiškai jauku.

– Tai mano studentavimo laikų butas. Čia gyvenau, kol ištekėjau, – paaiškino madam Amelija. – Senoviniai baldai – mano mamos. Mudu su vyru gyvenam šalia, turim šešis kambarius. Šitas butas būtų puikus dukrai arba sūnui, bet, deja, vaikų neturim. Todėl ir nuomoju. Na, ar patinka?

– Labai!

Madam Amelija kiek patylėjo.

– Būtų malonu pamatyti jūsų sužadėtinį.

– Žinoma. Kada pageidautumėte?

– Gal šiandien?

– Nulėksiu į redakciją, iki jos dešimt minučių kelio. Galėtume tuojau pat užeiti pas jus.

– Gerai. Bet pasistenkit iki aštuntos valandos. Aštuntą mudu su vyru einame vakarieniauti.

Nuskuodžiau į „ABC News“ redakciją. Susižavėjusi papasakojau Klifordui apie butą. Jis atidžiai klausėsi.

– Ar jis saulėtas? – paklausė.

– Saulėtas ir ramus.

– O miegamajame lova didelė?

– Milžiniška. Miegamasis išklijuotas raudonai ir baltai išmargintais tapetais. Virtuvė didžiulė, baldai nuostabūs, o savininkė žavi.

Klifordas pašoko nuo kėdės.

– Kaip manai, ar patiksiu tai poniai?

– Dar negimė moteris, kuriai tu nepatiktum.

– Mieloji Kite, – patenkintas ištarė Klifas. – Tada lekiam.

Po dešimties minučių jis jau bučiavo madam Amelijai ranką, žvelgė į ją katiniškomis akimis ir pasakojo apie laikraštį. Tiek ir tereikėjo.

– Gal butas mažokas? – paklausė madam Amelija. – Argi dirbdamas tokį darbą neketinate kviestis svečių ir sublizgėti visuomenėje?

– Taip, madam. Bet pirmiausia ieškau buto, kuriame galėčiau apsistoti laikinai, tad jūsiškis žavusis Pied-à-Terre7 man labai tinkamas.

– Bien, mesjė. Būčiau dėkinga, jei sumokėtumėt už tris mėnesius į priekį ir užstatą. Galėtumėt?

– Jokių problemų, – atsakė Klifas. – Ryt iš ryto tiktų?

– O taip. Tada ir duosiu jums raktus.

– Tad à demain, iki rytojaus. – Klifordas žaviai nusišypsojo. – Apie dešimtą, gerai? Au revoir, madam.

Kitą dieną mudu įsikraustėme į butą. Bagažo turėjome nedaug, tad viskas vyko sklandžiai. Madam Amelija atnešė dvi stalines lempas ir vyno šaldiklį, ir štai mes chez nous – namie. Nuostabi akimirka! Juk butas Lordo Bairono gatvėje – pirmoji bendra mudviejų gūžta. Pagaliau esam patys sau ponai. Ir saugūs, nes čia ne viešbutis, pilnas svetimų akių. Nuo dabar nebereikės lakstyti po pasaulį, nes turim savą saugų lizdelį prie pat Eliziejaus Laukų, vidury pasakų miesto Paryžiaus.

Pirmą kartą mudviejų su Klifu adresas – tas pats, kiekvienas gavom po tokį patį raktą nuo durų į nuosavą karalystę. Ir niekam, be mudviejų, nevalia čionai įžengti.

Visi vargai baigėsi. Mums pavyko!

Plačioje dvigulėje lovoje susiglaudę praleidome nuostabią naktį, be pižamos, be naktinių. Kitą rytą Klifordas atsikėlė anksčiau, apėjo parduotuves ir nupirko laikraščių, duonos, sviesto, apelsinų džemo ir prancūziškų raguolių. Aš išviriau kavos. Bute buvo tviskantis chromuotas espreso kavos aparatas, indai gražūs, geltonos spalvos. Viską sukroviau ant padėklo, atnešiau į miegamąjį ir pusryčiavome lovoje. Skaitėme laikraščius, plepėjome, gurkšnojome kvapnią kavą, paskui Klifas pastatė padėklą ant stalelio ir ėmė mane bučiuoti. Po dviejų valandų išėjo į redakciją.

Jo darbovietė buvo visai čia pat. Tereikėjo pereiti į kitą Eliziejaus Laukų prospekto pusę, nusileisti Jurgio V prospektu, nepriėjus Senos pasukti kairėn – ir jau esi Bokadoro gatvėje, kur įsikūręs „ABC News“ biuras. Klifui labai patiko toks neilgas pasivaikščiojimas prieš įsmunkant į šurmulingą biurą. Metro, taksi, spūstys, streikai – visa tai dabar jam buvo nė motais.

Klifordas kasdien rūpindavosi pusryčiais, o kai pareidavo namo, aš patiekdavau vakarienę. Netoli mūsų namų buvo turgus. Apsipirkti Paryžiuje nepaprastai malonu, viskas čia kvapnu, gardu ir žadina apetitą. Aš labai stengiausi, o Klifordas stebėjosi:

– Nė nemaniau, kad taip puikiai gamini. Kas tave išmokė?

– Mama. Bet ir dėdė gamina visai neblogai.

– Tikrai? Įdomu. Bet, Kite, noriu pasišnekėti.

– Apie Greisę? Pasakei jai tiesą?

– Ne. Ji mano, kad vis dar esu Madride.

– Ką?

– Ji mano, kad grįšiu penktadienį.

– Penktadienis poryt.

– Ji paskambino į redakciją ir prašė perduoti man, kad Paryžiuje svečiuojasi Rosmanai. Greisė pakvietė juos į svečius. Penktadienio vakare.

– Rosmanai, kuriuos buvom sutikę Briuselyje, operoje? Tavo uošvio draugai?

– Taip. Atvyks ir Henesiai.

– Henesiai iš Šveicarijos?

– Taip.

– O Dieve! Vadinasi, turėsi būti su jais?

– Aišku, ne, nors Greisė labai norėtų. Žinau jos fokusus – žmones sukvietė tam, kad priverstų mane pareiti namo. Bet nesileisiu išnaudojamas.

– Tada turėtum šiandien arba ryt pasakyti jai tiesą.

Klifordas numojo ranka.

– Ji ir taip viską žino. Moterys turi šeštą jausmą. Klausyk, Kite, Greisė penktadienį ruoš vakarienę, o mudu suruoškim vakarėlį šeštadienį. Įkurtuvių proga.

– Tikrai to nori?

– Labai! Vieną kartą per mėnesį nuomininkams leidžiama triukšmauti, tik reikia iš anksto įspėti kaimynus, antraip jie iškvies policiją. Noriu supažindinti tave su savo draugais. Gali pasikviesti Irmą ir Doritą, tik nekviesk to baisaus nudisto, kuo jis ten vardu.

– Knuto?

– Na taip. Šito kad kojos čia nebūtų.

– Nebus, nes jau pavarytas. Dorita susirado mažutį gražutį marokietį.

– Atsiųsiu tau į pagalbą Žaną su automobiliu. Važiuokit apsipirkti, jis padės tampyti krepšius. Dabar pat sudarykim pirkinių sąrašą. Taigi mums reikės vyno, šampano, viskio, brendžio, armanjako, likerio, kalvadoso, džino…

– Ei, juk tu negeri.

– Čia ne man, o svečiams. Turėkim atsargų bare jiems pavaišinti. Nagi, sėskis ir užsirašyk.

Sudarėme kilometro ilgumo sąrašą, surašėme mandagų skelbimuką kaimynams, pakabinome apačioje, prie lifto durų, ir paskambinome į madam Amelijos duris.

– Triukšmaukit kiek tinkami, – mielai leido ji. – Savaitgaliui mudu su vyru išvažiuojam į užmiestį. Ačiū už kvietimą. Pasilinksminkit.

Palaiminus madam Amelijai, kuriai priklausė ne tik du jau minėti butai, bet ir visi kiti šiame dideliame name, puoliau ruoštis įkurtuvių vakarėliui.

Bute nieko netrūko, išskyrus vieną dalyką. Čia nebuvo jokio augalėlio. Taigi abu su Žanu nuvažiavome į gėlių turgų Terno aikštėje ir nupirkau du vazonus gebenių (jas pastačiau miegamajame, abipus veidrodžio, ant marmurinio židinio atbrailos), žiedais apsipylusį ramunių krūmelį (į darbo kambarį), įvairiaspalvių rožių (pamerkiau į vazas, kurių namie buvo daugybė) ir nuostabią nykštukinę palmę, kuri vadinosi Phoenix roebelenii, – šitą į svetainę. Žanas pastatė augalą priešais balkono duris. Kai vairuotojas išėjo, atsisėdau po palme ir patenkinta nužvelgiau gėlynus.

Tiesiog stebėtina! Keletas augaliukų, Dieve juos laimink, ir visa aplinkui pasikeitė, tapo gražu kaip Rivjeroje. Kaip Avinjone, tariau sau, ir staiga prisiminiau tamsiaplaukį garbanių Volfą, mielą namą su mimoza ir palmėmis kieme. Ūmai nudiegė širdį. Tačiau išgujau tas mintis iš galvos. Volfas – praeitis, nors gal ir ne visai, jeigu taip jaučiuosi.

Atėjo šeštadienis. Klifas kaip visada išpėdino į redakciją. Pas Greisę jis taip ir nenuvažiavo, nedalyvavo jos suruoštoje vakarienėje, netgi nepaskambino ir neatsiprašė. Greisė taip pat nepajudino piršto.

Aš likau namie, nes po pietų darbo kambaryje reikėjo paruošti švedišką stalą. Patiekalus užsakė Klifas. Kas gamino? Ogi „Lenôtre“, kas daugiau. Kai viskas buvo suruošta ir puošniai serviruotas gausus stalas panėšėjo į rodomus kine, Žanas išlėkė namo atsivežti žmonos. Ji padės man aptarnauti svečius.

Išdidžiai apėjau kambarius. Viskas tiesiog idealu. Klifordui tikrai nebus gėda. Butas buvo mažesnis nei Greisės rezidencija, bet įrengtas labai skoningai. Išlepintiems Klifo draugams čia tikrai patiks, neabejojau.

Žvilgtelėjau į laikrodį. Pirmieji svečiai ateis po dviejų valandų, taigi laiko pasipuošti turiu į valias.

Išsimaudžiau vonioje, išsitrinkau plaukus, kurie jau siekė pečius, užsivilkau gražiausius šilkinius nėriniuotus šampano spalvos apatinius ir naują žydrą aksomo suknią, kurią padovanojo Klifas. Paskui rožine su sidabro blizgesiu spalva nusilakavau rankų ir kojų nagus, nusiėmiau grandinėlę su koraline ranka ir niūniuodama dainelę užsisegiau perlų vėrinį.

Įkurtuvės – tai naujo gyvenimo pradžia, tariau sau. Nuo šiandien mudu su Klifu – pora.

Dar pora lašelių Ivo Sen-Lorano „Opium“, ir štai aš jau pasiruošusi susitikti su Klifo draugais ir praleisti nuostabų vakarą. Jis bus šaunus ir ilgai išliks atminty kaip džiugus prisiminimas.

Ak, kaip aš klydau.

7 Nepagrindinis butas (pranc.).

15

SKYRIUS

Kai ko nors labai tikiesi, būna atvirkščiai.

Tą posakį sugalvojau ne aš, bet, kalbant apie įkurtuves Paryžiuje, jis puikiai tiko.

Pirmiausia sublizgėjo Klifordas – jis nepasirodė. Atvyko Žanas su žmona, svečiai irgi atkako laiku, bet pasitikti juos teko man, nors, be Irmos ir Doritos, nė vieno nepažinojau. Nesupratau, kas vyksta. Kur dingo Klifas?

Dešimtą vakaro neapsikentusi paskambinau į redakciją.

– Ponas Tečeris seniai išėjo, – pasakė prie telefono budinti sekretorė, kurios nepažinojau. Kur išėjo, ji nenutuokė, nes į darbą atėjo aštuntą vakaro.

Galų gale, vienuoliktą valandą vakaro, išgirdau, kaip kažkas rakina buto duris.

Tai buvo Klifas.

Jis trinktelėjo durimis taip, kad net krūptelėjau. Kas atsitiko?

Klifas manęs nepabučiavo kaip įpratęs, tik visus perliejo niūriu žvilgsniu. Ant kaklo pastebėjau kruviną įbrėžimą. Per kairę ranką buvo persimetęs du kostiumus, dešinėje laikė daiktų prikimštą kelioninį krepšį. Nuo Klifo nešė konjaku.

– Eikš į miegamąjį, – pamojo man. – Greisė tykojo manęs redakcijoje. Išplūdo visų akivaizdoje, aptalžė ir apdraskė. Niekaip nerimo, todėl čiupau ją ir nuvežiau namo. Sykiu prigriebiau keletą savo daiktų. Ir mudu pasikalbėjom…

– Ji žino, kad aš Paryžiuje?

Klifordas linktelėjo ir nusivilko švarką.

– O kur gyvenam, irgi žino?

– Ne! Ir telefono numerio neturi. Pasakiau jai, kad skiriuosi, kad tai rimta.

– Ir ką ji?

– Išvertė akis, paskui subliuvo: „Tu mane pažeminai! Ką pamanys Rosmanai ir Henesiai? Pusę nakties tavęs laukėm. Nenoriu būti išsiskyrusi moteris, eik pas psichiatrą. Kaip tau ne gėda. Nekenčiu tavęs.“ – Klifordas nervingai prikando lūpą. – Man reikia švarių marškinių. Šitų apykaklė ištepliota krauju. Įkalsiu dvigubą brendžio, kitaip krisiu negyvas.

Jis persirengė ir išpuolė į svetainę. Miegamajame likau viena. Sukabinau kostiumus, iškrausčiau kelioninį krepšį, ir staiga mane apleido jėgos. Susmukau ant plačiosios lovos ir spoksojau į gebenes ant židinio, pro duris žvelgiau į svetainę ir gausius svečius, kurie valgė, gėrė ir visai nepasigedo manęs. Mačiau Klifą su pilna taure rankoje, Rozabelą, apsimetėlę gyvatę iš redakcijos. Ji ištraukė iš pakelio cigaretę, prisidegė, tada įkišo Klifui į burną ir tas ją rūkė. Veidrodyje virš židinio mačiau save, vilkinčią nauja žydra suknele, palaidais plaukais, parausvintomis lūpomis, išsigandusiomis akimis. Bėdos nesibaigė, suvokiau ūmai. Viskas tik prasideda.

Tą minutę atėjo Klifas.

– Kite, ko čia sėdi? Eikš! Supažindinsiu su savo draugais.

Paskui jį nusekiau į svetainę.

– Čia Skotas, – ėmė vardyti Klifordas. – Pasakojau apie jį. Čia Vikė, Skoto draugė. Štai Fredis ir jo Sju.

Taigi susipažinau su svečiais. Visi vyrai buvo maždaug penkiasdešimties, vedę, bet atėję su jaunomis draugužėmis. Tarp svečių nebuvo nė vienos tikros sutuoktinių poros. Klifordo draugai buvo žurnalistai amerikiečiai, lėbautojai anglai ir škotai, tarptautinėse organizacijose užimantys aukštus postus. Visi daug gėrė, daug rūkė ir garsiai pasakojo nešvankius anekdotus. Man nė su vienu nepavyko užmegzti normalaus pokalbio, todėl nuėjau į virtuvę.

Tai, ką čia pamačiau, ligi šiol stovi prieš akis. Virtuvėje radau ilga dailia suknia vilkinčią Vikę, Skoto draugę. Ji garsiai kūkčiojo ir kažko ieškojo.

– Gal padėti? – paklausiau tyliai.

– Atsiprašau. – Vikė nusišluostė ašaras. – Ieškau kavos. Gal galėtum greitai greitai paruošti Skotui puodelį espreso? Mums metas, jau vėlu.

– Mielai, bet tavo draugas kambary dainuoja škotišką baladę.

– Ką? Dainuoja? – išsigando Vikė. – Jei nenutempsiu jo namo, dainuos iki aštuonių ryto. O ką jis geria?

– Viskį.

– Dieve mano! Prašau, paruošk kavos, kuo stipresnės.

– Tuoj tuoj. Tik nesuprantu, kodėl tu taip jaudiniesi.

Vikė įsmeigė į mane dideles rudas akis.

– Akivaizdu, esi naujokė. Dar nepažįsti šitų vyrų. Jie prisilaka ir tampa pavojingi.

– Pavojingi? Kaip suprasti?

Vikė pasilenkė arčiau.

– Jie lekia į Pigalio aikštę ir būna tenai per naktis, neina namo, – sušnabždėjo. – Tu apie tai nežinai, o mane Skotas kartą jau apkrėtė… ta bjaurastim.. venerine liga. – Ji net nusipurtė. – Gulėjau amerikiečių ligoninėje. Buvo tokia gėda! Mane šėrė chemija, o jis iki šiol neišsiskyrė. – Ir ji vėl pravirko.

Klifordas pasakojo man, kad Skotas vedęs ir turi tris vaikus. Vikė buvo Skoto sekretorė. Kai tik susidėjo su juo, buvo išmesta iš darbo. Skoto žmona – katalikė kaip ir Greisė, skirtis nenori.

– Nebežinau, ką daryti, – kūkčiojo Vikė.

Staiga atsilapojo durys ir į virtuvę įvirto Skotas. Jis buvo mažiukas ir liesas, tamsių liepsningų akių, susivėlusiais žilais garbanotais plaukais.

– Ei, ko čia abi šnabždatės? – perliejo mus piktu žvilgsniu.

Vikė žaibiškai nusigręžė, kad jis nepastebėtų, jog verkė.

– Kite, paruošk kavos, – paprašė grįžtelėjusi.

– Kavos? – subliuvo Skotas. – Nenoriu jokios kavos, brangute. Kur viskis? Kambary jo nebeliko. – Jis čiupo pilną butelį ir pasuko prie durų.

Vikė puolė prie jo.

– No no! Atiduok! Jau užtektinai išgėrei. Metas namo. Būk geras berniukas, prašau.

Skotas prisimerkė taip, kad akys virto siaurais plyšeliais.

– Aš nesu geras berniukas, meilute. Aš esu blogas berniukas. Ir tu tai žinai. Jei taip nori, važiuok, o aš lieku. – Jis iškėlė butelį virš galvos ir garsiai plėšdamas dainą nulingavo į svetainę pas draugužius.

Vikė vėl pratrūko raudoti.

– Ir vėl laukia košmariška naktis, – kūkčiojo ji. – Paklausyk mano patarimo, nepataikauk. Būk kieta. Aš buvau per gera, ir štai kaip išėjo…

– Užrašyk man savo telefono numerį, – paprašiau.

– Mielai. Man bus smagu su kuo nors pasikalbėti. Papasakosiu tokių dalykų… Nepatikėsi.

– Susitikim kavinėje, gerai? – pasiūliau draugiškai. – Kitą savaitę rastum laiko?

– Taip, žinoma. Bet įspėju tave: man pašliję nervai. Esu griuvena. Mama nebesikalba su manim. Sako, susidėjusi su vedusiu tik veltui aukoju geriausius metus.

– Ar pažįsti Klifordo žmoną? – paklausiau.

– Taip.

– Gal susitinkat?

– Ne, Skotas jos nemėgsta.

Tą minutę į virtuvę įžengė Klifordas.

– Ak štai kur judvi! Jau pasigedau. Kite, Dorita ir Irma ruošiasi namo. Išlydėsi?

Tą vakarą Skotas sudainavo daug baladžių, nors iki aštuntos ryto ir neplyšavo. Antrą nakties buvo jau negyvai prisisiurbęs, ir Vikei galų gale pavyko ištempti jį namo. Vargais negalais įgrūdom vyruką į liftą. Vikės automobilis buvo paliktas prie pat namo durų. Klifordas nutupdė besiskeryčiojantį Skotą ant priekinės sėdynės. Man buvo gėda prieš kaimynus, o Klifas juokėsi.

– Keliauk namolio, senas berniuk! – paplekšnojo Skotui per petį.

– Kaip įvilksi jį į butą? – pašnabždomis paklausiau Vikės.

– Turbūt nevilksiu. Paliksiu automobilyje, ne pirmas kartas. Geriau taip, nei kad eitų per barus Pigalio aikštėje. – Ji užvedė variklį. – Iki, Klifai! Ačiū už mielą vakarėlį. Iki, Kite, sveika atvykusi į Paryžių. Sveikinu tapus klubo nare.

Dūsaudama liftu drauge su Klifu pakilau viršun. Keletas svečių dar sukinėjosi bute, bet trečią nakties pagaliau likome vieni.

Žanas su žmona seniausiai išėjo, prieš tai sutvarkę virtuvę. Automobilį paliko, nes sekmadienio rytą mudu su Klifu ketinome važiuoti į Versalį.

Išvaliau perpildytas pelenines, svetainėje atidariau langus, kad įeitų šviežio oro, ir lengviau atsikvėpiau. Pagaliau galėsiu pailsėti.

Klifordas jau kuitėsi miegamajame. Laukiau jo įprasto: „Kite, kur tu taip ilgai?“, bet staiga atsidarė durys ir jis išėjo iš miegamojo. Nustebau, nes tebevilkėjo kostiumą.

– Kite, greitai užsimesk ką nors, lekiam į naktinį miestą.

– Kur lekiam?

– Parodysiu tau savo ganyklas.

– Ganyklas? – žioptelėjau.

– Vietas, kuriose lankydavausi po Greisės vakarėlių.

– Klifai, dabar pusė keturių nakties!

– Ir kas? Tenai bus pats smagumas. Turim automobilį, turim pinigų, aprodysiu tau Pigalio aikštę. Juk dar nesi tenai buvusi.

Išgirdusi žodį „Pigalis“ susigūžiau.

– Ir būtinai dabar?

– Būtinai! Kur rakteliai nuo mašinos?

– Žanas padėjo ant židinio atbrailos. Man persirengti?

– Nereikia.

– Anksčiau važiuodavai tenai vienas?

– Ne visada. Kartais dviese su Skotu. Bet šiandien jis užsilenkė. Tai bus atsisveikinimo vizitas, mieloji Kite, nes nuo dabar prasideda naujas gyvenimas.

Apsiaviau žemakulnius batelius, nusisegiau perlų vėrinį, apsivilkau ilgą juodo moherio megztinį, Klifo nupirktą Romoje, ir dūsaudama įsėdau į didžiulį automobilį, Žano paslaugiai paliktą prie pat namų.

Klifordas nebuvo labai įkaušęs, tik vairavo tylėdamas. Netardami žodžio važiavome tyliomis Paryžiaus gatvėmis, tuščiais bulvarais.

Klifordas buvo teisus: Pigalio aikštėje visi buvo gyvut gyvutėliai. Staiga atsidūrėme kitame pasaulyje. Siauros gatvelės, ryškios neoninės reklamos, virš kiekvienų durų milžiniški užrašai: „Sex, Sex, Sex“. Čia baras buvo greta baro, iš visų sklido tranki muzika, durininkai mojo praeiviams, šaligatviais slampinėjo mažiukai tamsūs susikūprinę vyrukai. Šalia viešbučių, kuriuose galėjai apsistoti porai valandų, parietusios vieną koją ir atrėmusios ją į sieną stypsojo pusnuogės įvairaus amžiaus moterys. Sijonai buvo tokie trumpi, kad galėjai matyti, jog visos nemūvi kelnaičių.

Ryškiai apšviestose vitrinose buvo išdėlioti rimbai, suvarstomi batai, permatomos kelnaitės su skyle apačioje, visos kavinės – pilnutėlės.

Mūsų automobilis buvo platus, gatvelės siauros, bet Klifordas vairavo puikiai, mikliai įsispraudė į laisvą vietą aikštelėje. Čia mes išlipome.

– Kite, tik negąsčiok. Eime į žygį.

– Žygį?

– Džiugiai žygiuosim iš baro į barą, – garsiai uždainavo Klifas ir užrakino automobilį. Tada čiupo mane už rankos ir nusitempė į tamsų aklagatvį, apšviestą tik blyksinčios neoninės raudonos iškabos, į sausakimšą prirūkytą užeigą. – Apsižvalgyk, gal pastebėsi ką įdomaus.

Mudu atsistojome prie baro, nes visi staliukai buvo užimti. Klifas užsakė du dvigubus viskio ir mikliai susipylė į gerklę pusę savojo gėrimo. Aš tylėdama dairiausi.

Užeiga buvo pasagos formos, apšviesta raudonų lempučių. Užlietos šitos raudonos šviesos, ant aukštų kėdžių sėdėjo damutės trumpais rožinės ir baltos spalvų balerinų sijonėliais iš tiulio, tinklinėmis kojinėmis, aukštakulniais bateliais, ryškiai raudonomis lūpomis, dirbtinėmis blakstienomis, garbanotais plaukais, žvygaudamos juokėsi ir rūkė įsikandusios ilgus kandiklius.

– Na, ką matai? – paklausė Klifas.

– Moteriškės čia labai jau ryškios.

– Ką dar?

– Kai judu su Skotu čionai ateinat, ar jis tempiasi į lovą vieną iš šitų?

Klifordas nusikvatojo.

– Prašovei! Visai prašovei. Negi nematai? Juk čia vyrai!

– Tikrai?

– Transvestitai. Dažnas iš jų moteriškesnis už bet kurią moterį.

– Dienos šviesoje tikrai ne, – atšoviau įsižeidusi. – Dieną matyti, kad jie išsidažę.

– Dienos šviesoj į juos niekas nežiūri. – Klifordas ištuštino taurę. – Visa tai tėra iliuzija.

– Ir tau patinka? Toji iliuzija.

– Patiko. Kol nesutikau tavęs. Kai parašysiu auksinį trilerį, gal imsiuosi kito romano, kurio veiksmas vyks Pigalio aikštėje. Eime, Kite, čia yra ir daugiau įdomybių.

Aha, vadinasi, jis renka medžiagą savo romanui. Tai mane nuramino. Bet neilgam. Žygis užsitęsė. Keliavome iš baro į barą, ir kiekvienas paskesnis buvo vis triukšmingesnis, vulgaresnis ir brangesnis, Klifas vis sunkiau laikėsi ant kojų. Pirmą kartą mačiau jį nusitašiusį, ir man buvo skaudu.

Mylimas veidas persikreipė, lūpų kampučiai nusviro, Klifas mosavo rankomis, pirko cigaretes, rūkė vieną po kitos, o galiausiai tik per plauką išvengėme muštynių. Klifordas pastūmė vyrą, neįleidusį jo į klubą, virš kurio durų buvo užrašyta „Seksas gyvai“. Vyrukas sugriebė Klifą už apykaklės, tas atsilygino skambiu antausiu. Vyriškis išbalo iš pykčio ir taip stumtelėjo Klifą, kad tas pargriuvo.

– Čia mano klubas, o tu prisisiurbęs. Kvailys!

Klifordas mikliai atsikėlė ir pagiežingai sukikeno. Tokio jo dar nebuvau mačiusi.

– Sumautas klubas! – sviedė jis. – Gali turėt visas dešimt tokių skylių, aš vis tiek uždirbu daugiau už tave.

– Ką pasakei?

– Uždirbu daugiau pinigų už tave!

Turbūt tai buvo baisus įžeidimas. Jei nebūčiau stvėrusi Klifo už rankovės ir nutempusi šalin, jis ir anas vyrukas iš žemesnio sluoksnio būtų susikibę kaip įsiutę kiemsargiai šunys.

Nutempiau Klifą prie automobilio. Grįžtam namo. Tuojau pat! Kuo greičiau. Tačiau kaip tai įgyvendinti?

Klifordas nenorėjo leisti man vairuoti, malėsi ant sėdynės, šiaip ne taip įkišo raktelį į spynelę, ir staiga įvyko stebuklas. Paeiti jis nebegalėjo, bet vairuoti dar pajėgė.

Nujaučiau, kad iki namų važiuosim ilgai, nes automobilis it koks lunatikas palengva judėjo vingiuotomis gatvelėmis, didžiųjų bulvarų link.

Drebėdama sėdėjau greta Klifo. Artėjant prie kryžkelių kaskart ruošiausi neišvengiamai mirčiai, nes mirksėjo geltonos šviesos, o Klifordas nė neketino stabtelėti. Iki šiol pamenu jo veidą: juodi antakiai suraukti, katiniškos akys paraudusios, sėdi pakumpęs, galvą prikišęs prie priekinio stiklo.

Ir vis dėlto jis nepasiklydo, iškart rado namus, tvarkingai pastatė automobilį tarp dviejų kitų, anų nė neįbrėžęs. Kankynė baigėsi.

Kai pagaliau išlipau iš mašinos, palaimingai atsidusau.

Visą kelią Klifas neištarė nė žodžio, bet vos tik atsidūrėme bute ir saugiai įsitaisėme gražiojoje lovoje, jis užsimanė meilės ir švelnumo. To jau buvo per daug!

Nuožmus sekso pasaulis išmušė mane iš vėžių, o prisigėręs vyras, gulintis šalia, atrodė atgrasus.

– Pabučiuok mane, mieloji, – suvapėjo Klifas ir norėjo apkabinti, bet aš išsisukau ir įsižeidusi antklode užsiklojau galvą. Po dviejų sekundžių jis užknarkė, nors anksčiau taip nebūdavo, ir išmiegojo visą naktį, iki pat šešių ryto. Pabudęs buvo viską užmiršęs. – Labas rytas! Oi, atrodo, miegojau visą dieną. – Jis išlipo iš lovos, nulėkė į virtuvę ir grįžo su buteliu mineralinio. – Kite, daugiau tai nepasikartos. Čia buvo paskutinis išsišokimas, prisiekiu. Sakyk, ar naktį su kuo nors mušiausi?

– Ne, nesimušei.

– Tu – mano angelas sargas, mieloji. Ačiū! Greisė niekada nebūtų likusi su manim. Jei ne tu, dabar sudaužytas gulėčiau griovyje. Paskui – dvi dienas ligoninėje.

– Ligoninėje? – sušukau pasibaisėjusi.

– Visi tenai pabuvojom. Ar tebemyli mane?

– Ne, jeigu gersi.

– Daugiau taip nebus. Šio to pasimokiau. Nebenoriu nei girtuokliauti, nei muštynių.

– Vadinasi, anksčiau muštynių reikėjo? Kodėl?

Klifordas atsiduso.

– Ilga istorija. Tai susiję su baisiu sukrėtimu.

– Kai tu pražilai per naktį?

– Teisingai.

– O kas atsitiko?

– Negaliu sakyti. Tai buvo košmaras. Turi man padėti.

– Kaip tau padėsiu, jeigu nieko nepasakoji.

– Tiesiog būk kantri, Kite, būk kantri. Žinai, nevažiuosim į Versalį, šiaip ar taip, jau per vėlu. Maisto turim daug, tad likim namie, nesirenkim, kartu nusimaudykim, paskui pažaisim šachmatais, pasiklausysim muzikos ir eisim į lovą. Žinai, ką anksčiau darydavau po tokios nakties?

– Nenumanau.

– Vėl gerdavau. Alkoholį skandindavau alkoholyje. Bet nuo šiandien gersiu tik vandenį.

Likome gražiame, gėlėmis išpuoštame bute. Klifordas litrais plempė mineralinį, buvo lipšnus, šimtus kartų atsiprašinėjo, o vienuoliktą vakaro nuėjom gulti.

– Pažadėk man vieną dalyką, – pasakė jis, glausdamasis prie manęs.

– Ką tokio?

– Būk gera, užmiršk Pigalį. Niekada daugiau apie tai nekalbėkim, gerai?

– Gerai.

– Taip… – Klifordas švelniai paglostė man krūtį. – Nori manęs, Kite, ar vis dar jautiesi pavargusi?

– Pavargusi.

Jis kaipmat atsitraukė.

– Saldžių sapnų, mieloji. Džiaugiuosi, kad naktis bus rami.

– Ir aš, – sukuždėjau.

Deja deja, taip nebuvo.

16

SKYRIUS

Pažadėjau Klifui nebekalbėti apie Pigalį, užtat visa tai sapnavau. Buvau šlykščiame bare, aplinkui visi pliekėsi, o aš labai bijojau. Staiga prabudau ir suvokiau: nutiks kažkas baisaus.

Tą minutę suskambėjo telefonas.

Užsimiegojęs Klifas pagrabaliojo ragelio.

– Klausau, – sumurmėjo tamsoje. – Kas čia?

Skambino Greisė. Kažkoks geradaris pasakė jai mūsų numerį.

