Koryta Michael

Kiparisų namai

Michael Koryta

Romanas

Iš anglų kalbos vertė

RŪTA STEPONAVIČIŪTĖ

Versta iš: Michael Koryta

The Cypress House

Little, Brown and Company, 2011

Iš anglų kalbos vertė Rūta Steponavičiūtė

Redagavo Erika Merkytė-Švarcienė

Tekstą tvarkė Raimonda Kavaliauskienė

Viršelį pritaikė Andrius Morkeliūnas

Maketavo Alma Liuberskienė

Išleido Obuolys® (OBUOLYS yra registruotas leidybinis ženklas, kurį pagal sutartį naudoja UAB MEDIA INCOGNITO)

Butrimonių g. 9, LT-50220 Kaunas

knygos@obuolys.lt

www.obuolys.lt

ISBN 978-609-403-479-4

Copyright © 2011 by Michael Koryta

© Vertimas į lietuvių kalbą, Rūta Steponavičiūtė, 2012

© Viršelio adaptacija, Andrius Morkeliūnas, 2012

© UAB MEDIA INCOGNITO, 2012

Pirma dalis

Laikini svečiai

1

Kai Arlenas Viagneris pastebėjo pirmąjį negyvėlį, traukinyje jie buvo praleidę jau penkias valandas.

Iki pat tos akimirkos kelionė buvo velniškai maloni. Na taip, buvo karšta, o tolstant nuo Alabamos darėsi vis tvankiau, ypač kai kirto Pietų Džordžiją ir įvažiavo į Floridą, bet vis tiek buvo pakankamai smagu. Traukinyje buvo trisdešimt keturi vyrai, keliaujantys į stovyklas Floridos Ki salose, visi veteranai, išskyrus šalia Arleno sėdintį devyniolikmetį vaikinuką iš Naujojo Džersio vardu Polas Brikhilas.

Kelionės pradžioje jie visi šiek tiek pasišnekučiavo, pasisakė vardus, pasisvaidė nerūpestingais juokeliais ir kandžiomis pastabomis – kaip paprastai atsitinka vyrų kompanijoje, kai jie mėgina apsiprasti vieni su kitais – juk visi suvokė, kad artimiausius keletą mėnesių teks praleisti kartu; o tada šurmulys aprimo. Vieni miegojo, keletas išsitraukė kortas, kiti paprasčiausiai sėdėjo ir stebėjo pro šalį slenkantį kraštovaizdį – daugiausia laukus, kurie vis tirštėjančiose vėlyvos vasaros sutemose iš pradžių pasidarė migloti, o paskui ir visai prarado formas, tik bangavo tamsūs, kai virš jų tarsi visa reginti šmėkla pakilo mėnulis. Arlenas tiesiog klausėsi. Daugiau nieko jam ir neliko, nes Polas Brikhilas vietoj burnos turėjo užbortinį variklį.

Pro šalį bėgo mylios ir minutės, o Brikhilas tai kažką aiškino Arlenui, tai kažko klausinėjo jo. Devynis kartus iš dešimties vaikinukas pats ir atsakydavo Arlenui nespėjus nė burnos praverti. Kai juodu pirmą kartą susitiko prieš keletą mėnesių Alabamoje, Brikhilas jam atrodė tykus vaikis; tada Arlenas net pagalvojo, kad jis labai drovus. Tikrai nė iš tolo nenujautė, kad vaikinukas gali neužsičiaupdamas kalbėti vos tik apsipratęs su žmogumi. Buvo akivaizdu, kad su Arlenu jis velniškai gerai apsiprato.

Kol ratai bildėjo šiaurinės Floridos geležinkelių bėgiais, Polas Briklihas išsijuosęs pasakojo Arlenui visas priežastis, kodėl būsima darbo vieta bus tokia puiki. Jų laukė ne tik tilto statyba, bet ir saulė, žydras vanduo ir laivai, kainuojantys daugiau nei dauguma namų. Jie galės pažvejoti, gal net pavyks pagauti kokį tarpūną. Polas buvo matęs nuotraukų su didžiaisiais tarpūnais – beveik tokio pat ilgio kaip laivai, į kuriuos juos bandė įkelti. O dar Ki salose lankosi daug garsių žmonių, visokiausio plauko įžymybių, ir galbūt jiems pavyks netyčia susidurti su keliomis iš jų, ir...

Vyrai aplink juos kalbėjosi ir juokėsi, keletas skrebeno laiškus namuose likusiems mylimiesiems. Laiško nuo Arleno niekas nelaukė, todėl jis nusprendė pasitenkinti pora gurkšnelių iš savo plokščios gertuvės ir pamėgino nors truputį nusnūsti nepaisydamas dusinamos šilumos ir prakaituojančių vyrų skleidžiamos smarvės. Buvo velniškai karšta.

Brikhilas pagaliau nutilo, tarsi tik dabar pastebėjęs, kad Arlenas sėdi užmerktomis akimis ir pokalbyje nebedalyvauja. Arlenas atsiduso džiaugdamasis atokvėpiu. Polas buvo pakankamai mielas vaikis, tačiau Arlenas nebuvo iš tų žmonių, kurie jaučia būtinybę pasakyti daug žodžių, kur užtektų vos keleto.

Traukinys sau dardėjo tolyn. Nors artėjo naktis, karštis neatslūgo. Prakaitas vis dar žliaugė Arleno nugara žemyn link strėnų, prilipino plaukus prie kaktos. Jis labai norėjo užmigti, tada daug greičiau prabėgtų šios karštos mylios. Galbūt padės dar vienas gurkšnelis.

Atsimerkė, mieguistai pravėręs vokus, ir išvydo kaulinę ranką.

Jis sumirksėjo, atsisėdo tiesiau ir pažvelgė atidžiau. Niekas nepasikeitė. Ranka laikė penkias kortas ir priklausė vyrukui vardu Volesas O’Konelas, veteranui iš Džordžijos valstijos, pačiam triukšmingiausiam žmogui šioje kompanijoje. Jis sėdėjo nusisukęs, įsitraukęs į žaidimą, todėl Arlenas negalėjo matyti jo veido. Tik tą kaulinę ranką.

„Ne, – pagalvojo Arlenas, – ne, po galais, tik ne dar vienas.“

Vaizdas sukėlė jam šiurpulį, tačiau nepribloškė. Toli gražu ne pirmą kartą tai regėjo.

„Jis mirs, jeigu man nepavyks rasti būdo, kaip tai sustabdyti, – pagalvojo Arlenas, apimtas liūdno, šleikštulį keliančio susitaikymo, būdingo tik žmonėms, jau turintiems patirties tokiuose dalykuose. – Vos tik nuvažiuosime į Ki salas, senis Volesas O’Konelas paslys ir kur nors trinktels galvą. Arba vargšelis įkris į bangas ir panirs po jomis, nes nemoka plaukti, o man liks tik šis atsiminimas, vienas iš daugelio tokių pačių. Perspėčiau jį, jei galėčiau, bet vyrai neklauso tokių perspėjimų. Jie negali sau to leisti.“

Būtent tada jis pakėlė galvą, o nusisukęs nuo mirguliuojančių vagono šviesų apšviesto Voleso išvydo, kad jį supa skeletai.

Beveik visi paskendę šešėliuose, vieni juokėsi, kiti šypsojosi, treti miegojo. Visi – vien kaulai, kur turėtų būti mėsa ir oda. Tie nedaugelis, kurie sėdėjo tiesiai po lempomis, vis dar turėjo odą, tačiau nebeturėjo akių, o tuščiose jų akiduobėse sūkuriavo pilki dūmai.

Akimirką Arlenas Viagneris pamiršo kvėpuoti. Jį užliejo šaltis, galva apsvaigo, tada jis pro sukąstus dantis įtraukė oro gurkšnį ir atsisėdo ant sėdynės visiškai tiesiai.

Jie visi žus traukinio katastrofoje. Tai buvo vienintelis nors kiek protingas paaiškinimas. Traukinys nuriedės nuo bėgių ir jie visi mirs. Visi iki vieno. Arlenas jau matė tai anksčiau ir puikiausiai žinojo, ką tai reiškia, ir žinojo, kad...

Prabilo Polas Brikhilas:

– Arlenai?

Arlenas atsisuko į jį. Vaikino veidą aiškiai apšvietė tiesiai virš jo galvos kabanti lempa, apsupo jį šviesos ratu, išryškindama tamprią, įdegusią jaunuolio, kuris kiauras dienas praleidžia lauke, odą. Arlenas pažvelgė jam į akis ir išvydo jose sūkuriuojančias dūmų sruogas. Dūmai plonais siūleliais kilo aukštyn, skleidėsi tarsi vėduoklė aplink vaikinuko galvą, o Arleno galvą užpildė baisiais prisiminimais.

– Arlenai, ar tau viskas gerai? – paklausė Polas Brikhilas.

Jis norėjo klykti. Norėjo klykti ir sugriebti vaikiną už rankos, bet bijojo, kad prisilietęs pajus tik šaltą, glotnų kaulą.

„Mes visi mirsime. Nuskrisime nuo bėgių lėkdami milžinišku greičiu ir ištikšime į šiuos pelkėtus miškus, o aplink mus trūkinės ir eižės karštas metalas...“

Tamsioje naktyje aidžiai nuskambėjo švilpukas ir traukinys pradėjo mažinti greitį.

– Tuoj vėl sustosim, – pasakė Polas. – Atrodai lyg nesveikuotum. Galbūt tau reikėtų išpilti tą gertuvę.

Vaikinukas nejautė pasitikėjimo alkoholiu. Arlenas suvilgė lūpas seilėmis ir pratarė:

– Gal ir taip, – o tada apsidairė po vagoną užpildžiusią skeletų įgulą ir pajuto, kaip traukinys stabdydamas sudrebėjo. Didžiulis sąstatas greitai lėtėjo, Arlenas jau matė už langų mirguliuojančias šviesas, rodančias, kad artėja stotis. Jie netrukus atvyks į kokią nors užkampio stotelę, kur į traukinį bus pakrauta anglių, o vyrai turės galimybę išlipti, prasivaikščioti ir nusišlapinti. Tada jie vėl sulips atgal ir visu greičiu nurūks į pietus, į jų tykančią mirtį.

– Polai, – pasakė Arlenas, – privalėsi man padėti juos įtikinti.

– Apie ką tu čia kalbi?

– Mes nelipsime atgal į šį traukinį. Nė vienas iš mūsų.

2

Žmonės pasipylė iš vagonų ant stoties perono, vaikštinėjo iš vietos į vietą, rąžėsi, rūkė. Sparčiai artėjo dešimta valanda vakaro, tačiau nors saulės šviesa jau seniai išblėso, drėgnas karštis liko. Peroną dengiančios lentos buvo nuklotos sudžiūvusiu ir į dulkes sutryptu pelkių dumblu, o tamsoje, už apšviesto ploto, Arlenas matė suglebusius palmių lapų siluetus, nejudinamus nė menkiausio vėjelio. Gūdus Floridos užkampis. Arlenas nežinojo, koks čia miestas, ir jam tai visiškai nerūpėjo; nesvarbu, koks pavadinimas, jam tai bus paskutinė kelionės šiuo traukiniu stotelė.

Tiek daug mirties šmėklų vienu metu jis neregėjo nuo pat karo. Gali būti, kad neužteks palikti traukinį. Galbūt oru sklando koks nors virusas, arba nuo žmogaus prie žmogaus nematomas skleidžiasi maras, panašiai kaip 1918 metų gripas, kuris pasiglemždavo gyvybes sparčiau nei pati giltinė.

– Kas atsitiko? – paklausė Polas Brikhilas sekdamas paskui Arleną, kuris žengė šalin nuo vyrų minios ir iš kišenės išsitraukė gertuvę. Iš čia atsivėręs vaizdas buvo toks kraupus, kad Arleno rankos pradėjo drebėti: judėdami per vagonus ir žengdami ant stoties platformos, vyrai tai išnirdavo iš šešėlių, tai vėl į juos panirdavo, per keletą sekundžių tarsi išsinerdami iš odos ir tapdami skeletais, o tada akimirksniu ir vėl ją užsidėdami; toks svaiginantis vaizdas, kad Arlenas užsimanė kur nors prisėsti, užsimerkti ir didžiuliais gurkšniais ilgai gerti viskį.

– Netrukus atsitiks kažkas negero, – pasakė garsiai.

– Kaip suprasti? – paklausė Polas, tačiau Arlenas neatsakė. Jis spoksojo į išlipančius vyrus ir ūmai šį tą suprato: vos tik jie išlipdavo iš traukinio, oda vėl apgaubdavo jų kaulus, susinerdama į vieną visumą, tarsi išgydyta magiškos lazdelės mostelėjimo. Dūmų sruogos iš jų akiduobių išsisklaidydavo miglotame nakties ore. Tai traukinys. Taip, kad ir kas turėjo atsitikti, atsitiks būtent šiam traukiniui.

– Netrukus atsitiks kažkas negero, – pakartojo jis. – Mūsų traukiniui. Atsitiks kažkas labai blogo.

– Iš kur žinai?

– Žinau ir tiek, po galais!

Polas dirstelėjo į gertuvę, o jo akys pasakė tai, ko neišreiškė žodžiais.

– Aš nesu girtas. Išgėriau ne daugiau nei keletą gurkšnių.

– Kaip suprasti, atsitiks kažkas blogo? – vėl paklausė Polas.

Arlenui buvo sunku pasakyti tiesą, žodžiai strigo gerklėje, nepajėgė jų paleisti. Viena yra regėti tokį siaubą, visai kas kita – daug blogiau – prabilti apie tai garsiai. Ne tik dėl to, kad sunku apibūdinti, bet ir todėl, kad niekas niekada nepatikėdavo. Be to, vos prabilus apie tokius dalykus, susidaro toks žmogaus įvaizdis, kurio pakeisti vėliau praktiškai neįmanoma. Arlenas puikiai tai žinojo, nuo pat mažų dienų.

Tačiau Polas Brikhilas tik ką sėdėjo priešais jį su akyse tvyrančiais dūmais, ankstyvo rytmečio audros debesų spalvos, o Arlenas tvirtai žinojo, ką tai reiškia. Negalėjo leisti vaikinukui vėl lipti į tą traukinį.

– Žmonės mirs, – ištarė jis.

Polas Brikhilas atsilošė ir įsmeigė į jį įdėmų žvilgsnį.

– Jeigu lipsime į tą traukinį, visi mirsime, – pasakė Arlenas. – Esu tuo tikras.

Jis praleido ne vieną dieną stengdamasis apsimesti, kad neturi šio sugebėjimo; bandydamas sviesti jį šalin tarsi nuodingą vorą, sučiuptą beropojantį ranka aukštyn, kai net kūną nupurčiusiam šiurpui likus tik atsiminimuose, vis dar dėkoji maloningam Apvaizdos įsikišimui, kad tau buvo suteikta galimybė numušti šlykštynę šalin. Tačiau jam tokia galimybė niekada nebuvo suteikta. Ne, atšiaurūs mirties pranašai persekiojo jį nuolat neduodami nė akimirkos atsikvėpti. Atpažindavo juos vos išvydęs ir žinojo, kad jie tikrai ne optinė apgaulė, tikrai ne prasto alkoholio sukeltas proto užtemimas, o pranašystės, kurias sukeldavo aiškiaregystės dovana, suteikta niekada jos netroškusiam žmogui.

Jis nenorėjo net užsiminti apie tai kitiems vyrams žinodamas, kokio atsako sulauks, tačiau tikrai negalėjo ignoruoti tokio dalyko.

„Kalbėk garsiai ir glaustai, – pagalvojo jis, – taip, kaip kalbėdavai mūšio įkarštyje, kai privalėdavai priversti juos išklausyti, išklausyti tuoj pat.“

– Vaikinai, – ištarė jis, suteikdamas bent truputį senojo kareiviško įsakmumo savo balsui, – paklausykite manęs.

Pokalbiai nutrūko. Kai du vyrai, jau stovėję ant traukinio vagono pakopos, atsisuko, į jį tuščias akiduobes atgręžė dvi kaukolės.

– Man atrodo, kad bus geriau visiems palaukti kito traukinio, – pasakė jis. – Šitame slypi kažkokia nelaimė. Aš tuo tikras.

Stojo ilga tyla, kurią pagaliau nutraukė Volesas O’Konelas.

– Ką čia, po velnių, kalbi, Viagneri? – paklausė jis ir jo žodžius iš karto palydėjo pritariantis daugelio balsų murmėjimas.

– Šiame traukinyje kažkas ne taip, – pasakė Arlenas. Stovėjo įsitempęs, iš visų jėgų stengdamasis išlaikyti jų žvilgsnius.

– Ir žinai tai visiškai užtikrintai? – pasiteiravo O’Konelas.

– Žinau.

– Kaip? Ir kas jam negerai?

– Negaliu pasakyti, kas jam negerai, bet kažkas tikrai yra. Aš... nujaučiu tokius dalykus.

O’Konelo veidą pamažu užliejo šypsena.

– Pažinojau keletą juokdarių, – ištarė jis, – bet niekada nemaniau, kad tu vienas iš jų. Tikrai nepanašus.

– Po galais, žmogau, aš nejuokauju.

– Tai tu turi nuojautą, kad traukiniui kažkas negerai, ir nori pasakyti, kad nejuokauji?

– Gimtinėje pažinojau našlę, kuri buvo tokia pat, – prabilo dar vienas vyras iš aplink juos susispietusių keleivių rato pakraščio. Tai buvo liesas, bet tvirtas seniokas, ne kartą sulaužyta kreiva nosimi. Arlenas jo vardo nežinojo – po galais, nežinojo daugelio jų vardų, o tai buvo problemos dalis: be Polo grupėje nebuvo nė vieno žmogaus, kuris būtų pažinojęs Arleną ilgiau nei ši kelionė.

– Tikrai? – tarė O’Konelas. – Su ja irgi kalbėjosi traukiniai?

– Ne. Ji turėjo nuojautą, visai tokią pat, kaip jis kalba. Tik ji gaudavo ženklus iš pelėdų, mėnulio atspindžių ir kitokio mėšlo, kad net įsivaizduot negali.

Vyrukas kalbėjo plačiai išsišiepęs, O’Konelo veide atsispindėjo tokia pat išraiška. Jis tarė:

– Ir ji, savaime aišku, niekada neklydo?

– Savaime aišku, – atitarė seniokas ir sugageno. – Štai, dar nebus nė devynerių metų praėję, kai ji išpranašavo, kad mūsų laukia dienų pabaiga. Žinojo tai visiškai užtikrintai. Turėjo užgriūti mus iki žiemos. Negaliu įsivaizduoti, kaip ji galėjo suklysti, matyt, pražiopsojau visą tą dangun ėmimo ekstazę, štai taip atsidūriau čia su jumis, nuodėmingais šunsnukiais.

Dabar juokėsi jau visas būrys. Arlenas jautė, kaip karštis išmuša veidą, o mintis užgriūva atsiminimai apie tėvą ir gėdą, išvijusią jį iš vaikystės namų. Už jo nugaros sustingęs ir tylėdamas stovėjo Polas Brikhilas, tikriausiai vienintelis grupėje, kuris net nekikeno. Netoli Voleso O’Konelo sustingo vyras, kurio šypsena atrodė priverstinė, nejauki, tačiau net ir jis stengėsi neišsiskirti iš minios.

– Reikės man paprašyti gurkšnelio to, kas toje tavo gertuvėje, – pasakė O’Konelas. – Atrodo, galingas sirupėlis.

– Tai ne alkoholis kalba, – atkirto Arlenas, – aš sakau tiesą. Vaikinai, patikėkit, kare mačiau tokių dalykų kaip ir šiąnakt, o kiekvieną kartą, kai tai išvysdavau, žmonės mirdavo.

– Kare žmonės mirdavo kiekvieną prakeiktą dieną, – pasakė O’Konelas. Iš jo balso išgaravo visas linksmumas. – Ir visi mes tai matėme, ne tik tu. Daugelis iš mūsų nekuoktelėjo nuo to, ką matė. Kai kuriems, – jis pabrėžtinai linktelėjo į Arleną, – pasisekė truputėlį mažiau. O dabar pasilaikyk savo pasakaites patiklesniems klausytojams. Mums čia nereikia neramumų. Ten, kur baigiasi šie bėgiai, mūsų laukia darbas, ir mums visiems jo reikia.

Tada minia išsisklaidė, vyrai grįžo prie savo pokalbių skersakiuodami į Arleną. Arlenas pajuto ant rankos kažkieno delną, staigiai pasisuko užsimojęs kumščiu, nežiūrėdamas kam ketina suduoti, apakintas gėdos ir baimės. Bet tai buvo tik Polas, mėgindamas nusitempti jį toliau nuo grupės.

– Arlenai, geriau jau apsiramink.

– Kad aš prasmegčiau, jei apsiraminsiu. Sakau tau...

– Aš suprantu, ką mums pasakoji, bet tai kažkokia nesąmonė. Gal tu karščiuoji arba...

Arlenas ištiesė ranką ir sugriebė vaikinuką už marškinių apykaklės. Polo akys išsiplėtė, tačiau jis nebandė atplėšti Arleno rankos, visai nejudėjo, kai Arlenas prabilo žemu, šiurkščiu balsu.

– Berniuk, tavo akyse buvo dūmai. Man nusispjaut, kad tu jų nematei, kad niekas kitas nematė, dūmai ten buvo, o tai yra tavo mirties ženklas. Tu mane jau kurį laiką pažįsti, todėl dabar paklausk savęs: kiek kartų Arlenas Viagneris kalbėjo kvailystes? Ar dažnai atrodė pakrikęs? Paklausk savęs to ir dar paklausk, ar nori šiąnakt mirti?

Jis paleido vaikino apykaklę ir žengė atgal. Polas kilstelėjo delną, persibraukė atgalia ranka burną, nenuleisdamas nuo Arleno akių.

– Brikhilai, ar tu manimi pasitiki? – paklausė Arlenas.

– Pats žinai, kad pasitikiu.

– Tai dabar paklausyk manęs. Net jeigu gyvenime daugiau nepaklausysi nė vieno kito žmogaus, paklausyk manęs. Atgal į tą traukinį nelipk.

Vaikinukas nurijo ir nusuko akis į tamsą.

– Arlenai, nenoriu parodyti tau nepagarbos, bet tai, ką sakai... niekaip negalėtum to žinoti.

– Aš tai matau, – pasakė Arlenas. – Nežinau, kaip tai paaiškinti, bet aš galiu tai matyti.

Polas nieko neatsakė. Jis vėl nusisuko nuo Arleno, pažvelgė į kitus keleivius, kurie stebėjo vaikiną su užuojauta, o Arleną – su panieka.