– Prakeiktas kalės vaike! – subliuvo ji taip garsiai, kad net aš išgirdau. – Kada grįši namo?

Klifas pašoko, lyg jam būtų įgėlęs tarantulas, įjungė naktinę lempelę ir pasisukęs į mane pridėjo pirštą prie lūpų.

– Girdi mane? – Greisės balsas dar pagarsėjo. – Klausiu tavęs, kada grįši, šunsnuki! Kada parsirasi namo?

– Niekada, jeigu taip šauksi.

– Noriu ir šaukiu, – suklykė Greisė. – Mano brolis atvyksta į Paryžių. O Gregoris jau nebeturi tėvo. Žinau, kur esi. Žinau, su kuo guli lovoj. Žinau, pasikvietei Skotą ir Fredį. Nepasikuklinai, Žanui ir jo žmonai liepei tau patarnauti. Tu terši mano garbę. Ar sąžinė negraužia? Kad tu pastiptum!

– Kada jis atvažiuoja? – ramiai paklausė Klifordas.

– Kas, po velnių? Apie ką tu čia?

– Tavo brolis. Kada atvyksta į Paryžių?

– Sekmadienį. Atskrenda iš Niujorko pirmu reisu.

– Gerai, paimsiu jį iš oro uosto.

– O kaip aš? Kaip aš? Noriu, kad grįžtum namo, tuojau pat. Nedelsdamas! Dėl Dievo, Klifai, tempk čionai savo subinę. Mums reikia pasikalbėti.

– Tik ne tokiu tonu. – Klifordas apkabino mane. – Ryt pasikalbėsim, kai apsiraminsi.

– Kalbėsim tada, kai norėsiu aš! – Greisė sustugo taip, kad net kimtelėjo. Paskui ėmė keiktis ir verkti, ir niekaip nesiliovė. Galų gale Klifordas padėjo ragelį.

Tačiau kas iš to? Greisė paskambino vėl, ir dar kartą, ir trečiąsyk. Klifordas paguldė ragelį prie telefono, ir ryšys nutrūko. Pagaliau atėjo ramybė. Tik įkyrus pypsėjimas ragelyje trukdė užmigti.

Klifordas dūsaudamas išlipo iš lovos, paėmė apklotą ir uždengė telefoną. Pagaliau! Stojo palaiminga tyla. Ačiū Viešpačiui!

Klifordas grįžo į lovą ir įdėmiai pažvelgė į mane.

– Svarstau, iš kur ji sužinojo mūsų telefono numerį.

– Redakcijoj pasakė.

– Jokiu būdu! Visi žino, kad šitas numeris itin slaptas.

Įtariau, jog tai Rozabelos darbeliai, bet nutylėjau. Nenorėjau bartis. Prisiminiau „ABC News“ paneles ir nugara nuėjo pagaugais. Pridursiu štai ką, ko dar nesakiau: į Bokadoro gatvę eidavau labai nenoriai. Jaučiau, kad man pavydima. Pirmąkart nuėjusi į redakciją, tą Klifordo šventovę, išsyk supratau, iš kur sklinda negeras pavydo kvapelis. Kartojosi ta pati situacija kaip Romoje. Gręžiantys žvilgsniai, žudantys žvilgsniai. Tai vis jos, pirmiausia Sendė, mažutė, švelnutė, geltonais trumpai kirptais plaukais, toji, kuri pirmą kartą pamačiusi mane atgręžė nugarą. Tai budinti prie telefono Džo migdolinėmis akimis, saldžiai pasveikinusi mane. Temperamentingoji Rozabela ilgais juodais garbanotais plaukais ir suktomis akimis. Toji nužvelgė mane nuo galvos iki kojų ir tylėdama išėjo iš kambario trinktelėjusi durimis.

Taip, akivaizdu, čia jų darbeliai.

Apie nenusisekusį Klifordo gyvenimą žinojo visos. Visos giedojo jam ditirambus ir svajojo tapti misis Tečer. Dėl Klifordo jos pešėsi ilgus metus, ir staiga pasirodau aš. Nematyta, negirdėta. O dar užsienietė. Užkariavusi vyro, dėl kurio anos seniai rovė viena kitai plaukus, širdį. Suprantama, jos ėmė manęs nekęsti, ėmė palaikyti Greisę, pasakė jai mūsų telefono numerį vildamosi, kad Klifo žmona užkurs mums pirtį ir aš neatsigręždama dumsiu tenai, iš kur atvykau.

– Ką darysim? – paklausiau. – Naktimis nebekelsim ragelio?

– Ne, negalima šitaip. Turiu būti pasiekiamas dieną naktį. Ką gi, pasimatysiu su Greise paskutinį kartą.

– Kada?

– Šiandien vakare, po darbo.

– Vakare negrįši?

– Nesibaimink, grįšiu. Iki vienuoliktos vakaro tai tikrai.

– Pažadi? Man neteks laukti tavęs ištisą naktį? Žinai, po vakarykščio, po Pigalio… aš tikrai neištversiu.

Klifordas švelniai pabučiavo mane.

– Manęs neatsikratysi. Tiesiog rimtai pasikalbėsiu su Greise. Vakarieniauk viena, gerai?

Prasidėjo dar viena diena. Tai buvo paskutinis rugsėjo pirmadienis. Klifordas atsikėlė anksčiau nei įprastai ir nepusryčiavęs išėjo į redakciją.

Aš negaišdama nuėjau į darbo kambarį ir įsikniaubiau į knygas, šį bei tą užsirašiau, spausdinau šauniąja žydrąja „Olivetti“, sušveičiau puotos likučius, palaisčiau gėles, vandeniu apšlaksčiau rožes, aplankiau madam Ameliją ir papasakojau jai apie įkurtuvių vakarėlį. Apie tęsinį Pigalio aikštėje, žinoma, nutylėjau.

Paskui vėl dirbau. Laikas bėgo, atėjo devinta valanda vakaro, tada vienuolikta… Klifas nesirodė.

Išmušė dvyliktą nakties, paskui pirmą, antrą. Klifo – nė ženklo.

Knygos krito iš rankų, negalėjau susikaupti, drebėjau visu kūnu ir galvojau: „Jis tikrai ne pas Greisę. Toji gulti eina anksti. Gal jis kartu su Skotu vėl nuėjo į Pigalio aikštę?“ Net nusipurčiau.

Trečia valanda nakties, ketvirta… Suskambėjo telefonas. Nulėkiau prie aparato, stovinčio svetainėje ant stalo. Lengviau atsidususi pakėliau ragelį.

Tačiau skambino ne Klifas. Tai buvo Vikė.

– Tikiuosi, nepažadinau? – ištarė sumišusi. – Kite, ar Skotas pas tave?

– Ne. O ką?

– Neparėjo namo.

– Ir Klifo nėra.

– O Dieve!

– Jis ketino susitikti su Greise ir paprašyti, kad nebeskambinėtų naktimis. Pažadėjo namie būti vienuoliktą, bet iki šiol negrįžo. O kur Skotas?

– Nenumanau. Septintą valandą paskambino sekretorė ir pranešė, kad jis važiuoja namo, pas mane. Bet jis taip ir nepasirodė.

– Ir dažnai šitaip būna?

– Kad tu žinotum… – ištarė Vikė ir pravirko. – Tai košmaras! Visą dieną drebu galvodama apie tą valandą, kai Skotas išeis iš redakcijos. Vis buriu: grįš namo, negrįš. O ir atėjęs nebūna šilkinis. Pasitaiko, pavakarieniaujam laiku, bet paskui jis pašoka, apspardo stalą, lovą, sienas ir rėkia: „Aš tuoj uždusiu! Man reikia šurmulio, šviesos, muzikos.“ Tada išdumia ir negrįžta visą naktį.

– Ar seniai jis taip?

– Trejus metus.

– Trejus metus? Ir tu kenti?

– Tu dar nežinai, kaip einasi kitoms. Fredis tebegyvena su žmona prancūze. Sju jis aplanko du kartus per savaitę ir pabūna iki trijų nakties. Niekada nepasilieka per naktį. Sju visą savaitę sėdi viena. Visas jos gyvenimas – vien laukimas. O mudviejų vyrai laikosi mūsų įsitvėrę. Gyvena su mumis ir už viską moka. Va toks skirtumas.

– Vike, juk tai ne gyvenimas. Jeigu Klifas šiandien vėl prisigers, išvažiuosiu atgal į Vieną.

– Ir iš ko gyvensi?

– Iš stipendijos. Be to, turiu mažą butuką, neprapulsiu.

– O aš neturiu pinigų, – liūdnai pasakė Vikė. – Todėl negaliu niekur išlėkti.

– Susirask darbą. Juk esi baigusi mokslus, esi sekretorė.

– Skotas neleidžia man dirbti. Jis nenori.

– Tada tegu padoriau elgiasi. Jei ne, tu susirgsi ir numirsi. Amžinai kankintis negalima, pavojinga. Žinai ką? Atvažiuok pas mane, dabar pat. Tegu Skotas pajunta, kaip saldu būna, kai visą naktį tenka laukti.

– Negaliu, Kite. Jeigu jis grįžęs neras manęs, visą namą sukels ant kojų. Ne, negaliu.

– Kaip nori. Aš pasiūliau, o tu spręsk. Jeigu jis pasirodys pas mus, paskambinsiu.

– Ačiū. – Vikė jau nebeverkė. – Iki, Kite, bye bye. Pasimatysim.

– Tikiuosi, tiedu nesišlaisto kartu.

– Ir aš tikiuosi. Antraip dvi dienas jų nematysim. Ačiū, kad pasikalbėjai su manim. Gal tikrai slapta pasiieškoti darbo?

– Jei nori, galiu pagelbėti.

– Ačiū, nereikia. Pranešiu, kaip man einasi.

Padėjau ragelį ir susimąsčiau. Po paraliais, o ką daryti man? Jeigu sėdėsiu ir lauksiu, tikrai sprogsiu. Pažvelgiau į laikrodį. Jau po keturių? Kur tai matyta!

Staiga man dingtelėjo viena mintis: pala, Klifai, aš tave pamokysiu. Tegu jis savo kailiu pajunta malonumą, kai tenka laukti valandų valandas, o žmogus nei paskambina, nei duoda kokį kitą ženklą.

Nulėkiau į miegamąjį ir persirengiau. Užsimoviau platėjančias kelnes, apsivilkau turkio spalvos palaidinukę, įšokau į raudonus batelius, užsimečiau juodo moherio megztinį, jokių papuošalų, plaukus susirišau ant pakaušio. Į rankinę įsimečiau šiek tiek pinigų ir išėjau.

Atsidūrusi gatvėje, luktelėjau dešimt minučių. Klifo – nė kvapelio. Perėjau Eliziejaus Laukus ir patraukiau į prekybos centrą. Nieko ypatingo nepamačiusi sėdau į taksi, nuvažiavau į Sen Žermeno kvartalą ir nuėjau į kavinę, atidarytą per naktį.

Klifas buvo pasakojęs, kad čionai renkasi naktibaldos – muzikantai, menininkai, aktoriai, žurnalistai. Čia stovėjo žaidimų aparatai „Flipper“, tviskantis margaspalvis muzikos aparatas „Music Box“, buvo triukšminga, visi nusiteikę džiugiai ir atsipalaidavę.

Ramiai įžengiau pro duris, atsisėdau ant aukštos kėdės prie baro ir užsisakiau espreso kavos. Tiek tenorėjau.

Mane tuoj užkalbino barmenas, nusišypsojo šalia stovintis vyrukas. Staiga priėjo trys juodaodžiai vyrai afrikiečiai, kiek vyresni už mane, ir paklausė, gal palaikyčiau jiems kompaniją žaidžiant „Fliperį“.

– Mielai, – atsakiau ir atsistojau.

Žaidėme iki aštuntos ryto. Žinoma, visus kartus prakišau, užtat prisijuokėme, buvo smagu. Pusę devynių ryto sėdau į autobusą ir išvažiavau namo.

Artėdama prie namų tariau sau: jeigu Klifas negrįžo, susikraunu daiktus ir vakare iškeliauju į Vieną.

Besidaužančia širdim pakilau liftu į penktą aukštą, atrakinau duris ir sustojau kaip įsmeigta.

Visame bute plieskė šviesos. Degė visos lemputės, visos durys buvo atlapotos, netgi vonios kambario ir spintų. Klifordas sėdėjo ant lovos miegamajame delnais užsidengęs veidą ir nekrutėjo. Jis buvo apsirengęs, su batais ir paltu, su šaliku ant kaklo. Išgirdęs mane įeinant pakėlė galvą.

– Kur tu buvai? – paklausė lyg iš po žemių. Buvo blaivutėlis.

– O kur buvai tu? – atšoviau nusispirdama raudonus batelius. – Laukiau iki keturių ryto. Tačiau nei skambučio, nieko. Maniau, nuėjai į Pigalio aikštę ir girtuokliauji. Gal Greisei tai ir priimtina, bet man – ne.

– Kur maleisi iki devynių ryto? – pakartojo Klifas, lyg būtų negirdėjęs, ką jam sakau.

– Niekur aš nesimaliau. Žaidžiau „Fliperį“. Su trim juodaodžiais vyrukais iš Kamerūno: Bobo, Samedi ir Alfonsu.

– Gal išprotėjai? – suriko Klifas.

– Buvau toje didelėje kavinėje Sen Žermene. Greta klubo, kur mudu buvom nuėję pasišokti.

– Aš tavęs laukiu nuo penktos ryto! Keturias valandas sėdžiu vienas tuščiame bute. Nekenčiu tuščių butų! Aš to nenusipelniau.

Nusivilkau drabužius ir įsliuogiau į lovą. Klifordas pašoko ir ėmė lakstyti po kambarį. Pamačiau, kad verkia.

– Kodėl atidarei visas duris?

– Ieškojau tavęs, – sukūkčiojo jis.

– Spintose?

Klifordas nieko neatsakė.

Išlipau iš lovos, uždariau visas duris, išjungiau šviesas, trumpam nuėjau į vonios kambarį ir grįžau į lovą. Klifas tebeverkė.

– Kodėl parėjai tokiu laiku? – paklausiau.

– Buvau pas Greisę.

– Iki penkių ryto?

– Taip! – suriko Klifas. – Aš užmigau. Ant sofos. Bet prieš tai išsikalbėjom.

– Ir ką?

– Man atrodo, ji su kažkuo pasitarė, nes buvo rami, klausėsi, ką kalbu. Pasakiau, kad automobilį gali turėtis, o ji už tai pažadėjo palikti mus ramybėje. Laiko man davė iki Kalėdų.

– Kas bus po jų?

– Turėsiu apsispręsti: ji arba tu.

– O jeigu aš?

– Tada sužlugdys mane finansiškai.

– Ji negali to padaryti.

– Bet pamėgins, taip sakė.

– Klifai, tai tik spektaklis. Nusivilk ir eikš į lovą. Pamiegok bent valandėlę.

– Ne! – suriko Klifordas. – Man reikia į redakciją. – Tačiau tuoj apsiramino. – Vis dėlto man pavyko, – pasakė.

– Kas pavyko?

– Susirasti žmogų, tokį pat egoistą kaip aš.

– Aš nesu egoistė. Tik ginuosi.

– Tu tokia graži, Kite, o šitaip mane kankini.

– Tai tu kankini mane! Kodėl užmigai ant sofos?

– Greisė mane nugirdė. Pasiūlė brendžio ir vis papildydavo taurę. Nė nepastebėjau, kaip užsnūdau, o ji nežadino.

– Ji taip tyčia.

– Galbūt.

– Kad mudu susipyktume.

– Na, jai pavyko. Turiu eiti, Kite. Šiandien skrendu į Stokholmą. Gal vyktum kartu?

– Geriau ramiai padirbėsiu. Pastarosios dienos buvo tokios pašėlusios, kad nieko nespėju.

– Mokslai tau svarbesni už mane.

– Ne, nesvarbesni, bet mane kamuoja bloga nuojauta.

– Na, gerai. Ar tau reikės Žano su automobiliu?

– Ačiū, ne. Klifordai, būk geras, paskambink. Ir daug negerk.

– Skambinsiu tau kiekvieną dieną, – pažadėjo Klifordas, pakštelėjo man į lūpas ir išėjo.

Vakare išvažiavo į oro uostą. Kaip ir žadėjo, skambino kiekvieną dieną, taigi dėl nieko nesukau galvos. Tačiau kai penktadienį prieš pat vidurnaktį grįžo iš Švedijos, išsigandau. Klifas buvo išbalęs, nervingas, o smakras sužalotas, ant žaizdos užlipintas kruvinas pleistras. Atrodė kraupiai.

– Kas atsitiko? – sušukau pasibaisėjusi.

– Nieko, pargriuvau gatvėj.

– Skauda?

– Ne.

– Gal reikėtų geriau užklijuoti žaizdą?

– Nereikia! – Klifordas nusiplėšė pleistrą. – Greičiau užgis be nieko. Tegu būna šitaip.

– Manai?

– Žinau iš patirties.

– Tikrai? Negi dažnai susižaloji?

– Ne, tik kai tavęs nebūna šalia. Neskridai kartu, ir štai tau. Bet ai, užmirškim. Kita kelionė nusimato negreitai.

Taip ir buvo. Du mėnesiai prabėgo taikiai ir ramiai. Gyvenimo neapkartino net Greisės brolis. Klifas nusivedė jį į polo klubą, o aš skaičiau aštuoniolikto amžiaus romanus. Kelissyk susitikau su Vike, Irma ir Dorita ir mes irgi šio to prasimanydavome.

Klifas išvykdavo tik į trumpas keliones – į Briuselį, Ciurichą, Sen Malo, nerūkė, gėrė tik mineralinį, vakarais laiku grįždavo namo. O smagiausia buvo tai, kad Greisė nustojo skambinėti naktimis. Ištisas aštuonias savaites buvo nuostabiai ramu.

Po teisybei, tai buvo tyla prieš audrą, nes gruodžio pradžioje padėtis pasikeitė. Norėjau gauti Nacionalinės bibliotekos Rišeljė gatvėje, kur buvo man reikalingų knygų, skaitytojo bilietą. Tam reikėjo pateikti mano profesoriaus patvirtinimą, kad tikrai esu studentė ir rašau disertaciją. Be to, turėjau gauti vieną parašą ir papasakoti profesoriui, ką nuveikiau. Taigi man reikėjo nulėkti į Vieną.

Mano profesorius neseniai buvo tapęs įžymybe. Jau minėjau – buvo išrinktas universiteto rektorium. Jis nuolat keliavo, o studentams laiko rasdavo vis mažiau. Ir štai telefonu man pranešama: jis priims mane gruodžio pradžioje.

Džiūgaudama pasakiau apie tai Klifordui.

Jis pasipiktino.

– Išleki? Dabar? Prieš Kalėdas? Juk žinai, kad prieš Kalėdas turiu apsispręsti dėl Greisės. O tu palieki mane vieną.

– Klifai, aš tik dviem dienoms. Kodėl taip nerviniesi?

– Nes yra priežastis.

– Kokia dar priežastis? Nieko nesuprantu.

– Vikė paliko Skotą. Pasiėmė siuvimo mašiną ir išėjo.

Tylėjau. Žinojau, kodėl taip įvyko.

– Ji ieškojosi darbo, nori gyventi viena. Kur garantija, kad tu nepabėgsi nuo manęs?

– I love you. Be to, paliksiu visus savo daiktus.

– Nekenčiu vienatvės! Nekenčiu tuščio buto!

– Tokiu atveju palydėk mane į Vieną. Galėtum parašyti straipsnį apie OPEC.

– Neišeis. Ten nieko įdomaus nevyksta.

– Ir anksčiau taip būdavo. Tačiau visada rasdavai apie ką rašyti.

– Sakau tau: negaliu išvažiuoti iš Paryžiaus.

– O aš negaliu pražiopsoti sutarto susitikimo. Jeigu myli mane taip, kaip tvirtini, pakentėsi.

– Kada pagaliau mesi tuos smegenis džiovinančius mokslus? – subliuvo Klifas. – Juk pinigų uždirbu, užtenka abiem.

– Nemesiu!

– Gerai, – pasakė Klifordas po valandėles, jau visai kitu tonu. – Nespausiu. Bet žinok: važiuoji prieš mano valią. Jeigu kas nors atsitiks, kas nors netikėta, kalta būsi tu.

17

SKYRIUS

Protestuodamas, kad išvažiuoju, bilieto Klifordas man nenupirko. Skristi lėktuvu buvo per brangu, tad išvažiavau traukiniu. „Rytų ekspresu“ iš Paryžiaus į Vieną vėl teks sukarti tūkstantį tris šimtus kilometrų.

Į stotį Klifordas mane palydėjo, bet į vagoną nelipo. Diena buvo apniukusi ir šalta. Mus į stotį atvežė Žanas. Visą kelią Klifas sėdėjo tylus ir susiraukęs.

– Gerai pagalvok, – galų gale pasakė piktai, kai Žanas sustojo aikštelėje. – Ar tikrai tau reikia važiuoti?

– Tikrai, Klifai. Juk sutariau dėl susitikimo. Nebūk mažas vaikas.

Čiupau raudonąjį kelioninį krepšį ir išlipom iš automobilio. Klifordas atsistojo veidu į mane, bet akis įsmeigė į tolį.

– Jeigu viskas gerai, ryt paskambinsiu, – pasakė atžariu balsu.

– O jeigu nepaskambinsi?

Jis patraukė pečiais.

– Kas gali būti negerai?

– Pati pamatysi.

– Ir ką man tokiu atveju daryti? Jeigu nepaskambinsi.

– Lik Vienoje ir lauk mano skambučio. – Jis pabučiavo mane ir pasisuko eiti. – Gal ir gerai, kad išvažiuoji, – mestelėjo. – Bus galima gerai viską apmąstyti.

Stovėjau kaip įsmeigta. Ir vėl tie grasinimai paskutinę akimirką, kai nebėra kaip apsiginti. Stebėjau, kaip Klifordas nueina prie automobilio. Jis neatsigręžė, įsėdo į mašiną šalia Žano, šiam linktelėjo, ir didelis juodas „Citroën DS“ tyliai išriedėjo iš aikštelės.

Kiek ilgai stovėjau, nepamenu. Į vagoną įšokau paskutinę sekundę.

Kupė buvo pilna žmonių, penki keleiviai jau tysojo ant gultų. Pasiekus Nansi, vienas iš vyrų ėmė griausmingai knarkti.

Strasbūre mus pažadinę muitininkai išrausė lagaminus. Pasiekus Karlsrūhę išėjau į koridorių, atsistojau prie lango ir ilgai stovėjau žvelgdama į tamsią naktį. Ulme buvo prisnigę, Miunchenas ir Zalcburgas užsikloję sniego antklodėmis, tik Viena atrodė tarsi apibarstyta cukraus pudra. Čia manęs laukė staigmena.

Mane pasitiko mylimoji mama! Stovėjo perone ir šypsodamasi mojavo man. Ji žvelgė teisingon pusėn. Nudžiugusi pasileidau tekina ir puoliau jai į glėbį.

– Kaip smagu, mama! Dėl manęs atvykai į Vieną?

– Taip, aukseli. Paukštelis pakuždėjo, kad norėsi mane matyti.

– Negi Klifas paskambino?

– Ne, iš jo – nė žodelio.

– Mama, man tikrai reikia tavo patarimo. Žinai, kas buvo? Kai pasakiau, kad turiu susitikti su profesorium, Klifas įsižeidė, pagrasino viską darkart pergalvosiąs dėl mudviejų. Be to, jeigu šiandien vakare man nepaskambins, liepė likti Vienoje.

Mama čiupo mano kelioninį krepšį.

– Ir gerai, – pasakė ramiai. – Liksi Vienoje. Išgyvensi.

– Kaip gerai, kad neatsisakiau buto.

– Taip, išmintingas sprendimas. Aš jau buvau tenai, pakūriau krosnelę, nupirkau šiokių tokių gerų dalykėlių, tavo mėgstamos juodos duonos, kokios negausi Paryžiuje. Kartu papusryčiausim, paskui eik į universitetą, pietausim „Korale“, aš vaišinu. Vėliau pasivaikščiosim po kalėdinę mugę ir važiuosiu namo. O gal pasilikti? Vienai nakčiai.

– Ne, mama, važiuok.

– Gerai. Na, papramogaukim. Labai džiaugiuosi tave matydama, išsiilgau. Žinai, pykotės, pykotės, bet atrodai gerai – jauna, žavi.

Nusikvatojau.

– Manęs taip greitai nenudaigosi.

– Visa į mane, – pareiškė mama ir įsikabino man į parankę. – Mudvi saugo pats dangus. Žinai ką, važiuosim ne tramvajum, o taksi. Taip bus greičiau.

Nors ir nerimavau svarstydama, paskambins Klifas ar ne, diena praėjo puikiai. Universitete greitai susitvarkiau reikalus, profesorius skyrė man visas dvidešimt minučių brangaus savo laiko, nors už kabineto durų laukė dar dešimt studentų. Jis parašė patvirtinimą Paryžiaus bibliotekai, pasirašė popierius, išklausė, kokius romanus jau perskaičiau, ir patarė tapti detektyve, paieškoti užmirštų rašytojų moterų. Paprašė vėl pasirodyti birželio pabaigoje, baigiantis semestrui, ir informuoti jį, ką nuveikiau.

Džiūgaudama „Korale“ susitikau su mama. Papietavusios paragavom Vienos gardumyno – torto „Vėduoklė“ iš smėlinės tešlos, su obuoliais, apibarstytais riešutais ir aguonomis. Užgėrėme garsiąja kava su pienu „Vienos mišinys“. Buvo dieviškai gardu.

Lauke snigo dideliais kąsniais, tad užsimaukšlinome gobtuvus ir nužingsniavome į kalėdinę mugę Rotušės parke.

Čia visa aplinkui tviskėjo blizgėjo lyg pasakoje. Medžiai buvo išpuošti margaspalviais popieriniais žibintais, gausu nuostabių kalėdinių papuošalų, prakartėlių, Dievo vaikelių, auksinių ir sidabrinių žvaigždžių. Tikra kelionė į vaikystę. Paskui puikiai nusiteikusi palydėjau mamą į traukinių stotį.

– Per daug nesuk galvos, – atsisveikindama pasakė mama ir pabučiavo mane. – Jis niekur nedings. Ne jis tave pames, o tu jį, pamatysi.

Ji įlipo į traukinį, vykstantį Badeno kryptimi, aš pamojavau, tramvajum grįžau namo ir ėmiau laukti Klifordo skambučio.

Laukiau ilgas valandas, į krosnelę įmečiau anglių, išsitiesiau ant raudonosios sofos. Už lango snigo, telefonas tylėjo.

Kitą dieną – taip pat.

Dar po dienos – irgi.

Ketvirtą dieną – mirtina tyla.

Aš irgi neskambinau. Šįsyk viskas buvo kitaip. Neverkiau, buvau visai rami. Tegu jis taip elgiasi su žmona, tariau sau, o su manim neišdegs! Nebepataikausiu ir neišliesiu nė ašarėlės.

Penktą dieną nesulaukusi skambučio parašiau Klifordui laišką.

Labas, Klifai! Turbūt nebemyli manęs ir pasirinkai Greisę. Būk geras, atsiųsk man mano daiktus ir dėl manęs nesirūpink. Aš tavęs irgi nebemyliu. Dėkoju už nemalonumus. Kitė.

Laišką greituoju paštu išsiunčiau į Bokadoro gatvę. Pagaliau aš laisva!

Paskambinau mamai ir pasakiau: nutraukiau ryšius su Klifordu. Paskui nuvažiavau pas Ritą į darbą ir viską jai išklojau.

Paskambinau Volfui į Kelną ir pasiūliau drauge sutikti Naujuosius. Jis labai apsidžiaugė. Nuvažiavau į universitetą, studentų kavinėje susitikome su Karlu ir leidau jam pasveikinti mane pagaliau priėmus teisingą sprendimą.

– Ilgokai tampeisi, – pasakė Karlas ir paėmė mane už rankos. – Bet duobutės skruostuose niekur nedingo. Jis tavęs nesužlugdė.

Vėliau abu nuvažiavome pas Sabiną, į jos galeriją Kraujo gatvelėje, visi trys ilgai vakarojome, kalbėjomės apie apsimelavusius vedusius vyrus, gėrėme raudonąjį vyną, kurio visada galėjai rasti pas Sabiną. Klifo nepasigedau nė sekundės. Taip buvo iki savaitgalio.

Jaučiausi puikiai, daug juokiausi, skaičiau knygas, kurių nebuvau išvežusi į Paryžių, sekmadienį nuvažiavau pas mamą ir gerai pailsėjau. Galvojau sau: aš nugalėjau sunkumus. Draugystė su Klifordu – labai įdomi patirtis, pasižvalgymas po išrinktųjų pasaulį, kaitrus laužas, bet visa tai jau praeity.

Pirmadienį grįžusi namo į Porceliano gatvelę pašto dėžutėje radau žydrą aerogramą. Iš Paryžiaus. Atsiuntė Klifas. Tai buvo tik vienas sakinys didžiosiomis raidėmis, pabrauktas tris kartus: PRAŠAU, NEPASIDUOK!

Kitą dieną atkeliavo didelis rudas vokas. Jame buvo žemėlapis su pažymėtu Eifelio bokštu ir mano Klifordui siųstas vokas su laišku. Vokas buvo atplėštas, o po laišku mažomis raidelėmis parašyta: Tu pajuokavai, tiesa? Ant žemėlapio vos įskaitomomis raidėmis brūkštelėta: Mudviem reikia pasikalbėti. Mirtinai būtina! Paskambinsiu.

Paskambins? – tariau sau. Na jau ne!

Nupirkau atviruką su Vienos apžvalgos ratu ir užrašiau: Nebūtina. Gal galėtum atsiųsti mano daiktus. Be to, kai skambėdavo telefonas, nekėliau ragelio.

Po kelių dienų į duris pabeldė siuntinių išvežiotojas. Tačiau man buvo įteiktas ne didelis paketas su drabužiais, kaip tikėjausi, o tik mažytis paketėlis. Jame radau tris knygas ir laišką.

Tas laiškas viską sujaukė ir vėl praradau ramybę.

Miela Kite, kai tu išvažiavai, tą patį vakarą mudu su Skotu vėl nuėjom į Pigalio aikštę. Kas ten vyko, nelabai prisimenu, žinau tik, kad su dviem vietinėm damom gėriau konjaką, paskui abi parsivedžiau į namus. Jos pasikvietė draugužį, norėjo mane užmušti ir apiplėšti. Nutraukė telefono laidus, pavogė tavo perlus. Ponia Amelija iškvietė policiją ir mane išgelbėjo. Tris dienas gulėjau ligoninėje sudaužyta galva, užtinusiomis akimis. Trokštu su tavim pasikalbėti. Prašau, atsiliepk telefonu! Tavo nelaimingas Klifas.

Laiškas iškrito man iš rankos, iš pykčio sugniaužiau kumščius. Aš juo pasitikėjau, palikau visus daiktus – papuošalus, knygas, o jis, nors dievagojosi negersiąs, vėl prisilupo Pigalio aikštėje ir dar į pirmąjį mudviejų butą, mūsų šventovę, atsitempė kažkokias nusikaltėles? Jis smaginosi mūsų lovoje? Mano perlų vėrinys buvo padėtas šalia, ant spintelės. Vadinasi, kai prisisiurbė tiek, kad jau nebegalėjo apsiginti, jie pridaužė jį ir pavogė mano perlus. Mano perlus! Man netilpo galvoje.

Tą dailų vėrinį man pradėjus studijuoti padovanojo dėdė. Tai buvo vienintelė brangenybė, kurią turėjau. Ne, Klifo man visai nebuvo gaila.

Tą minutę suskambėjo telefonas. Nevalingai pakėliau ragelį. Skambino Klifas.

– Kite? Pagaliau! Girdi mane? – Jo balsas drebėjo.

– Taip, – atsakiau šaltai. – Kur esi?

– Namie.

– Pas Greisę?

– Taip.

Man baisiai knietėjo nutrenkti ragelį, bet kažkas sulaikė.

– Negaliu būti vienas, kas nors turi manimi rūpintis. Nenoriu vienas sėdėti nusiaubtame bute.

– Jie nusiaubė butą? – išlemenau. – O ką sako madam Amelija?

– Nutraukė nuomos sutartį. Žalą jai aš, žinoma, atlyginau. Iki Naujųjų dar galiu patekti į butą, turiu raktą. Kada grįši?