– Štai dar vienas klausimas, kurį turėtum sau užduoti, – vėl prabilo Arlenas. – Ar gali sau leisti suklysti?

Polas žvelgė į jį tylėdamas, kol sušvilpė traukinio švilpukas, o vyrai numetė nuorūkas ant žemės ir sutrypę jas išsirikiavo lipti į traukinį. Arlenas stebėjo, kaip jiems belipant laipteliais į vagonus, oda ir mėsa nyko nuo jų kūnų atidengdama kaulus.

– Berneli, tik neleisk tam kuoktelėjusiam šunsnukiui įtikinti čia pasilikti, – užkriokė Volesas O’Konelas užlipęs į vagoną; pusė jo veido buvo kaukolė, pusė – stipraus vyro, kuris tikėjo, kad yra pakankamai tvirtas susidoroti su visais atėjūnais. – Čia vieni aligatoriai, o jeigu nenori rytoj vakarienei jų valgyti, ar kad jie valgytų tave, geriau lipk į vagoną.

Polas į jį nežiūrėjo. Jis nenuleido akių nuo Arleno. Garvežys jau pukšėjo kaupdamas garus, pasiruošęs tempti savo krovinį į pietus, link Floridos salų, ten, kur vaikinukas taip troško patekti.

– Tu kalbi rimtai, – pasakė jis.

Arlenas linktelėjo.

– Ir taip jau yra atsitikę? – tęsė Polas. – Tau tai ne pirmas kartas?

– Taip, – patvirtino Arlenas. – Man tai ne pirmas kartas.

3

Pirmą kartą mirtį Arlenas Viagneris išvydo Belo1 miške. Tai buvo kruviniausias mūšis, kuriame teko dalyvauti jūrų pėstininkams; žiauraus susidūrimo metu prireikė daugkartinių atakų, kol lopinėlis miško ir riedulių atiteko amerikiečiams, o jam besibaigiant visur gulėjo krūvos kūnų. Lavonų vaizdas Arlenui nebuvo naujas dalykas, nes jo tėvas viename Vakarų Virdžinijos kalvų miestelyje, kuriame jis užaugo, dirbo karstadirbiu; smurtavimas, nelaimingi atsitikimai kasyklose ir šiltinė reguliariai siuntė vyrus ir moteris Izaokui Viagneriui, o jis guldė juos į karstus. Ne, tos 1918-ųjų birželio nakties mėnesienoje šalia Marnos upės Arlenas išvydo ne šiaip lavonus – jis regėjo mirusiuosius tarp gyvųjų.

Tą dieną jie šturmavo Belo mišką, o nužygiavę per juosmenį siekiančių kviečių lauką pateko tiesiai į kulkosvaidžio ugnį. Iki gyvenimo pabaigos aukštų, vėjo banguojamų kviečių vaizdas Arlenui kels šiurpą. Dauguma vyrų pirmosiose šturmo bangose buvo išguldyti iš karto, o Arlenas ir kiti išsigelbėjusieji buvo nuginti į pietus, tarp medžių, į spygliuotų vielų raizgynę. Kulkosvaidžiai nenuilsdami kaleno toliau, o išsigelbėję kareiviai akis į akį susikibo su vokiečių kareiviais, keikiančiais juos svetima kalba; žvangėjo durtuvai ir žemyn smigo peiliai.

Iki vakaro jūrų pėstininkai buvo patyrę didžiausių nuostolių per savo istoriją, tačiau jie taip pat pasiekė – nors ir labai neužtikrintą bei trapią – kontrolę Belo miške. Arlenas gulėjo ant pilvo šalia vieno riedulio, kai atėjo vidurnaktis, o su juo – ir vokiečių kontrataka. Priešams artėjant jis beveik visiškai buvo įsitikinęs, kad šis susirėmimas jam bus paskutinis; juk negalėjo jis vėl ir vėl išgyventi tokių mūšių, tik ne tada, kai visą dieną aplink jį vienas po kito krito bendražygiai. Amžinai kulkų lietus jo aplenkti negalėjo.

Bent jau taip jis tikėjo, kol tarsi šešėliai nepasirodė vokiečiai, o juos išvydęs Arlenas įstengė tik pakelti šautuvą, bet ne daugiau.

Tai buvo kareiviai-skeletai.

Blyškioje mėnesienoje vietoj veidų jis matė tik kaukoles, o šautuvų buožes spaudė balto kaulo rankos.

Jis spoksojo į juos lyg pakerėtas, o tuo metu amerikiečių artileristai atvėrė ugnį. Atvėrė ugnį ir nušienavo juos visus, sučaižė baisiuosius hunų šunsnukius į skutelius. Vyrai aplink jį kėlė savo šautuvus ir šaudė, o Arlenas tiesiog gulėjo, net neprispaudęs pirštu gaiduko, vos galėdamas įkvėpti.

Tik šviesos žaismas, – pasakė jis sau, kai pamažu aušo rytas, apsunkęs nuo rūko, prisodrintas vėstančio ir džiūstančio kraujo kvapo, sužeistųjų dejonių, kurios nesiliovė, kaip prieš tai ginklų kalenimas. Jo matyti dalykai buvo tik mėnesienos ir traumos, kurią sukėlė siaubingo kraujo praliejimo kupina diena, padarinys. Tų vaizdų ir jausmų tikrai pakako sukelti sumaištį jo galvoje. Tai sukeltų sumaištį bet kurio žmogaus galvoje.

Savaime aišku, tada jo galvoje iškilo keletas atsiminimų, minčių apie tėvą, tačiau jis pasistengė jas nuginti šalin, o kol saulė prasiskverbė per miglą, jam pavyko įtikinti save, kad visa tai tebuvo labai baisi haliucinacija.

Buvo popietės vidurys. Kai jis atsisuko į du vyrus, kuriuos ten geriausiai pažinojo ir kurie jam labiausiai patiko, puikius, kovingus vyrukus, jūrų pėstininkai ruošėsi kitam puolimui norėdami pastūmėti savo pozicijas giliau į mišką. Tada išvydo, kad nebėra tų vyrukų akių. Jų veidus vis dar dengė mėsa ir oda, tačiau akių nesimatė, o akiduobes užpildė pilkas dūmas, kuris sunkėsi lauk ir sruogomis vijosi aplink jų galvas.

Abu jie žuvo nepraėjus nė valandai.

Likusį karą buvo taip pat – naktiniuose mūšiuose pasirodydavo kaulai, o dienos šviesoje jam šypsodavosi dūmų pripildytos akiduobės. Nė karto joks vaiduoklis neliko su juo, kai iš nukankintų plaučių ištrūkdavo paskutinis atodūsis, nė karto pamėkliška žuvusių vyrų versija nesugrįžo naktį, kad kaip nors paaiškintų, kas vyksta. Jokie balsai nešnabždėjo jam tamsoje, jokios nematomos rankos nevedė jo mūšio metu ir niekas negrasino jam per miegus.

Apie tai jis prabilo tik vieną kartą, bet iš žvilgsnių, kuriais apsimainė aplinkiniai, tuoj pat suprato, kad jeigu nesiliaus pasakojęs apie tai, ką mato, greitai atsidurs ligoninėje kartu su kitais trenktais vargšeliais, veblenančiais apie nuo realybės visiškai atitolusius dalykus. Arlenas užsičiaupė, nieko nekalbėjo ir toliau regėjo tuos pačius siaubingus vaizdus.

Karas tęsėsi ir jis ilgainiui suprato, kad kai kuriuos „negyvėlius“ galima išgelbėti. Palikti likimo valiai jie žūdavo, tačiau jeigu jis priversdavo juos neišsikišti ir nepakliūti į ugnies liniją, kartais jiems pavykdavo išgyventi. Tačiau nedažnai. Labai, labai retai. O žuvusiųjų buvo labai daug, labai daug.

Po paliaubų nuojautos pasitraukė ir kurį laiką Arlenas galvojo, kad su jomis baigta. Bet kai sugrįžęs į Jungtines Valstijas jis užsuko į karo ligoninę aplankyti draugužio, kad ir kur pažvelgtų, regėjo dūmų kupinas akis, todėl klupdamas išskubėjo iš pastato taip ir neradęs draugo. Nukėblino į pirmą pasitaikiusią pogrindinę smuklę ir tol maukė viskį, kol jo paties regėjimas tapo per daug miglotas ir neaiškus, kad matytų dūmus, net jeigu kas nors būtų uždegęs degtuką visai panosėje.

Kurį laiką buvo pradirbęs geležinkelių stoties depe, kai pamatė vyrą kaulinėmis rankomis ir žvilgančiu kaukoliniu veidu; jis kvatojosi iš kažkokio sąmojo, o vos po kelių minučių trūko medieną gabenusio sąstato grandinės ir jis buvo sutraiškytas iškritusio rąsto. Kai Arlenas paskutinį kartą drįso grįžti į Vakarų Virdžiniją – jam tai tikrai nebuvo šiltų atsiminimų ir širdingų apkabinimų kupinas kraštas – patraukė į medžioklę su karo laikų draugu, kuris grįžęs virto kartėlio kupinu girtuokliu su bige vietoj dešinės plaštakos. Tačiau nepaisydamas to, kad buvo vienarankis, užsigeidė pamedžioti, o Arlenas sutiko; vos jie išėjo, Arlenas išvydo vyro akiduobėse sūkuriuojančius dūmus, o jau po trisdešimt sekundžių draugas įlipo į išsikėtojusį krūmokšnį ir jam į blauzdą, visai po keliu, įkando gyvatė barškuolė. Arlenas gyvatę nušovė (visiškai ištiestas jos storas susiraitęs kūnas būtų siekęs penkias pėdas) ir įpjovė draugui įkandimo vietą, kad su krauju pasišalintų nuodai, tačiau dūmai nenorėjo išnykti iš tų akių, tik tirštėjo ir tamsėjo, kol Arlenas tempė senąjį draugą atgal į miestelį. Draugas mirė taip ir nesulaukęs kitos dienos vidurdienio.

Taigi incidentų vis pasitaikydavo, tačiau šiame pasaulyje be karo jie buvo ne tokie dažni, o Arlenas labai stengėsi palaidoti atsiminimus – taip, kaip palaidodavo vyrus, kurie tuos atsiminimus sukūrė. Alkoholis padėjo. Net ir „sausojo įstatymo“ laikotarpiu Arlenas visada rasdavo būdų pasipildyti savo gertuvę.

Kaip daugelis iš karo grįžusių vyrų, ne vienerius metus jis klajojo imdamasis atsitiktinių darbų, negalėdamas, o gal ir nenorėdamas, niekur įsikurti. Kai Bonusų žygeiviai2 patraukė į Vašingtoną reikalaudami darbo užmokesčių veteranams, bet buvo išvaikyti pasitelkus ašarines dujas, jis stebėjo laikraščius beveik abejingai, nieko nesitikėdamas. Tačiau Ruzveltui paskelbus, jog kai kurie veteranai galėtų prisijungti prie jo „Civilinės kraštosaugos korpuso“3, kad išgelbėtų tautai vieną medį po kito, Arlenas lyg ir susidomėjo. Dolerių jo kišenėje vis mažėjo ir mintis darbuotis lauke, o ne giliai anglių šachtose ar liejyklose, atrodė visai neprasta.