– Niekada! – atšoviau ir padėjau ragelį.

Iš gėdos net iškaitau. Ką apie mus pamanys vargšė senutė, įsileidusi į gražų nuosavą butą, apstatytą brangiais baldais? Kas bus su mano palme? Su ramunėlėmis vazone? Su gebenėmis miegamajame?

Klifas – beviltiškas tipas. Su tuo vyru nebenoriu turėti jokių reikalų.

Nevalingai surinkau mamos telefono numerį.

– Mama, nutiko kai kas baisaus.

– Pasakok, – paragino ji. Kai viską išklojau, ramiai ištarė: – Tu jį palikai, ir jis tau atkeršijo. Nubaudė tave.

– Žiauriai nubaudė. Normalūs žmonės taip nesielgia.

– Jis – lošėjas. Viską pastatė ant kortos. Parodė tau, kas gali nutikti, jeigu kitą kartą jam nepritarus išvažiuosi į Vieną.

– Jokio kito karto nebus.

– Žinai, iš to, ką papasakojai, sprendžiu, kad jis slapta daug geria ir paskui tampa kitu žmogum. Nebesuvokia, ką darąs. Tikra tragedija, Kite. Girtuoklis kabinasi į tave ir tempia žemyn. O tu pasiligosi jį nuolat saugodama ir laukdama. Tapsi isterike, o gyvenimas nė kiek nepagerės.

– Tenoriu atgauti savo daiktus. Nebenoriu jo nei matyti, nei girdėti, nei apie jį galvoti. Užmiršiu, ir viskas bus baigta.

Tačiau Klifordas buvo atkaklus.

Vos pamėginau apie jį negalvoti, iš Paryžiaus atėjo dar kelios knygos. Paskui – mano bateliai, kitą sykį – suknelė. Į mano duris kasdien ėmė belsti siuntinius išvežiojančios tarnybos darbuotojai. Jei kurią dieną nebūdavo siuntinio, pašto dėžutėje rasdavau laišką arba atviruką. Ir kasdien gaudavau po telegramą, kartais netgi tris. Be to, Klifas nuolat skambinėjo. Nustojau kilnoti ragelį. Tuo metu užsisakinėti tarptautinių pokalbių jau nebereikėjo, taigi nežinojau, skambina kas nors iš maniškių ar Klifordas iš užsienio.

Vieną vėlų vakarą, kai jau snaudžiau, vėl suskambėjo telefonas. Užsimiegojusi pakėliau ragelį. Tai buvo Klifas.

– Kite, grįžk pas mane. Ant kelių prašau atleidimo. Nebegaliu valgyti, nebegaliu miegoti nei mąstyti, nebesugebu rašyti, be tavęs mirštu. Išsinuomosiu kitą butą, didesnį, gražesnį, nupirksiu tau perlų vėrinį, nueisim pas geriausią Paryžiaus juvelyrą ir galėsi išsirinkti pati. Kite, ryt išvykstu į Kopenhagą. Skrisiu per Vieną. Rytoj vakare būsiu pas tave.

– Aš neturėsiu laiko.

– Kaip neturėsi?

– Gali atskristi, bet ne pas mane.

– Nesuprantu tavęs.

– Jeigu būtinai nori, galim išgerti kavos. Be ne mano namuose. Ir tikrai nepasiliksiu su tavim per naktį. Su tavim nemiegosiu.

– O mieloji, prašau prašau! Negi nepasiilgai manęs? Aš tavęs išsiilgau, labai labai. Kodėl nenori pasimylėti, ką? – Ir jis pravirko.

Bet ašaros manęs nesugraudino.

– Klifordai, jeigu nori, kad aš kada nors su tavim pasikalbėčiau, duok man ramybę. Atsiųsk mano daiktus. Ir prašau, daugiau jokių laiškų ir telegramų…

– Jau išsiunčiau tris laiškus.

– Ačiū. Aš jų neskaitysiu.

– Kalėdas vėl sutiksit pilyje?

– Ne, pas mano mamą. Dėdė atvažiuoja pas mus.

– O per Naujuosius turėsi man laiko?

– Ne, laukiu svečio.

– Iš Kelno?

– Atspėjai.

– Taip ir maniau! – suriko Klifordas. – Tas nelemtas Volfas iš Kelno. Numaniau, kad man už nugaros kažkas vyksta.

– Nieko tau už nugaros nevyksta. Mudu su Volfu šimtą metų nesimatėm. Atsiuntė man iš Avinjono porą atvirukų, ir tiek.

– O prisiekinėjai, kad Naujuosius švęsim kartu.

– Tada dar nebuvai atsitempęs į lovą dviejų kekšių.

– Aš nesitempiau!

– Kaip nesitempei? Juk pats rašei.

– Ne į lovą, Kite, ne į lovą. Pirštu jų nepaliečiau. Kitos moterys manęs nedomina. Su jomis aš – impotentas. Tik su tavim man gerai. I love you, mieloji. Ryt būsiu Vienoje. Ar pasimatysim?

– Ne!

– Nenori mylėtis su manim?

– Tik per mano lavoną, – pasakiau ir nutrenkiau ragelį.

Nuo tos dienos stojo palaiminga tyla. Klifas manęs nebeatakavo. Tuos tris laiškus sudeginau, supleškinau ir žilus palaimintus Klifo plaukus, kuriuos surinkau „Principe di Savoia“ viešbutyje Milane ir laikiau gražiame stiklainiuke nuo medaus. Laimės amuleto nebeturėjau, buvo likę tik šie plaukeliai. Nuotrauką, darytą Budapešte, paslėpiau apatiniame rašomojo stalo stalčiuje. Vyliausi, kad pasijusiu geriau.

Tačiau taip nenutiko.

Kad ir kaip stengiausi užsimiršti, ausyse tebeskambėjo Klifordo balsas. Jis pakerėjo mane nuo pat pradžių, toks žemas, vyriškas, stiprus, įtaigus, erotiškas. Užtekdavo Klifui ištarti žodį, ir man jau imdavo virpėti keliai. Reikėjo kaip nors nukreipti dėmesį. Tačiau kaip?

Universitete prasidėjo atostogos. Susikroviau svarbiausias knygas, užrakinau butą ir išvažiavau pas mamą į jaukius jos namus Badene, netoli Vienos. Kalėdos buvo jau visai čia pat, tad norėjau padėti jai ruoštis šventei. Taigi mudvi skalbėme ir lyginome staltieses ir servetėles, blizginome sidabrinius stalo įrankius, pervilkome patalynę, išrūšiavome kalėdinius žaisliukus, iškuopėme kambarius. Dirbome išsijuosusios, bet aš vis tiek neužsimiršau. Mudvi iškepėme kalėdinį keksą, prikepėme sausainėlių su džemu ir su migdolais, gardžiai pakvipo visi namai, bet neparagavau nė vieno sausainėlio, negalėjau nuryti kąsnio. Pakėliau prie burnos marcipaninę širdelę, tačiau padėjau atgal ant lėkštės, paėmiau į ranką migdolą – ir vos nesupykino. Ko nors užvalgius pasidarydavo bloga.

Kiekvieną vakarą mane kankino migrena, užsikimšo nosis, miegojau blogai, o pakirsdavau nepailsėjusi. Gniaužė gerklę, nebegalėjau juoktis, vos prakalbėjau, skaičiau vėl su akiniais, neverkiau, bet jaučiausi kaip mirusi.

Su Klifu tikrai nebegyvensiu, bet be jo visa aplinkui atrodė nyku, pilka ir tuščia. Aš ne sielvartavau iš meilės, iš meilės aš susirgau. Niekas nebedžiugino, nebegalėjau mokytis, mane apleido jėgos ir pirmą kartą praradau susidomėjimą gyvenimu. Man niekas neberūpėjo – nei mokslai, nei ateitis, nei gyvenimas, nei mirtis. Ničniekas.

Petį atkišo mama. Ji leisdavo vėliau keltis („Nurimk, Kite, išsimiegok“), nupirko šildomąjį apklotą, rožių aliejaus voniai. Atnešdavo gardaus šokolado, atsisėsdavo šalia ir klausydavosi, ką kalbu.

Iki Kalėdų likus savaitei kepėme meduolius su riešutais ir cukruotais vaisiais. Staiga suskambėjo telefonas. Atsiliepė mama.

– Ak, – teištarė ji. – Yes, perduosiu jai.

Skambino Klifordas.

– Jis pasuks vėliau, – pasakė mama. – Labai nori su tavim pasikalbėti.

Papurčiau galvą.

– Aš nenoriu. Perduok, kad nenoriu jo matyti.

– Neperduosiu. Iš jo galima visko tikėtis. Žaibiškai išsiskirs ir užsimanys tavęs.

– Mama, kaip suprast: užsimanys? Juk jis grįžo pas žmoną.

– Atrodo, jis labai nelaimingas. Gaila, kad negirdėjai jo balso. Kalba, lyg būtų sunkus ligonis. Turbūt namie jam tapo nepakeliama. – Mama atsikando meduolio. – Mmm… Kite, nuostabu! Suvalgyk gabalėlį. Dėl manęs. Tapai plona kaip siūlas.

– Nenoriu, mama.

– Nė kąsneliuko? Ne? Telefonas skamba. Atsiliepsi?

– Geriau tu.

Telefonas stovėjo prieškambaryje. Išgirdau mamą sakant:

– Deja, ji negali. – Paskui ilgai tylėjo, galiausiai pasakė: – Taip, gerai. Padarysiu. I promise.8

– Ką jam pažadėjai? – sunerimusi paklausiau, kai ji grįžo į virtuvę.

– Tau ateina siuntinys. Klifas baiminasi, kad tu gali išmesti. Todėl paprašė manęs atidaryti siuntinį ir perskaityti tau adresuotą laišką. Pažadėjau taip ir padaryti.

– Koks siuntinys?

– Nežinau. Tebūnie tai staigmena. Gal kas nors gražaus, kas tave pradžiugins?

– Manęs niekas nebepradžiugins, – pasakiau nusiminusi. – Niekas, kad ir ką tas Klifas siųstų.

Tačiau aš ir vėl klydau.

8 Pažadu (angl.).

18

SKYRIUS

Po trijų dienų atėjo nedidukas, gražiai įpakuotas siuntinėlis. Mama atidarė jį ir ištraukė kaklo papuošalą. Tai buvo beprotiškai brangus „Yves St. Laurent“ vėrinys – rumbuoti karoliukai iš violetinio stiklo, dirbtinis auksas, prašmatni susegimo kilpelė, violetinės spalvos virvelės su kutais. Tokio papuošalo nepirkčiau niekada gyvenime.

Turbūt išrinko Rozabela, panelė iš redakcijos, nes papuošalas buvo jos skonio – pompastiškas, bobiškas, netikras.

Laikydama vėrinį dviem pirštais mama kilstelėjo antakius ir padėjo jį ant stalo.

– Taigi, – atsiduso, – paklausyk, ką jis rašo.

Ir perskaitė:

Brangioji Kite! Siunčiu mažą dovanėlę, kol neatvykai ir neišsirinkai tikrų perlų vėrinio. Tu pyksti ant manęs, ir esi teisi. Tačiau mudu vėl nesupratom vienas kito. Prisiekiu, tarp manęs ir tų dviejų moterų nieko nebuvo. Tu man vienintelė. Kite, aš myliu tik tave. Su kitom man nieko nebeišeina, kūnas priešinasi.

Mudu su Greise tapom priešais. Nebesikalbam. Pasisamdžiau advokatą, daktarą Kroftą. Šiandien susitinku su juo. Greisė pasisamdė advokatę – madam Rider. Po švenčių prasidės skyrybų procesas. Man tai kainuos labai daug, tačiau dėl tavęs nieko negaila. Nebegaliu be tavęs gyventi.

Mieloji Kite, nebūk tokia griežta. Neklystančių žmonių juk nėra. Derėtų mokėti atleisti. Prisiekiu, nuo šiol su manim būsi laiminga. Kai atvažiuosi, išsinuomosiu gražų didelį butą, su svečių kambariu tavo mamai. Ji bus visada laukiama.

Tu turėsi automobilį ir savo sąskaitą banke, gali ramiai baigti mokslus. Nupirksiu šuniuką, kuris tau patiko gyvūnėlių parduotuvėje. Mudu vaikščiosim į koncertus, į operas ir keliausim į tolimus kraštus. Mūsų gyvenimas bus gražus ir laimingas. Kai išsiskirsiu, jei tu manęs vis dar nori, galėsim susituokti. Labai norėčiau dukrytės, panašios į tave, su duobutėmis skruostuose.

Mieloji Kite, tau ir tavo šeimai linkiu džiaugsmingų Kalėdų. Esu nelaimingas ir vienišas. Prisipažinau Gregoriui, kad nebenoriu gyventi su jo motina. Jam tai buvo smūgis. Rytoj mes visi kartu paskutinį kartą skrendam į Sankt Moricą slidinėti.

Po švenčių paskambinsiu. Laimingų Naujųjų, mieloji Kite.

Tavo Klifas

Mama nutilo ir padėjo laišką šalia papuošalo.

– Manai, jis čia rimtai? – paklausiau po ilgokos tylos.

– Atrodo, rašo sąžiningai. Taip, turbūt.

– Ar gali būti, kad jis iš tiesų nelietė tų moterų?

– Gali. Aš linkusi patikėti. Jis trokšta tavęs, be to, nebuvo išbadėjęs. Juk naktį prieš tai praleidot kartu.

– Vis tiek pas jį negrįšiu.

– Ir neprivalai. Bet smagu žinoti, kad esi laukiama.

Mama padavė man lėkštę su sausainukais ir aš išsyk sušlamščiau vieną. Staiga nosis atsikimšo, migrena prapuolė.

– Pagaliau! – lengviau atsiduso mama ir išėjo į virtuvę. Grįžo nešina dideliu arbatinuku su pipirmėčių arbata. – Pagaliau atgavai apetitą.

Paėmiau mėlyną puodelį ir pilnutėlį prisipyliau arbatos. Abi su mama suvalgėme visus sausainius.

– Jis nori nupirkti tau automobilį.

– Pagyvensim, pamatysim.

– O kokį šunį jis turi omeny?

– Labai mielą kudlių, pudelio ir spanielio hibridą. Žinai, mane tai nustebino. Klifas nemėgsta gyvūnų, nebent savo katiną, kuris paspruko. Katiną jis labai mylėjo.

Suskambėjo telefonas.

– Tai dėdė, – pasakė mama ir ėmė tvarkyti stalą. – Atsiliepsi?

Tačiau tai buvo ne dėdė, o Klifordas, skambino iš Sankt Morico.

– Kite, pagaliau! – Jo balsas buvo duslus, išgąstingas, vos atpažinau. – Ar gavai siuntinuką?

– Taip.

– O papuošalą?

– Taip, ačiū.

– Patiko?

– Ne.

– Rozabela išrinko. Klausyk, Kite, gal atvažiuok pas mane čionai po Kalėdų? Apsistojau „Palace“, tau patiks. Nuostabus pastatas, yra visko, ko tik gali trokšti, baseinas…

– O kaip Gregoris?

– Išvažiavo pas draugus į Davosą.

– O Greisė?

– Išskrido į Londoną pas Rosmanus. Kite, jeigu per Naujuosius būsi su tuo Volfu iš Kelno, aš nusišausiu. Girdi mane? Tu dar čia? Sakiau, nusišausiu, jeigu per Naujuosius būsi su tuo Volfu…

– Šiuo metu slidinėjimas manęs nedomina.

– Ir nereikia. Eisim pasivaikščioti per sniegą, pasivažinėsim rogėmis. Lynais pasikelsim ant kalno viršūnės ir gėrėsimės nuostabiomis apylinkėmis.

– Ar buvai Kopenhagoje? Ir Vienoje?

– Ne, pasilikau Paryžiuje. Kite, noriu, kad atvažiuotum pas mane ir drauge sutiktume Naujuosius. Juk pažadėjai Milane…

– Paskambink man po Kalėdų.

– Paskambinsiu rytoj.

– Ne, dar nebūsiu apsisprendusi. Dar neatsigavau po sukrėtimo.

– Tada poryt. Poryt pasakysi man, kada atvažiuoji. Turi būti su manim. Tu esi mano žmona. Juk skiriuosi dėl tavęs, negi nesupranti?

Sunkiai atsidusau.

– Džiaukis, kad apskritai su tavim kalbu.

– Kaip suprast?

– Aš tavęs nekenčiau.

– O dabar?

– Nebežinau.

– Išsiunčiau tau du laiškus, – įsakmiu balsu pasakė Klifas. – Tai kopijos laiškų, kuriuos išsiunčiau savo tėvui ir seseriai. Parašiau jiems apie mudu, kad drauge esam jau dvejus metus, kad palikau Greisę, kad skiriuosi. Tai ne žaidimai, Kite, tai labai rimta. Taigi kada man rezervuoti tau lėktuvo bilietą?

– Nežinau.

– Tiek tegali pasakyti?

– Kol kas taip, – sumurmėjau ir padėjau ragelį.

Ūmai mane užplūdo nuostabūs prisiminimai: mūsų pirmieji Naujieji „Principe di Savoia“, Klifas „žuvelė bučiuoklė“ Iskijoje, pasakiška vasara Elbos saloje, meilės svaigulys „Taboro kalne“ Paryžiuje, karšti Klifo bučiniai, švelnios rankos, maloni oda, jo žvilgsnis mane apkabinant. Visą mielą dieną galvojau vien apie tai ir vakarop vėl priklausiau Klifui. Paskambinau Volfgangui į Kelną ir pasakiau, kad nevažiuotų.

Mano dėdė netikėdamas purtė galvą. Per Kalėdas apie tai nekalbėjom, bet po jų dėdė pratrūko:

– Matau, vėl ruošiesi skristi pas tą girtuoklį. Kas dar turi įvykti, kad ateitum į protą? Katastrofa? Dar vienas nuniokotas butas? Su tuo tipu nebus jokios ateities. Viskas pasibaigs muštynėmis ir ašaromis.

– Tu visada persūdai! – sušuko mano mama.

– Persūdau? Anąsyk neklydau. Išsyk pasakiau judviem, kad su tuo vyruku kažkas ne taip. Luison, uždrausk savo dukrai matytis su tuo pašlemėku.

– Negaliu. Kitė jau suaugęs žmogus.

– Tik niekaip neateina į protą.

Mama atsiduso.

– Protas čia niekuo dėtas. Negi niekada nebuvai įsimylėjęs? To vyro jai vis dar reikia. Ji dar negali jo užmiršti. Jei būtum matęs, kokia ji ką tik buvo. Tikra negyvėlė.

– Ir dabar atrodo kaip vaiduoklis. Reikia ką nors daryti. Būk gera, sugalvok, kaip jai padėti.

– Kantrybės, aistra greitai praeis, – ramiai pasakė mama. – Tai nesitęs amžinybę. Ateis laikas, ir viskas išsispręs savaime.

Gruodžio trisdešimtąją išskridau į Šveicariją ir Sankt Morice susitikau su Klifordu.

„Palace“ viešbutis, sniegas, kalnai, saulė, elegantiški viešbučio svečiai, puikus didžiulis kambarys, į kurį Klifas persikėlė laukdamas manęs – visa tai atrodė tarsi sapnas. Tik Klifordas buvo tikras. Dabar jis man regėjosi kažin koks svetimas, labai labai aukštas, tikras milžinas. Mūvėjo rudo velveto kelnėmis, buvo apsivilkęs žalią megztinį atverčiama apykakle, kuris jam labai tiko, atrodė sportiškas ir elegantiškas, žili plaukai tankūs. Pasitikdamas mane čiupo į glėbį, bet aš nieko nepajutau. Stovėjau kaip pagalys, negalėjau prisiversti nei pajudėti, nei jo apkabinti, buvau tarsi paralyžiuota.

– Ak, Kite, pagaliau, pagaliau! – Jis prispaudė mano galvą sau prie krūtinės. – Jau maniau, niekada tavęs nebepamatysiu.

Klifas džiūgavo, girdėjau, kaip garsiai ir tankiai plaka jo širdis, jaučiau jo šilumą, jo jėgą, tačiau manęs tai nebežavėjo. Tiesiog stovėjau, kenčiau jo apkabinimus ir apie nieką negalvojau. Kas bus, tebūnie.

Klifordas suėmė delnais man veidą.

– Ko norėtum, Kite? Gal eikim papietauti?

– Ne, aš nealkana.

– Tapai visai permatoma. Nagi, eime bent užkąsti.

Papurčiau galvą.

– O ko norėtum?

– Miego. Mirtinai pavargau. O tu gali eiti valgyti. Eik, aš nesupyksiu.

– Be tavęs? Niekada gyvenime! – Klifordas paėmė mane ant rankų kaip vaiką ir nunešė į miegamąjį. – Aš taip ilgai buvau vienas. Daugiau niekada neišleisiu tavęs iš akių. Eikim miegoti. O Kite, mieloji. I love you so much!

– Bet lovoj vien tik miegosim, nieko daugiau, – pasakiau nusiminusi.

– Taip taip. Miegosim. Apsikabinę. – Ir jis visą naktį laikė mane glėbyje.

Taip ir užmigau. Nieko nesapnavau, išmiegojau pusę kitos dienos. Kai pagaliau atsimerkiau, Klifordas man jau nebebuvo svetimas.

Atsargiai artinomės vienas prie kito. Baugštus bučinys, antras, trečias, aistringas apkabinimas, ėmėme vienas kitą glostyti ir nebegalėjome liautis. Naujuosius sutikom lovoje, čia praleidome ir pirmą naujų metų dieną.

Audringame svaiguly mudu vėl suradome vienas kitą, du kūnai vėl judėjo vieningu ritmu. Tai buvo ne daugkartiniai orgazmai ir keisčiausios pozos, ne, mudu vengėm bet kokio dirbtinumo, tik spaudėmės vienas prie kito, bučiavomės ir mėgavomės. Ir šįsyk supratome vienas kitą be žodžių, Klifas pajusdavo tai, ką jaučiau aš, niekada nepasitenkindavo pirmas, tęsdavo žaidimą tiek, kiek norėdavau aš, ir buvo nepaprastai švelnus. Paskui susiglaudę gulėjome prašmatniojoje lovoje beprotiškai laimingi, kaip du sulipę magnetai, neatskiriami iki pasaulio pabaigos. Mudu vėl puikiai supratome vienas kitą, nuostabiai derėjome vienas prie kito, lygiai kaip anuomet, kai mylėjomės pirmą kartą. Nesuvokiama! Juk teko išgyventi šitiek baisumų.

Visas penkias dienas Sankt Morice mudu praleidome lovoje. Nesivažinėjome rogėmis, nėjome pasivaikščioti po sniegą, nepietavome restoranuose. Tetroškome būti dviese.

Klifordas maisto užsakė į kambarį, gėrė tik mineralinį, nesurūkė nė vienos cigaretės, o kai pavalgydavom, įsitaisydavome prie kurio nors didžiulio lango ir laikydamiesi už rankų žvelgėme į apsnigtus kalnus.

– Noriu tavęs kai ko paklausti, – kreipiausi į Klifą paskutinę dieną, už lango leidžiantis sutemoms.

– Klausk, mieloji. Nuo tavęs neturiu jokių paslapčių.

– Ar ir anksčiau bijodavai tuščių butų?

– Ne. – Klifordas paleido mano ranką ir atsitiesė. – Tik kai grįžau iš Korėjos.

– Iš Korėjos? – nepatikėjau. – O Dieve. Tu kariavai Korėjoj?

Klifordas linktelėjo.

– Apie tai nenorėjai pasakoti?

Klifordas vėl linktelėjo.

– Kodėl?

– Nes trokštu užmiršti. Tai buvo baisu. Tu nė neįsivaizduoji, kaip baisu. Visam gyvenimui susigadini nervus. Nebesi tas, kas buvai.

– Bet tuo metu studijavai Harvarde. Baigei universitetą.

– Ne tik baigiau. Man vieninteliam buvo skirta stipendija ir galėjau studijuoti Paryžiuje, Sorbonos universitete. Tai buvo mano svajonė. Tačiau iki kelionės likus trims savaitėms gavau šaukimą į frontą, į Korėją.

– Nuo tada bijai tuščių butų?

– Ne, pirmiausia įpratau prie alkoholio ir nikotino.

– Kodėl?

– Stovykloje cigaretės ir viskis buvo dalijami tonomis, aišku, už dyka. Rūkėm kaip kaminai. Tu nežinai, kaip būna kare. Vieną dieną esi gyvas, o kitą gal jau būsi lavonas. Taigi griebi viską, kas tau duodama – cigaretes, viskį, o prieš naktinį patruliavimą dar ir mergužėlę, kuri įsliuogia pas tave į miegmaišį. Irgi už dyka, jei tik pageidauji.

– Ką?

– Taip taip! Azijoje prekyba kūnu nelaikoma nuodėme, jei parsidavinėjančios moters šeima neturi ko valgyti.

– O kas tas naktinis patruliavimas?

– Tai pragaras, Kite, tikras pragaras. Juodą naktį grupė karių vienas paskui kitą slenka per džiungles ir stebi pasienį, kuris prieš dieną buvo užimtas priešų. Eidamas tu puikiai žinai, kad priešas elgiasi lygiai taip pat.

– Kraupu!

– Jei susitinki priešą, tas, kuris eina grupės priekyje, išsyk nukaunamas.

– O kas eina priekyje?

– Jei nėra savanorio, metami burtai.

– Negi būdavo savanorių?

– Būdavo. Aš! Už tai gaudavom taškų. Kai jų surinkdavom tam tikrą kiekį, gaudavom savaitę atostogų Havajuose.

– Buvai Havajuose?

– Ne, niekada nesurinkdavau užtektinai taškų.

– Ačiū Dievui, likai gyvas.

Klifordas linktelėjo.

– Man pasisekė. Tačiau buvo baisių dalykų. Žinai, ne visada žūdavo tas, kuris eidavo pirmas. Kartą ėjau pirmas ir nepastebėjau, kad buvo nužudyti visi, išskyrus mane, ir dar du vyrus, einančius už manęs. Be jokio garselio! Negirdėjau ničnieko. Žuvo ir mano geriausias draugas. Tąkart prisigėriau iki sąmonės netekimo, visą dieną buvau atsijungęs, o kai pabudau, pamačiau, kad esu žilas.

– Čia tas sukrėtimas, kurį minėjai?

– Taip. – Klifordas prikando lūpą. – Nebenoriu apie tai kalbėti.

– Dar vienas vienintelis klausimas: kas nutiko paskui?

– Mane perkėlė kitur, jau nebebuvau fronte. Buvau vienintelis baigęs universitetą, tad ėmiau leisti armijos laikraštį.

– Dabar suprantu, kodėl gąsdiniesi, jeigu kas nepastebimai atsistoja tau už nugaros. Tai vis dėl naktinio patruliavimo.

– Taip. Mane ilgus metus kamavo slogučiai. Naktį pabusdavau nuo savo riksmo. Todėl kartais turiu prisigerti iki sąmonės netekimo – bare, Pigalio aikštėje, turiu gauti į kailį, nebent šalia yra kas nors, kas mane sulaiko. Bet dabar man to nebereikia, dabar turiu tave. Tu padėjai man atprasti nuo rūkymo ir nuo gėrimo. Tik tušti butai mane vis dar gąsdina.

– Kodėl nepapasakojai man anksčiau?

– Nebūtum išlėkusi į Vieną?

– Būčiau išskridusi, bet tą patį vakarą grįžusi. O kaip tos mergužėlės miegmaišyje?

– Ką?

– Tos mergužėlės. Ar jos buvo gražios?

– Kai kurios – taip, bet ne visos. Tačiau nesuk galvos, jų paslaugų aš atsisakiau. Mama prieš atsisveikindama paskaitė ilgą paskaitą apie sifilį, be to, tų merginų man buvo gaila. Mus jos aptarnaudavo ne sava valia.

– Buvo verčiamos?

– Gerai apmokamos. Ir jų tėvai gaudavo pinigų. Bet tai buvo bjauru. Pirmoji mano moteris buvo Greisė. Jau sakiau tau.

– Taip, sakei.

Prisiglaudžiau prie Klifo, o jis paglostė man plaukus.

Štai kur visa problema – karas Korėjoje. Tai jis kaltas dėl visko. Jei tik būčiau apie tai žinojusi, prieškalėdinės tragedijos nebūtų buvę. Taigi ir vėl nesusipratimas. Daugiau taip nebus!

– Ką būtum daręs, jei nebūčiau atskridusi? – paklausiau po valandėlės.

– Būčiau nusišovęs, – akimirksniu atsakė Klifas.

– Klifordai! Baik! Nejuokauk šitaip.

– Nejuokauju.

– Turi pistoletą?

– Taip, iš armijos laikų.

– Juk ginklą laikyti draudžiama.

– Oficiali versija – jį iš manęs pavogė.

– Klifai, būk geras, nereikia. Kur tas ginklas? Tavo bute?

– Gerai paslėptas. Ir dar štai kas, Kite. Neklausyk sakančiųjų, neva karas – naudingas dalykas. Karas – tai prievarta. Kuo daugiau karų, tuo daugiau sužalotų žmonių. Po kiekvieno karo pasaulis tampa vis nuožmesnis. Tačiau aš kaip laikraštininkas tokiais atvejais negaliu skųstis, nes laikraščių tiražai išauga ir byra dideli pinigai.

Kitą dieną parskridome į Paryžių. Jaučiausi išgijusi. Vėl galėjau valgyti, skaityti, kalbėti, nebereikėjo akinių, galėjau susikaupti ir gilintis į knygas. Buvau džiugiai nusiteikusi ir kupina jėgų. Man jų labai reikėjo, nes artėjo 1974-ieji.

Treti metai, kai esu su Klifordu.

Tegu jie būna ne tokie kaip ankstesni.

19

SKYRIUS

Prieš mudviem atsisveikinant mama pasakė:

– Jei tik kas negerai, nedelsdama grįžk namo. Jeigu jis tavęs neišleis, mudu su dėde atlėksim į Paryžių ir išsivešim tave. Daugiau neberizikuok, mieloji. Jeigu jis vėl ims gerti, išsyk skambink.

Tačiau dėl gėrimo bėdų nebuvo. Klifas taip bijojo mane prarasti, kad tenkino kiekvieną norą. Be to, nuo pirmos dienos mudviem sekėsi.

Buto ieškoti šįkart nereikėjo. Vienas „ABC News“ žurnalistas išvyko atgal į Ameriką ir įsikraustėm į jo butą Bulardo gatvėje. O kur yra Bulardo gatvė? Ogi prie pat Muton Diuvernjė gatvės, kur yra nuogalių baseinas ir kadaise maudėmės nuogi. Ratas užsidarė!

Butas buvo gražiame sename name, trečiame aukšte, mielas, ramus, saulėtas, dvigubai didesnis už pirmąjį mūsų butą Paryžiuje.

– Čia jau tikri namai, – apsidžiaugė Klifordas ir patraukė per kambarius. – Čia jau galima gyventi, čia parašysiu savo auksinį trilerį, čia būsim laimingi.

– Savaitgaliais galėtų atvažiuoti Gregoris.

– Ir tavo mama galėtų mus aplankyti. Tegu pabūna, kiek tik nori, vietos užteks.

Butas iš tiesų buvo puikus, gražiai ištinkuotas. Erdvi svetainė, didelis miegamasis, šviesi virtuvė, du vonios kambariai, svečių kambarys, darbo kambarys, židiniai, didžiuliai veidrodžiai, stiklinės durys, aplinkui balkonas, kuriame pastatysiu vazonus su rožėmis ir laurais.

– Ir tu turėsi darbo kambarį, – pasakė Klifas. – Galėsi išskleisti užrašus, ir tai bus disertacijos kambarys.

– O kur dirbsi tu?

– Prie angliško stalo svetainėje. Man reikia mažiau vietos nei tau. Jei ateis svečių, stalą nukraustysiu.

Mano darbo kambario langai žvelgė į didelį Bulardo vilos sodą. Sėdėdama prie rašomojo stalo galėjau matyti japonės dailininkės ateljė vidų. Ateljė langas buvo didžiulis, plati palangė užklota baltu ir juodu užtiesalais. Ant balto drybsojo rusvakailė persų veislės katė, ant juodo – baltakailė. Abi gulėjo nejudėdamos ir mėgavosi saule.

– Klifai, eikšen! Pasižiūrėk! – sušukau sužavėta.

– Gražūs gyvūnėliai, gražūs kailiukai, – pasakė Klifas. – Turbūt šukuoja kasdien, išsyk matyti. Tom dviem tenai gera. – Jis nusigręžė ir atsiduso. Turbūt prisiminė Puculį. Katinas taip ir negrįžo namo.

Nuo pat pirmos dienos Bulardo gatvėje jautėmės kaip namie. Iš Neji parsigabenome Klifordo drabužius, jo pianiną, užrašus, batus, reikalingiausias knygas, taip pat ir saugykloje paliktus baldus, kurių imti nenorėjo Greisė.

– Į redakciją pėsčias nebenueisiu, – pasakė Klifas, – bet mane vežios Žanas. Jei nori, pakeliui jis gali nuvežti tave į biblioteką. Būtų gerai gyventi arčiau redakcijos, bet čia labai gražios apylinkės. Daug parduotuvių, prekybos centras Dagero gatvėje.

– Ir daug puikių kavinių, ir mūsų baseinas, pameni? Galėtume kasdien eiti paplaukioti.

– Nueisim, – patikino Klifas. – Darysim viską, ko tik pageidausi.

Jis laikėsi pažado, duoto kalėdiniame laiške. Sutvarkė popierius skyryboms ir netgi norėjo nupirkti man šunį. Tačiau tas mažiukas man patikęs kudlius buvo seniai parduotas, o kiti manęs nesužavėjo. Nenorėjau ir naujo papuošalo, nes dėdė pažadėjo: „Kai baigsi mokslus ir apsiginsi disertaciją, dovanų gausi perlus.“ Man to visiškai pakako. Galiu ir palaukti. Kitų perlų man nereikia.

Atidaryti man atskirą banko sąskaitą Klifordas neskubėjo. Nespaudžiau jo. Kiekvieną savaitę jis duodavo man pinigų kasdienėms išlaidoms, ir daugiau, nei reikėjo. Neatsisakiau tik vieno dalyko – automobilio.

Mums ir čia pasisekė. Tas pats žurnalistas, kuris perleido savo butą, pardavė ir automobilį. Mažutį elegantišką tamsiai sidabrinį „Lancia Coupé“ su šviesios odos sėdynėmis. Jį buvo smagu vairuoti, nesunku rasti vietą aikštelėje, nes mieste buvo daug praktiškesnis nei didžiulis „Bentley“, kurį Klifas atidavė Greisei.

Pirmus tris mėnesius gyvendami Bulardo gatvėje mudu mylėjomės iki sąmonės netekimo. Miegamajame stovėjo tikra pagunda – dvigulė lova su baltai dažytomis atramomis galuose, aptraukta storu geltonu blizgančiu šilku. Toje lovoje Klifordas kalbėjo man apie amžiną meilę ir ištikimybę. Jis nerūkė, nė lašelio negėrė, matė tik mane, o aš – tiktai jį, nė akimirkai nesitraukėm vienas nuo kito. Tačiau laimė truko neilgai. Balandžio pabaigoje viskas pasikeitė.

Mūsų dienotvarkė buvo kitokia nei gyvenant Lordo Bairono gatvėje. Keldavomės tuo pačiu metu, nes automobiliu atvažiuodavęs Žanas Klifą nuveždavo į redakciją, o mane – į biblioteką. Ten paplušėdavau iki pusės šešių, autobusu grįždavau namo, Degero gatvėje apsipirkdavau ir per turgų laiminga traukdavau namo. Pagamindavau vakarienę ir laukdavau Klifo.

Kai jis jau būdavo parašęs straipsnį, sulaukdavau skambučio iš redakcijos: „Labas, panele Valentin, tai „ABC News“. Misteris Tečeris jau išvažiavo.“

Taip buvo ir paskutinį balandžio penktadienį.

Kad Klifordas išvyko, man pranešė Sendė. Paruošiau vakarienę, padengiau stalą, gražiai sulanksčiau servetėles, išblizginau stiklines, ant salotų užpyliau marinato. Paskui ėmiau laukti Klifo, bet jis nepasirodė.

Atėjo devinta vakaro, dešimta – Klifordo nėra.

Vienuoliktą vakaro prasidėjo: ėmė graužti skrandį, nosis užsikimšo, dilgčiojo kairį smilkinį, pradėjo drebėti kojos. Jeigu vėl bus taip, kaip prieš Kalėdas, tariau sau, aš nebeištversiu. Gal jis pas Rozabelą? Gal su Skotu Pigalio aikštėje?

Čiupau telefoną ir paskambinau Vikei.

Prieš tris savaites ji su visa siuvimo mašina grįžo pas Skotą, bet tuo metu jau dirbo sekretore „Los Angeles Times“, taigi nebebuvo nuo Skoto priklausoma, jei ką, galėjo išeiti.

– Vike, Klifas negrįžo namo. Gal jis kur nors su Skotu?

– Sveika, Kite. Skotas persišaldė ir guli lovoje.

– O, atsiprašau. Tikiuosi, nepažadinau?

– Ne, jis nemiega. Palūkėk, paklausiu jo, gal ką žino.

– Būčiau dėkinga. Labai nervinuosi.

– Žinomas jausmas, – atsiliepė Vikė. – Aš tuoj. – Netrukus grįžusi pasakė: – „Le Nôtre“ surengta vakarienė užsienio žurnalistams. Gal jis tenai?

– Kodėl man nepasakė?

– Nežinau. Gal ateik pas mus, jei nenori sėdėti viena.

– Dėkoju, bet palauksiu namie.

– Paskambink man, gerai? Ir nesileisk išnaudojama.

– Gerai. Labanakt. Skotui linkėjimai.

Kad nusiraminčiau, pagulėjau karštoje vonioje, paskui atsiguliau. Bet užmigti nepavyko. Gulėjau ištempusi ausis ir girdėjau kiekvieną krebždesį laiptinėje. Tačiau bėgo valandos, o Klifas vis nesirodė.

Penktą ryto išgirdau sunkius netvirtus žingsnius laiptinėje. Jie vis artėjo.

Tai akivaizdžiai Klifas.

Šokau iš lovos, nulėkiau prie durų ir atidariau jas.

– Kodėl tu… nemieee… gi… – vos apversdamas liežuvį paklausė Klifas. Nuo jo nešė konjaku, jis siūbavo, pastūmė mane ir ramstydamas sieną nuslinko į virtuvę. Nei pabučiavo, nei paaiškino, jokio „atsiprašau, mieloji“ – ničnieko.

Virtuvėje atplėšė šaldytuvo duris, čiupo butelį mineralinio ir kaipmat išplempė.

– Buvai „Le Nôtre“? – paklausiau.

– „Le Nôtre“? Apie ką čia kalbi? – Jis atsigręžė ir piktai dėbtelėjo į mane. – Buvau pas Greisę.

– Buvai pas Greisę? Iki dabar? – sušukau pasipiktinusi.

– Nemačiau jos tris mėnesius! – subliuvo Klifordas. – Tris mėnesius! O gal turiu tavęs prašyti leidimo susitikti su nuosava žmona? Nepažabosi manęs, nesitikėk. Aš – laisvas žmogus.

– Bet, Klifai…

– Tylėk! – vėl suriko jis. – Nenoriu kalbėti.

– Nerėk taip garsiai. Pažadinsi žmones.

– Norėsiu, ir rėksiu, – nerimo Klifas. – Aš čia gyvenu! Aš moku nuomą! – Jis nusiplėšė drabužius, išmėtė po virtuvę, užkliuvęs už savo batų drėbėsi ant grindų ir keturpėsčias nuropojo prie lovos. – Dabar miegosim, – suvapėjo ir išjungė šviesą.

Nejudėdama apdujusi stovėjau tamsoje. Kai pagaliau atsigavau ir pirštų galiukais atėjau į miegamąjį, jis jau miegojo.

Nuo tada gražiame bute Bulardo gatvėje prasidėjo ledynmetis. Ir tai buvo baisu. Namo Klifas grįždavo blogos nuotaikos, pilku veidu, valgydamas spoksodavo priešais save, neatsakinėjo į klausimus ir vis kartojo tą patį sakinį: „Nežinau, ar gerai elgiuosi.“

Staiga ėmiau jam neįtaikyti: gaminu per daug europietiškai, rengiuosi per daug paryžietiškai, galvoju vien tik apie mokslus, o ne apie jį. „Tu manęs negirdi. Amerikietės daug atidesnės savo vyrams.“ Aš neleidžiu jam mėgautis malonumais Pigalyje, aš švaistau per daug pinigų maistui. Geriu per mažai vandens, per mažai vyno. Neleidžiu jam rūkyti, per mane jis per ilgai voliojasi lovoje.

– Negaliu ištisą dieną drybsoti lovoje! – suriko jis sekmadienio rytą, nors prieš tai buvo švelnus ir pamaniau, kad viskas bus po senovei. – Man reikia dirbti. Man reikia į redakciją.

– Šiandien sekmadienis, – išlemenau.

– Pas mus sekmadienių nebūna.

Jis nuskuodė į vonios kambarį, mikliai apsirengė, išpuolė iš buto ir trinktelėjo durimis.

Tačiau tai dar ne viskas.

Po poros dienų pabudusi pamačiau, kad Klifo nėra. Dingo ir jo higienos reikmenys, ir skutimosi mašinėlė. Pasiėmė ketverius marškinius ir apatinius drabužius. Varge vargeli! Negi grįžo pas Greisę?

Pažvelgiau į laikrodį. Buvo vienuolikta valanda. Turbūt išsmuko labai anksti, nes nieko negirdėjau. Paprastai pusę dešimtos lauke papypsėdavo automobiliu atvažiavęs Žanas, bet negirdėjau jokio signalo. Negi atvažiavo anksčiau? O gal apskritai nebuvo?

Nulėkiau į svetainę ir paskambinau į redakciją. Atsiliepė Rozabela.

– Labas, Kite, Klifas turėjo skubiai išskristi į Ciurichą. Grįš savaitgalį.

– O ką jis veiks Ciuriche?

– Svarbus įvykis, bet nieko daugiau negaliu sakyti. Žinai, gerai, kad paskambinai. Man liepta tau perduoti, kad kitą savaitę turėsit svečių.

– Mes turėsim? Kokių svečių?

– Klifordo tėvas atskrenda iš Amerikos. Jūs turit per mažai rankšluosčių, tad…

– Ko per mažai?

– Rankšluosčių svečiams. Nupirkau kelis.

– Ar Klifas liepė?

– Oi ne, neliepė. Paprašė bičiuliškai.

– A, taip. Ar galiu atvažiuoti pasiimti?

– Jei nori, gali, – šaltai atsakė Rozabela. – Bet galiu įduoti ir Žanui, jis užvežtų.

– O kokios spalvos tie rankšluosčiai?

– Žalios. Ar norėtum ką nors perduoti Klifordui, jeigu skambintų?

– Ačiū, ne.

– Okey, tai tiek. – Ir padėjo ragelį.

Nuėjau į virtuvę ir išsiviriau kavos. Paskui įsitaisiau balkone priešais savo darbo kambarį.

Diena buvo nuostabi. Abi persų katės gulėjo ant patiesalų ir šildėsi saulėje, aplinkui žydėjo kaštonai, medžiai buvo išskleidę lapus, žaliavo platanai. Ačiū Dievui, kad nepapasakojau mamai, dingtelėjo man. Būtų be reikalo jaudinusis. Ačiū Dievui, jis neišsikraustė pas Greisę. Be to, jo tėvas apsistos pas mus, o ne pas Klifo žmoną. Vadinasi, Klifas mane pripažįsta. Anksčiau bijojau Klifo tėvo, bet vieną dieną Klifas man pasakė, kad tėvas su Greise nesusikalba: „Jis visada stebėjosi, kad taip ilgai gyvenu su Greise. Tėvas liepė tau perduoti, kad džiaugiasi mūsų pažintim. Sakė: mūsų šeimoje esi laukiama.“

Tai buvo šiokia tokia paguoda.

Ir vis dėlto norėjosi verkti. Klifas elgiasi su manim lygiai taip pat šiurkščiai kaip ir su savo žmona. Mudu išmaišėm pusę pasaulio, ir žmonai jis apie tai nepasakė nė žodelio. Dabar žodelio netaria man. Ir šaukia ant manęs lygiai taip pat, kaip telefonu šaukdavo ant Greisės.

„Na ir kas, kad rėkiu? – įsiuto jis, kai prikišau. – Amerikoj moterys neima į galvą. Rėkti sveika!“

Jam būnant namie dabar jau man reikėjo ausų kamštukų, jeigu norėdavau padirbėti. Jo garsus žemas įsakmus balsas, kuris man taip patiko, dabar skaudino. O blogiausia buvo tai, kad vėl užpuolė migrena ir nusilpo akys. Teko optikoje nusipirkti stipresnius skaitymo akinius.

Vis dėlto parašiau mamai ir netrukus ji paskambino.

– Gal nori grįžti namo? Gal man tuojau pat parsivežti tave? Ryt atlėkčiau, jei nori.

– Ne, mama, dar negaliu jo palikti.

– Tada neužsileisk. O gal nori būti žmonos pakaitalas? Vos tik tokia tapsi, jis tavim nebesidomės ir dėl pramogos susiras kitą.

– Taip, tu teisi.

– Ar akys labai nusilpo?

– Puse dioptrijos.

– Ką? Per tokį trumpą laiką? Jei taip ir toliau, baigsis liūdnai.

– Ai, viskas bus gerai. Tik nesuprantu, kodėl jis rėkauja.

– Iš baimės. Rėkia tik bailiai. Jis kažko bijo. Gal numanai, ko?

– Nelabai. Jis nieko nepasakoja.

– Gal turi bėdų darbe? Gal kas padavė į teismą?

– Nieko negirdėjau.

– Gal ne ten investavo ar jo akcijų kursas biržoje smuko?

– Kad aš žinočiau.

– Tokiu atveju stebėk ir išsiaiškink. Visada gerai žinoti, kas dedasi. O kaip darbai bibliotekoje? Gali susikaupti?

– Kuo puikiausiai. Tai mano išsigelbėjimas. Disertacija bus nuostabi. Parašiau tau laišką apie tai, kiek pasistūmėjau. Radau nepaprastai įdomių dalykų.

– Tai svarbiausia, – nudžiugo mama. – Ar jo tėvas jau atvyko?

– Atvyksta poryt.

– Gerai. Na, sėkmės. O jei manęs reikės, tiesiog paskambink. – Ir ji padėjo ragelį.

Klifordas ir jo tėvas į Paryžių atskrido tą pačią dieną.

Klifą tarsi kas pamainė, jis iškart apkabino mane.

– Ak, Kite, kaip tavęs pasiilgau. – Ir puolė atsiprašinėti: – Atleisk, kad buvau toks piktas. Nežinau, kas man užėjo.

Lovoje vėl karaliavo meilė ir palaima, tarsi niekada nebūtume pykęsi. Jis neberėkavo, buvo mielas ir švelnus kaip anksčiau, o su jo tėvu išsyk radau bendrą kalbą.

Tai buvo aukštas juodaplaukis vyras, balsas toks pat žemas kaip Klifo, tik daug ramesnis, jokio nervingumo.

Dovanų jis man atvežė knygą apie maisto gaminimą, buvo gerai nusiteikęs, todėl per visą jo viešnagę jaučiausi rami.

Klifo tėvas buvo išsilavinęs žmogus, indologijos ir istorijos profesorius, rengėsi baltai, buvo vegetaras, mokėjo sanskrito kalbą, jaunystėje gyvenęs Indijoje. Kad ir kaip ten būtų, vos jis įsikūrė mūsų svečių kambaryje, bute Bulardo gatvėje įsiviešpatavo taika ir ramybė.

Jau patį pirmą vakarą jis nuvažiavo į Neji aplankyti Greisės ir Gregorio. Grįžęs papasakojo man, kaip ir kas, ir supratau: mano mama buvo teisi – Klifordas iš tiesų gyvena baimėje. Jo tėvas atskleidė man priežastį: Greisė viską permąstė ir, jei Klifas pareikalaus skyrybų, pateiks įspūdingus reikalavimus.

– Ji nori gauti visas šeimos santaupas, gyvybės draudimą ir tris ketvirtadalius Klifordo algos. Plius išlaikymą Gregoriui, kol tas studijuos, nori pusės sumos to, ką mano sūnus uždirbs ateityje investavęs ar ką nusipirkęs. Jai neberūpi niekas, išskyrus pinigus.

– Juk jos tėvas šitoks turtingas! – sušukau pasipiktinusi. – Jam mirus ji paveldės milijonus.

– Greisė nori nubausti Klifą. Esą jei jis manęs nebenori, aš jam parodysiu! Sužlugdysiu finansiškai.

– Ji taip sakė?

– Taip nusprendė.

– Kaip dabar bus?

– Kol kas nieko nebus. Greisė kartu su savo motina, kurią pasikvietė kaip sąjungininkę, išvažiavo į Luarą. Kai abi grįš, visi susėsim ir pamėginsim atvesti Greisę į protą.

– Kaip?

– Klifordas buvo Šveicarijoje ir šį tą sutvarkė. Dabar žino, kaip apsiginti.

– Viliuosi. Prieš Kalėdas Greisė buvo sutikusi skirtis.

– Prieš Kalėdas sutiko, o dabar jau nebenori.

– Ilgai aš neištversiu.

– Ji to tik ir laukia, – ramiai atsakė Klifordo tėvas.

– Nenoriu ardyti šeimos ir kam nors pakenkti.

– Pakenkti? Tu niekam nekenki. Gyvendamas su Greise mano sūnus beveik prasigėrė. Abu gyveno kaip šuo su kate. Greisė frigidiška, Klifas nuolat ieškojo moterų. O dabar tik pažvelk į jį – beveik negeria, neberūko, atrodo jaunesnis. Tai tavo nuopelnai.

– Per vargus, – atsidusau.

– Pasistenk ištverti. Klifui tu – išsigelbėjimas. Ilgai taip nesitęs.

– Klifas kartais būna toks ūmus. Labai įskaudina.

– Tai vis Korėjos pasekmės. Anksčiau toks nebuvo. Vis dar myli jį ar…

Tylėdama linktelėjau.

– Tada apsišarvuok kantrybe, ir viskas bus gerai.

Klifordas ir jo tėvas su Greise ir jos motina susitiko šeštadienį. Tą patį vakarą Klifo tėvas išskrido atgal į Ameriką. Kai Klifas išvežė jį į oro uostą, mane ėmė kamuoti bloga nuojauta. Išsigandau, kad vėl viskas bus blogai. Laukiau liūdnos žinios. Ir sulaukiau.

– Greisė suprato, kad sužlugdyti manęs jai nepavyks, – grįžęs pasakė Klifas. – Tad dabar reikalauja namo. Tuojau pat. Turiu nupirkti jai namą Luaroje, kad abu su Gregoriu galėtų tenai vasaroti.

– O kas tą namą suras?

– Ji pati. Tokio didumo ir brangumo, tokioj vietoj, kokia jai patiks. Žinau ją, nieko nesusiras, nes yra išranki. Tačiau tai dar ne viskas.

– Kas dar?

– Kaip čia tau pasakyti… yra vienas reikalavimas…

– Reikalavimas? Klifai, būk geras, sakyk, ko ji dar nori?

– Ji nebeleis man matytis su Gregoriu. Abidvi su motina pasitarė ir Greisė pareiškė: „Savo sūnų matyti galėsi tik man dalyvaujant. Judviem vieniems susitikti neleisiu.“

– O ką tu į tai?

– Sutikau. O ką man daryti? Jau ir taip vargų per akis.

Klifordas su sūnum susitikdavo kartą ar du per savaitę ir abu važiuodavo papietauti, į kiną ar koncertą. Nuo šiol taip nebebus. Nuo dabar bus šeimos sekmadieniai. Mane tai labai nuliūdino.

Aštuntą ryto Klifordas išlėkė iš namų kaip akis išdegęs.

– Einu į kepyklą duonos ir raguolių, – burbtelėjo. – Pusryčiausiu Neji pas Greisę, negaliu vėluoti.

Namie jis pasirodė tik vienuoliktą vakaro. Papilkėjusiu veidu, nekalbus, toks atgrasus, kad nedrįsau nieko klausinėti.

Oras šiltėjo, aplinkui visa pagražėjo, ir Klifo „šeimos sekmadieniai“ ilgainiui virto šeimos savaitgaliais. Su Greise ir Gregoriu jis vaikščiojo į polo klubą, vaikštinėjo po parką, o aš viena sėdėjau namie, tarp mūrų, ir kankinausi, nes nežinojau, grįš Klifordas vakare ar negrįš.

Laimė, turėjau mažulę sidabrinę „Lancia“. Kai vienatvė visai užkamuodavo, jei oras būdavo gražus, sėsdavau į mašiną ir važiuodavau į Versalį. Čia, nuostabiame parke, ant žolės kilimo, po kupliais medžiais praleisdavau kelias nuostabias valandas. Tas poilsis buvo tarsi balzamas ant žaizdos. Aplinkui čiulbėjo paukšteliai, kvepėjo gėlės, buvo ramu ir miela. Atsigavusi grįždavau į Paryžių. O tada imdavausi to, apie ką nežinojo niekas, nei mama, nei juo labiau Klifordas. Tai buvo mano didžioji paslaptis, kurią saugojau jau trejus metus. Aš rašiau romaną!

Anksčiau studijuodama vien tik analizuodavau romanus, daug metų rytą vakarą skaičiau juos bibliotekoje ir lovoje, ir vieną dieną man dingtelėjo: jeigu parašė jie, gal galiu parašyti ir aš?

Rašyti mėgau nuo vaikystės. Todėl ir pasirinkau literatūros studijas. Sakiau sau: jei nepavyks, romaną išmesiu, nieko baisaus. Bent jau pasipraktikuosiu prieš rašydama disertaciją.

Be to, esu tikra priešgyna. Jei kas mesteli man: „Negali, nepadarysi“, būtinai turiu įrodyti, kad žmogus labai klydo.

Taigi iš visų pusių girdėdama, kad nieko man neišeis, sėdau prie žydrosios „Olivetti“ ir laisvu nuo mokslų laiku ėmiau slapta rašyti romaną.

Klifordas sakė: devyniasdešimt devyni procentai romanų niekada nebūna užbaigti. Mudu bendraujam jau trejus metus, o jis teprisikasė iki antro savo auksinio trilerio skyriaus. Rita irgi rašo nuotykių romaną, sukurpė keturiasdešimt puslapių. Greisės idėjos pasibaigė vos pradėjus pirmą skyrių. O aš į Paryžių atvykau su šimtu puslapių. Dabar jau yra du šimtai ir artėju prie pabaigos.

Kad ištverčiau gyvenimo su Klifordu audras, ėmiausi smagios temos, rašiau apie gražų ir saugų pasaulį, slėpdavausi jame, kad išgyvenčiau. O kur galima geriausiai pasislėpti? Ogi mano dėdės riterių pilyje, stovinčioje tūkstantį metų. Apvalus bokštas, kvadratinis bokštas, storos mūro sienos, paslaptys, meilė ir intrigos, paslėptas lobis ir laiminga pabaiga!

Rašyti buvo sunkiau, nei maniau, užtat tie nervus tampantys Klifordo „šeimos savaitgaliai“ nebeatrodė tokie baisūs. Priekin stūmiausi stebėtinai greitai. Taip pamažu gimė įdomus ir smagus vasaros romanas. Jį užbaigiau liepą. Trys šimtai dvidešimt puslapių. Pagaliau!

Per tą laiką Greisė, ieškojusi namo Luaroje, į paieškas spjovė. Dabar jau užsimanė su Gregoriu išvykti į Havajus.

– Keturios savaitės Havajuose! – mudviem su Klifu vakarieniaujant namie suriko jis. – Žinai, kiek tai kainuoja? Vien bilietai atsieis krūvą pinigų. Ir visi joja man ant sprando. Aš vienintelis turiu uždirbti pinigų – Greisei, Gregoriui, tau.

Ir tada papasakojau jam apie savo romaną.

Klifordas net išsižiojo iš nuostabos. Paskui visas išraudo ir ėmė rėkti:

– Ką? Parašei romaną? Kaip tu drįsai, koks įžūlumas! Aš ariu kaip jautis, neturiu kada išsimiegoti, išlaikau dvi šeimas, o tu… tu rašai romaną? Šito tai tikrai nedovanosiu!

Pasipiktinusi spoksojau į Klifordą.

– Klifai, juk rašiau dėl tavęs.

– Dėl manęs? Gal išprotėjai? Tu nori visiems parodyti, kad esi geresnė už mane, štai kas!

– Tikrai ne. Juk pats ką tik sakei, jog išleidi daug pinigų. Pamaniau, gal ir aš galėčiau prisidėti, papildomai uždirbdama…

– Iš rašymo?

– Taip.

– Negi esi tokia naivi ir tiki, jog kas nors susidomės tavo rašiniais? Tu neturi jokio supratimo apie pasaulį. Užuot rūpinusis mudviejų santykiais, užuot lydėjusi mane kelionėse, tu slapta suki smegenis, kaip mane pranokti? Nieko nebus!

– Beverlė sakė, kad riterių romanai turi paklausą.

– Beverlė – mano agentė. O tu mane išnaudoji. Tu naudojiesi mano ryšiais, tu – žlugdytoja, tu mane ignoruoji, naudojiesi mano redakcijos paslaugomis, tu esi paskutinė… nedėkinga, tu… tu…

– Klifordai, būk geras…

– Užsičiaupk! Aš – garsus žurnalistas, ir tai neužbaigiau romano. Manai, tu sugebi rašyti su savo bobiškom vištos smegenėlėm?

Nunarinau galvą. Ko jau ko, šito tikrai nesitikėjau.

O Klifas siuto toliau:

– Tu tokia pati kaip Greisė, judvi abi sergat didybės manija. Tu esi visiškas nulis, nieko neturi ir nieko nesugebi. Esi klastinga ir apsimelavusi.

Jis rėkė ir siuto tol, kol apsiputojo. Tikrąja žodžio prasme.

Paskui ūmai nutilo.

– Parodyk rankraštį, – paliepė man.

Drebančiom rankom padaviau jam lapus. Jis pavartė juos.

– Nieko gero. – Jis numetė lapus ant stalo. – Juodraštis, ne daugiau. Duosiu tau gerą patarimą: mesk tai į šalį ir imkis disertacijos.

– Negaliu, – atsakiau. – Beverlei pažadėjau po dešimties dienų atiduoti rankraštį. Ir Džeikas jau nusamdytas, ateis ryt per pietus spausdinti švarraščio.

Džeikas buvo jaunas amerikietis. Studijavo publicistiką ir „ABC News“ atliko praktiką. Jis labai džiaugdavosi bet kokiu papildomu darbeliu.

Klifordas net perbalo iš pykčio.

– Nusamdei Džeiką?

Linktelėjau.

– O kas jam mokės?

– Aš.

– Iš kokių pinigų?

– Iš savo stipendijos.

Klifordas suraukė juodus antakius.

– Tau neatrodo keista?

– Kas?

– Kad Džeikas ateis pas mus kaip tik rytoj. Savaitgalį, kai aš būsiu laisvas. Kai mudu galėtume ką nors nuveikti. Tu ir aš.

– Mudu seniai nieko kartu neveikiame. Šeštadienius ir sekmadienius tu leidi polo klube.

– O tu sėdėsi viena su Džeiku bute, už kurį moku aš? Šitai planavai? Nesuvokiama! Žinai ką? Gana! Tarp mūsų viskas baigta! Kaip gaila, kad nuomą sumokėjau ir už rugpjūtį.

Pašokau kaip įgelta, išpuoliau iš buto ir laiptais nulėkiau žemyn.

Gatvėje atsisėdau ir kurį laiką sėdėjau kaip paralyžiuota. Paskui atsikėliau, susiradau telefoną ir paskambinau mamai.

– Labas, saulele, – džiugiai atsiliepė ji. – Kaip laikaisi?

Drebančiu balsu papasakojau, kas nutiko.

– Viskas baigta, – pasakiau. – Jis manęs nekenčia.

– Niekas nebaigta, Kite. Tai tik pliurpalai. Sakai, parašei romaną? Juk tai nuostabu. Labai tavim didžiuojuosi.

Girdėdama mielą mamos balsą staiga pratrūkau raudoti. Prieš dvejus metus per Naujuosius pažadėjau sau dėl Klifordo neišlieti nė ašarėlės, tačiau dabar negalėjau sulaikyti ašarų.

– Mama, nesuprantu jo, – kūkčiojau. – Toks garsus žmogus, o pavydi man, paprastai studentei. Kodėl šitaip? Ar tu ką nors supranti?

– Taip, – švelniu balsu atsiliepė mama. – Jis nepasitiki savimi. Visi girtuokliai įsivarę menkavertiškumo kompleksą.

– Manai, jis nebenori manęs matyti?

– Žinoma, nori. Tik jaučiasi bjauriai. Puikiai žino, kad su tavim elgiasi negarbingai. Todėl bijo, kad pabėgsi. Kritikuoja tave, kad manytum, jog esi nieko verta. Antraip galėtum jį palikti ir gyventi sau viena. Jis siekia, kad taptum nuo jo priklausoma.

– Kai girdi vien priekaištus ir riksmus, vieną dieną vis tiek pabėgsi. Negi jis to nesuvokia?

– Dauguma vyrų tai suvokia. Tik per vėlai.

– Ką blogo aš jam padariau?

– Ogi nieko, Kite. Buvai šauni ir uoli.

– Gal jis grįžo pas žmoną? Nemanai?

– Kur? Na, jeigu taip, turėtum tik džiaugtis.

– Maniau, jis apsidžiaugs, didžiuosis manimi.

– Kur jau ten. Jis trokšta, kad tu juo didžiuotumeisi, tik šito. Na, geriau sakyk, apie ką romanas.

Papasakojau nuo pradžių, o mama pagarbiai klausėsi.

– Labai miela, – galų gale pasakė džiugiai. – Pralinksminsi dėdę. Šaunuolė!

– Ką man daryti? Pasakyti Džeikui, kad neateitų?

– Jokiu būdu! Daryk, kaip suplanavusi.

– Tikiuosi, viskas bus gerai.

– Tikrai bus. Jei ne, bent jau būsi pamėginusi.

Bausdamas mane už romaną Klifordas negrįžo namo per naktį. Prisigalvojau visko: kad guli sumuštas Pigalio aikštėje, nužudytas viešnamyje. Bet paryčiais jis parsirado namo. Gyvas ir sveikas, tik baltas kaip popierius. Pasirodo, vagys nugvelbė piniginę.

Jis svyruodamas stovėjo miegamojo tarpdury.

– Duok man dvidešimt frankų sumokėti taksistui.

Padaviau pinigus – paėmiau iš skirtųjų ūkio išlaidoms. Jis čiupo banknotus ir išnyko. Grįžęs nulingavo į svečių kambarį ir užtrenkė duris.

Pirmą kartą Klifas miegojo atskirai, o aš – viena mūsų gražiojoje geltonojoje šilko lovoje. Tiksliau, aš nemiegojau, verkiau visą naktį. Kai rytą atsikėliau, akys buvo užtinusios, vos galėjau matyti.

Visą priešpietę man tabalavo širdis, kamavo baimė, apimdavo panika. Negalėjau nei valgyti, nei gerti, virpėjo rankos. Bijojau taip, kad vos kvėpavau. O jeigu Klifas išgrūs Džeiką? O paskui ir mane?

Savaitgalį pas Greisę Klifordas nevažiavo. Kiurksojo salone tarsi sarginis šuo ir stebėjo, kaip Džeikas spausdina mano romaną. Džeikas buvo stiprus vyrukas, dirbo ir šeštadienį, ir sekmadienį iki pat vėlumos. Pirmadienį vėl atėjo per pietus, paskui dar vakare po darbo. Grįžo ir Klifordas, ir vėl stebėjo, kaip Džeikas pluša.

Penktadienį darbas buvo baigtas. Trečią valandą dienos rankoje laikiau švariai perrašytą rankraštį. Keturis šimtus puslapių. Didoka krūvelė. Padėjau ant stalo ir išdidi atsisėdau priešais.

Žinot, ką Džeikas pasakė, kai atsiskaičiau su juo?

– Ačiū! Tai lengvi pinigai. Buvo labai įdomu. Romanas nuostabus. Nekantraudamas laukiu kito.

Pagaliau sulaukiau pagyrimo! Taigi kankinausi ne veltui. Tačiau ūmai pasijutau baisiai išvargusi, lyg būčiau išlaikiusi sunkų egzaminą.