Galiausiai Alabamoje jis tapo vadinamuoju vietiniu patyrusiu vyru. Tai buvo „CKK“ darbas, toks pats, kaip bet kuris kitas, tačiau jis neprisijungė prie vienos iš veteranų grupių; jam buvo skirta užduotis mokyti krūvą berniūkščių iš Niujorko ir Naujojo Džersio, miesto vaikių, kuriems niekada neteko užsimoti kirviu ar valdyti pjūklą. Toks dalykas galėtų tapti dideliu išbandymu kai kurių vyrų kantrybei, tačiau Arlenui visai patiko mokyti, be to, juk beveik kiekvieną galima išmokyti įkalti vinį ar statmenai nutašyti lentos kraštą.

O štai Polas Brikhilas buvo... kažkuo ypatingas. Arlenas greitai suprato, kad jis praktiškai mechanikos genijus, jeigu tokie egzistuoja. Aukštas, tamsiaplaukis vaikinukas rimtomis akimis ir liesu nuo maisto trūkumo kūnu – tuo jis nesiskyrė nuo kitų atvykusių berniukų – neturėjo nė menkiausios dailidės darbo patirties, bet tikrai turėjo smegenų. Pirmiausia Arleno dėmesį patraukė tai, kaip greitai vaikinukas mokėsi. Per visas ankstyvąsias mokymų dienas Arlenui niekada neteko nieko kartoti Brikhilui du kartus. Nė karto. Užtekdavo pasakyti, jis tai įsisavindavo ir pritaikydavo. Tiesa, jis atrodė paprasčiausiai patikimas vaikis ir gabus mokinys, bet tik tol, kol jie pradėjo darbuotis prie keliautojų prieglaudos statybos. Buvo sumūriję pastatą nuo pamatų iki palangių, o Arlenas tikrino apvalius rąstus, kuriuos jie suguldė virš akmenų, kai pastebėjo, kaip Brikhilas keičia jo išmatavimus stogo karkasui.

Jis jau buvo pasiruošęs užsipulti bernioką ir kaip reikiant aprėkti – reikia būti didžiausiu idiotu, kad drįstum paimti pieštuką ir kvailioti su Arleno apskaičiavimais bei daryti pakeitimus, kurie gali sugaišinti juos kelias dienas – tačiau pažvelgė į brėžinį ir atidžiai jį išstudijavęs pastebėjo, jog berniūkštis teisus. Arlenas buvo netiksliai apskaičiavęs kampą tarp sijų. Jis ir pats būtų tai supratęs, tačiau tik pradėjus kloti lentas.

– Iš kur žinojai? – paklausė jis.

Brikhilas prasižiojo ir vėl užsičiaupė, susiraukė, tada sudėjo delnus stogeliu ir vėl juos ištiesinęs pasakė:

– Aš tiesiog... aš pamačiau ir tiek.

Berniokas, dar niekada nekėlęs pastato stogo, tokio dalyko taip paprastai pamatyti negalėjo. Tik ne penkiolikos laipsnių skirtumą dar neprikalus nė vienos lentos.

Vėliau jie šiek tiek pasikalbėjo. Arlenas buvo įpratęs sakyti jaunikliams tik tai, kas būtina – pjauk čia, vinį įkalk ten – tačiau Brikhilas norėjo sužinoti daugiau, todėl Arlenas papasakojo jam ką galėdamas. Netruko ilgai suprasti, kad įgimtas vaikino supratimas apie statybas toks, jog Arleno patirtis visai neatrodė įspūdinga. Po kelių mėnesių būtent Brikhilui pasiūlius Arlenas kreipėsi į stovyklos viršininką su mintimi įrengti trijų šimtų pėdų ilgio vamzdį, kad galėtų nuleisti cementą žemyn į dambą, kurią tada statė. Vamzdis veikė ir sutaupė galas žino kiek dienų darbo.

Vasara baigėsi ir Flago kalne darbai pamažu ėjo į pabaigą. Tada pasibaigė ir Brikhilo šešių mėnesių sutartis. Jis norėjo pasirašyti naują – kaip pats sakė Arlenui, tikėjosi taip tęsti dar kurį laiką, kol jam bus leista, – tačiau nenorėjo likti su savo grupe, kurią netrukus turėjo perkelti iš Alabamos į Nevadą.

– Turiu šį bei tą sumąstęs, – pareiškė Brikhilas. – Bet spėju, jog man reikės tavo pagalbos, kad ten patekčiau.

Ir tada berniūkštis informavo jį, negailėdamas besaikių detalių, apie naują „CKK“ projektą Floridos Ki salose. Ten buvo pradėtas statyti greitkelio tiltas, įveiksiantis vandenyną, toks pat grandiozinis sumanymas, kokį Henris Morisonas Flagleris4 padarė su geležinkeliu. Darbo jėga projektą aprūpino Veteranų darbo programa, tačiau „CKK“ ką tik buvo perėmusi jo valdymą. Salose nebuvo jaunimo stovyklos, todėl norėdamas ten patekti Polas turėjo paplušėti. O kadangi Arlenas anksčiau tarnavo jūrų pėstininku – kaip ir vietinis pareigūnas, atsakingas už verbavimą – privalėjo turėti šiek tiek pažinčių. Todėl Polas ir prašė jo pagalbos.

Arlenas sutiko, o tai, ką jis pasakė verbavimo pareigūnui, praktiškai buvo tiesa – kad berniukui reikėjo padirbėti tokiame projekte, o ne sodinti medžius ar valyti kokius nors melioracijos griovius Nevadoje.

– Prieš save matote, – pareiškė jis, – būsimą didį inžinierių, kuris išgarsės visoje šalyje.

Deja, tai nesuveikė. Pasirodė, kad tose stovyklose būta rūpesčių, o senoji Veteranų darbo programa darėsi panaši į savotišką mėlynę paakyje dėl šalies laikraščiuose plintančių pranešimų apie neramius ir smurtauti linkusius vyrus, įsikūrusius stovyklose Ki salose.

– Jeigu tu, Arlenai, norėtum ten keliauti, mes tikrai neprieštarautume, – pasakė verbavimo pareigūnas. – Tiesą pasakius, aš apsidžiaugčiau, jeigu tu nuspręstum taip pasielgti. Tose stovyklose mums reikia patikimų ir rimtų žmonių. Tačiau tikrai nesiruošiame ten siųsti jaunuolių.

Arlenas jau galvojo, kad toks sprendimas užčiaups Brikhilą, tačiau taip neatsitiko. Vaikinukas paprasčiausiai pareiškė, kad jeigu Arlenas sutiktų keliauti į pietus, jis tiesiog sektų iš paskos, o jau ten rastų būdą įkalbėti priimti jį į projektą. Kaip suprato Arlenas, prie tokių situacijų vaikis buvo įpratęs. Jis pasižymėjo nepaprastu į tikslą sutelktu ryžtingumu; toks retai sutinkamas, o kai jau sutinkamas, dažniausiai juo pasižymi žmonės, kurie padaro tai, kas būtina. Polas Brikhilas tikrai bus toks vyras.

– Galiu lažintis, kad vos ten atsidūrus, jų giesmelė pasikeis, – pažadėjo Polas. – Jiems reikia darbininkų. O jeigu man ir nepavyktų, galėsiu nuvykti į kokią nors kitą Floridos stovyklą ir pasirašyti naują sutartį.

– Gal ir taip, – atsakė Arlenas, – bet kad taip įvyktų, man irgi reikėtų ten keliauti, o aš tikrai neketinu niekur persikelti, sūneli. Mano stovykla čia.

– Kodėl?

Tiesą pasakius, todėl, kad jis sukinėjosi tose vietose, kai buvo pasamdytas. Labai paprasta. Jį vadino vietiniu patyrusiu vyru, bet tiesa buvo tokia, kad jis buvo ne daugiau vietinis nei berniukai, kuriuos jis prižiūrėjo. Patyręs – taip. Vietinis – ne. Nebuvo nė vienos vietos, kur Arlenas galėtų būti laikomas vietiniu.

– Nėra jokios priežasties, kodėl negalėtum ten keliauti, – atsakė Polas. – Čia neturi jokios šeimos ar...

Jis nutilo, tarsi išsigandęs, kad bus pasakęs ką nors įžeidžiančio, bet Arlenas tik palingavo galva.

– Ne, aš čia tikrai neturiu šeimos.

Nei čia, nei kur kitur. Darbas Flago kalne artėjo prie pabaigos – juk vaikinukus į vakarus ketino perkelti ne be priežasties – ir gal būtų visai įdomu, kaip siūlė Brikhilas, padirbėti prie vandenyno tilto...

Štai kaip atsitiko, kad paskutinę 1935 m. rugpjūčio dieną Arlenas Viagneris atsidūrė tvankiame traukinio vagone, ant sėdynės šalia vaikinuko iš Naujojo Džersio.

Išvykus traukiniui jie kurį laiką tiesiog stovėjo apšviesti stoties perono šviesų, įsmeigę akis į tamsoje išnykstančius bėgius. Oras vangiai sujudėjo suvirpintas vieno ilgo, tingaus vėjo pūstelėjimo, kuris išstūmė miškuose įkalintą drėgną karštį tiesiai į jų veidus, ir Arlenas staigiai nuleido ranką norėdamas išsitraukti gertuvę, bet sustojo pastebėjęs, kaip jo judesį nusekė Polo akys. Jis nenorėjo, kad vaikis galvotų, jog viskas atsitiko dėl alkoholio. Vizijas sukeldavo tikrai ne gėrimas, gėrimas tik padėdavo lengviau jas pakelti.

– Na, gerai, – pagaliau ištarė Polas, – šiąnakt mes tame traukinyje nemirsime. Mes taip pat niekur juo nenuvažiuosime. Taigi, nebent tu ketini praleisti naktį čia...

– Palūkėk. Rasime ko paklausti.

Jie rado stoties tarnautoją, gunktelėjusį vyriškį, kurio veide, regis, amžiams buvo sustingęs šnairas žvilgsnis; į visus Arleno klausimus jis atsakė tuo pačiu sakiniu: „Nesuprantu, kodėl jūs nelipote atgal į savo traukinį?“

Galiausiai jis buvo priverstas pripažinti įvykusį faktą, net jeigu ir nesuprato, kodėl taip atsitiko, ir pranešė, kad už penkių mylių einant plentu yra nakvynės namai.

– Paklausykit, – pasakė jis, – kam keliauti penkias mylias nežinia kur, kad praleistumėt naktį, jeigu vis tiek neketinate ilgiau čia užtrukti? Kad jau išlipote iš savo traukinio, kur dabar keliausit?

Tai buvo velniškai sudėtingas klausimas. Polas pažvelgė į Arleną provokuojančiu žvilgsniu.

– Kitu traukiniu į Ki salas? – ištarė jis.

– Jei judu vis dar norite traukti į Ki salas, – nerimo patarnautojas, – kokių velnių nelikote savo prakeiktame traukinyje?

Arlenas persibraukė veidą delnu. Kitas traukinys į Ki salas galėjo būti saugus, bet galėjo būti ir nesaugus. Kaip tai paaiškinti vaikinui? Jis buvo tikras tik dėl vieno dalyko – visi tie vyrai, kurie ką tik išvažiavo traukiniu, keliavo tiesiai į mirtį. O jeigu jis dėl kokių nors priežasčių suklydo, tokiu atveju ne itin norėjo jų vytis ar įsikurti stovykloje, kur kiekvienas vyras žiūrės į Arleną ir kikens bei šnabždėsis.

– Sakėt, kad esate iš „CKK“? – pasitikslino stoties tarnautojas.

– Taip, – patvirtino Polas.