Giliai atsidusau ir pažvelgiau pro langą į aukštus medžius Bulardo vilos sode. Ten žydėjo rožės, fontanas svaidėsi tviskančiomis vandens čiurkšlelėmis. Lauke spigino saulė, tad užtiesalai, ant kurių snausdavo persų katės, buvo tušti. Langas uždarytas, žaliuzės iki pusės nuleistos.

Tą akimirką į mano darbo kambarį įpuolė Klifordas. Visą savaitę mudu nesišnekėjome, kartu nemiegojome, nepusryčiavome ir nevakarieniavome. Jis nebedavė man ir pinigų ūkio reikmėms.

– Eik ir susikrauk daiktus, – paliepė šiurkščiai.

Pasisukau į jį ir ramiai paklausiau:

– Ar išsikraustom? Juk nuomą sumokėjai iki rugsėjo.

– Niekur mes neišsikraustom. Greisė su Gregoriu jau sėdi lėktuve, skrenda į Havajus. O mudu skrisim prie jūros.

Kaipmat atkutau.

– Kada? – paklausiau sunerimusi.

– Šiandien vakare. Naktiniu traukiniu važiuosim į Barseloną, o ryt rytą skrisim į Maljorką.

– Man reikia į paštą, – pasakiau lėkdama prie stalo. – Turiu padaryti rankraščio kopijas ir išsiųsti agentei.

– Ką? Niekam tas tavo rankraštis neįdomus. Visa tai – niekalas. Dabar svarbiausia susikrauti daiktus ir nepavėluoti į traukinį.

– Užgaišiu tik valandėlę.

– Prasideda! – subliuvo Klifordas. – Aš tau – tuščia vieta, ar ne? Tu galvoji vien apie save. Štai ką pasakysiu: tavo romanas neužbaigtas. Dar reikia rimtai padirbėti.

– O Džeikui patiko.

– Nes gavo pinigų. Negi nesupranti? Juk tai juodraštis. Joks leidėjas šitokio neims.

– Beverlė paprašė atsiųsti dabar. Aš pažadėjau.

Klifordas kilstelėjo ranką.

– Nuostabu! Madmuazelė viską išmano geriau, tiesa? Taip tau ir reikia, susigurink nosį. Gal tada pagaliau suprasi, koks malonumas gauti atsakymą „ne“. Ar girdi, ką sakau?

Aš tylėdama pakavau rankraštį.

– Klausiau tavęs, ar girdi, ką sakau? – suriko Klifas.

– Jau net kaimynai tai girdi, – atšoviau ir išlėkiau į paštą.

Išsiuntusi rankraštį lengviau atsikvėpiau. Padariau, ką galėjau. Visa kita – likimo rankose.

Grįžusi į Bulardo gatvę Klifordą radau sėdintį ant lagamino prie durų. Jis buvo švariai nusiskutęs ir persivilkęs: balti polo marškinėliai, šviesios kelnės. Pamatęs mane prisimerkė.

– Svarstau, ar apskritai tave imti. Kai šitaip elgiesi, dingsta bet koks noras.

– Jei nori, galiu likti čia, – atsakiau ramiai. – Bus pigiau, pataupysi.

– Nesąmonė! Bilietai nupirkti ir viešbutis užsakytas.

Jis nuėjo į svečių kambarį, o grįžo nešinas žaliu daiktų prikimštu kelioniniu krepšiu. Šito dar nebuvau mačiusi. Ir kas jame? Gal knygos?

Klifas dėbtelėjo į laikrodį.

– Turi pusvalandį. Aš išvažiuosiu laiku. Jei nespėsi, apsieisiu be tavęs. Ir kartoju paskutinį kartą: jeigu kada nors man už nugaros vėl rašysi knygas, viskas bus baigta! Dar kartelis – ir lėksi iš čia.

Jis nuskuodė į svetainę, įsipylė konjako ir išėjo į balkoną.

Mikliai susikroviau daiktus. Paskui paskambinau mamai.

– Mama, šiandien išskrendam į Maljorką.

– Baik plepėti! – man už nugaros subliuvo Klifas. – Einam. Tavo motina tau svarbesnė už mane, ką?

– Klifai, ji juk turi žinoti, kur esam.

– Sužinos, – sviedė Klifordas, išplėšė man iš rankos ragelį ir nutrenkė ant šakutės.

Važiuojant į traukinių stotį jis visą kelią neužsičiaupdamas prikaišiojo ir pamokslavo. Siautėjo ir traukinyje, garsiai rėkavo ir šūkalojo, kol konduktorius neapsikentęs kumščiu padaužė į kupė duris.

Klifordas užsičiaupė ir daugiau nepratarė nė žodžio. Net labos nakties nepalinkėjo. O aš galvojau: Dieve mano! Kodėl aš čia? Kodėl nepasilikau Paryžiuje, mūsų gražiame ramiame bute? Kodėl nesėdau į automobiliuką ir neišvažiavau į Avinjoną? Į pasakų namelį su mimoza ir karališkomis palmėmis sode?

Volfas atsiuntė man laišką ir pranešė vėl išsinuomojęs tą namuką visai vasarai. Volfas! Žydraakis garbanius! Norėjosi save pasmaugti. Kodėl važiuoju atostogauti, juk tai bus baisu. Trys savaitės su Klifordu, ilgos dienos ir naktys. Kaip aš ištversiu?

Tačiau ir vėl viskas buvo kitaip. Aš ir vėl klydau.

20

SKYRIUS

Klydau, nes neįvertinau gydančios pietietiškos gamtos jėgos. Vos tik lėktuvas nusileido, Klifordą tarsi kas pamainė. Apsistojome viešbutyje šiaurinėje salos dalyje, laukinėje įlankoje. Čionai nevedė jokie keliai, snūduriuojančiame uoste sėsdavai į laivą ir plaukdavai į rojų.

Anuomet visas šiaurinis salos pakraštys buvo nepaliestas žmogaus. Vienas kitas turistas, vienas kitas viešbutis. Jei norėdavai susimokėti už pirkinius, tau sakydavo: „Ne ne, neskubėkit, nereikia pinigų, ryt atsiskaitysit.“

Mūsų kambarys buvo nuostabus, su senoviniais ispaniškais baldais, o pats viešbutis – puikus, be iškabų ir nereklamuojamas jokiame kelionių vadove. Tikra slaptavietė kvepiančioje pinijų giraitėje, su ilgu smėlėtu nuosavu paplūdimiu ir paslaugiu personalu.

Antrą poilsio dieną Klifordas išmetė migdomuosius ir raminamuosius, kuriuos rijo nuo pirmo pasimatymo su Greise balandį. Trečią dieną apsikabino mane, ir aš jo neatstūmiau, nors Paryžiuje prisiekiau neprisileisianti per patrankos šūvį. Ketvirtą dieną susikibę už rankų nuėjome prie jūros. Penktą maudėmės vidurnaktį, po žvaigždžių nusėtu dangumi, paskui kambaryje po beveik dviejų savaičių vėl pasibučiavome.

– O mažule, kaip gera liesti tave, – sudejavo Klifas. – Tavo oda tokia švelni, kaip šilkinė.

Jis paėmė mane ant rankų ir nunešė į lovą, o aš nesipriešinau. Lovoje buvo pasiutusiai gera, o dar tas svaiginantis pinijų aromatas, ekstazės apimtų svirplių cirpimas. Aš pietuose, prie jūros! Aš rojuje! – mintyse kartojau sau.

Mylėjomės iki paryčių ir iki kitos dienos pietų. Vėl nauja pradžia? Niekada nebūčiau pamaniusi! Tai buvo mudviejų – mano ir Klifo – žvaigždžių valanda. Klifordas vėl tapo mano globėju: rytais atnešdavo pusryčius į lovą, į atokų paplūdimį einant per lauką, prižėlusį kibių usnių, nešė ant rankų pirmyn ir atgal, tepė nugarą aliejumi nuo saulės, šukavo plaukus, masažavo kojas, nerūkė, vakare išgerdavo tik vieną taurę vyno.

– Ačiū Dievui, Greisė išsidangino, – pasakė man. – Paryžiuje kiekvieną mielą dieną skambinėjo į redakciją: „Ar sąžinė negraužia? Nesijauti kaltas? Ar tau ne gėda?“ Kartais liepdavo paskambinti Gregoriui, bet vos tas ištardavo: „Labas, tėti“, o aš apsidžiaugdavau, kad galėsiu pasikalbėti su sūnumi, ji išplėšdavo ragelį berniukui iš rankų ir imdavo mane plūsti. Tikras košmaras, mažule Kite. Todėl buvau toks bjaurus. Ar supranti? – Ir tada išpasakojo apie šeimos savaitgalius: – Per pusryčius su manim nė vienas nesikalbėdavo, lyg būčiau prašalaitis. Per pietus būdavo kiek geriau, bet vakare vėl ledynmetis. Paskui Greisė sakydavo: „Matai, pas mus ir vėl viskas kaip anksčiau, kodėl nepasilieki?“ Tai tampė nervus, supranti? Kiekvieną sekmadienį ta pati daina.

Klifordas buvo pasiėmęs savo žaliąją „Olivetti“. Ir auksinio trilerio rankraštį.

Pirmą dieną jis nekreipė į mane dėmesio, ilgas valandas taisinėjo rankraštį, paskui iki vėlumos spausdindavo. Mudviem susitaikius, rašomąją mašinėlę padėjo į spintą.

– Į valias prisirašiau Paryžiuje. Eime maudytis.

Užsidėjome nardymo akinius ir nuplaukėme išilgai vaizdingo kranto, į laukinę uolų aprėmintą įlanką. Buvo nepakartojama. Vanduo skaidrus kaip krištolas, aplinkui zujo mažulytės sidabrinės žuvelės. Žvelgiau į purpurines jūrų plukes ant geltonų ir žalių akmenų, į jūrų ežius, ir tas spalvingas povandeninis pasaulis mane tiesiog užbūrė.

Laimingi grįžome į viešbutį, vakarieniavome lauke. Buvo nepaprastai gardu, aplinkui kvepėjo laukinėmis mėtomis. Paskui pusę nakties mylėjomės.

Klifordas nebeprisilietė prie romano, neparašė nė eilutės. Užtat kiekvieną dieną skaitė po kriminalinį romaną, neva sėmėsi įkvėpimo. Žaliasis kelioninis krepšys iš tiesų buvo prikimštas knygų – dvidešimt vienas kriminalinis romanas, taigi į dieną po vieną.

– Kaip lengvai skaitoma, – džiaugėsi Klifas. – Kiti nė nenumano, koks sunkus rašytojo darbas. Vargšele Kite! Rašei, vargai, o aš rėkiau ir plūdausi. Ar atleisi man? Pamirši? Ateik, apkabink mane. Daugiau taip nebus, pažadu.

Į Paryžių grįžome tapę artimomis sielomis. Daugiau jokių barnių ir pakelto balso. Ar ilgam? – klausinėjau savęs. – Ar šitai ilgam?

Tačiau ir toliau gyvenome gražiai, netgi geriau nei anksčiau.

Po savaitės atėjo laiškas iš Klifordo agentės Beverlės. Kūrinį ji atmetė! Klifordas vos nešokinėjo iš džiaugsmo.

Beverlė rašė:

Kaip debiutinis, romanas stebėtinai geras. Tačiau pradžia per ilga, pilis aprašyta per daug išsamiai, geriau tuos aprašymus pamėtyk, antraip skaitytojas ims nuobodžiauti. Svečią, viešintį pilyje, apskritai išmesk, jis neįdomus, nes aprašai tik trečiame skyriuje ir niekur daugiau. Meilės istorijai trūksta ekspresijos. Tačiau siužetas man patiko. Herojų charakteriai įtikinami ir įdomūs, rašymo stilius stebėtinai elegantiškas. Jei dar pusmetį rimtai padirbėtum, galėtume pasikalbėti apie sutartį. Rankraštį tau išsiųsiu tuojau pat. Na, o sprendimas, deja, kol kas neigiamas.

P. S. Pasistenk, kad siužetas būtų įtemptesnis.

Laiškas iškrito man iš rankų. Pasijutau sugniuždyta. Padirbėti dar pusmetį? Neįsivaizduojama! Jau ir taip plušėjau labai ilgai. Dabar reikia imtis disertacijos.

– Argi nesakiau? – Klifordas švytėte švytėjo. – Knyga dar neužbaigta, tai tik juodraštis.

Paguodai jis nupirko man brangų kostiumėlį iš „Ted Lapidus“, į kurį jau senokai krypo mano akys. Iš tamsiai mėlyno plono aksomo, visa palaidinė siuvinėta margomis žvaigždelėmis. Švarkelis gražiai paryškino liemenį ir tiko taip, kad net vyrai gatvėje atsigręždavo. Staiga jie ėmė pastebėti mane išsyk, o ne iš antro karto.

Tačiau kas iš to? Romaną juk atmetė. Man nepavyko.

O čia dar Greisė grįžo iš Havajų, kuriais buvo sužavėta.

– Ji užsimanė tenai turėti namą, – pranešė Klifordas. – Liepė nupirkti jai Maui saloje. Numetė dešimt kilogramų ir vėl trenka plaukus. Atrodo puikiai.

Vos tik Greisė su Gregoriu atsirado Paryžiuje, Klifordas vėl atšalo. Neilgai trukus visą naktį negrįžo namo, kartą per savaitę išdumdavo į „Solo Diner“ restoraną, o artėjant rugsėjui, kai man reikės skristi į Vieną ir užsiregistruoti universitete, jo replikos apie mano studijas darėsi vis kandesnės, o pats piktesnis. Tačiau vos ištardavau: „Jei tau manęs nebereikia, išsiskirkim“, jis ūmai persimainydavo. Dvi dienas būdavo kaip šilkinis. Paskui viskas vėl grįždavo į senas vėžes: rytais kaip akis išdegęs neatsisveikinęs išlėkdavo iš namų, nepaprašydavo Žano luktelėti, kad ir aš galėčiau važiuoti kartu iki bibliotekos, nebeišspausdavo nė šypsenėlės, o blogiausia – nebežvelgė į mane. Jei žiūrėdavo, tai akis nugręžęs į šoną. Tarsi jį būtų graužusi sąžinė.

– Kas atsitiko? – klausinėjau. – Gal nori man ką pasakyti?

– Neišsigalvok, – atšaudavo jis.

Tačiau visos paslaptys kada nors išaiškėja.

Sekmadienį, prieš pat man iškeliaujant į Vieną, pagaliau sužinojau, kas buvo rezgama man už nugaros.

Buvo nuostabus rudens rytas. Gražiajame bute Bulardo gatvėje mudu dar miegojome. Name buvo tylu, gatvėje už langų – irgi jokio garselio.

Staiga, lygiai devintą, sučirškė durų skambutis – keturis kartus trumpai, vienąkart ilgai ir šaižiai. Tai buvo slaptas mudviejų su Klifu signalas. Kas ten galėtų būti?

Klifordas nudavė negirdįs skambučio, taigi užsimiegojusi užsimečiau žydrą chalatą ir atidariau duris.

Koridoriuje stovėjo Rozabela.

– Dėl Dievo, Rozabela, – sumurmėjau. – Kas atsitiko? Gal nelaimė?

– Nieko neatsitiko. – Mergina palenkusi galvą dėbtelėjo į mane. Užuodžiau aštrokų kvepalų aromatą. Rozabela vilkėjo balta aptempta suknele gilia iškirpte, nagus buvo nusilakavusi ryškiai raudonai, ilgus iki užpakalio garbanotus plaukus pasileidusi. Po pažastimi ji laikė natų sąsiuvinį, rankoje – du blokus cigarečių „Lucky Strike“. – Ar Klifas jau pabudo? – paklausė.

– Ne, dar miega.

Ji atkišo man cigaretes.

– Perduok jam, tai suvenyras nuo manęs.

– Klifordas neberūko.

– Vis tiek perduok. Gal vis dėlto įleisi vidun? Man metas mokytis.

– Metas… ką daryti?

– Ką ką. Mokytis groti pianinu.

Įkvėpiau oro.

– Juokauji?

– Kodėl turėčiau? Klifordas leido. Šeštadienį mūsų pasiuntinybėje grosiu Šopeną. Negi jis nieko tau nesakė?

– Ne, nė žodelio.

Rozabela plačiai nusišypsojo, parodydama baltutėlius dantis.

– Taigi taigi, – ištarė piktdžiugiškai. – Mudu su Klifu turim savų paslaptėlių.

Ji prasispraudė pro mane ir nudūmė tiesiai į svetainę, kur prie lango stovėjo pianinas.

Nuskuodžiau jai iš paskos.

– Negali čia mokytis, – sušukau išsigandusi. – Pažadinsi visą namą. Žmonės dar miega. Juk tu pati namie turi pianiną. Ten ir mokykis.

– Negaliu, – atšovė ji. – Kaimynai piktinasi.

– O kaip mūsų kaimynai?

– Man jie nerūpi. Aš jų nepažįstu.

Ji įsitaisė prie pianino ir ėmė fortissimo skambinti gamas.

Rozabela buvo aukšta mergina, puse galvos aukštesnė už mane, tvirtomis rankomis, didelėmis plaštakomis, taigi nutempti jos nuo pianino man nebūtų pavykę. Todėl įpuoliau į miegamąjį ir pažadinau Klifordą.

– Nepatikėsi, – pasakiau sunkiai šnopuodama, – Rozabela čia ir daužo pianiną. Eikš greičiau! Išmesk ją lauk. Manęs ji neklauso.

Klifordas pramerkė katiniškas akis.

– Duok man ramybę! – suniurnėjo ir pakišo galvą po pagalve.

– Ji atnešė tau cigarečių. Vėl slapčia rūkai?

Klifordas neatsiliepė.

– O iš kur ji žino slaptą mudviejų signalą? Gal dabar jau įsimylėjai Rozabelą? Ar čia ta judviejų paslaptėlė?

Klifordas staiga atkuto.

– Aš įsimylėjau? – sušuko piktai. – Niekada! Tai ji įsimylėjusi mane, jau seniai. Ir mane kankina.

– Kankina? Kokiu būdu?

– Draugo ji neturi, sekmadieniais sėdi viena. Ji atvyko iš Olandijos, todėl Paryžiuje neturi jokių giminaičių. Ji tikisi, kad tu paruoši mums pusryčius ir ji praleis pas mus dieną.

– Vadinasi, pasiuntinybėje nebus jokio koncerto?

– Bus. Labdaringas. Jie kažkam renka aukas.

– Ar tu iš tikrųjų leidai jai ateiti? Šiandien, sekmadienį?

Klifordas susiraukęs atsiduso.

– Pasakiau: valandžiukę gali pasimokyti. Bet nesakiau: ateik devintą ryto.

– Ji sėdės pas mus visą mielą dieną?

– Ne! Ji tiesiog įsižeidė, kad neatsikėliau ir nepasitikau jos. O dabar leisk man miegoti.

– Kodėl ji nesimoko namie?

– Jos pianinas nesuderintas, derintojas neatėjo.

– Klifai, nesuprantu tavęs. Ta moteris nori mudu išskirti. Juk jinai – klastinga gyvatė.

– Redakcijoje mes visi – viena didelė šeima. Tu to nesuprasi. Vienas kitam padedam ir po darbo. Rozabela – visai mielas žmogus.

– Ne! Ne!

– Taip! Bet gana. Jei tu ir toliau kelsi kvailas pavydo scenas, man neliks nieko kito kaip išeiti. – Jis pasislinko tolyn ir ant galvos užsitraukė antklodę.

Tą akimirką grojimas liovėsi. Gal Rozabela išėjo?

Ne, ji stovėjo balkone, prie pat raudonų rožių krūmelio, ir rūkė.

– Klifordas neateis, – pasakiau paduodama jai peleninę. – Jis pavargęs, ilsisi.

Atsišliejau į dailią balkono sienelę iš kaldintos geležies ir ėmiau laukti, kada Rozabela išeis. Tačiau ji niekur nėjo. Mėgaudamasi surūkė cigaretę, pastatė peleninę ant grindų ir atsistojo šalia manęs.

– Palik jį, – pasakė nežiūrėdama į mane. – Patariu nuoširdžiai.

– Nesupratau.

– Kalbu apie Klifą. Tu jo negausi.

– Tikrai? – Stengiausi kalbėti kuo ramiau. – Jis skiriasi su žmona. Dėl manęs.

Rozabela garsiai nusikvatojo.

– Vargšele, tu nieko nežinai. – Išpūčiau akis. O ji pridūrė: – Skyrybų procesas sustabdytas.

– Ką?

– Senų seniausiai. Žinai, ką jis pasakė Greisei?

– Ne, – išstenėjau.

– Jis pasakė: „Ko tu taip nerviniesi? Tarp mūsų viskas lieka po senovei. Skirtumas tik tas, kad aš miegu ne namie. O dienomis kaip buvo, taip ir liko.“

– Man jis pasakė, kad su Greise bendrauja tik per advokatą.

Rozabela prisidegė antrą cigaretę, atkragino galvą ir išpūtė dūmus.

– Tai, ką Klifordas kalba, ir tai, ką jis daro, – du skirtingi dalykai, – ištarė ir labai patenkinta pažvelgė į mane.

Nusigręžiau. Štai mįslė ir štai atsakymas. Tik nemaniau, kad viskas šitaip blogai.

– Iš kur žinai? – paklausiau po valandėlės. Staiga man pasidarė šalta. Tvirčiau susisupau į chalatą.

– Redakcijoje sėdžiu greta Klifo. Kai jis kalba telefonu, viską girdžiu. Tu – ne pirma tokia, supranti? Mano kolegė Valeri irgi vylėsi tapsianti kita misis Tečer.

– Bet mudu jau gyvenam kartu. Su Valeri jis negyveno.

– Teisybė, – šaltai patvirtino Rozabela. – Tai šis tas naujo.

– Mudu jau treji metai kartu.

Rozabela linktelėjo.

– Su kitom taip ilgai jis neišbūdavo. Tačiau kuo toliau, tuo bus nuobodžiau.

– Nutilk!

– Kai vyrui pasidaro nuobodu, jis vėl susidomi saviške žmona. Kaip suprantu, nežinai, kad jis dažnokai kviečia ją dalykinių pietų.

– Greisę? Užsuka jos pasiimti?

– Žanas atveža, paskui veža Greisę apsipirkti. Kai praėjusią savaitę Klifas skrido į Prancūziją, pasikvietė ir Greisę su Gregoriu. Žinau, nes užsakinėjau lėktuvo bilietus.

– Ką?

– Ko taip susiraukei? – patenkinta ištarė Rozabela. – Turėtum man padėkoti. Dabar bent jau žinai savo padėtį.

– Namą Havajuose jis jai taip pat nupirks, ar ne?

– Ne. Užtat ji gaus naują automobilį, antrą, labiau tinkamą važinėti po Paryžių. „Bentley“ jai per didelis. O nori angliško sportinio žalio „Morgan“ su raudonos odos sėdynėmis, labai prabangaus.

Rozabela užgesino cigaretę į žemes vazone su rožėmis, išdidžiai linktelėjo man, susirinko natas ir žengė prie durų. Stovėjau kaip suparalyžiuota ir žvelgiau jai įkandin. Buvau basa, kojos – kaip ledinės, iš siaubo negalėjau pajudėti. Mano pasaulis ir vėl subyrėjo, aš ir vėl nežinojau, ko griebtis.

Vos Rozabela išėjo, pasirodė Klifordas. Vilkėjo mėlynu chalatu, o iš veido supratau, kad viską girdėjo.

– Išvirk man kavos, – paliepė įsakmiai.

Nusliūkinau į svetainę ir susmukau ant geltonos sofos priešais židinį.

– Nutraukei skyrybų procesą? – paklausiau vos girdimai. – Kodėl?

– Nes per brangu. Skyrybų nebus. Jei vyras praranda pinigus, praranda ir potenciją. Kai būsiu skurdžius impotentas, tu mane paliksi. Neabejoju.

– Tai vienintelė priežastis?

– Ne. – Klifordas atsisėdo ant angliško stalo, ant kurio stovėjo žalia „Olivetti“ ir gulėjo jo auksinis trileris. – Greisė pasikeitė. Neberūko, nebegeria, ji žavi, numetė svorio. Tokia man patinka. Kodėl turėčiau ją palikti?

– Arba ji, arba aš, – sumurmėjau.

– Ką pasakei? – Klifordas pašoko ir ėmė blaškytis po kambarį. – Aš turiu sudeginti visus tiltus, o tu nusigręži? Tu įsimylėjusi vien tik studijas. Tu doktorantūros narkomanė. Ryt tau būtinai reikia į Vieną, ir aš nežinau, ar apskritai grįši. Gal sutiksi tą Volfą iš Kelno. Arba susikukuosi su savo profesorium. Arba su kokiu jaunu kolega. Kol tu studijuosi, aš nesiskirsiu. Viskas paprasta!

– Klifai, studijos – mano ateities garantija. Nenoriu būti priversta nuolat prašyti tavęs pinigų.

– O teks. Romanas nepavyko, su disertacija irgi bus panašiai.

– Kodėl taip manai?

– Nujaučiu.

– Tai ką man daryti, kaip manai?

Klifordo skruostai net plykstelėjo iš pykčio.

– Baik užsiiminėti šūdniekiais! Tu – moteris, tau nieko nereikia įrodinėti. Aš uždirbu pinigų. Užteks abiem. O tu rūpinkis namais ir manim.

– Beverlė sakė, kad rašyti man sekasi.

– Ir kas? Ar paėmė romaną? – Jis sukikeno. – Nepaėmė! Tai, ką ji sakė, tebuvo mandagybės. Baby, tu neturi jokio supratimo apie gyvenimą. O mano kantrybė pamažu senka.

– Klifordai, pažvelk į mane. Kodėl nepasakei apie nutrauktą skyrybų procesą? Negi nesupranti, kaip skaudu, kai šitai tenka sužinoti iš sekretorės.

Klifordas prikando lūpą ir tylėjo.

– Judu su Greise buvot Frankfurte. Kodėl nepakvietei manęs? – paklausiau.

– Taigi tu niekur nevažiuoji. Tau mirtinai reikia į biblioteką. Man tu nebeturi laiko. Skristi teikiesi tik į Vieną.

– Nakvojot tame pačiame viešbutyje?

– Mes buvom trise! – subliuvo Klifas. – Su Gregoriu. Nieko ten nenutiko. Tiesiog nemėgstu keliauti vienas. Bet tau aš nerūpiu.

– Rūpi, – atsakiau, – antraip manęs čia nebūtų.

– Tu net kavos man neišverdi, kai paprašau. Ot tai man rūpestis!

Atsikėliau ir nusliūkinau į virtuvę.

– Šiandien būčiau pasakęs bet kokiu atveju, – įkandin riktelėjo Klifordas. – Paskubėk, reikia aptarti svarbesnius dalykus. Noriu tau kai ką pasiūlyti.

– Ką pasiūlyti? – paklausiau, kai nešina pilnu kavinuku ir indeliu su karštu pienu grįžau į svetainę.

– Pirmiausia – svarbiausias dalykas. – Klifordas atkišo puodelį, kad įpilčiau kavos. – Iš tavo romano nieko neišėjo. O štai mano žvaigždės skaisčiai žiba danguje. Turiu puikią naujieną. M. A. Kentas išvyko iš Bahamų.

Nieko neatsakiau, tik gurkštelėjau kavos. Mmm… gardu. Kiek apsiraminau.

Klifas susiraukė.

– Tavęs nedomina, a? Sakau, M. A. Kentas išvyko iš Bahamų.

– Domina, – atsakiau mandagiai, nors iš tikrųjų nė kiek nerūpėjo. Klifordas apsimelavo ir apgaudinėjo mane, dabar visa redakcija iš manęs šaiposi, Rozabela triumfuoja, skyrybų nebus, jiedu abu su Greise vėl burkuoja kaip balandėliai. Tegu tas M. A. Kentas keliauja kad ir į mėnulį, man nė motais.

– Nenori sužinoti, kur jis yra? – laidė gerklę Klifordas.

Gūžtelėjau pečiais.

– Kentas Londone. Ligoninėj. Pas pasaulinio garso specialistą. Jo sveikata pagerėjo. O dabar klausyk atidžiai. Prabėgo keleri metai, bet jis manęs neužmiršo. Nori išleisti savo autobiografiją. Spėk, kas ją rašys. Ogi aš!

– Sveikinu.

– Ačiū. O dabar pasiūlymas: jeigu mesi tas kvailas studijas, iš kurių jokios naudos, galėsi padėti man parašyti knygą.

Aš likau rami. Abiem įpyliau dar kavos, o pati sau galvojau: tai – kova dėl valdžios, bet ją laimėsiu aš.

– Sakiau, galėsi padėti parašyti man knygą. Gal apkurtai? Gausi gerą honorarą. Bet darbo turėsi daug. Raustis aštuonioliktame amžiuje nebus kada. – Aš tylėjau, o jis varė toliau: – Tai bus bestseleris. Įrašysim ir tavo pavardę.

– Jei tik Kentas nenumirs anksčiau, – mestelėjau šaltai.

– Su tavim nepasišnekėsi, – įsiuto Klifas. – O kodėl turėtų? Ką tik sakiau tau: jo sveikata pagerėjo.

– Niekada nežinai, kaip gali nutikti. Jis serga mirtina liga. Geriau jau pasikliausiu studijomis. – Atsistojau, pasiėmiau puodelį su kava ir nuėjau į savo darbo kambarį.

Klifordas įpuolė įkandin.

– Ar tau jau visai pasimaišė protas, ar dar ne visai? – sustugo. – Siūlau unikalų šansą. Jei nesutiksi, tikrai esi trenkta.

Atsisėdau prie rašomojo stalo. Elgiausi taip, tarsi Klifo čia apskritai nebūtų.

– Ką čia dirbi? – subliuvo jis.

– Man reikia dirbti. – Demonstratyviai ištraukiau stalčių, išėmiau dėžutę su ausų kamštukais ir pasidėjau prie žydrosios „Olivetti“.

Klifordas išraudo kaip burokas. Išpuolė iš kambario ir ėmė lakstyti trankydamas durimis. Bet aš nekreipiau dėmesio. O jis nuskuodė į svečių kambarį, uždarė duris ir luktelėjo – vylėsi, kad ateisiu pas jį. Tačiau aš nesikrutinau. Tada jis nudūmė į virtuvę, atsinešė dulkių siurblį ir ėmė svetainėje valyti kilimus. Aš likau rami.

Jis išsimaudė vonioje, miegamajame griuvo į lovą taip, kad toji net subraškėjo. Nekreipiau dėmesio. Buvau taip įsižeidusi, kad būčiau nepajudinusi piršto, net jeigu jis būtų puolęs kartis.

Paskui stojo tyla. Po kurio laiko Klifas išdygo tarpdury su žaliu kelioniniu krepšiu rankoje. Buvo trečia valanda dienos.

– Išskrendu į Briuselį, – pranešė piktai. – Keliauji kartu?

– Aš – ne, o va Greisė mielai sutiks. Geros kelionės.

Klifordas įbedė į mane akis.

– Tai tavo paskutinis šansas, – iškošė pro dantis. – Grįšiu ryt vakare. Jei būsi išskridusi į Vieną, lauk bėdos. Nesitikėk, kad tuščiame bute sėdėsiu vienas.

Pakėliau galvą.

– Turbūt pasikviesi draugužes iš Pigalio? Tas, kurios siaubia butus? Smagiai pasilinksminkit.

– Nežaisk su ugnim! – suurzgė Klifordas. – Jei rytoj tavęs nerasiu, gali pasilikti Austrijoje. Gerai pagalvok. Tam turi vieną dieną. Arba tavo profesorius, arba aš! – Jis apsigręžė ir neatsisukdamas išlėkė iš buto.

Vos tik jis išėjo, pašokau nuo kėdės. Pirma šalau, o dabar pasidarė taip karšta, kad vos galėjau kvėpuoti. Atplėšiau stiklines duris ir išėjau į balkoną.

Išsidrėbusios ant patiesaliukų gulėjo rusva ir balta persų katės, abi gražiai sušukuotos, kailiukai blizgėjo – idiliškas vaizdas. Ateljė, pačiame patalpos vidury, aukštame tamsiai mėlyname glazūruotame vazone pūpsojo didžiulis raudonais žiedais apsipylęs oleandras. Šalia stovėjo tuščias molbertas. Dailininkės japonės kambaryje nebuvo. Tačiau jeigu ir būtų buvusi, nebūčiau pastebėjusi, nes man prieš akis stovėjo Klifas ir Greisė. Abu Frankfurte. Vienoje lovoje. Viduje viskas ėmė kunkuliuoti. Kaip niekšiška! Jeigu mesčiau studijas, tektų su tuo taikstytis. Pasisotinęs Klifas iškeistų mane į Rozabelą. Arba į Romoje gyvenančią Lin, mergužėlę violetinėmis lūpomis.

Metas išeiti, Kite Valentin. Ir tuojau pat.

Siusdama ant Klifo nuskuodžiau į vonios kambarį, nusiplėšiau žydrą chalatą ir palindau po šaltu dušu.

Kad neištekėsiu už Klifo, man tapo aišku po tragedijos madam Amelijos bute. Tai, kad jis nutraukė skyrybų procesą, buvo tas apdainuotas paskutinis lašas, perpildantis kantrybės taurę.

Neišdegs, baby! Aš kantri, bet iki tam tikros ribos. Gana! Sprendimas priimtas.

Klubus apsivyniojau rankšluosčiu ir nudūmiau į svetainę. Paskambinau Vikei, mamai, Doritai, Ritai, Karlui ir Volfui į Kelną. Paskui parašiau atsisveikinimo laišką.

Klifordai,

tu draudi man rašyti romanus ir baigti studijas, nors puikiai žinai, kaip man tai svarbu.

Tu nebemyli manęs, todėl palieku tave.

Būk malonus, pranešk Skotui, kada atsisakysi šito buto. Vikei padovanojau rožių krūmelius, noriu, kad pasiimtų.

Laurus išsivežu į Vieną.

Ačiū už viską, ką dėl manęs padarei.

Gal kada vėl tapsim draugais.

Sėkmės su A. M. Kentu, Greise ir Gregoriu.

Kitė

Laišką įkišau į žaliąją „Olivetti“, stovinčią ant angliško stalo, paskui apsivilkau patogiais drabužiais: juodais nėriniuotais apatiniais, žvaigždelėmis siuvinėtu kostiumėliu, įsivėriau auskarus su koralais. Staiga užsimaniau atrodyti graži. Plaukus sukėliau ant pakaušio ir surišau į uodegą.

Paskui savo automobilį prikimšau daiktų. Taigi tenai nukeliavo: trys aplankai su užrašais disertacijai; mano romanas; baltas krepšys, prigrūstas knygų, mažulė žydroji „Olivetti“. Taip pat ilgas juodas paltas, žydras buklė paltas, platėjančios kelnės, suknelės, batai, megztukai, apatiniai baltiniai, Klifordo tėvo man padovanota knyga apie vegetariškų valgių gaminimą ir prieskoniai iš virtuvės. Mažutėje sidabrinėje „Lancia“ atsidūrė ir raudonas kelioninis krepšys, mažiukas lagaminėlis, raudonas mamos dovanotas kostiumėlis, raudoni pusbačiai. Galiausiai įgrūdau abu dailiai apkarpytus laurų medelius, kuriuos atitempiau iš balkono. Išmečiau nuorūką, Rozabelos įgrūstą į vazoną su rožėmis, išvaliau peleninę, pakeičiau vandenį vazose, kuriose buvo pamerktos rožės – baltos, geltonos, rožinės ir raudonos.

Paklojau geltoną šilkinę lovą, kurioje anksčiau jaučiausi tokia laiminga, ir uždariau miegamojo duris. Virtuvėje išploviau kavos puodelius, viską gražiai sutvarkiau, tada paskutinį kartą perėjau per nuostabųjį butą, kurį taip mylėjau.

Šito jaukaus lizdelio ilgėsiuosi labiau negu Klifordo. Bent jau viliuosi. Paskui išėjau.

Adieu, gražioji Bulardo gatve!

Adieu, baseine Dagero gatvėje!

Adieu, mylimas Paryžiau!

Bet prisiekiu: vieną dieną aš grįšiu. Su daktaro laipsniu. Padariusi sėkmingą karjerą. Savo jėgomis!

Įsėdau į automobilį ir išvažiavau. Manęs laukė tūkstantis trys šimtai kilometrų, kuriuos turėsiu įveikti.

Visą kelią mintyse pliekiausi su Klifordu, galvoje skambėjo pikti dialogai apie apgavystes ir išdavystę.

Apgaubtas nakties automobiliukas švilpė pirmyn, aplenkdamas visas kliūtis. Švelnus greičio pedalo spustelėjimas – ir net patys greičiausi automobiliai liko už manęs. Tai buvo žavi, nenervinanti kelionė, ne tokia, kaip lekiant sportiniu automobiliu. Vairuoti buvo vienas malonumas, ir aš pasijutau geriau.

Anuomet nebuvo tiek autostradų kaip dabar ir keliai ne tokie platūs. Automobilių buvo mažiau ir keliuose, ir pasienyje.

Penktą ryto jau buvau Zalcburge. Jaučiausi daug ramesnė.

Buvo dar tamsu. Muitininkas paprašė pavažiuoti į šoną – jį sudomino laurų medeliai, kurių viršūnės buvo išlindusios pro langus.

– Ar lapai neapkrėsti? – paklausė ir nusižiovavo.

– Tikrai ne, pone inspektoriau. Ir šaknelės sveikutėlės.

– Na, tada geros kelionės, žavioji panele. – Ir pamojo man važiuoti. Net paso nepaprašė.

Valio! Aš jau Austrijoje. Išgelbėta! Aš namie!

Spektaklis „Klifordas Tečeris“ pasibaigė.

Aš mylėjau ir kentėjau, bet ir daug ko išmokau, buvo baisiai skaudu, tačiau viską ištvėriau.

Dabar, Kite Valentin, prasideda naujas gyvenimas.

Ateities nebijok. Ji visa – tavo!

21

SKYRIUS

Į Vieną atvykau devintą ryto. JauFčiausi stebėtinai žvali ir patenkinta. Buvo ruduo, Zalcburge lijo, o čia diena buvo vaiski ir saulėta – tikras džiaugsmas sielai. Pirmiausia nuvažiavau į universitetą ir užsirašiau į paskaitas naujam semestrui, kreipiausi dėl stipendijos ir aplankiau bičiulę Gretę. Studijas ji baigė šįmet, gavo daktaro laipsnį, kas mėnesį jai mokėjo algą, taigi dėl ateities nesuko galvos. O dirbo mano profesoriaus asistente. Šis, deja, vėl buvo išvykęs, tačiau Gretė užrašė mane pačią pirmą, kad būčiau išsyk priimta, kai profesorius parvyks.

– Sąraše esi pirma, – pranešė Gretė. – Jam grįžus paskambinsiu. Na, o kaip disertacija?

– Viskas puiku! Paryžiuje atkasiau labai įdomių dalykų. Kada nors papasakosiu. Ačiū tau.

Paskui nuvažiavau į Hofburgą, į Nacionalinę biblioteką, ir pasirausiau kataloge. Ir man vos nesustojo širdis, nes paaiškėjo, kad šioje bibliotekoje nėra nė vienos knygos, kurias buvau radusi Paryžiaus bibliotekoje. Čia saugomos vien tik visiems gerai žinomos, šimtąsyk aprašytosios. Dieve šventas, ką man daryti?

Atsisėdau ant suolo drabužinėje ir delnais užsidengiau veidą. Pajutau, kaip merkiasi akys. Pirmiausia reikia išsimiegoti, tariau sau, dabar svarbiausia šitai. O tada bus matyti.

Sėdau į savo sidabrinį automobiliuką „Lancia“ ir, kaip buvau žadėjusi, nuvažiavau pas mamą.

„Iškart atlėk pas mane į Badeną, – pasakė ji, kai kalbėjomės telefonu. – Pirmas dienas tau geriau nesėdėti vienai.“

Taigi išrūkau į pietus ir antrą valandą dienos buvau pas mamą. Ji jau laukė sode, mane pamačiusi atbėgo pasitikti ir stipriai apkabino. Vilkėjo nauja smulkiai languota suknele, kuri jai labai tiko. Pamačiusi mamą taip apsidžiaugiau, kad vos sulaikiau ašaras.

– Mama, pagaliau! – Pakštelėjau jai į skruostą. – Pasiilgau tavęs.

– Ir aš tavęs. Nagi, pasirodyk. Oho, kokia elegantiška, tikra paryžietė. Kaip jautiesi, Kite? Ar labai blogai?

– Pusėtinai. Tik esu pervargusi.

– Suprantama. Valgyt nori?

– Ačiū, ne. Tik miego.

Mama paėmė mane už parankės.

– Kambarį paruošiau, gerai pailsėk.

Ji palydėjo mane viršun, atklojo antklodę, pakedeno pagalvę. Kritau į lovą, o kai pabudau, jau leidosi sutemos. Nustebau: keista, nesijaučiu alkana. Tik mintys sujauktos, tarsi būčiau nupurtyta elektros. Mane net kratė, o prieš akis stovėjo Klifas.

Štai jis grįžta namo, randa mano laišką, paskui važiuoja pas Vikę. Ar jis pasigedo manęs? Mėšlas! Viliuosi, jaučiasi labai blogai. Taip jam ir reikia!

Susišukavau plaukus ir nusileidau apačion.

Mama jau buvo padengusi stalą jaukiajame erkeryje ir pagaminusi mano mėgstamų tarkuotų obuolių ir morkų salotų su riešutais, medumi ir citrina. Paskui valgėme omletą su prieskoninėmis žolelėmis ir petražolėmis apibarstytų bulvių. Daugiau man niekas nelindo.

– Nenori Linco torto? – nustebo mama. – Iškepiau specialiai tau, taip, kaip mėgsti – migdolų daugiau nei miltų. Juk visada patikdavo.

– Suvalgysiu ryt per pusryčius, mama. Dabar noriu vieno – išsikalbėti.

– Tada pasakok.

Kai viską atvirai išklojau, mama pasakė:

– Man regis, viskas vyksta per greitai. Netgi nelaiminga meilė baigiasi ne žaibiškai, o tik tada, kai nebegali pakęsti net to vyro kvapo. – Tylėdama atsidusau, o ji kalbėjo toliau: – Manau, tu jį vis dar myli. Juk sakei, kad lovoj su juo gera.

– Taip.

– Visada?

– Ne, ne visada. Jis toks… Kartais būna labai mielas, bet vos tik nusiteikiu, jog taip tęsis ir toliau, pavirsta pabaisa ir ima žiauriai kankinti.

– Nemanai, kad grįžęs į Paryžių jis viską namie išdaužys? Iš įsiūčio.

– Ne, Vikė neleis.

– Tikrai?

– Kaip tik šiuo metu jis vakarieniauja pas Vikę. Ji pažadėjo man, kad abu su Skotu palydės Klifą namo ir neišleis iš akių, kol tas užmigs. Vikė mano, kad rytoj Klifas jau bus apsiraminęs.

– Nenustebčiau, jeigu rytoj jis išdygtų pas mus, nusiteikęs parsivežti tave namo, – pasakė mama.

– Ne, tik ne šitai!

– Šis vyrukas labai atkaklus. Iš tokio galima visko tikėtis.

– Mama, skyrybų procesą jis nutraukė. Liepė man dingti. Sakė, nusibodau jam.

Mama nusišypsojo man.

– Nemanau. Labai džiaugiuosi, kad atvažiavai, Kite, vis dėlto įtariu, jog tuoj lėksi atgal.

– Kaip manai, ar tarp jo ir Rozabelos kas nors vyksta?

– Galbūt. Gal kas buvo anksčiau. Nelabai rimta. Bet kokiu atveju tu jam svarbesnė. Kitaip jis gyventų su ja, o ne su tavim. – Mama vos susilaikė nenusižiovavusi. Pažvelgė į laikrodį. – Kite, ar žinai, kiek dabar valandų? Pusė pirmos nakties. Nesijauti pavargusi?

– Ne. Juk ilgai miegojau.

– Eime, padėsiu tau iškrauti daiktus ir eisim gulti.

Mudvi sutvarkėme stalą. Kai jau ketinome eiti į lauką atnešti daiktų iš automobilio, suskambėjo telefonas.

– Kam tokiu laiku nesimiega? – nustebo mama. – Blogas ženklas.

– Nepyk, mama, tai Vikė. Pažadėjo paskambinti, kai tik nuves Klifordą namo.

– Tada pati atsiliepk, – paragino mama. – Bet nuojauta man kužda, jog kažkas negerai.

Ji ir vėl buvo teisi.

– Kite, čia tu? – išgąstingu balsu paklausė Vikė, ir aš išsyk supratau, jog atsitiko kažkas baisaus. – Tuojau pat grįžk! Klifas be sąmonės išvežtas į ligoninę.

Aš nustėrau.

– Dėl Dievo meilės, jis miršta?

– Tikiuosi, ne. Įprasta istorija. Susipliekė Pigalio aikštėje. Perskaitęs tavo laišką Klifas taip susinervino, kad pasakė: namo neisiu, tuojau pat nusišausiu. Paskui jiedu su Skotu išmovė iš namų. Ir aš su jais, nes bijojau, kad neatsitiktų kas bloga. Nespėjau nė mirktelėti, o Klifordas jau pliekėsi su kažkokiu mušeika, drėbėsi ant grindinio. Skotas puolė Klifui padėti, nors anksčiau to nedarydavo, pasipylė kraujas. Nuo to vaizdo man iki dabar bloga, nes negaliu žiūrėti į kraują.

– Ar jie stipriai susižeidė?

– Tik susitrenkė galvas, ir veidai apdaužyti. Bet atrodo kraupiai. Klifordas pasakė: „Jokia moteris nėra manęs palikusi.“ Ir dar – kad tu esi didžioji jo meilė, kad be tavęs nebenori gyventi.

– O kur jie paguldyti? Padiktuok adresą.

– Amerikiečių ligoninėje Neji. Kite, aš tikrai nekalta. Kai Klifas atėjo pas mus vakarienės, jis jau buvo girtas.

– O kaip Skotas?

– Jis sąmonės neprarado. Ryt išleis namo. Tikiuosi, atsigaus ir Klifas. Bijau, kad…

– O kur tu dabar?

– Namie.

– Eik miegoti, Vike. Pasistengsiu atlėkti kuo greičiau.

– Nepyksti?

– Tai tikrai ne tavo kaltė. Kada ryt važiuosi į ligoninę?

– Pusę aštuonių.

– Pasakyk Klifordui, kad atlekiu, gerai?

– Pasakysiu. Jei iki tol nenumirs.

– Jei pasiseks, Paryžiuje būsiu ryt po pietų.

– Greičiau atvažiuok, Kite. Ir nepyk…

Padėjau ragelį. Mane kone pykino, galvoje ūžė. O mama, išgirdusi, kas atsitiko, liko rami.

– Taip ir maniau, – pasakė išklausiusi mane. – Duoti pinigų kelionei?

– Gal galėtum paskolinti penkis šimtus šilingų benzinui?

– Žinoma.

– Kai tik būsiu Paryžiuje, tuojau pat grąžinsiu.

– Gerai, kad neiškrovėm daiktų.

– Taip, bet laurus paliksiu tau, neprieštarausi? Pastatytum terasoje.

– Mielai paimsiu. Rytoj pat persodinsiu į didesnius vazonus. Jiems pas mane patiks. Gal įdėti Linco torto?

– O taip, prašyčiau.

– Tuojau.

Mama nuėjo į virtuvę, o aš ištraukiau iš automobilio laurų medelius. Jie nebuvo sunkūs, tad nunešiau į sodą ir pastačiau prie namo sienos. Paskui grįžau paimti torto ir abi su mama patraukėme į kaštonų alėją, kur stovėjo mano automobiliukas.

– Bent jau galėsi paskaityti knygas, kurių tau reikia disertacijai, – pasakė mama. – Matai, yra ir teigiama pusė.

– Taigi, šiokia tokia paguoda.

– Jei nori, galiu atvažiuoti pas tave lapkritį.

– Jeigu dar būsiu Paryžiuje.

– Manau, būsi. Ar ilgai vaikščiosi į biblioteką?

– Keturis penkis mėnesius.

– Kaip nors ištversi.

– Mama, kaip manai, kiek laiko paprastai trunka aistringa meilė?

– Penkerius metus, – išsyk atsakė mama.

– Penkerius? – sušukau pasibaisėjusi.

– Treji jau praėjo. Bus matyti, kaip visa klostysis. Gal tavo atveju viskas baigsis greičiau.

– Laikyk špygas, mama.

– Laikysiu, mieloji. – Mama pažvelgė į automobilį. – Gražus, – ištarė svajingai. – Tau tinka. Tik važiuok atsargiai.

Puoliau mamai ant kaklo ir stipriai apkabinau.

– Ačiū už viską. Buvo smagu tave pamatyti.

– Ir man tave. – Kai atsisveikindama pabučiavau ją, pridūrė: – Iš Paryžiaus išsyk paskambink.

– Kai tik būsiu namie.

– Perduok Klifui, tegu greičiau sveiksta.

– Perduosiu.

Užvedžiau variklį, pamojavau mamai, ji pasiuntė man oro bučinį, ir išvažiavau.

Keliavau naktį, virš galvos plytint žvaigždėtam dangui, vėl tūkstantį tris šimtus kilometrų – į Paryžių, iš kurio tik vakar išdūmiau. Ir visą kelionę galvojau: jeigu Klifordas numirs, tikrai neištversiu. Jis kankino mane ir melavo, varė iš proto, be to, nenoriu turėti reikalų su vedusiais vyrais, ir vis dėlto, brangusis Dieve, padėk jam pasveikti.

Nenoriu, kad jis mirtų!

Į Paryžių atvykau vėlyvą popietę. Pakeliui iš automato paskambinau Vikei. Skotas jau buvo namie, o Klifas tebegulėjo ligoninėje, dar neatgavęs sąmonės.

Nervindamasi nulėkiau į amerikiečių ligoninę. Tačiau pavėlavau. Palata buvo tuščia. Klifas dingo. Košmaras! Negi jis mirė?

– Pono Tečerio nebėra, – piktai pasakė gydytoja su didžiuliais auskarais ausyse ir aukštakulniais.

– O… o kur jis? – išlemenau.

– Namie. Žmona pasiėmė.

Išpūčiau akis. Tikėjausi bet ko, tik ne šito.

– Ka… kada?

– Prieš valandą.

– O kaip jis?

– Kaip ir būna tokiais atvejais. Viso gero, madmuazele.

– Atleiskit, ar jis nepaliko žinutės? Man skirtos.

Gydytoja nenorom atsigręžė.

– O kas jūs tokia?

– Aš jo… pusseserė, – išstenėjau.

Moteris papurtė galvą.

– Ne, madmuazele, nieko nepaliko. Au revoir. – Ir nuėjo, o aš likau stovėti.

Buvau tokia sutrikusi, kad į Bulardo gatvę važiavau lyg sapnuodama. Raspailio bulvare patekau į spūstį. Svarsčiau, ar nenusiaubtas bus butas. Laimė, tebeturėjau raktą.

Butas nebuvo nusiaubtas. Atrodė tykus ir saugus. Tik prieškambaryje šalia laukujų durų stovėjo maišas su šiukšlėmis. Šiaip viskas buvo po senovei.

Erdviame šviesiame salone atsisėdau ant geltonos sofos priešais židinį ir apsidairiau. Mano laiškas, rašytas Klifui, buvo suplėšytas, skiautelės išbarstytos ant kilimo. Mūsų kilimas – kavos spalvos, o ilgos iki žemės užuolaidos – ryškiai rožinės. Tas smagus derinys man patiko, nes priminė Švarcvaldo vyšnių tortą. Nors jaučiausi nelaiminga, nusišypsojau. Čia taip gera! Pro stiklines duris žvilgčiojo vakaro saulė, balkone žydėjo rožės. Atrodė, tarytum niekur nebuvau išvykusi.

Užsimerkiau ir atsilošiau. Staiga pasijutau išvargusi po ilgos kelionės. Tačiau kas čia dedasi? Klifordas pas Greisę? Kodėl nesulaukė manęs?

Reikia ko nors griebtis. Turiu žinoti, kas vyksta. Ir tuojau pat!

Atsikėliau, nuėjau prie telefono ir besidaužančia širdim surinkau Greisės namų telefono numerį. Laukiau visą amžinybę. Pagaliau kažkas pakėlė ragelį.

– Greisė Tečer, – išgirdau spigų balsą.

– Sveiki, čia Kitė Valentin. Gal galėčiau pasikalbėti su Klifordu?

– Ne! Jis miega.

– O kaip jaučiasi?

– Apgailėtinai. – Ji sukikeno. – Jaučiasi taip, kaip nusipelnė.

– Gal galėtumėt pasakyti jam, kad grįžau į Paryžių.

Kitame ragelio gale stojo nemaloni tyla.

– Gal galėtumėt pasakyti jam… – prabilau vėl, bet Greisė numetė ragelį.

Pasijutau kaip primuštas vaikas. Jėgos visai apleido, mintys susijaukė. Ir vis dėlto po dviejų valandų vėl surinkau Greisės numerį.

– Labas vakaras. Ar Klifordas jau pabudo?

– Taip.

– Gal galėčiau su juo šnektelėti?

– Ne! – atšovė Greisė. – Jis labai susijaudins. Mudu vylėmės, kad nebegrįšit ir duosit mums ramybę.

Ragelis išsprūdo man iš rankos. Kokia gėda! Norėjau sėsti į automobilį ir lėkti atgal į Vieną. Vis dėlto padėjau ragelį ant šakutės, kritau į lovą ir išmiegojau vienuolika valandų.

Kitą rytą mane pažadino saulė. Buvau pamiršusi nuleisti žaliuzes. Rytas buvo saulėtas, jokio vėjelio, šilta, ir gyvenimas atrodė daug mielesnis.

Šokau iš lovos ir paskambinau Vikei. Atsiliepė Skotas.

– Labas, Skotai, kaip tu?

– Jau geriau. O tu Paryžiuje?

– Taip. Žinai, Klifą iš ligoninės pasiėmė Greisė. Ji atsisako perduoti jam, kad aš grįžau.

Skotas nusijuokė.

– Tikra Greisė! Bet nesirūpink, tuoj viską sutvarkysiu.

– Paskambinsi jam?

– Taip. Padėk ragelį.

Po penkių minučių suskambėjo telefonas.

– Sveika, mieloji! – Klifo balsas buvo kimus. – Tuoj būsiu.

Ir tikrai pasirodė po valandos. Atvežė Žanas ir padėjo užlipti laiptais.

Tos akimirkos niekada nepamiršiu. Klifas atrodė kraupiai: veidas sutinęs, ant kaktos raudoni randai, iš gražių katiniškų akių telikę plyšiukai, po akimis – mėlynės, eina kaip senis – vos vilkdamasis, brūžindamas kojomis ir be paliovos dejuodamas.

Nors buvo sudaužytas, mane pamatęs puolė ant kelių ir norėjo išbučiuoti kojas.

– Baik, Klifai, baik!

Jis apglėbė rankomis man klubus ir ėmė kūkčioti.

– Kite, širdele, niekada daugiau nepabėk. I love you so much! Kai tavęs nėra, aptemsta saulė, pasaulis atrodo pilkas. Atsiprašau, kad šitaip atrodau. Man tokia gėda! O mieloji, please, atleisk man, daugiau to nebus.

Man jo išsyk pagailo.

– Geriau atsigulk, – pasakiau ir padėjau Klifui atsistoti.

– Tik jei eisi kartu, Kite. Tik jei būsi su manim.

Taigi atsiguliau šalia jo, jis prisiglaudė ir kaipmat užmigo.

Po kelių valandų Klifas man papasakojo, kaip atsidūrė pas Greisę:

– Pabudau ir nesuprantu, kur esu. Norėjau paklausti, bet pasipūtusi seselė liepė nekalbėti. Sakau: „Kur čia vonios kambarys?“ Ji atneša man basoną. Išsigandęs nustūmiau jį. O čia staiga išdygsta Greisė. Kažkas iš ligoninės paskambino į redakciją, tie ir pasakė jai, kur esu. Sakau: „Greise, išvežk mane iš čia, tuojau pat.“ Ji taip ir padarė, parsivežė namo. Ir visaip išsityčiojo: „Tai Dievas tave baudžia už nuodėmingą gyvenimą.“ Paskui išėjo į klubą žaisti teniso. – Klifordas nutilo ir sudejavo.

– Tau sunku kalbėti? – sunerimau.

– Ne ne, kalbėti nesunku, tik kvėpuoti. Beje, mieloji, tarp jos ir manęs viskas baigta. Skiriuosi! Kad ir kiek tai kainuotų. Ji neperdavė man, kad grįžai. Viskas baigta, galutinai! Nekenčiu jos!

– Pirmiau pasveik, – pasakiau tyliai.

– Pirmiau noriu tave jausti. Noriu mylėtis, mieloji. Mane taip sudaužė, kad vos nenumiriau, bet mylėtis vis dar galiu. Noriu tavęs. Noriu būti tavyje.

– Klifai, geriau tu pailsėk.

– Ne! Nusirenk! Nusirenk.

Vilkėjau naktiniais. Klifordas tol už jų tampė, kol nusivilkau per galvą.

– Mmmm… taip daug geriau, mieloji. Tu – didžioji mano gyvenimo meilė. – Jis prisiglaudė, laimingas dūsavo, švelnios minkštos jo rankos nuslydo man nugara, girdėjau garsius stiprius jo širdies dūžius ir tariau sau: dabar viskas vėl bus gerai, bus taip, kaip kitados.

Į redakciją Klifordas nuėjo tik po dešimties dienų. Iki tol namie buvo kaip šilkinis.

Žanas kasdien užveždavo laiškus ir užsienietiškų laikraščių, kartą per dieną aš eidavau apsipirkti, o visą kitą laiką būdavau su Klifu.

Jis jautėsi nekaip. Vos mėgindavo atsistoti, pasidarydavo silpna. Kiauras dienas miegodavo. Kelis kartus skambino Greisė, bet jis nėjo prie telefono.

– Nebenoriu apie ją girdėti, man reikia tik tavęs, – tvirtino kaskart. – Aš toks laimingas čia, su tavim. Tik gąsdina tavo studijos. Jeigu gausi daktaro laipsnį, tuoj sakysi, kad esu tau per prastas, nes aš tokio laipsnio neturiu. Ta mintis mane graužia, graužia, graužia… – Klifo balsas silpnėdavo ir jis užmigdavo.

Tačiau vieną dieną jėgos grįžo. Žaizdos užsitraukė ir užgijo, katiniškos akys vėl galėjo plačiai atsimerkti, tik paakiai tebebuvo geltoni. Veido patinimas atlėgo, grįžo apetitas.

Abu nuėjome į turgų Dagero gatvėje. Klifordas jau nebevilko kojų, vėl atrodė aukštas ir stiprus, žingsniavo spyruokliuodamas ir atrodė pailsėjęs, tarsi būtų grįžęs iš atostogų, o ne iš ligoninės.

– Kite, dabar jau tikrai pasimokiau, – pasakė man. – Atgimiau iš naujo. Dabar tu visada mylėsi mane, o aš tave. Mūsų meilė niekada nesibaigs. Apsivesim, susilauksim vaikų.

Jis nuvažiavo į redakciją ir išmetė iš darbo Rozabelą, vėl atnaujino skyrybų procesą. Paskui jį vėl sustabdė – dėl Gregorio, kad tas nebūtų tėvų tampomas už rankų. Gyvenimas vėl tapo toks, koks neseniai buvo – tikra parako statinė. Ir taip tęsėsi dvejus metus.

Niekada nežinodavau, kada Klifas pratrūks. Šiandien? Rytoj? Kitą savaitę? Kada jiedu su Skotu vėl išdums į Pigalio aikštę. Kada man nežinant susitiks su Greise ir prisisiurbęs parlinguos namo.

Jis niekada nepranešdavo, kad važiuoja jos aplankyti. Jei piktindavausi, atrėždavo: „Ogi teks su tuo susitaikyti. Tu turi savo studijas, aš – savų reikalų.“

Kuo daugiau vakarų jis praleisdavo pas Greisę, tuo labiau kankinausi. Nusiminusi lėkdavau į Paryžiaus gatves, žvalgydavausi į apšviestus svetimus langus ir galvodavau: už kiekvieno lango sėdi nelaiminga moteris ir laukia savo vyro.

Gyvenimas negerėjo, vakarais saulei leidžiantis mane ėmė kamuoti depresija. Ūmai ėmė skaudėti nugarą, maudė kojas, galėjau avėti tik plokščiapadžius batus, prie kurių batsiuvio paprašiau prikalti guminius kulniukus. Net minkščiausia oda man regėjosi per kieta.

Buvo blogai, bet niekaip negalėjau prisiversti palikti Klifordo. Jo kvapas man vis dar buvo malonus, vis dar ilgėjausi jo glamonių, man patiko mudviejų kūnų harmonija, vis dar jaučiau beprotišką trauką, vis dar po kiekvieno ginčo susitaikydavome lovoje.

Kitiems mudu atrodėme nuostabi pora. Klifas turėjo gerą klausą, skambino pianinu, vaikščiojome į operas, į koncertus, namie surengėme du vakarėlius, per kuriuos Klifas muzikavo svečiams, ėjome į gerus restoranus. Ilgainiui pabuvojau visuose garsiuose restoranuose: „Tour d’Argent“, „Lassere“, „Ledoyen“, dažnai eidavome ir į „Šervudą“. Kad nepabėgčiau, Klifordas visur mane vedžiojosi: į šventes Amerikos ambasadoje, į gala koncertą, Rokfelerio garbei surengtą prašmatniame viešbutyje prie Vandomo aikštės, į Onasio kviestinę vakarienę „Chez Maxim’s“ restorane, kurios niekada nepamiršiu, nes blogai pagarsėjęs daugybės laivų savininkas įkišo ranką į sriubinę ir išžvejojo didžiausius omarų gabalėlius. Tai buvo makabriška vakarienė, nes netrukus po to Onasio neliko. Jis mirė Paryžiuje, amerikiečių ligoninėje.

Mudu su Klifu skridome į karnavalą Rio de Žaneire, taip pat į Londoną, į vakarėlį Bakingamo rūmų sode, kuriame dalyvavo karalienė. Susipažinau su Sofi Loren, princese Begum ir Kim Aga Chanu, mus pasikvietė buvusi karalienė Soraja, o jos vyras Persijos šachas, nors ir sirgo, Sankt Morice davė Klifordui interviu.

Tai buvo gyvenimas užsienio garsenybių apsupty. Tačiau po kiekvieno vakarėlio laukdavo nelemta Pigalio aikštė. Džiugi kelionė iš baro į barą. Klifas buvo neprognozuojamas. Kartais prisilupdavo tiek, kad net taksistai nebestodavo. Tada liepdavau jam lindėti tarpuvartėje ir tik kai jau įsiropšdavau į taksi, pamodavau, kad prieitų.

Kad ir kiek jis išgerdavo, bloga niekada nebūdavo. Tik atsidūręs namie be gyvybės ženklų susmukdavo ant grindų prieškambaryje arba vonios kambary prie vonios, o kai išsimiegojęs atsibusdavo, nieko neprisimindavo. Lygiai pusę dešimtos ryto pareigingai keliaudavo į redakciją ir rašydavo puikius straipsnius. Kaip jam tai pavykdavo, man buvo paslaptis.

Klifas buvo garsiausias to meto žurnalistas, išviešindavo skandalus, gavo daugybę apdovanojimų, kalbino prezidentus, mokslininkus, kino žvaigždes ir verslo magnatus, bet toji laimė buvo apgaulinga. Neabejojau: manęs laukia dar ne vienas sukrėtimas.

Po kokių šešių taikos savaičių vieną naktį Klifordas neperspėjęs apskritai negrįžo namo. Paskui parsirado girtutėlis, bet ne atsiprašė, o laidė gerklę, išplūdo mane. Tai varė į neviltį.

Kartą vasarą, po baisingo mudviejų ginčo, trenkiau durimis ir išlėkiau pas Volfą į Avinjoną. Aplankiau jį, gyvenantį pasakų namelyje tarp gėlių, karališkųjų palmių ir mimozų. Ten prabėgusios dienos buvo nuostabios. Kai grįžau į Paryžių ketindama susirinkti daiktus, radau Klifordą pusgyvį gulintį lovoje subintuota galva, subadytu kairiu skruostu, o nuo laukujų durų iki miegamojo per kilimą driekėsi kraujo pėdsakai.

Aš vos nenualpau. Vėl jo pagailo, puoliau rūpintis ir pažadėjau, kad niekada daugiau nevažiuosiu pas Volfą, nes Klifordas tvirtino nusižudysiąs, o to aš tikrai nenorėjau.