– Ką gi, Hilsboro apygardoje Tampos kryptimi yra viena jų stovykla, galėčiau jus įsodinti į traukinį, kuris rytoj po pietų važiuoja į tą pusę. Ten jau yra krūva jūsų berniukų. Sodina parką.

– Mes nevažiuojame į jokius parkus, – atkirto Polas. – Mes važiuojame statyti tiltą. Greitkelio tiltą. Į Ki salas.

– Hm, nežinau, ar iki rytojaus vakaro jums pavyks įsėsti į kokį kitą traukinį, vykstantį į salas. Jeigu jūs vis tiek keliaujate ten, tai kodėl...

Arlenas jį pertraukė ir nusitempė Polą į šoną.

– Man atrodo, turim problemą, – pasakė jis, apgraibomis išsitraukdamas cigaretę ir ją prisidegdamas. – Mūsų problema ne tai, kad reikia rasti kitą traukinį. Ki salose – ne jaunimo, o veteranų stovykla, ir tu tai puikiai žinai. Jie iš pat pradžių nenorėjo, kad ten vyktum. Dabar tie vyrukai pasirodys pirma mūsų ir papasakos visą istoriją, o tada, dar nespėję atvykti, mes jau turėsime tam tikrą reputaciją. Supranti?

Polas pažvelgė į jį tokiu žvilgsniu, kuris tarsi bylojo: „Tai apie tave jie prisiklausys pasakojimų, ne mane“, tačiau neleido tam žvilgsniui virsti žodžiais.

– Ir atsitiks taip, kad tu būsi stovykloje, – tęsė Arlenas, – kurioje neturėtum būti, o jie pamatys tave atvykstantį ir galvos – na štai, nauja problema. Tai mano kaltė, ne tavo, tačiau tokie yra faktai, sūneli. Aš ir taip nebuvau tikras, kad galėsiu suveikti tau sutartį. Dabar tai bus beveik apskritai neįmanoma. Todėl gal pats metas pagalvoti apie kitą kelionės tikslą.

Visa tai skambėjo kaip meilikavimas net ir pačiam Arlenui, nuo tų žodžių Polo Brikhilo veidą permainė niūriai susiraukti antakiai. Tai buvo pirmas kartas per jų trumpą pažintį, kai Arlenas matė jo nepasitenkinimą.

– Juk viskas buvo suplanuota ir sutarta, – sumurmėjo Polas. – Suprantu, tu susinervinai traukinyje. Bet mums reikia pakliūti į kitą!

– Aš nežinau, – pasakė Arlenas. – Gal truputėlį palūkėkim, gerai? Nesu tikras, ką dabar reikėtų daryti.

O iš tiesų Arlenas dabar, kai jie jau buvo išlipę iš traukinio, norėjo patraukti priešinga kryptimi ir pamėginti pamiršti, kas atsitiko. Jis šitiek metų klajojo be tikslo ir tai buvo nenusakomai lengviau daryti vienam. Dabar su juo buvo Polas, ir kiekvienas iš berniuko lūpų išsprūstantis žodis tik stiprino jo norą keliauti vienam, taip, kaip buvo įpratęs.

– Nesi tikras? – pakartojo Polas negalėdamas patikėti. – Arlenai, po šimts, čia net klausimų nekyla! Mes privalome nuvykti į Ki salas ir geriau jau susiraskime kitą traukinį, vykstantį ten!

Tai suteikė Arlenui taip reikiamo įkvėpimo. Vaikis aistringai laikėsi taisyklių, buvo vienas iš tų, kurie purtydavosi ir sutrikdavo vien nuo minties nepaklusti įsakymui. Dabar jis ginčijosi tik todėl, kad Arlenas mėgino jį įtikinti, nekalbėjo iš viršesnio pozicijų, atsakingo asmens balsu.

– O dabar paklausyk, – tarė Arlenas, – nebus jokių debatų. Faktas toks, kad mes išlipome iš traukinio ir pakeitėme planus. Ar ko nors čia nesupranti? Berniuk, o gal esi per daug bukas, kad suprastum, jog tavo dailus planelis ką tik buvo pakoreguotas? Šiąnakt čia nieko nebus nuspręsta, nes daugiau pro šalį nevažiuoja joks traukinys. Todėl dabar keliausime į tuos pakelės namus ir praleisime ten naktį.

Polas norėjo ginčytis. Jis vėl susiraukė, o tada apsilaižė lūpas ir pakėlė galvą, tarsi ketintų duoti atkirtį. Tačiau Arlenas prismeigė jį žvilgsniu, kuris atitiko valdingą balsą, ištobulintą tokiose vietose, kurių geriau neprisiminti. Vaikis to žvilgsnio atlaikyti negalėjo.

– Jis sakė, kad pensionas už penkių mylių, – suburbėjo Polas.

– Kurioje vietoje tarp čia ir Alabamos, – tarstelėjo Arlenas, – praradai sugebėjimą naudotis savo kojomis?

_______________

1 Belleau Wood (pranc. Bois de Belleau) – vietovė Prancūzijoje, kur 1918 m. birželio 1 – 26 dienomis vyko Belo miško mūšis (The Battle of Belleau Wood), į JAV istoriją įėjęs kaip vienas nuožmiausių ir kruviniausių mūšių, kuriuose amerikiečių kareiviai dalyvavo Pirmojo pasaulinio karo metu.

2 Bonus Marchers – taip laikraščiai pavadino tūkstančius Pirmojo pasaulinio karo veteranų ir jų šeimų narių, kurie 1932 m. pavasarį žygiavo į Vašingtoną reikalaudami tuoj pat išmokėti papildomas išmokas už jų tarnybos sertifikatus.

3 Civilian Conservation Corps (CCC) – nuo 1933 iki 1942 metų JAV veikusi viešųjų darbų programa, skirta jaunuoliams iš vargingų šeimų (vėliau į ją buvo įtraukti Pirmojo pasaulinio karo veteranai ir tautinių mažumų atstovai). Dalyvavo gamtosaugos projektuose, krašto tvarkymo darbuose, kituose projektuose.

4 Henry Morrison Flagler (1830–1913) – verslininkas ir filantropas, daug prisidėjęs prie rytinės Floridos pakrantės plėtros. Vienas žymiausių jo pasiekimų yra Floridos rytinės pakrantės geležinkelio įkūrimas; jis taip pat įkūrė Majamio ir Palm Byčo miestus.

4

Pasivaikščiojimas buvo ilgas ir tamsus. Abipus kelio augo žemos pušaitės ir aukšti žolynai, kurie šnarėjo, nors praktiškai nepūtė vėjas, o vasaros naktis slėgė juos tarsi dvi galingos rankos, todėl kiekvienas žingsnis atrodė kaip dešimt. Abu tempė krepšius, kuriuos Volesas O’Konelas šaipydamasis išmetė iš nuvažiuojančio traukinio. Žingsniavo jau kokią valandą ir tikriausiai buvo nuėję keturias mylias, kai juos pasivijo automobilis ir sulėtino greitį. Pro šalį pravažiavo keli automobiliai, gal kokie penki per visą tą laiką, kol jie ėjo, tačiau šis buvo pirmas, sumažinęs greitį. Nei Arlenas, nei Polas neiškėlė nykščio, ir nors vaikinukas šūktelėjo: „Ei, jie stoja!“ su džiugesiu balse, Arlenas nuleido ant žemės savo krepšius ir įsikišo vieną ranką į kelnių kišenę, arčiau peilio. Yra daug priežasčių, kodėl automobilis vidurnaktį sustotų šalia nepažįstamųjų tuščiame kelyje, bet kai kurios iš jų toli gražu nėra gerumo padiktuotos.

Automobilis buvo naujesnio modelio sedanas, su žvilgančio chromo detalėmis ir baltašonėmis padangomis. Langelis nusileido ir pro jį šūktelėjo vairuotojas:

– Labutis, vaikinai.

Tarsi migla į lauką išsirito cigaretės dūmai.

– Sveiki.

– Žiūriu, tokiu metu keliu eina du vyrai su krepšiais, ir galvoju: arba jie beviltiškai pasiklydę, arba traukia į „Perlą“.

– Ar „Perla“ – tai pakelės namai?

– Ne daugiau kaip už mylios nuo čia.

– Smagu girdėti, – pasakė Arlenas. – Dėkoju. Tai mes jau ir eisim.

– O kam tą mylią pėdinti, jeigu galima važiuoti?

Arlenui nelabai to norėjosi, tačiau Polas iš karto prisiartino ir tarė:

– Aha, o kam kulniuoti, kai galim važiuoti? Čia juk Auburn.

– Vaikis supranta, kas protinga, vos išgirdęs, – pasakė vyras šešėliuose paskendusiu veidu, o tada pliaukštelėjo per vairuotojo durelių šoną. – Ir dar jis išmano automobilius – čia tikrai Auburn, o juda jis neįtikėtinai puikiai. Lipkit vidun.

Jie taip ir padarė. Automobilis buvo švarus ir naujas, o Polui jis akivaizdžiai padarė didelį įspūdį, nes vaikinas vis braukė delnu per sėdynę ir dairėsi aplinkui tarsi susižavėjęs meno vertintojas.

– Negaliu nepasakyti – labai dailus dalykėlis. Dvylikos cilindrų, taip?

– Tikrai taip. Po galais, tai greičiausia mašina, kurios vairą teko laikyti. – Norėdamas tai pademonstruoti, jis paspaudė akseleratorių – stipriai. Automobilio variklis kimiai užriaumojo ir jie nuskriejo į priekį. Polas susižavėjęs nusijuokė, vairuotojas nusišypsojo. Tai buvo aukštas vyras, lieknas, didelėmis gumbuotomis rankomis, tvirtai gniaužiančiomis vairą.

– Koks tavo vardas, bičiuli? – pasiteiravo Arlenas.

– Sorensonas. Voltas Sorensonas. – Jis vėl įsikišo cigaretę į burną ir ištiesė ranką pasisveikinti. Arlenas ją sugniaužė, o tada tą patį padarė Polas, pasakydamas jam jų vardus.

– Paprastai vidury nakties aš ne tik kad nestoju, bet ir nepristabdau jokiems vargšeliams, einantiems šiuo keliu, – pasakė Sorensonas. – Tikrai netrokštu sulaukti peilio dūrio į nugarą.

Arlenas paleido iš rankos peilį, kurį iki šiol gniaužė kišenėje.

– Prastos apylinkės? – pasiteiravo.

– O kur dabar ne prastos apylinkės, ypač nusileidus saulei? Žinot, daugiau pasauliu pasitikėti nebegalima. O juk buvo laikai, kai nepažįstamieji padėdavo nepažįstamiesiems. Tie laikai praėjo negrįžtamai. Manau, taip atsitiko todėl, kad po šalį dabar klajoja per daug žmonių, nusiteikusių padaryti ką nors bloga. Sunku atskirti gėrį nuo blogio, per daug energijos reikia, kad net bandytum tai padaryti. Bet štai pamačiau judu su tais krepšiais rankose ir pasakiau sau: „Voltai, būtum tikras niekšas, jeigu pravažiuotum pro šalį.“ Tai kurgi jūs traukiat?

Arlenas tylėjo, kol Polas aiškino, kad jie dirba su „CKK“ ir išlipo iš traukinio, kuris vežė juos į stovyklą Ki salose.

– Kodėl judu išlipote iš traukinio?

– Arlenas norėjo, – neužtikrintai paaiškino Polas. – Jį apėmė bloga nuojauta.

– Bloga nuojauta?