1975 metais, per Kalėdas, mudu oficialiai išsiskyrėme. Aš grįžau į Vieną, bet prieš pat Naujuosius Klifordas atidūmė ir išsivežė mane į Paryžių. Aš lyg užkerėta niekaip negalėjau apsieiti be jo. O jis – be manęs.

Mudu nuskridome į Ameriką pas Klifo tėvą ir šis paprotino sūnų. Pusę mėnesio buvo taika ir ramybė, paskui, kaip sako, užkliuvo už varčios ir vėl nuo pradžios. Niekas niekaip negerėjo. Išskyrus vieną dalyką – disertaciją parašiau pasakišką. Tačiau tai verta atskiro skyriaus.

22

SKYRIUS

Priežastis, kodėl taip ilgai ištvėriau su Klifu, buvo ne tik lova. Tai buvo ir mano studijos. Kišenėje turėjau trokštamą skaitytojo bilietą ir man plačiai atsivėrė garsiosios nacionalinės bibliotekos Rišeljė gatvėje, Paryžiaus širdyje, vartai. Vos tik įžengdavau į pašlovintas sales, mintys apie nelaimingą asmeninį gyvenimą išgaruodavo ir pasijusdavau daug geresniame pasaulyje.

Užmiršau pasakyti, kad disertaciją rašiau karališkoje aplinkoje, gražiausioje pasaulio skaitykloje, po stikliniais kupolais, laikomais grakščių kolonų. Saulės nutvieksta švytėjo sieninė tapyba ir regėjosi, kad apsupta augalų sėdžiu romantiškame miškelyje.

Dirbau prie didžiulio stalo iš prabangaus medžio, mėgavausi taika, ramybe ir nuostabiais kvapais, sklindančiais nuo gausybės knygų. Be to, plušėjau kaip tikra detektyvė – ieškojau užmirštų moterų rašytojų.

O tai nebuvo labai jau lengva.

Jeigu koks pastorius parašydavo pusėtiną pamokslą, visur šmėžuodavo jo vardas. O jei garsia rašytoja tapdavo moteris, paminėti jos pavardės nesiteikdavo niekas. Ir vis dėlto atkapsčiau tas pavardes. Tarkim, būdavo parašyta: „ Misis Manli skaito ištraukas iš naujausio savo romano“ arba „Marija Benet parašė dar vieną širdžiai mielą knygą“. Aš jas visas prikėliau naujam gyvenimui – Elizabetą Heivud, Elizabetą Inčbald, Sarą Filding, perskaičiau Esteros Šapon laiškus ir knygą „Misis Treil gyvenimas“. Buvo taip įdomu, kad tas moteris net sapnuodavau. Kai kurios knygos buvo nė karto neskaitytos ir surištos lankais, tad norėdamas perskaityti pirmiausia turėdavai supjaustyti lapus. Už mane tai padarydavo bibliotekininkas. Ir štai ji, Anglijoje 1775 metais išspausdinta knyga, kurią pirmą kartą, po dviejų šimtų metų, Paryžiuje perskaitė Kitė Valentin. Jausmas buvo tiesiog svaiginantis. Taigi skaičiau, skaičiau, skaičiau.

Kai kuriuos romanus sudarė šeši tomai, kiekviename – po kelis šimtus puslapių. Ko konkrečiai ieškoti, nežinojau, todėl užsirašinėjau tai, kas man atrodė įdomiausia. Ir šitaip plušėjau visus metus. Paskui išanalizavau sukauptą medžiagą.

Tai buvo revoliucija! Kai tuo įsitikinau, nuėjau į kavinę priešais biblioteką, kur dažnokai keliaudavau atsipūsti, ir užsisakiau taurę „Pommery“ šampano.

– Ką švenčiat, madmuazele? – pasidomėjo padavėjas, kuris jau atpažindavo mane. – Atrodot labai laiminga.

– Taip, mesjė. Ką tik nusipelniau daktaro laipsnio. Atradau nuostabių dalykų, parašiau disertaciją ir gerai žinau, kad ji bus užskaityta.

O žinot, ką atradau?

Kodėl užmirštos talentingos moterys rašė kelių šimtų puslapių ilgumo romanus? Po penkis šešis storiausius tomus. Ko jos tuo siekė? Ir staiga labai patenkinta supratau: puikiai slėpdamosi už meilės ir intrigų, už sudaužytų širdžių ir išdavysčių scenų jos tyliai ir slapta sėjo moterų emancipacijos sėklą.

Anuomet Anglijoje į išsilavinusią moterį būdavo žiūrima su panieka. Iš tokių vyrai šaipydavosi ir kvatodavo pasakodami anekdotus. „Rašanti moteris tokia pat apgailėtina kaip šuo, einantis dviem kojom“, – rašė tūlas Semiuelis Džonsonas. Be to, aplinkui tik ir skambėjo: „Skaityti ir rašyti mergaites reikia mokyti vien dėl to, kad jos galėtų rašyti meilės laiškus. Jeigu jos bus auklėjamos kaip jų broliai, vėliau nebus paklusnios savo vyrui, taps tuščiagarbės, kietakaktės ir įžūlios.“

O ką darė mano atrastos autorės? Jos tvirtino priešingai ir kurdavo atitinkamus personažus – jausmingas herojes. Ūmai romanuose įsigalėjo naujos herojės – išsilavinusios, gerai išauklėtos, išmintingos, patikimos, mielos, skaisčios ir ištikimos. Atsidavusios savo vyrui. Tokių personažų anksčiau dar nebuvo buvę.

Šimtmečio pradžios romanuose pusnuogės krūtis apnuoginusios herojės glausdavosi vyrui prie krūtinės kur nors sodo pavėsinėje, slapta, šviečiant mėnuliui. Jų troškimas buvo vienas – sudaužyti kuo daugiau širdžių. O štai vėlesniuose romanuose moteris jau troško daugiau, erotiką, aistrą, meilužius, flirtą ir šokį ji mielai iškeitė į teisę mokytis. Tai buvo pirmas žingsnis moterų lygybės su vyrais link. Iki manęs to neįžvelgė niekas. Tik buvo stebimasi, kodėl moters paveikslas romanuose taip staiga ir radikaliai pasikeitė. Tačiau priežasčių nesuvokė nė vienas tyrinėtojas.

Viską, ką išsiaiškinau, džiūgaudama surašiau ant rožinio popieriaus, paskui perrašiau ant žalio, galiausiai švarraštį – ant balto.

Buvau taip įsimylėjusi savo temą, kad darbui atidaviau visą save. Klifordas galėjo laidyti gerklę, siusti, šėlti, man tai nerūpėjo, aš galvojau vien apie disertaciją.

Per Velykas – mudu kartu jau buvome praleidę penkerius metus – darbas buvo baigtas. Du šimtai aštuoniasdešimt nuostabių puslapių. Iš džiaugsmo norėjau šokinėti.

O tada išskridau namo.

Disertaciją pavadinau „Aštuoniolikto amžiaus anglų romanų herojės – idealų kaita“ ir nunešiau į universitetą.

Klifordas nenorėjo išleisti manęs vienos, tad skrido kartu. Jis paniškai bijojo, kad mane pasigriebs „Volfas iš Kelno“ arba nebeišleis mama, dėdė, mano draugai ir kolegos, kuriems jis labai pavydėjo. Jis nekentė ir mano disertacijos. Kai sužinojau egzamino žodžiu, paskutinio ir labai sunkaus, klausimus, vėl kilo baisus triukšmas.

Mokytis turėjau labai daug: išstudijuoti visą vokiečių literatūrą, visą anglų literatūrą, perskaityti senąja anglų kalba parašytą epinę poemą „Beovulfas“ – šešis šimtus puslapių. Šešis šimtus! Ir pakomentuoti priebalsių perkaitą kiekviename žodyje – kaip senoji anglų kalba virto dabartine ir kaip pateko į vokiečių kalbą. Pavyzdžiui, „fleaje“ virto „fly“, o vokiškai „Fliege9“.

Kai sužinojau apie užduotis, pasidarė silpna. Klifordas ėmė piktintis:

– Nesuprantu, kodėl imiesi to buko darbo? Ką, atmintinai kalsi kaip kokia mokinukė? Jei mokysiesi, vieni mudviejų metai nueis šuniui ant uodegos. Iki Kalėdų sėdėsi įsikniaubusi į knygas ir užrašus, o į mane bus nusispjaut.

– Klifai, aš privalau mokytis.

– Privaloma tik numirti. Stumk visą tą šlamštą šalin ir užsiimk naudingesniais dalykais.

– Kokiais?

– Perrašyk savo romaną.

Aš net išsižiojau iš nuostabos. Romaną? Juk Klifas suniekino jį, sutrypė, mane visaip plūdo, baudė ir žemino.

– Juk sakei, kad romanas niekam tikęs.

– Dabartinis variantas – taip. Jei nori, galiu tau padėti.

Tai buvo tik gudrus manevras, kad kaip nors atitrauktų mane nuo mokslų. Taip Klifui ir pasakiau. Tačiau jis neatstojo, kai mokydavausi, visaip kankino mane – į namus kvietėsi kolegas iš „ABC News“, rūkė ir gėrė, naktimis neleisdavo išsimiegoti. O artėjant vasarai prasidėjo tikras pragaras. Klifas vėl pateikė ultimatumą: „Arba egzaminai, arba aš.“

Tuo metu man viskas jau buvo vis viena. Palikti jo negalėjau, būtų kaipmat atlėkęs ir parsivežęs atgal. Taigi kai jis būdavo namie, mokiausi ausis užsikimšusi kamštukais. Klifas jau buvo įpratęs ilgas valandas laidyti gerklę. Kalba dažniausiai sukdavosi apie pinigus.

Tačiau kartą dangus jį nubaudė.

Klifas išėjo apsipirkti į Dagero gatvę ir parnešė kraujinės dešros. Esą, kad būtų pigiau. Paskui paskaitė man ilgą paskaitą tema „Aš, kuris uždirbu duonai, parodysiu tau, kaip reikia taupiai gyventi“.

Per pietus jis kimšo tą dešrą, kad įrodytų man, kokia ji gardi. Aš sėdėjau ir laukiau.

– Valgyk, – paragino mane. – Nes atauš.

– Ačiū, aš nealkana.

– Sakau, valgyk! Negirdi?

– Nenoriu!

– O kodėl nenori, a? – netekęs kantrybės subliuvo Klifordas.

– Nes kai vaikystėj matydavau, kaip kaime mėsininkas nuleidžia kiaulei kraują ir paskui gamina dešrą, būdavo šiurpu, – atsakiau ramiai.

– Kraują? Kodėl kraują? – pasibaisėjo Klifordas ir numetė šakutę. – Kokį dar kraują? Taigi čia mėsa.

– Ne, – atsakiau šaltai. – Ne mėsa. Kaip manai, kodėl ta dešra tokia pigi?

Klifordo veidas net pažaliavo. Jis pašoko ir nuskuodė į tualetą. Taip mūsų namuose Bulardo gatvėje baigėsi kraujinių dešrų ir paskaitų apie pigius maisto produktus era. Nuo tada gaminau vien tik vegetariškus patiekalus – pagal įmantriausius receptus, su kvapniais prieskoniais, kurių buvo atvežęs Klifordo tėvas. Klifas liko patenkintas. Be to, aš pati nebegalėjau žiūrėti į mėsą. Kuo nelaimingesnė buvau, tuo labiau gailėjau skerdžiamų naminių gyvūnų. Lanku apeidavau ir akvariumus su parduodamomis žuvimis. Mane pykindavo jau vien nuo kvapo.

Paskui atsitiko nuostabus dalykas.

– Žinai ką, – po keturiolikos dienų pasakė Klifas, – man nebeskauda dešinio peties. Ir dešimt kilogramų numečiau.

Man pačiai nustojo mausti nugarą, rečiau skaudėdavo galvą. Tačiau kartkartėmis tekdavo grįžti prie ankstesnio maisto.

– Šiandien Greisė pasikvietė svečių, – vieną dieną pasakė Klifordas. – Įdomu, kuo vaišins. Turbūt vėl bus milžiniški kepsniai, – atsiduso.

Neilgai trukus jis nustojo kalbėti apie pinigus, nes nepirkdami žuvies ir mėsos gyvenome daug taupiau, išleisdavau tik pusę ūkio reikmėms skirtų pinigų. Suprantama, Klifui tai labai patiko.

Šiaip jau viskas liko po senovei. Klifordas visaip kliudė man ruoštis egzaminui. Kuo arčiau jis buvo, tuo pikčiau Klifas mane puolė, ėdė visą gegužę, birželį ir liepą. Pati nesuprantu, kaip iškenčiau tą pragarą. Tačiau vidinis balsas kuždėjo: Kite Valentin, nepasiduok! Sukaupk jėgas ir baik studijas. Už tai bus atlyginta. Gyvenimas vėl bus gražus. Tą patį tvirtino ir mama. Tačiau nerimavau, nes iš universiteto nebuvo jokių žinių.

– Ir kur dingo tas tavo profesorius? – vaidindamas rūpestingą klausinėdavo Klifordas. – Neatsiliepia? Ne? Tyli? Aha, prasti popieriai. Tavo disertacija nuėjo šuniui ant uodegos.

– Kodėl taip manai?

– Neįdomiai parašei. Turbūt jis neprisiverčia perskaityti. Sakiau tau, pameni? Tik veltui švaistai laiką. Mesk šalin tas kvailas knygas. Jei tau neberūpi savas romanas, padėk man parašyti apie M. A. Kentą.

Atsidusau. Tas M. A. Kentas man buvo nė motais. Be to, abejojau, ar ilgai temps. Jis vis dar gulėjo Londono ligoninėje, tačiau būdavo, kad kelias savaites nebendraudavo su Klifu. Taigi tai buvo abejotinos reikšmės projektas.

– Negi nenori su juo susipažinti? – klausinėjo Klifas.

– Žinoma, noriu. Bet po egzamino, gerai?

– Tokio užsispyrusio žmogaus kaip tu dar nesu regėjęs, – suriko Klifas. – Ketini mokytis kiaurą vasarą?

– Ketinu. Jeigu tau negerai, galiu važiuoti pas dėdę į pilį. O tu atostogauk su Gregoriu.

– Na jau ne! Mudu skrisim į Korsiką. Tu ir aš. Viskas jau suplanuota.

– Gerai, bet pasiimsiu užrašus ir knygas.

– Bus matyti, – atšovė Klifas.

Taigi išskridome į Korsiką. Tai yra aš vos nelikau namie. Jau kroviausi daiktus į raudoną kelioninį krepšį, ir ūmai pakraupau: visa, ko man reikės mokantis, buvo dingę.

Mano draugė Gretė paskolino savo užrašus. „Saugok kaip savo akį, – perspėjo. – Jie man labai brangūs.“ Ir staiga jie dingo. Prakeikimas! Tą vakarą tvarkingai pasidėjau juos šalia svarbiausių knygų ir skaitymo akinių – ir staiga viskas prapuolė, lyg būtų prarijusi žemė. O lėktuvas išskrenda po keturių valandų. „Kur Klifordas galėjo juos paslėpti?“ – karštligiškai sukau galvą. Išnešti negalėjo, nes vakar grįžo vėlai, o šiandien dar nebuvo išėjęs iš namų. Taigi užrašai čia, bute. Tiktai kur?

Nulėkiau į virtuvę ir apžiūrėjau šiukšlių maišą, paskui po maišu, tada orkaitę, šaldiklį, židinį, balkoną. Nieko!

Puoliau į neviltį. Klifordas buvo svetainėje, garsiai plepėjo telefonu.

Paieškojau miegamajame po lova, už ilgų iki žemės užuolaidų. Staiga pastebėjau, kad spinta užrakinta, o rakto nėra. Valio!

Kur Klifordas paslėpė raktą, spėlioti neprireikė. Žinojau: savo chalato kišenėje. Tenai ir radau.

Spintoje, pačioje apačioje, gulėjo mano knygos ir užrašai, taip pat gramatika, kuri padės man suprasti „Beovulfą“, jo vertimas į vokiečių kalbą, senosios anglų kalbos žodynas, šventojo Augustino veikalai ir mano skaitymo akiniai. Ačiū tau, Dieve!

Patenkinta sukroviau viską ant lovos, atsisėdau šalia ir ėmiau laukti audros su perkūnija. Ir sulaukiau.

– Kite, jau pasiruošusi? – baigęs kalbėti telefonu sušuko Klifordas ir įpuolė į miegamąjį. Metęs žvilgsnį į lovą išraudo kaip burokas. – Ką tai reiškia? – subliuvo ir įsmeigė į mane akis.

Akivaizdu, tikėjosi, kad imsiu raudoti, tačiau tokie laikai jau seniai praėjo. Per ilgus metus sukūriau geresnę taktiką. Sėdėjau, tylėjau ir išpūtusi akis spoksojau į jį. Tegu išsisiunta.

– Nežiūrėk šitaip! – rėkė Klifordas. – Tai varo mane iš proto. Kodėl niekada nedarai taip, kaip noriu aš?

– Tu paslėpei mano užrašus, – pasakiau ramiai.

– Manai, nežinau, kas vyksta? – prisimerkęs rėkavo Klifordas. – Vos baigsi studijas, pamojuosi man rankele: goodbye, senuk Klifai! Lik sveikas, mielas tėtuši! Neišdegs! Girdi mane? To šlamšto nesiveši! – Aš tylėjau. – Sakau tau, nesiveši. Gal apkurtai?

– Jeigu taip, niekur aš nevažiuosiu.

– Kaip pageidausi. Tada skrisiu vienas.

Klifas čiupo savo lagaminą ir nuskuodė prie laukujų durų. Trinktelėjo jomis ir nurūko laiptais žemyn. Tačiau po dviejų minučių vėl stovėjo priešais mane.

– Kur mano pasas?

– Ant naktinio staliuko.

– Dabar jau tikrai išeinu.

– Bye bye! – pasakiau džiugiai.

Klifordas minutėlę spoksojo į mane, paskui pratrūko raudoti.

– Tu nebemyli manęs, – kūkčiojo susmukęs prieš mane ant kelių. – Tu nesupranti manęs. Aš noriu atostogauti su tavim, tik su tavim.

– Ir aš noriu. Bet turiu ir mokytis, antraip užgrauš sąžinė.

Klifordo ašaros kaipmat nudžiūvo.

– Jei taip, aš pasiimsiu savo rašomąją mašinėlę ir rašysiu auksinį trilerį.

– Puiki mintis, – linktelėjau ir ėmiau krautis užrašus į krepšį.

– Bet įspėju: mano romanas bus šimtąkart geresnis už tavąjį. – Ir jis piktdžiugiškai sukikeno.

Vasaros atostogos Korsikoje buvo kitokios negu Elbos saloje, Maljorkoje ir Iskijoje. Čia gamta irgi buvo pietietiška, tik negydė lyg balzamas. Jūra buvo tokia pat žydra, saulė tokia pat karšta ir plieskė nuolat, tačiau mudu su Klifu dabar buvome nebe du įsimylėjėliai, miegantys prašmatnioje lovoje, pakrantėje įsikūrusiame viešbutyje, apsuptame aukštų palmių, o varžovai.

Klifas nuolat įrodinėjo esąs geresnis už mane: greičiau bėgioja, geriau plaukia ir laipioja uolomis. Žinoma, taip ir buvo. Juk logiška. Aš esu metro šešiasdešimties, jis – metro devyniasdešimties. Ko čia stebėtis, kad bėgioja greičiau už mane. Juk jo kojos ilgesnės, o raumenys stipresni.

Anksčiau jis vis klausinėdavo: „Ar ne per greitai einu? Juk esu aukštesnis. Pasakyk, jei nespėji. Nesivaržyk.“ Dabar kas rytą ir per pietus jis kaip įkirptas skuosdavo per viešbučio vestibiulį į restoraną, o aš tipendavau iš paskos stengdamasi neatsilikti. Kaip kvaila! Tačiau jam būtinai reikėjo būti pirmam, antraip visą dieną tektų klausytis priekaištų.

Plaukioti jūroje irgi nebuvo malonu kaip anksčiau. Dabar vyko varžybos. „Kuris pirmas pasieks uolas? Kuris pirmas užsiropš aukštyn?“ Žinoma, pirmas visada būdavo jis. Nes troško būti geresnis, vikresnis ir protingesnis už mane. Žaidimas „žuvelė bučiuoklė“ seniai buvo užmirštas.

Man mokantis Klifordas elgėsi kaip nuožmiausias priešas. Vos tik minutėlei padėdavau užrašus į šalį, pratrūkdavo: „Va matai! Tu visai be jėgų. O man ką tik dingtelėjo nuostabi mintis.“ Jis puldavo prie savo žaliosios „Olivetti“ ir triumfuodamas, šaipydamasis iš manęs, imdavo tarškinti klavišais.

Po savaitės iš Ajačo persikraustėm į Marincą. Čia pakrantė buvo visai laukinė, smaragdo spalvos vanduo nepaprastai skaidrus. Tikras atostogautojų rojus. Palmių buvo mažiau, užtat į valias mėtų ir krūmų, kurių žiedai išsiskleisdavo sutemus ir visą naktį svaigindavo kvapais. Užburianti vieta.

Atvykėliai čia gyveno mažuose svečių namukuose ant skardžio, valgydavo gryname ore, paplūdimyje, baltoje palapinėje. Ir viešbučio savininkai, ir svečiai buvo mieli žmonės. Čia buvo ir dosniai šeriamų šunų, bet Klifordas bijojo tų mažučių geltonplaukių draugiškų padarėlių, drebėdavo net pamatęs vapsvą, paukštį ar plaštakę, jei tik tie atskrisdavo per arti.

Nuo pat pirmos dienos jį kamavo įvairiausios baimės, kalbėjo vien apie Korėjoj išgyventus baisumus, nuostabią vietovę pavertė karo lauku. Neliko nei ramybės, nei džiaugsmo, nei harmonijos, nei laimės, o tik du buteliai vyno, kuriuos kas vakarą ištuštindavo.

– Ir tu gerk, – liepdavo man. – Pasijusi geriau.

– Tada negalėsiu mokytis.

– Negali padaryt pertraukos, ką? Kam tau tie mokslai?

Pertraukų aš nedariau. Gėriau mineralinį ir kiekvieną dieną mokiausi po penkias valandas. Klifordas rašė savo auksinį trilerį ir vis trukdė man dirbti.

– Matai, vynas man padėjo. Sugalvojau tiesiog fantastišką sceną, to dar nėra buvę. Tuoj paskaitysiu.

– Klifai, aš mokausi ir negaliu atidžiai tavęs klausytis.

– Tikrai? Užtat leidi man už viską mokėti. O darai tik tai, kas patinka pačiai. Gyvenime dar niekada niekada niekada nebuvau sutikęs tokios egoistės. – Jis atsuko man nugarą ir vėl ėmė tarškinti klavišais. Tačiau greitai liovėsi. – Ei, va čia tai sakinukas! Va čia tai žodelį sugalvojau. Puikumėlis! Paklausyk…

– Klifai, būk geras…

– Žinai, mano kantrybė baigiasi! – suriko jis ir pašoko. – Šiąnakt miegosiu terasoje.

Ir miegojo. Iki pirmos valandos nakties. Paskui užsimanė meilės ir švelnumo ir įslinko pas mane į lovą. Tol nedavė ramybės, kol tariau sau: tiek jau to, tebūnie dėl šventos ramybės. Apkabinau jį ir staiga supratau: nieko nebus – aš negaliu.

Niekaip!

Buvau per daug nervinga ir įsitempusi. Pirmą kartą man prireikė vazelino, kad galėčiau atsiduoti Klifordui. Laimė, buvau įsidėjusi didoką tūtą. Kai galiausiai išvykom iš Korsikos, ji buvo tuščia.

Ir vis dėlto, nepaisydama kankinimų, pavydo scenų, ūmių pykčio priepuolių, pakęsti Klifordo kvapą vis dar galėjau.

Tačiau įtampa augo. Kiekvieną popietę prieš vakarienę mudu eidavome maudytis. Artėjant kelionei namo vieną dieną buvo labai karšta ir Klifas kaip visada pirmas nuskuodė į paplūdimį. Nes visada visur turėjo būti pirmas. Kai atėjau, jis prunkšdamas jau yrėsi per įlanką. Prieš tai buvome mirtinai susiginčiję. Įbridau į vandenį ir pakraupau: nebegaliu plaukti. Nebemoku! Oda išsyk pašiurpo. Dar vakar plaukiojau kelias valandas – ir še tau! Nesuvokiama! Juk vandeny jausdavausi kaip žuvis, plaukti mama išmokė, kai buvau ketverių. Vandens niekada nebijojau, manęs negąsdino nei upė, nei giliausias ežeras, o štai dabar stoviu čia visų užmiršta ir galvoju: ar vanduo mane išlaikys?

Baimė sukaustė man gerklę. Aš bijau jūros, bijau gyvenimo, ateities, bijau Klifo! O jeigu jis teisus? Gal tikrai disertacijos neužskaitys? O juk tam darbui atidaviau visą širdį, visą save, visas jėgas. Jeigu tikrai nepavyks, kas tada? Ką darysiu? Kas manęs laukia?

– Pasiskubink! – suriko Klifas. Jis jau buvo perplaukęs įlanką ir užsikabarojęs ant uolos. – Ko ten trypčioji?

Įkvėpiau oro ir tariau sau: plauksiu. Net jei pakeliui gausiu galą.

Ūmai vėl atsigavau, vėl žinojau, kaip reikia elgtis vandenyje, ėmiau plaukti palengva, paskui vis greičiau. Vanduo laikė mane. Kol kas. Plaukdama galėjau matyti dugną, bet paskui pasidarė giliau, tamsiau, šalčiau… Sūrios bangos plakėsi į veidą, prisirijau vandens ir kiekvieną sekundę tikėjausi blogiausio. Besidaužančia širdim, genama baimės įlanką perplaukiau. Kai išlipau, visa drebėjau. Sukaupusi paskutines jėgas užsiropščiau ant uolos. Išgelbėta! Man pavyko.

– Tu niekada taip greitai neplaukiosi kaip aš, – sumurkė Klifas.

Jis gulėjo ant nugaros, veidą atsukęs vakaro saulei, užmerkęs katiniškas akis, ir spinduliavo neramybę. Pažvelgiau į tvirtą rudai įdegusį kūną, į putnias lūpas, nuo galvos iki kojų nužvelgiau aukštą stuomeningą vyrą, kuris nieko kito neveikė, tik kritikavo mane ir plūdo kaip kvailą vaiką, ir supratau: viskas, jau pasiekiau skausmo ribą.

Dabar man iš tiesų reikėjo pagalbos. Jei niekas nepasikeis, ir tučtuojau, gyvenimas manęs nebedžiugins.

9 Musė.

23

SKYRIUS

Į Paryžių grįžau visai sugniuždyta. Tikra bėdulė. Klifas taip mane įėdė, kad visur įžvelgiau pavojus: gatvėje, namie, tamsoje. Svėriau tik keturiasdešimt aštuonis kilogramus, maudė smilkinius, mokytis sekėsi sunkiai, o blogiausia buvo tai, kad pasijutau nevykėlė.

Paryžiuje manęs laukė laiškas. Iš universiteto. Siuntėjas – mano bičiulė Gretė.

Klifas laišką įteikė man tylėdamas. Melsdama dangaus pagalbos nuėjau į darbo kambarį, atsisėdau prie rašomojo stalo ir atplėšiau voką. Tai jau bus antras kartas, kai mano darbas atmetamas, galvojau sustingusiais pirštais traukdama iš voko popieriaus lapą. Paskui perskaičiau. Tada antrą kartą ir trečią.

Žinot, kas ten buvo parašyta?

Ogi mano profesorius užskaitė disertaciją ir išgyrė. Gretė rašė:

Labai išgyrė! Įsivaizduok, jis pasiėmė tavo darbą į namus savaitgaliui, o pirmadienį mus visus sukvietė ir pasakė: „Pagaliau bent vienas puikus darbas. Parašyta labai sklandžiai, kaip romanas. Be to, jame yra kai kas visiškai nauja.“ Ir pasiūlė perskaityti patiems.

Kite, tau pavyko! Sveikinu! Visą dieną apie tave tik ir kalbėjom. Kada grįši į Vieną? Užsuk užsiregistruoti, tau leista laikyti egzaminą žodžiu. Labai lauksiu.

Tavo Gretė

Aš paplūdau ašaromis. Padėjau galvą ant rašomojo stalo ir ilgokai kūkčiojau. Ilgus mėnesius laukiau ir vyliausi, drebėjau ir abejojau – ir štai atpildas. Man nebereikia baimintis. Tikslas jau pasiekiamas ranka.

Dieve brangiausias, kaip man palengvėjo!

– Na, argi nesakiau? – išgirdau riktelint Klifordą. Jis jau buvo spėjęs iškraustyti lagaminus ir tyliai įsliūkino į kambarį. – Sakiau, kad sukurpei mėšlą. Bet nebijok, šersiu tave ir toliau.

Pakėliau galvą, nusišluosčiau ašaras ir tylutėliai ištariau:

– Disertacija priimta.

Klifordas atkišo smakrą.

– Ką ten burbi? Kalbėk garsiau, nieko nesuprantu.

– Mano profesorius užskaitė disertaciją.

– Ką? – Klifordas net loštelėjo. – Tu nepakenčiama! Tuojau liaukis bliauti. Kaip tau ne gėda? Elgiesi kaip mažvaikė. Važiuoju į Neji, pas saviškius. Vakarienei nelauk.

– Būtinai dabar? – paklausiau įsižeidusi. Tikėjausi bent vieno gero žodelio, tačiau argi iš jo sulauksi?

– Greisės nemačiau keturias savaites, – suriko Klifas ir nuskuodė į svetainę.

Išgirdau jį kalbantį telefonu. Paskui nė neatsisveikinęs išrūko iš namų.

Išėjau į balkoną.

Gražuolės persų katės mėgavosi vasara, prausėsi tupėdamos ant užtiesaliukų, ateljė žydėjo oleandras, o ant molberto gulėjo ką tik nupieštas spalvingas paveikslas. Prisišliejusi prie lango stovėjo japonė dailininkė. Ji vilkėjo baltai, ant galvos buvo užsidėjusi raudoną kepuraitę, gražiai derančią prie juodų plaukų. Staiga ji pastebėjo mane ir pamojavo. Aš irgi pamojavau jai.

Paskui visą vakarą sėdėjau viena. Ir tai buvo nuostabu. Paskambinau mamai, dėdei, Vikei, Irmai, Doritai, Ritai, Karlui ir Volfui į Kelną. Išklausiau jų sveikinimus. Buvo tikra palaima!

Tada kritau į lovą ir po ilgo laiko kaipmat užmigau. Kai pabudau, buvo pietų metas. Klifordas jau buvo išėjęs. Negirdėjau nei kada parsirado, nei kada vėl išrūko.

Nuostabu! Ilgai turškiausi vonioje, gerai ištrinkau plaukus, kad neliktų nė krislelio jūros druskos, pažvelgusi į veidrodį nusišypsojau sau ir tariau: vėl esu graži. Pasidžiaugiau duobutėmis skruostuose ir pasijutau kaip iš naujo gimusi. Akivaizdu: mano kančios greitai baigsis.

Griebiausi darbo ir plušėjau kaip bitelė. Jėgos grįžo, vėl galėjau mokytis. O vieną dieną man toptelėjo geniali mintis. O nutiko štai kas.

Šešias valandas verčiau „Beovulfą“ ir labai įgriso tas niūrus vyrų pasaulis su visais jo karingais senaisiais anglosaksais, su malonumu dobusiais vienas kitą ir su meile aprašiusiais, kas kokia ietimi ką persmeigė. Man reikėjo atsipūsti. Įkvėpti gryno oro. Išvaikyti niūrias mintis. Ir tada man dingtelėjo: kodėl neparašius straipsnio apie dabartį? Kas dabar visiems labiausiai rūpi? Ogi moderni moteris. Emancipuota moteris.

Vikė pasakojo dirbusi TEBIPO10, o aš žinojau, kad ten yra labai įdomus skyrius, skirtas moterų reikalams. Apie tai dar niekur nebuvo rašyta. Taigi paskambinau vadovei, uoliai šveicarei, ir paprašiau jos interviu tema „Moterys ir ekonomika“.

– Kokiam čia laikraščiui? – pasidomėjo ji.