– Nesukit dėl to galvos, – trumpai tarstelėjo Arlenas. Priešais juos kaip tik sušvito šviesos, pasirodė dviaukštis pastatas su plačia priekine veranda. Kai grumėdamas tarsi griaustinis automobilis išsuko iš kelio ir Sorensonas staigiai trūktelėjęs sustabdė Auburn, Arlenas išgirdo, kaip iš pastato vidaus liejasi muzika: kažkas brązgino gitara.

– „Perla“, – paaiškino Sorensonas ir taip baigėsi jų pokalbis; Arlenas tuo labai apsidžiaugė.

Vienintelis ryšys, kurį Arlenas galėjo įžvelgti tarp Perlos ir jos vardo, buvo jos apvalumai. Ji buvo labai apvali. Tiesą pasakius, atrodė, kad ją sudaro visi trys šimtai svarų, o pavadinti ją bjauria moterimi būtų buvęs įžeidimas abiem žodžiams – ir „moteris“, ir „bjauri“. Išvydo ją įsitraukusią į labai nešvankų apsisvaidymą žodžiais. Ginčas skambėjo labai aštriai, tačiau neatrodė, kad keltų nors kiek tikro įkarščio bare susirinkusiems lankytojams, neaplenkiant nė pačių ginčo dalyvių. Ji tuoj pat nutraukė ginčą, vos tik Voltas Sorensonas pakvietė ją rankos mostu ir pasakė, kad su juo atvykę džentelmenai norėtų išsinuomoti kambarį nakčiai.

Arlenas išsitraukė keletą dolerių, bet kai Polas įsikišo ranką į savo kišenę, rankos mostu jį sustabdė. Nežinojo, kiek pinigų turi Polas, bet buvo beveik tikras, kad nedaug; „CKK“ jaunimas buvo įpareigotas dvidešimt penkis dolerius iš uždirbamų trisdešimties siųsti tiesiai namo, kad padėtų savo tėvams. Tačiau Perla nesutiko paimti ir Arleno pinigų.

– Jūs Volto draugai, – pasakė ji.

– Ponia, mes jį sutikome vos prieš dešimt minučių. Niekas mums nieko neskolingas.

– Jūs Volto draugai, – pakartojo ji.

Polas išsižiojęs žvalgėsi po barą. Čia buvo susirinkusi pavojingai atrodanti minia. Vienas vyras prie diržo buvo prisisegęs makštį su ilgu peiliu, kitam ant piršto buvo šviežia, raudona kirstinė žaizda – nors ją galėjo palikti ir danties įkandimas. Tai tikrai nebuvo senas sužeidimas. Prie stalelio netoli durų vyras, įsispraudęs cigarą į lūpų kamputį, kalbėjosi su moterimi, vilkinčia žalią suknelę, kurios iškirptė buvo tokia gili, kad didelių baltų krūtų viršus buvo visiškai atidengtas. Moteris turėjo raudonus plaukus ir žvelgė nuobodžiaujančiomis akimis.

Perla nuvedė juos į antrą aukštą tokiais siaurais laiptais, jog pačiai teko pasisukti šonu, kad galėtų jais užlipti. Ji atplėšė pirmas duris, uždegė aliejinę lempą ir savo stora ranka mostelėjo į dvi siauras loveles.

– Išvietė lauke, – paaiškino. – Jau tikriausiai pastebėjote, kad šią vietą pastatė ne Astorų šeima.

– Puikiausiai tiks, – patikino Arlenas.

Ji sunkiai išplumpino pro duris, nupūškavo koridoriumi, o tada jie išgirdo, kaip ji kriūkia besileisdama laiptais. Polas pagavo Arleno žvilgsnį ir išsišiepė.

– Nieko neprisigalvok, – perspėjo Arlenas. – Ji tau per sena.

– O, nejaugi?

– Aš nusileisiu žemyn, kad pastatyčiau tam vyrui išgerti ir padėkočiau už tai, jog mus pavežė. O tu eik miegoti.

Polas linktelėjo į lauko sieną ir tarė:

– Girdi? Lyja.

Tikrai, lijo. Lašai krito švelniai, bet nepaliaujamai, būtų permerkę juos iki kaulų, jeigu jie vis dar būtų žingsniavę tamsiu plentu.

– Gerai, kad mus pavežė, – pasakė Polas.

– Aha. – Arlenas užtempė savo krepšį ant lovos ir peržiūrėjo jį, kol rado savo kareivišką žygio gertuvę, atsuko dangtelį ir iškratęs jos turinį ištraukė keletą banknotų. Gertuvėje buvo 367 doleriai, jo santaupos, sukauptos per pastaruosius dvidešimt mėnesių. Tikrai nedideli turtai, tačiau šioje nustekentoje ekonomikoje, kai žmonės buvo priversti keisti savo šeimos brangenybes į duoną, tai buvo praktiškai lobis.

Lauke lietus dar labiau sustiprėjo.

„Taip, – pagalvojo Arlenas, – gerai, kad mus pavėžėjo.“

Baras buvo tamsus, pilnas dulkių ir vyrų, kuriuos Arlenui buvo lengviau užuosti nei pamatyti; dauguma jų stovėjo susispietę į krūvą ir kalbėjosi su Perla. Gitaristas jau baigė vakaro pasirodymą, tačiau raudonplaukė moteris žalia suknele vis dar sėdėjo prie staliuko su savo cigarą rūkančiu kompanionu, o Voltas Sorensonas sėdėjo vienas tolimajame baro gale, skaičiavo mažus baltus rutuliukus su juodais numeriais ir dėjo juos į maišelį iš storo šiurkštaus audinio. Arlenas užšoko ant aukštos taburetės šalia jo ir paklausė:

– Gal galite man paaiškinti, ką čia darote?

Sorensonas nusišypsojo.

– Ar kada nors girdėjote apie „bolitą“?

– Ne, – atsakė Arlenas. Moteris žalia suknele atsistojo ir nužingsniavo link baro. Jos krūtys krutėjo tarsi du gyvi padarai. Jos klubai irgi judėjo, tačiau akyse išliko tuštuma. Praėjusi barą ji pakilo laiptais, nė karto nepažvelgusi į vyrą su cigaru, kuris sekė jai iš paskos.

– „Bolita“, – paaiškino Sorensonas, – tai toks lažybų žaidimas. Turėtumėt ir jūs bent dešimčia centų prisidėti, pone... koks ten jūsų vardas? Viagneris, ar ne?

– Taip, Arlenas Viagneris.

– Tai štai, Arlenai Viagneri, aš išsiugdžiau tokią savybę, kurią kai kurie galėtų pavadinti neįprasta – galiu ore užuosti sėkmę. Noriu pasakyti, galiu ją pajusti taip, tarsi užėjęs į patalpą, kur ką tik kažkas labai skanaus virė ant viryklės. Ir štai ką jums, pone, pasakysiu: šiąnakt jus lydi sėkmė. Nėra jokios abejonės.

Arlenas vėl pagalvojo apie stoties peroną, visus tuo vyrus kauliniais veidais ir kaulinėmis rankomis, lipančius atgal į traukinį. Jo burna staiga išdžiūvo.

– Na, gerai, – pasakė jis. – Žinoma, prisidėsiu ir aš. Štai dešimties centų moneta.

– Puikumėlis. O dabar pasirinkite skaičių. Nuo vieno iki šimto.

Jis laukė išsišiepęs iki ausų.

– Vienas, – pasakė Arlenas. – Na, maždaug tiek kartų aš išbandysiu šį žaidimą.

– Labai gražu, labai gražu, – Sorensonas sukikeno ir tarp kamuoliukų surado pažymėtą skaičiumi vienas. Jis ištiesė jį taip, kad Arlenas galėtų jį apžiūrėti, o tada atrėmė į savo viskio stiklinę, kurioje buvo likę beveik vieni ledukai. – Paliksiu jį čia, kad galėtum matyti.

– Ar aš teisus spėdamas, kad šis žaidimas šioje valstijoje nelegalus? – tarstelėjo Arlenas.

– Juk dauguma geriausių dalykų yra nelegalūs. – Sorensonas dar kurį laiką tyrinėjo savo lažybų dalyvių sąrašą, o tada atsikrenkštė ir garsiai sušuko: – Na gerai, vyručiai, susirinkit aplinkui, tuoj prasidės pralaimėjimas daugumai, o laimėjimas – tik vienam vieninteliam.

Jis nušlavė kamuoliukus nuo stalo tiesiai į maišelį. Iki to laiko aplink Sorensoną susibūrė nedidelė minia, jis užsuko maišelio viršų, kad niekas nematytų jo turinio, ir stipriai jį pakratė.

– Na štai, – tarstelėjo. – Dabar kas nors kitas.

Į priekį žengė vyras su skeptiška išraiška akyse ir paėmė maišelį. Jis kratė jį ilgai, paskui atidavė Sorensonui, kuris atvėrė jo viršų ir įkišo vidun dešinę ranką. Užsimerkė ir išleido keistą, dūzgimą primenantį garsą. Tai tęsėsi kurį laiką, kol jis grabinėjo viduje, o tada staigiai atvėrė vieną akį ir pasakė miniai:

– Suprantat, man reikia pagauti laimėtojo vibraciją. Neužtenka tik ištraukti kamuoliuką. Šį vakarą čia yra vienas vyras, kuris nusipelnė laimėti, kurio likimas yra pergalė, turiu būti tikras, kad išgirsiu jo pasirinkimą šaukiantį mano vardą.

– Tu mali tokį šūdą, – drėbė vienas stebėtojas, – kad stebiuosi, kaip jis dar tau iš burnos nevirsta.

Sorensonas išsišiepė, o tada staigiai ištraukė ranką iš krepšio, kažką sugniaužęs kumštyje.

– Džentelmenai, štai jums ir laimėtojas.

Jis atgniaužė kumštį ir pasuko kamuoliuką taip, kad būtų matyti skaičius: 1.

– Ir kas gi buvo pasirinkęs skaičių vienas?

Arlenas kilstelėjo ranką, o keletas vyrų piktai suniurnėjo.

– Jis su tavim atvažiavo, – pareiškė tas, kuris prieš tai kratė maišelį. – Jūs čia, po galais, sukčiaujate.

– E, jūs tikrai neteisus, – atsakė Sorensonas, visai dėl to nesirūpindamas. – Šį vyrą pirmą kartą sutikau šįvakar, jis pasakys tą patį. Bet jeigu galvojate, kad jus apgaudinėju, siūlau sužaisti dar vieną raundą, tik šį kartą mūsų dabartinis laimėtojas turės jį praleisti.

Daugiau niekas nenorėjo lažintis.

– Gal ir sunku patikėti, – Sorensonas kreipėsi į Arleną, – bet yra vietų, kur šis žaidimėlis yra gerbiamas. Pažįstu keletą vyrų, kurie per jį tapo milijonieriais.

– Tikriausiai tie, kurie jam vadovavo, – pasakė Arlenas, – o ne žaidė. Ir dėkui, kad apgavai dėl mano pelno.

– Apgavau?

Arlenas galva parodė į tirpstančio ledo stiklinę prie Sorensono rankos.

– Kamuoliuką ten palikai pakankamai ilgai, kad jis atšaltų. Todėl galėjai lengvai atskirti jį nuo kitų. Subtilus triukas, bet su kitais žaidėjais galima ir sulaužytos rankos susilaukti.

Sorensonas tyliai nusijuokė.

– Turite pastabią akį, pone Viagneri.

Arlenas kilstelėjo ranką, kad patrauktų Perlos dėmesį, ir paprašė dviejų viskio stiklinių. Kai ji vėl nušiūrino šalin, tarė:

– Tai toks tas tavo verslas, Sorensonai? Esi toks keliaujantis linksmintojas?

– O, ne. Šis žaidimėlis man tik laisvalaikis.

– Tai ką tada dirbi?

Sorensonas šypsojosi, kol Perla statė gėrimus ant baro priešais juos.

– Labai jau tu smalsus. Tai, ką aš darau, šiek tiek evoliucionavo, bet šiomis dienomis esu sąskaitų valdytojas.

– Sąskaitų valdytojas?

– Būtent taip, pone. Aš tikrinu savo klientų sąskaitas visuose šios pragariškos ir Dievo pamirštos Floridos vietovės užkampiuose. O kartais tą patį darau ir pakrantėje. Patikėk manimi, damos pajūryje yra dailesnės padermės. – Jis linktelėjo į milžinišką Perlos sėdimąją. – Apsčiai įrodymų, kitaip tariant.

– Labai jau greitas esi žaisti žodžiais, Sorensonai. Labai jau greitas.

– Aš greitas ir kituose dalykuose.

Tai pasakęs jis garsiai nusijuokė, Arlenas irgi. Arleno viskio stiklinė jau buvo tuščia, o Perla kažkur dingo, todėl jis išsitraukė savo plokščiąją gertuvę ir įsipylė turėto gėrimo. Gertuvė ir pati sparčiai tuštėjo. Sorensonas stebėjo jo judesius ir tyliai atsiduso.

– Dar visai neseniai toks veiksmas buvo laikomas nelegaliu.

– Nepanašus tu į blaivininką, bet labai jau liūdnai kalbi.

– Liūdžiu dėl to, kas buvo prarasta, pone Viagneri.

– Ir kas gi buvo prarasta? Tyrumas? – tarstelėjo Arlenas prunkšdamas.

– O ne, ne tyrumas. Kai Ruzveltas išspyrė „sausąjį įstatymą“, praradome tokią verslo nišą, kokios daugiau tikriausiai niekada nematysime.

– A, – nutęsė Arlenas. – Alkoholio kontrabandininkas. Tai štai kas tu.

– Dabar? Ne, pone Viagneri. Negali kontrabanda gabenti ir pardavinėti to, kuo prekiaujama visiškai atvirai. Todėl turi būti rasta nauja prekė ir... – Jis gūžtelėjo pečiais. – Aš tiesiog ilgiuosi alkoholio paprastumo. Bet, įvairovės dėlei, pakalbėkime dabar apie tave. Tu ir tas jaunuolis išlipote iš traukinio vidury nakties ir pasileidote tuščiu keliu nepažįstamoje vietoje. Dėl blogos nuojautos, kaip sakė vaikis. Man tai atrodo nepaprastai keistas sprendimas.

– Polas pasakė viską, ką reikėjo pasakyti. Turėjau blogą nuojautą. Pasakojimo pabaiga.

– Man tai patinka. Skamba grėsmingai. Ir kokia gi buvo nuojauta? Artėjančios pražūties?

– Nemačiau aš nei juodos katės, einančios po kopėčiomis, nei kokios kitos panašios kvailystės, – atkirto Arlenas jausdamas, kaip kyla pyktis, o Sorensonas jį stebėjo ramiai susidomėjęs. – Jeigu tu bent galėtum įsivaizduoti...

Jis nutilo, o Sorensonas tyliai paklausė:

– Tai ką tu matei?

Arlenas papurtė galvą.

– Gal užteks pasakyti, kad mane aplankė bloga nuojauta.

– Gal ir užteks. Tik nedaryki klaidos, pone Viagneri. Aš esu vyras, vertinantis nuojautos meną.

– Maniškis šiek tiek skiriasi nuo taviškio. Ne toks dirbtinis.

– Maniškis tai taip. Tačiau aš pažįstu ir kitų žmonių... netoli nuo čia yra kaimas, kur kiekvienas gyventojas teigia esąs mediumas. Ta vieta vadinama Kasadaga. Kai tik būnu kur nors netoliese, visada užsuku. Draugas mane supažindino su viena tenykšte būrėja. Ji nuostabi.

– Ir ką ji tau pasakoja? Laiminčiuosius tavo smulkių žaidimų skaičius?

– Vakar ji man pasakė, kad lietuje slypi mirtis.

– Lietuje?

– Taip ji pasakė. Aš jos paklausiau, ar tai mano mirtis, bet ji atsakė, kad ne. O tada pridūrė, kaip ne kartą prieš tai, kad aš per daug nerimauju dėl mirties. Juk miršta tik kūnas, sakė ji. Tik jis. Ir ji labai tvirtai tiki, kad gali bendrauti su tais, kurių kūnų čia jau nebelikę. Ar tu tiki tokiais dalykais?

– Tikrai ne, – atsakė Arlenas galvodamas: „Geriau jau netikėti. Nes jei patikėčiau, man tektų atsakyti už keletą dalykų.“

– Sakai tvirtai įsitikinęs, – pastebėjo Sorensonas. – Tačiau tu palikai traukinį, kuriame privalėjai būti, dėl savo paties neįprasto pasaulio suvokimo.

– Tarp tų dalykų yra didžiulis skirtumas, – pasakė Arlenas.

Sorensonas padėjo savo kepurę ant baro viršaus ir išsinėrė iš švarko atidengdamas suprakaitavusius baltus marškinius bei petnešas.

– Tas vaikinukas, kuris keliauja su tavimi, tikrai nelabai pritarė planų pakeitimui. Jis nerėmė to... blogo jausmo.

– Jis rėmė jį pakankamai, – atkirto Arlenas. – Jis išlipo iš traukinio.

– Po velnių, vyruti, tu rimtai apie tai kalbi?

Arlenas atsisuko į jį veidu, o viskis buvo taip įtraukęs jį į savo glėbį, kad jis nebijojo galimos nepažįstamojo pašaipos.

– Sakai, ta tavo būrėja gali nujausti artėjančią mirtį? – prašvokštė jis. – Tai štai, brolyti, aš ją galiu matyti. Ir dar tau pasakysiu – aš niekada neklystu. Niekada.

Sorensonas spoksojo į jį be jokios reakcijos. Arlenas kurį laiką žvelgė jam tiesiai į akis, o tada nusisuko. Sorensonas vėl prabilo:

– Mane labai žavi atsitiktinumo žaidimai ir tie, kurie mano galintys juos laimėti. O gyvenimas, pone Viagneri? Tai juk pats geriausias atsitiktinumų žaidimas pasaulyje. Tu manai, kad gali jį laimėti.

– Ne, – atsakė Arlenas. – Aš taip nemanau.

– Žinoma, kad manai. Pažiūrėsim, ar tau pavyks. To traukinio likimas mums parodys.

– Tai gali būti ir ne traukinys, – pasakė Arlenas; jo liežuvis nuo alkoholio pradėjo lengvai pintis. – Gal atsitiks kažkas visiškai nesusijusio su traukiniu. Bet, po galais, Ki salos dabar nesaugios, todėl aš noriu sulaikyti vaikį nuo kelionės ten.

– Kalbi taip, tarsi tikėtumeisi sunkumų.

– Jis ryžtingai nusiteikęs. Aš mielai traukčiau į Hilsboro apygardą, ten taip pat yra „CKK“ stovykla. Berniūkščiui ne vieta salose.

– Aišku. – Sorensonas sukiojo savo stiklinę ant baro stebėdamas, kaip šiltas gintarinis skystis pasiglemžia ledukus. Arlenas sau tyliai nusistebėjo, kad ši užeigėlė apskritai turi ledukų; gal būtent tokius dalykus Sorensonas tiekė šiomis atviros prekybos alkoholiu dienomis. – Žinai, Viagneri, tai, ką pasakiau per mūsų žaidimą, vis dar tiesa – šiąnakt tave lydi sėkmė. Tu ne tik laimėjai žaidimą, ne tik išsigelbėjai iš traukinio į Ki salas, ne tik laiku mane sustabdei, kad išvengtum lietaus, bet dar ir radai transportą į Hilsboro apygardą. Pakeliui aš keletą kartų sustosiu, bet leidžiantis saulei būsiu per dvidešimt mylių nuo ten. Tikrai neatsisakysi nemokamos kelionės.

– Dosnus pasiūlymas, bet, manyčiau, laikysimės traukinių.

– Tu mane skaudini, – pareiškė Sorensonas. – Pagalvok logiškai – jūsų laukia penkių mylių žygis atgal į stotį, o tada reikės iš gabaliukų sudurstyti visą dieną kelionių – ir ne pigių. Dar tau teks įtikinti vaikį pakeisti planus. Jam patinka mano automobilis, pone Viagneri. Spėju, kad jam visai patiktų jį pavairuoti.

Arlenas pakėlė į jį akis ir susiraukė.

– Kodėl čia dabar taip užsidegei? – nustebo. – Kokia tau iš to nauda, Sorensonai?

– Yra daug priežasčių. Viena jų, man tu atrodai labai įdomus vyras, toks visas kupinas blogų nuojautų, mirties regėtojas. Kita vertus, man visai ne pro šalį pakeleiviai. Šie greitkeliai įvaro vienatvę, pone Viagneri. O trečioji priežastis? Atsimeni mano būrėją iš Kasadagos, tą, kuri perspėjo mane dėl mirties lietuje? Šio apsilankymo metu jos patarimas man buvo labai trumpas: pasakė tik tiek, kad turiu atkreipti dėmesį į keliautojus, kuriems reikia pagalbos.

– Jei tikiesi, kad tavimi patikėsiu, esi beprotis.

– Priešingai, – pasakė Sorensonas, – jeigu bent kiek primeni vyrą, koks, įtariu, tu esi, žinau, kad patikėsi. Nes tai tiesa.

Arlenas kurį laiką žvelgė jam į akis, o tada nusisuko nieko netaręs.

– Gerai, – pasakė pagaliau. – Rytoj mes keliausime su tavimi.

5

Miegojo prastai. Gretimame kambaryje senutėlė lova liūdnai ir dusliai girgždėjo, iš pradžių nuo vieno kriūkiančio vyro pastangų, paskui nuo kito. Raudonplaukė moteris, prieš tai vilkėjusi žalią suknelę, neišleido nė garso. Arlenas gulėjo tamsoje, klausėsi ir svarstė, ar Polas taip pat nemiega. Jeigu vaikinas ir nemiegojo, jis nieko nesakė. Apie trečią Arleno gertuvė ištuštėjo – kaip ir kambarys greta: durys užsivėrė paskutinį kartą, o netrukus apačioje balsai visai nutilo.

Jis užsnūdo maždaug apie ketvirtą ryto, tačiau miegojo negiliai, vis prabusdamas. Kiekvieną kartą prabudęs girdėjo nesiliaujantį lietaus barbenimą. Ankštame, belangiame kambarėlyje buvo nepaprastai tvanku, todėl nakčiai bėgant Arleno prakaitas permerkė antklodę ir paklodę, kol galiausiai prisiartino aušra.

– Šok iš lovos, – pasakė Arlenas papurtydamas Polą. – Turim transportą. Sorensonas pasisiūlė pavėžėti mus į pietus.

– Į Ki salas?

– Jis taip toli nevažiuoja. Žinau tik tiek, kad keliauja į pietus, o mes galime važiuoti drauge tuo jo prašmatniu automobiliu, kuris tau taip patiko. Tikrai daug geriau nei visą dieną laukti traukinio.