– Esu laisvai samdoma žurnalistė, – patikinau. Maniau, ji atsisakys, bet taip nenutiko.

– Gerai, – išgirdau ir lengviau atsikvėpiau. – Rytoj atvykit pas mane į biurą, pažiūrėsim, kas iš to išeis.

Išėjo! Ir dar kaip!

Švytėdama iš laimės, nešina kalnu intriguojančių užrašų grįžau namo. Žinot, ką sužinojau? Ogi moterys yra stropesnės, patikimesnės, lankstesnės už vyrus. Be to, jos rečiau serga, nepalieka darbo vietos taip dažnai kaip vyrai.

Tai buvo sensacija.

Anais laikais buvo priimta manyti, kad moterims nedera užimti aukštų postų. Kartą per mėnesį jos turi moteriškų bėdų ir dėl to sėdi namie, tad tomis dienomis iš jų – jokios naudos.

Straipsnį rašiau slapta, Klifui neprasitariau nė žodeliu. Spausdinau miela mažąja „Olivetti“. Tačiau vieną dieną jis grįžo anksčiau ir staiga išdygo tarpdury – toks aukštas ir grėsmingas.

– Ką čia taip uoliai spausdini? – paklausė ir priėjo arčiau.

– Ai, šiaip. Straipsniuką. Dėl smagumo, – kaipmat atsakiau ir išspaudžiau nekaltą šypsenėlę.

– Gera mintis, – nudžiugo Klifas. – Nuolat mokytis nesveika. – Ir išpėdino į virtuvę pasiimti šalto alaus.

Daugiau nieko neklausinėjo. Jam nerūpėjo, ką rašau, svarbiausia, kad atitrauktų nuo mokslų.

Straipsnį parašiau angliškai, paskui vokiškai, tada drebėdama ir virpėdama parodžiau šveicariškajam angelui iš TEBIPO. Maniau, sumals į miltus, bet ne! Straipsnis jai labai patiko. Taip patiko, kad neliepė perrašyti nė žodelio ir netgi mane pagyrė. Pagyrė! Kojom nesiekdama žemės nulėkiau į artimiausią pašto skyrių, padariau straipsnio kopijas ir išsiuntinėjau keliems laikraščiams. Paskui apie tai nebegalvojau – vėl pasinėriau į „Beovulfe“ apdainuotus baisumus.

O tada įvyko štai kas: vieną dieną „Herald Tribune“ man nežinant ėmė ir išspausdino mano straipsnį. Paskui ir „Frankfurter Allgemeine“, „Neue Zürcher Zeitung“ ir Vienos „Die Presse“.

Iš laimės man apsisuko galva! Vos kvėpuodama žvelgiau į leidinius, paštu atsiųstus man iš Paryžiaus, Austrijos, Vokietijos ir Šveicarijos. Virpančiais pirštais varčiau lapus. Tai – ne sapnas! Tai realybė. Mano pavardė buvo riebiomis raidėmis išspausdinta keturiuose garsiausiuose pasaulio laikraščiuose.

Tos laimingos akimirkos niekada nepamiršiu. Iš džiaugsmo plodama delnais šokau svetainėje. Tačiau paskui pritilau. Atsisėdau priešais židinį ir susimąsčiau. Ką tai reiškia? – klausiau savęs. Ogi tai, Kite Valentin, kad Klifordas buvo neteisus.

O aš – teisi.

Tai reiškė, kad rašau kuo puikiausiai ir kad tai tinka spaudai. Hey, Baby! Palikusi Klifą aš tikrai nemirsiu iš bado. Ne, Klifai, tu neteisus, nors nuolat tvirtini priešingai! Aš dar parodysiu, ką sugebu.

Paskleidžiau laikraščius ant kilimo ir paskambinau mamai.

– Mama, nepatikėsi. Mano straipsnį išspausdino keturi laikraščiai.

– Niekada neabejojau, kad taip bus, – atsakė mama. – Sveikinu, vaikeli. O kokie laikraščiai? Tuoj nulėksiu į Vieną ir nusipirksiu.

– Gal galėtum paskambinti dėdei?

– Žinoma. Tuojau pat. O ką sako tavasis Klifas?

– Jis nieko nežino. Nepasakojau, o ir nebūtina.

– Kite, tai nuostabi naujiena. Gaila, kad esi taip toli. Smagiai atšvęstume.

– Būtinai atšvęsim, mama.

– Išties. O dabar einu rengtis ir lekiu į Vieną.

Dėdė parašė man šiltą laišką:

Miela Kite!

Perskaičiau tavo uždegantį straipsnį ir nepaprastai tavim didžiuojuosi. Tačiau labai prašyčiau nemesti studijų. Dabar tai svarbiausia. Neužmiršk.

Neužmiršau. Nė sekundei. Tačiau parašiau dar vieną straipsnį apie moteris išradėjas, apie kurias tyčia buvo nutylima, ir nusiunčiau vienam Šveicarijos savaitiniam žurnalui.

Straipsnis buvo priimtas. Man paskambino pati vyriausioji redaktorė ir pasakė: „Rašykit mums, ir kuo daugiau, tuo geriau. Jūsų straipsnį publikuosim kitame numeryje. Be to, mokam gerus honorarus.“

Po šito pokalbio buvau tokia apsvaigusi iš laimės, kad Vikę, Irmą ir Doritą pakviečiau į „Coupole“ pietų. Paskui nuėjau į turgų Dagero gatvėje ir paruošiau šventišką vakarienę: salotas su palmių šerdimis, artišokais, džiovintais pomidorais ir atsargiai nuluptomis raudonosiomis ir geltonosiomis paprikomis. Pagaminau rizotą su šviežiais baravykais ir puikiu granapadano sūriu, o desertui – dieviškai gardų tortuką „Opera“.

Gražiai papuošiau stalą, pastačiau dvi puokštes rožinių rožių ir ėmiau laukti Klifo.

Šįsyk jis kažin kodėl nevėlavo. Susiraukęs dėbtelėjo į rožes ir paklausė:

– Kas yra? Kokia nors šventė?

– Taip, – atsakiau. – Mano gyvenimo šventė.

Knietėjo papasakoti jam apie sėkmę, bet gerai prisiminiau, kaip jis suniekino mane nenusisekus romanui. Iki šiol jaučiau nuoskaudą.

– Čia ne atsakymas, – suburbėjo Klifas. – Kažką slepi. Pažįstu tave kaip nuluptą. Gal tas Volfas iš Kelno atsibeldė į Paryžių?

– Tikrai ne.

– Nelaikyk manęs kvailiu, – niršo Klifas. – Kad ir kas būtų, vis tiek išsiaiškinsiu.

Ir išsiaiškino.

Po savaitės, iš turgaus parėjusi namo, buto duris radau atrakintas. Tai bylojo, kad Klifas jau čia. Nustebusi nupėdinau į svetainę ir pamačiau tokį vaizdą: ant angliško stalo, šalia žaliosios „Olivetti“ ir auksinio trilerio, stovi konjako butelis ir puspilnė taurė. Ir dar guli keturi laiškai – iš „Herald Tribune“, „Neue Zürcher Zeitung“, „Frankfurter Allgemeine“ ir „Die Presse“.

Laiškai buvo atplėšti, kiekviename gulėjo po čekį. Honorarai už mano straipsnius.

Klifordas atplėšė laiškus manęs neatsiklausęs. Jis sėdėjo susikūprinęs, piktai perkreipęs lūpas. Išgirdęs mane ateinant, bedė pirštu į laiškus ir subliuvo:

– Kas čia? Ką vėl iškrėtei? Ką visa tai reiškia? Ką čia vėl rezgi?

Įkvėpiau oro.

– Tai pinigai už straipsnį, kurį parašiau. Pameni, pats sakei, jog tai gera mintis. Kad reikia pailsėti nuo mokslų…

– Aš to nesakiau!

– Sakei, sakei.

– Tikrai nesakiau, kad išsiuntinėtum, – rėkė Klifordas. – Gal visai išprotėjai? Darai man gėdą prieš visą pasaulį. Aš esu žurnalistas! Iš Greisės sulaukiu vien neapykantos ir pavydo, o dabar tu šito ėmeisi? Fui, kaip šlykštu! Nepakęsiu!

– Klifai, aš nesu tavo priešė.

– Tačiau elgiesi kaip priešė. Gal tau protas aptemo? Ji mat straipsnį parašė! Kaip tu drįsai?! Tu esi nulis! Niekas! Jei ką ir gali, tai tik todėl, kad išmokai iš manęs. Tampiausi tave į interviu. Jei ne aš, spaudos konferencijos nebūtum akyse regėjusi. O kur dėkingumas? Tu mane mėgdžioji. – Jis čiupo taurę ir susivertė konjaką į gerklę, pasipurtė, įkvėpė oro ir suriko: – Tetrūko, kad padarytum mane alkoholiku. Ar tau būtinai reikia nuolat įrodinėti, kad esi geresnė?

– Nesididžiuoji manimi? Mokytojas turėtų didžiuotis savo mokine.

– Tu nesi mano mokinė, kad tave kur galas! – sustugo Klifas. – Aš tave išlaikau. Iki šiol neišlyginai nė vienų marškinių, butas nugyventas, užuolaidos purvinos, kilimas neišsiurbtas…

– Marškinius tu neši į skalbyklą.

– Užsičiaupk!

– Juk sakei, kad Greisei nupirkai naujus virtuvės baldus ir nebeturi pinigų. Ir kad valykla baisiai brangiai atsieina. O dulkių siurblį sugadinai pats. Kaip dabar tą kilimą išsiurbti?

– Maištauji? – išbalbatavo Klifas, nes jau buvo spėjęs apspangti. – Ką tu sau manai… tu… tu… – Jis pašoko ir ėmė artintis.

Šis aukštas stiprus vyras siautėjo ir rėkė taip, kad man ėmė spengti ausyse. Tamsūs jo antakiai buvo suraukti, o katiniškos akys pilnos neapykantos. Dar niekada nebuvau mačiusi jo tokio įsiutusio. Man pasidarė baisu. Jis tuoj puls ir užmuš mane. Man sulinko keliai, krepšys su pirkiniais iškrito iš rankų. Paskutinis dalykas, ką prisimenu, – kad susmunku ant kilimo.

Kai atmerkiau akis, pamačiau, kad guliu ant geltonos sofos priešais židinį, o Klifas išsigandęs spokso į mane.

– Ar viskas gerai? – paklausė.

Išsižiojau, bet negalėjau ištarti nė žodelio. Ūmai supratau, kad nebeplaka mano širdis. Išsigandusi įsiklausiau. Taip ir yra, ji sustojo! Aš mirštu! Bet pagaliau išgirdau: bum bum! Ačiū Dievui, esu gyva.

– Atrodai kaip sulūžusi lėlė, – suburbėjo Klifordas. – Man tu per silpna. Nepriimi net menkiausios kritikos. Ne, iš tokio gyvenimo nieko nebus.

Staiga kažkas paskambino į duris.

– Tai daktaras Belderis, – pranešė Klifas. – Mano šeimos gydytojas. – Ir nuėjo įleisti atvykėlio.

Daktaras Belderis buvo mažiukas apvalainas inteligentiškas žmogus geromis akimis ir pilku kostiumu.

– Na, kur skauda? – pasiteiravo jis.

Tačiau aš vis dar negalėjau kalbėti.

Gydytojas pasisuko į Klifą.

– Neprieštarausit? – paklausė ir mikliai, įgudusiais judesiais apčiupinėjo mane. – Ar jos gyvenimas labai įtemptas? – pasidomėjo.

– Ir dar kaip! – atsiliepė Klifas. – Mokosi dieną naktį, ruošiasi egzaminui. Tie mokslai ją nugalabys. O kas jai?

– Panikos priepuolis. Šiaip viskas gerai. Jai reikia ramybės. Jokio alkoholio, jokių cigarečių, jokios kavos, tegu ilgiau pamiega. Ir jokių ginčų! Tegu porą dienų pailsi, pone Tečeri. Jūs, beje, irgi, – pridūrė dėbtelėjęs į taurę su konjaku Klifordo rankoje. Paskui išrašė sąskaitą. Klifas ją iškart apmokėjo, ir gydytojas išėjo.

Mudu likome vieni.

Atsisėdau ir staiga pajutau, kad vėl galiu kalbėti.

– Klifai, aš palieku tave.

– Pala pala… Kodėl?

– Nes tu nekenti manęs.

– Iš kur ištraukei?

– Ir dar dėl to, kad nuolat jaučiuosi tarsi elgeta. Tu ramiai keliauk pas Greisę ir jos naują virtuvę, o aš grįžtu į Vieną.

Norėjau nusiropšti nuo sofos, bet Klifordas stumtelėjo mane atgal. Paskui išlėkė iš kambario, o grįžo su kopėčiomis. Pastatė jas prie balkono durų ir užlipo viršun.

– Ką čia darai? – išsigandau.

– Nukabinsiu užuolaidas. Žanas rytoj nuveš į skalbyklą. Pinigų dulkių siurbliui padėjau prie skirtų namų išlaidoms. Šiandien valgio negamink, rytoj taip pat. Pasiimsiu laisvą dieną ir važiuosim į Versalį.

Jis paėmė mane ant rankų ir nunešė į miegamąjį. Ir netgi atsiprašė, ir pažadėjo niekada daugiau nelaidyti gerklės, negerti ir nelakstyti į Pigalio aikštę. Daugau niekada, Kite, niekada gyvenime! Šimtąsyk girdėta giesmelė.

Vieną sekundę manyje sukirbėjo kvaila viltis – štai jau verčiasi kitas puslapis ir gyvenimas vėl taps gražus kaip kadaise. Tačiau po sekundės suvokiau, jog tai – iliuzija. Užsimerkiau ir kaipmat užmigau. Kai atsibudau, tebesijaučiau išvargusi.

Vis dėlto į Versalį išvažiavome. Žinojau: tai atsisveikinimo išvyka, mano dienos Paryžiuje jau suskaičiuotos. Troškau nedelsdama lėkti į Vieną, tačiau neturėjau jėgų.

Rudens diena buvo graži, energingai švietė saulė. Tylėdami vaikštinėjome gražiomis alėjomis. Klevai, liepos, kaštonai, platanai jau mainė rūbą į rudenišką. Nustebusi pamačiau, kad drumstas vanduo didžiajame ežere dabar skaidrus, jame atsispindi raudoni ir rudi medžių lapai.

Ir pilis atrodė balta, spindinti, o ne pilka kaip visuomet. Virš jos plytėjo žydras dangus, aplink augo dekoratyviniai krūmeliai, žydėjo gėlės, lakiojo spalvotos peteliškės. Versalis gražiai pasipuošė atsisveikindamas su manim.

Į Paryžių grįžau atgavusi jėgas. Jų man prireikė, kad ištverčiau paskutines dienas su Klifu.

Jis suprato, jog ketinu jį palikti, ir kaip koks pragaro šuo neišleido manęs iš akių. Savaitgaliais pas Greisę nebevažinėjo – sėdėjo su manim. Kai tik galėdavo, tuojau pat parlėkdavo namo, neleisdavo man skambinti telefonu, pats atplėšdavo mano laiškus.

– Parsinešiau pistoletą, – pranešė vieną dieną.

– O kur laikei?

– Lagamine-spintoje. Rūsyje. Pas Greisę.

– Kur padėjai dabar?

– Paslėpiau.

– Kur? Bute, o gal redakcijoje?

– Koks skirtumas? Gerai paslėpiau. Tu nerasi.

– Kodėl apskritai parsinešei?

– Nes negaliu saugoti tavęs nuolat. Paskambino M. A. Kentas. Man reikia į Londoną. Jeigu tu vėl lėksi pas tą Volfą… Girdi? Jei išlėksi, susirasiu judu ir nudėsiu. Ir jį, ir tave, ir pats nusišausiu.

– Klifai, tu peržengei visas ribas, garbės žodis. Nevaidink dramos.

– Dramos? Manęs nėra palikusi jokia moteris, supranti? Šeštadienį grįšiu. Tikiuosi, rasiu tave namie. Jeigu ne, tada dėl visko kaltink save.

Jam išskridus į Angliją paskambinau mamai.

– Ramiai, Kite, ramiai! – pasakė ji. – Nesibaimink. Jis tik gąsdina.

– Tavęs nekamuoja bloga nuojauta? – paklausiau lengviau atsidususi.

– Lyg ir ne. Žinai ką… – Mama kiek pamąstė. – Manau, viskas išsispręs savaime.

– Ką turi omeny? Kaip suprast „savaime“?

– Nežinau, – atsakė mieloji brangioji mama. – Tiesiog jaučiu. Ar vis dar nueini į biblioteką?

– Taip, dukart per savaitę. Ruošiuosi vokiečių kalbos egzaminui žodžiu. Kaip tik skaitau Gėtės motinos laiškus Betinai fon Brentano. Esi apie juos girdėjusi? Nuostabu!

– Ir puiku, – nudžiugo mama. – O dabar klausyk: už bibliotekos stovi garsi piligrimų bažnyčia. Pergalės Dievo Motinos bazilika. Žinai ją?

– Ne, nesu net girdėjusi.

– Nueik ir uždek žvakę priešais Dievo Motinos paveikslą. Sako, jis stebuklingas.

– Juokauji?

– Ne, kalbu rimtai. Tai tikrai veikia. Rytoj pat nueik, kuo anksčiau, tuo geriau. Nepakenks.

Taigi kitą dieną pėsčia patraukiau per nuostabiai gražų Karališkųjų rūmų parką. Buvau jau pasidomėjusi tąja bažnyčia. Esą joje daugiau kaip prieš tris šimtus metų vienam vienuoliui pasirodžiusi Dievo Motina, ant rankų laikanti gražų berniuką. Ji pasakiusi: „Tai sūnus, kurį Dievas dovanoja Prancūzijai. Eik ir perduok šią žinią karaliui.“ Vargšelis vienuolis labai sutriko. Karalius buvo jau dvidešimt metų vedęs, o vaikų neturėjo. Neva karalienė nevaisinga. Vienuolis baiminosi būti išjuoktas ir nubaustas. Tačiau karalius buvo maloningas ir įgavęs jėgų vėl ėmėsi darbo. Tai nutiko 1637 metų gruodį, o sausį karalienė pasijuto nėščia. Rugsėjo penktą dieną ji pagimdė Karalių Saulę.

Tai bent! – tariau sau. Jei tai tiesa, verta pamėginti.

Tuo metu kaip tik priėjau bažnyčią. Žengiau per slenkstį – ir pasijutau kaip Rytuose. Tai buvo ne įprasta prancūzų bažnyčia, o tikra Rytų šalies pasaka: aplinkui freskos, auksas, gėlės, raudonos lempelės, smilkalai, žvakės, piligrimai iš viso pasaulio, žmonės giedojo, grojo vargonai, nuotaika pakiliai šventiška.

Apsidairiau. Kur čia toji Dievo Motina? Pasistiebusi ėmiau brautis pro žmones ir staiga sustojau kaip įsmeigta. Štai ji! Tik atrodo kitaip, nei įsivaizdavau. Į mane žvelgė ne švelni mylinti Dievo Motina, ne verkšlenanti ir nuliūdusi, kokia kai kada vaizduojama. Ne! Šioji neabejojo savo pergale. „Palinkėk sau to, ko trokšti, – tarsi kalbėjo man. – Išpildysiu kaire ranka.“

Spoksojau į ją ir galvojau: „Okay! Jeigu šitaip, prašau, apgink mane nuo Klifo ir išvaduok. Padaryk taip, kad jis nebegalėtų manęs valdyti. Tik nenoriu, kad jam skaudėtų, labai prašau. Juk jis buvo didžioji mano meilė.“

Paskui nusipirkau novenos žvakę, degančią devynias dienas, pačią didžiausią ir gražiausią, kokią tik radau, uždegiau ją, padėkojau už pagalbą ir iškeliavau namo.

Tačiau nieko neįvyko.

Klifordas grįžo iš Londono ir toliau buvo įtarus ir budrus. Bet po dviejų dienų jis netikėtai atsikėlė anksčiau, nupirko prancūziškos duonos ir raguolių, išvirė kavos, pakaitino pieną ir visa tai atnešė man į lovą, kaip elgdavosi senais gerais laikais. Buvo neįprastai draugiškas, meiliai šypsojosi.

– Labas rytas, gražuole, – pasisveikino ir įpylė kavos.

Netekau amo. Kas čia vyksta?

O Klifas atsisėdo greta manęs su puodeliu rankoje ir pasakė:

– Turiu naujieną. Bus didelių pasikeitimų.

– Pasikeitimų? Kokių? – išlemenau sutrikusi.

– Atsisakau šito buto.

– Kodėl? Juk jis toks gražus. Persikraustai į Neji?

– Ne, pas Greisę nenoriu.

– Tai kodėl…

– Mane perkelia į Tokiją, – pranešė Klifas ir čiupo raguolį.

– Ką? Į Tokiją? Juk tai nuostabu! – Aš taip apsidžiaugiau, kad vos neiššokau iš lovos. Štai mano išsigelbėjimas! Stipriai sučiaupiau lūpas, kad tik neuždainuočiau iš laimės. – Nuo kada pradedi tenai dirbti? – pasidomėjau.

– Nuo gruodžio pirmos. Jau dabar džiaugiuosi. Juk tai nauji dalykai! Labai įdomu. Važiuosi kartu?

– Sausį man egzaminai. Turiu mokytis.

– Tada iš pradžių įsikursiu viešbutyje. O tu baik studijas, paskui atvažiuosi pas mane ir tada jau pasiieškosim buto. Okay?

– Okay! – linktelėjau. – Viskas pasisuko nuostabiai. O kaip Greisė?

– Pasiliks Paryžiuje.

– O Gregoris?

– Tęs studijas Amerikoje.

Taigi viskas susidėliojo taip, kad mudu išsiskyrėme labai gražiai. Be jokių grasinimų nusižudyti ir nudėti kitus, be skandalų ir riksmų. Viskas vyko tarsi savaime. Mama ir vėl buvo teisi.

Atsisakėme buto, baldus nugabenome pas Greisę, paskui Klifordas visus draugus ir kolegas pakvietė į „Šervudą“ atsisveikinimo vakarienės, o kitą dieną padėjo man susikrauti daiktus. Jis netgi nunešė į automobilį mano žydrąją rašomąją mašinėlę ir sunkų paplūdimio maišelį, prikrautą knygų ir užrašų.

Atvažiavo Vikė ir pasiėmė rožių krūmelius. Paskui viskas vyko taip, kaip ir priklauso: paskutinis bučinys, paskutinis apkabinimas ir „Sėkmės per egzaminus, brangioji“.

– Sėkmės Japonijoje, Klifai. Laimingai!

Ir aš vėl išsiruošiau į tūkstančio trijų šimtų kilometrų ilgio kelionę į Vieną, per visą užsnigtą Europą. Klifordas į Tokiją išskrido kitą rytą.

Nors ir labai džiaugiausi laisve, pasimatymu su mama, draugais, dėde ir pačia Viena, prisiminus mažą šaltą butuką darėsi baugu, nes per tuos metus įpratau prie centrinio šildymo ir erdvių kambarių. Tačiau būgštavau be reikalo.

Supratau, kad mano butukas pastogėje – mielas ir jaukus, šviesus, saulėtas, ramus ir tylus, o anglių krosnelė puikiausiai jį šildo. Mokiausi dieną naktį, kartais visai netekdavau jėgų, tačiau jaučiausi kaip per atostogas. Niekas įkyriai ir susiraukęs nesitrainiojo aplinkui ir nesaugojo manęs, nerėkavo ir nežemino, negirtuokliavo ir netauškė niekų.

Mėgavausi ramybe kaip brangia dovana, puikiausiai išsimiegodavau ant plačios sofos, „Korale“ kirtau kiaušinienę, sumuštinius ir salotas, o savaitgalius leidau pas brangiąją mamą.

Buvo gera kaip niekada. Su kiekviena diena dariausi sveikesnė, neilgai trukus jau skaičiau be akinių. Tačiau kaip tik tada Klifas atsiuntė man lėktuvo bilietą į Tokiją. Labai išsigandau. Bet baiminausi neilgai, žinojau: priversti manęs jis negali. Puikiai atsimenu, ką tada galvojau. Ne „neskrisiu į Japoniją“, tokios minties nebuvo, o „nekelsiu kojos į jokį lėktuvą“. Štai taip! Į jokį lėktuvą, ir šventa. Nebent kas sumuštų iki sąmonės netekimo ir nuneštų ant rankų. Laisva valia nelipsiu į jokį orlaivį. Taip, ir ne kitaip.

Klifordas pasipiktino. Pasipylė laiškai, skambučiai, telegramos, atvirukai. Jis žadėjo nupirkti man naują automobilį, žiedą su briliantais, akcijų, siūlė netgi gerai apmokamą darbą „ABC News“ redakcijoje. Kai ir tai nepadėjo, gavau telegramą.

Kitė ir Klifas „Sacherio“ viešbutyje sutinka Naujuosius. Gruodžio 30 dieną būsiu pas tave, mylimoji. Myliu tave amžinai. Klifas

Vos perskaičiau tuos žodžius, vėl užpuolė migrena, ėmė kamuoti skausmai pilve, įplyšo lūpų kamputis. O kai Klifas – aukštas stuomeningas vyras – tikrai atskrido pas mane, prasidėjo mėnesinės. Taigi negalėjau su juo suartėti. O į vakarėlį viešbutyje tyčia nusitempiau Ritą ir Karlą.

Grojo puikus orkestras, vakarienė buvo nepaprastai gardi, vidurnaktį gėrėme šampaną, tačiau galvoje man sukosi vienintelė mintis: kada pagaliau galėsiu eiti namo?

Aš nėjau su Klifu į jo kambarį, mudu visada susitikdavome vestibiulyje ir nuolat ginčydavomės. Viskas baigėsi tuo, kad Klifordas atgal išskrido anksčiau, nei planavo.

Nuvežiau jį į oro uostą, ir kai jis pagaliau nepamojavęs ir nė kartelio neatsigręžęs jau ėjo pro muitininkus, nesusilaikiau ir garsiai atsidusau. Iš palengvėjimo. Staiga pamačiau, kad lauke šviečia saulė, net vanduo, kuriuo valytoja plovė grindis, kvepėjo nuostabiai. Supratau: pagaliau tai įvyko, pagaliau nebegaliu pakęsti Klifordo kvapo. Pagaliau iš tiesų išsilaisvinau.

Klifordas taip lengvai nepasidavė. Jis vis skambinėjo iš Tokijo, rašė laiškus, bet aš nė karto į juos neatsakiau. Ilgainiui laiškai ir skambučiai retėjo, tačiau paskui jis vėl smogė man – paštu grąžino talismaną, kurį jam išsiuvinėjau po mudviejų pirmų nuostabių Milane sutiktų Naujųjų.

Talismanas vis dar buvo gražus, tviskėjo raudonas šilkas, auksiniai ir sidabro siūleliai, mano rudi ir Klifo žili plaukai vis dar buvo susipynę ir atrodė lyg pranašingas magiškas raštas.

Nors buvau beprotiškai laiminga, kad pagaliau pavyko atsikratyti tos mirtinai nukankinusios meilės, to stipraus visa griaunančio vyro, vis dėlto nudiegė širdį. Nes tai reiškė, jog dabar jau tikrai viskas visiškai baigta.

Paskui įmečiau talismaną į ugnį ir pro krosnelės dureles stebėjau, kaip jį sveikina mažulytės liepsnelės, kaip talismanas užsiliepsnoja ir virsta pelenais.

– Daugiau niekada neprasidėsiu su vedusiais vyrais, – pažadėjau sau garsiai ir vėl atsisėdau prie rašomojo stalo. – Tai pats baisiausias dalykas gyvenime.

Atsiverčiau užrašus ir puoliau mokytis, ruoštis paskutiniam manęs laukiančiam labai rimtam egzaminui.

O tada atsitiko štai kas: vos tik galutinai atsisveikinau su Klifordu, man ėmė sektis. Prasidėjo protu nesuvokiamas sėkmės maratonas.

Egzaminą žodžiu išlaikiau puikiai.

Gavau daktaro laipsnį.

Paredagavau savo romaną, ir Beverlė pardavė jį vienai didelei amerikiečių leidyklai. Knyga buvo išversta į septynias kalbas, antroji knyga – į dvidešimt devynias. Netikėtai tapau bestselerių autore, ir visas pasaulis pešėsi dėl manęs. Rašiau knygas ir įgyvendinau didžiausią troškimą: nusipirkau pasakų namelį Avinjone – tą su gražia pievele, gėlėmis, karališkomis palmėmis ir mimozos medeliu.

O štai ir pati geriausia žinia: aš ir Volfas esame pora.

Jis seniausiai išsiskyrė ir iš tikrųjų laukė manęs. Kartais stebiuosi ir neatsistebiu. Kad jūs žinotumėt, kokia palaima gyventi su normaliu mielu žmogum. Su laisvu, netraumuotu, negraužiamu kaltės. Negeriančiu, neįsiveliančiu į muštynes su Pigalio suteneriais, kad nubaustų pats save. Su tokiu, kuris nebijo likti vienas, nebijo tuščių butų. Kitaip tariant, su žmogum, kuriuo galima pasitikėti. Buvau visai užmiršusi, kad tokių apskritai būna.

Iš pradžių nuolat gąsčiojau.

Jei Volfas nupirkdavo butelį vyno, galvodavau: „O Dieve! Prasideda.“ Jei porą savaičių būdavo ramu, tardavau sau: „Kada jis persimainys, pažvelgs į mane kaip į varžovę ir pamėgins sunaikinti?“ Prireikė nemažai laiko, kol juo patikėjau. Užtat dabar džiaugiuosi, ir kasdien vis labiau.

Mudu gyvename ir Paryžiuje, ir Avinjone. Volfas tebedirba pas savo tėvą. Aš nebesisaugau, negeriu tablečių nuo nėštumo. Jei likimas panorės, būsim šeima. Tikiu gražia ateitim. Kas bus, tebūnie.

Klifas vis dar Tokijuje. Jis vis dar vienas garsiausių pasaulio žurnalistų. Jam labai sekasi. M. A. Kentas nenumirė, ir Klifordas parašė apie jį knygą. Ją lydėjo didelė sėkmė. Tačiau savo auksinio trilerio jis taip ir neužbaigė.

Taigi taigi, romanai – slidus reikalas. Šitaip pats man kalbėjo Paryžiuje prieš daugybę metų.

Jis iki šiol svajoja apie mane. Galbūt tikisi, kad vieną dieną grįšiu. Tačiau nesulauks, net jeigu lauktų amžinybę.

Beje, jis išsiskyrė.

Greisė jį paliko. Mirė jos tėvas ir ji paveldėjo milijonus, paskui ištekėjo už jaunystės draugo iš Baltimorės. Apie tai man papasakojo Klifordo tėvas. Mudu vis dar palaikome ryšį. O Klifas dabar burkuoja su turtinga japone.

Hm… kas dar?

Karlas gyvena su Rita.

Vikė ištekėjo už Skoto, paskui išsiskyrė, dabar gyvena Briuselyje su kitu vyru, šauniu šviesiaplaukiu švedu.

Irma su Patriku išsikraustė į Bordo. Mišulis jau turi sesutę. Jos vardas Sofija. Toji šviesiaplaukė mėlynakė – mano krikšto dukra.

Dorita ir toliau mėgaujasi laisve. Šiuo metu gyvena su italu, tačiau dievagojasi niekada netekėsianti.

Aš ir toliau spausdinu mieląja žydrąja „Olivetti“. Mano naujajame bute Paryžiuje ji stovi garbingiausioje vietoje. Tebeturiu ir koralų papuošalą, bet nenešioju.

Žinoma, saugau ir Budapešte, Žvejų bastione, darytą mudviejų su Klifu nuotrauką. Kai būna blogai, išsitraukiu ją ir ilgai žiūriu. Paskui atsidūstu ir pajuntu begalinį palengvėjimą. Tarsi būčiau nugalėjusi sunkią ligą. Išsyk pasidaro geriau, kaipmat atgaunu savigarbą.

Aš ištvėriau gyvenimą su Klifu. Dabar jau man niekas nebaisu.

Jis paliko mano sieloje daugybę randų.

Jis sudaužė man širdį.

Tačiau palengva, yes Baby, palengva, bet užtikrintai aš atsigaunu!

10 Tarptautinė ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacija (angl. Organisation for Economic Co-operation and Development).

Content

Kubelka Susanna Sudie, Viena – bonjour, Paryžiau!