Arlenas pajuto nedidelį sąžinės priekaištą taip kalbėdamas. Tai nebuvo visiškas melas – Hilsboro apygarda tikrai buvo į pietus, tačiau ir į vakarus, bet geležinkelio atšaka, kuria jie turėtų keliauti į Ki salas, driekėsi rytine valstijos pakrante.

Jie išvažiavo pilką, vėjuotą rytmetį. Auburn žvilgėjo tarsi ką tik nuplautas po visą naktį lijusio lietaus.

– Truksim ne ilgiau kaip penkias ar šešias valandas, – pareiškė Sorensonas. – Pakeliui man reikia sustoti keliose vietose, bet sustojimai bus neilgi. Labai smagu, kad nusprendėte palaikyti man draugiją savo trumpos viešnagės mūsų kraštuose metu.

Arlenas nežymiai krūptelėjo, bet Sorensonas tai pastebėjo.

– Kas dabar? – paklausė.

– Nieko, – sumurmėjo Arlenas. – Tik... priminei, ką sakydavo mano tėvas.

Jie mirę tik tokiems žmonėms kaip tu, Arlenai. O iš tiesų jie tęsia savo kelionę toliau, į tokią vietą, kur tu dar negali sekti. Šis gyvenimas yra tik trumpa viešnagė.

– Gal norėtum ir mums papasakoti? – paklausė Sorensonas.

– Nelabai, – atsakė Arlenas.

Sustodavo jie panašiuose į Perlos pakelės namuose. Kiekvieną kartą į įstaigą kartu su Sorensonu nukeliaudavo (ir iškeliaudavo) didelis juodas lagaminas, užrakintas dviem metalinėmis spynelėmis. Sustojimai tikrai nebuvo ilgi, tik trumpam pertraukdavo vienodą kelionę per žalią, sodrių spalvų prisotintą kraštą. Grioviai abipus kelio buvo pritvinkę purvino vandens. Arleno tėvas nuolat blogu žodžiu minėdavo sapnus apie drumzliną vandenį sakydamas, kad jie perspėja apie artėjantį pavojų. Arlenas susimąstė, ar tėvas susapnavo tokį sapną prieš savo galą, o gal sapnai nesugebėjo jo perspėti.

Kelias vedė juos vis labiau į vakarus, karštis vis augo, o kartu su juo – ir sunkumas ore. Sorensonas atidarė visus Auburn langus, o pasukęs į vieną šalutinį kelią paleido variklį nuo pavadžių ir leido didžiajam automobiliui lėkti greičiau – Polas išsišiepęs stebėjo, kaip spidometras pasiekė septyniasdešimt, aštuoniasdešimt, devyniasdešimt ir galiausiai šimtą mylių per valandą. Tada Sorensonas kiek sumažino greitį, bet beveik valandą važiavo arčiau devyniasdešimties nei aštuoniasdešimties. Kitas jų sustojimas buvo vietelėje, pavadintoje „Pelkė“. Skirtingai nei kitos pakelės užkandinės ir nakvynės namai, ši, regis, klestėjo – pastatas turėjo elektrines lempas ir žvilgančia mediena apkaltą priešakinį kiemelį. Stovėjimo aikštelėje jau buvo pilna automobilių: ten stovėjo nauji Plymouth ir Crysler, ir net vienas Essex Terraplane, kuris visai susuko Polo galvą.

– Tas tai pralėkdamas nupūstų jūsų dureles, pone Sorensonai, – pareiškė.

– Na, jei taip sakai.

– O ne, tai faktas.

– Daug lankytojų, – pastebėjo Arlenas. – Tokių, kurie pinigų nestokoja.

– Viduje yra kazino, – paaiškino Sorensonas. – Ir jie viską daro kaip reikia.

– Einam pasižvalgyti, – paragino Polas, tačiau Arlenas tik papurtė galvą.

– Palauksime jo čia.

– Arlenai, kam gi pakenktų, jeigu truputį ten pasivaikščiotume?

– Mes lauksime čia.

Jie atsirėmė į Auburn ir stebėjo, kaip pro duris užeina ir išeina lankytojai, vakarinėmis suknelėmis apsirengusios moterys aukštakulniais bateliais, kostiumuoti vyrai, rankose laikantys gėrimus. „Panašu, kad mes išvažiavome iš Didžiosios depresijos zonos, – pagalvojo Arlenas. – Sugrįšime į ją atgal po kokios mylios kitos, bet čia ji neegzistuoja. Tikriausiai geras jausmas.“

– Taip turėtų atrodyti Ki Vestas, – tarė Polas. – Visur smuklės, žmonės linksminasi, visai kaip čia. Ten gyvena tas rašytojas, Hemingvėjus, dar mačiau „Svaiguolio“ Dyno5 nuotrauką, padarytą per jo atostogas. Ten nuolat traukia visokios garsenybės. Žinai, mums gal net pavyks su jais kartu išlenkti stikliuką kitą.

Arlenas įsmeigė į jį nustebusį žvilgsnį. Jis net negalėjo įsivaizduoti, kad tokiam vaikiui kaip Polas apskritai rūpėtų smuklės ir „Svaiguolis“ Dynas. Kažkodėl galvojo, kad vienintelis dalykas, kuris Ki salose domino vaikinuką, buvo darbas prie jas sujungsiančio tilto. Ką gi, tai buvo, be jokios abejonės, naivi, idealizuota mintis. Juk Polui devyniolika, jis tikriausiai nori išbandyti daugybę dalykų. O visi tie vaikio žvilgsniai, kuriuos Arlenas pagavo nukreiptus į plokščiąją gertuvę, kai jau galvojo, jog Polas nusistatęs prieš alkoholį? Tikriausiai vaikiui paprasčiausiai buvo smalsu.

Sorensonui grįžus Arlenas paklausė:

– Klausyk, juk ketinai leisti vaikinukui pavairuoti?

– Jis tikriausiai nebenori, šitaip dantį pakabino ant to Terraplane.

– Mielai pavairuosiu, – pareiškė Polas, o Sorensonas išsišiepė.

Juokingiausia, kad vos atsidūręs prie vairo, Polas per daug bijojo leisti varikliui veikti visu pajėgumu. Neleido spidometro rodyklei pakilti aukščiau keturiasdešimties, kol Sorensonas pasakė:

– Berniuk, jeigu būčiau norėjęs, kad vairuotų mano motina, būčiau pasiėmęs ją kartu.

Tada pagaliau vaikis kiek labiau atsipalaidavo ir paspaudė greičio pedalą net iki šešiasdešimties. Arlenui pasidarė įdomu, kada paskutinį kartą Polas vairavo. O ar jis apskritai kada nors vairavo automobilį? Tačiau valdė jį gerai, prie vairo atrodė gana pasitikinčiai, net jei buvo kiek neryžtingas dėl variklio pajėgumo.

– Pone Sorensonai? – prabilo Polas nuvažiavus maždaug dešimt mylių. – Aš maniau, kad šiandien trauksime tiesiai į pietus, bet mes visą laiką važiuojame į vakarus.

Sorensonas paskersakiavo į Arleną, o tada atsisuko į vaikiną ir pasakė:

– Kai sutikau jus pavežti, nežinojau, kad turėsiu lyg prilipęs laikytis tam tikros kompaso krypties.

– Aš ne tai norėjau pasakyti, aš tik galvojau...

– Netrukus pasuksime pietų kryptimi. Liko tik vienas sustojimas. Ir jis visai prie pat paplūdimio.

– Prie pat paplūdimio? O, taip daug geriau. Visada norėjau pamatyti vandenyną.

Arlenas suraukė antakius.

– Maniau, kad tu užaugai pietiniame Niujorko pakraštyje.

– Na, taip.

– Po galais, juk vandenynas nuo ten daugių daugiausia už valandos kelio.

– Na, taip, – ištarė Polas, o jo balse atsirado keista gaidelė, kokios Arlenas niekada nesitikėjo išgirsti vaikino balse. – Tačiau aš jo niekada nemačiau, aišku?

– Aišku, – atsakė Arlenas. Tą akimirką jis aštriai suvokė, kaip mažai težino apie Polą. Tik jo vardą, amžių ir adresą. Žinojo šiuos dalykus ir neginčijamą faktą, kad vaikinas – praktiškai mechanikos genijus.

Po keturiasdešimt penkių minučių priešakyje jie pagavo mėlynos spalvos šmėstelėjimą – Meksikos įlankos platybes – ir Polas pirmą kartą nesuvaldė automobilio: akimirką kirto centrinę liniją ir išvažiavo į priešingą juostą, kol vėl sugrįžo atgal. Sorensonas pareiškė, kad jeigu Polas nori spoksoti į vandenį, geriau jau perleistų vairą jam.

Vaizdas tikrai buvo gražus. Saulė pagaliau prasiveržė pro debesis – nors tamsūs jų kamuoliai vis dar kaupėsi veidrodėliuose, o šiaurėje jų buvo taip tiršta, kad net juoda – jos šviesa atsimušė į dideles bangas. Nebuvo matyti nė vieno laivo, priešistorinės galybės kupini vandenys tyvuliavo niekieno nepertraukiama platybe.

– Oho, – iškvėpė Polas, o tada labai tyliai pridūrė: – Tai kažkas nepaprasto. Tikrai.

Kelias pasisuko ir vėl nukreipė juos nuo pakrantės. Aplinkui nematei jokių statybų ar žemės ūkio darbų, tiesą pasakius, nebuvo jokio žmogaus buvimo ženklų, išskyrus patį kelią. Vieną kartą jie kirto geležinkelio bėgius – Polas pervažiavo juos taip atsargiai, kad Arlenas jau galvojo, jog vaikis tuoj išlips ir pabandys pernešti Auburn per juos ant rankų – tačiau greitai jie dingo, o priešakyje vėl nieko nesimatė. Galiausiai jie privažiavo kryžkelę: asfaltuotas kelias tęsėsi į pietus, o į rytus ir vakarus driekėsi negrįsti šunkeliai. Sorensonas liepė Polui sukti į dešinę, į vakarus, atgal prie įlankos.

Jie nuvažiavo maždaug mylią tuo šunkeliu, kol prasiskyrė medžiai ir purvą ant kelio pakeitė suplūktas smėlis, o po ratais sugurgždėjo kriauklelės. Po akimirkos pasirodė ir vanduo, o visai priešais krantą stovėjo lentelėmis apkaltas statinys, kuris kažkada buvo baltas, tačiau jau seniai papilkėjo. Jis buvo stačiakampio formos, su šiek tiek siauresniu antruoju aukštu, labai stačiais stogais. Antrojo aukšto viršuje buvo nedidelė aikštelė, apjuosta tvorele su turėklais: „Našlės stebykla.“ Veranda ėjo visu pastato ilgiu, o virš jos vėjas siūbavo seną medinę iškabą: „Kiparisų namai.“

– Vyručiai, štai ką pasakysiu, – prabilo Sorensonas, – čia išlipam visi.

Polas perdavė jam raktelius ir greitai atidaręs duris išskubėjo lauk paspoksoti į jūrą. Arlenas norėjo sekti iš paskos, tačiau Sorensonas sulaikė jį uždėjęs delną ant rankos.

– Gal geriau būtų įsinešti vidun krepšius.

Arlenas pakreipė galvą:

– O kam?

Jų niekas net nepakvietė užeiti per jokį ankstesnį sustojimą, o dabar Sorensonas užsimanė, kad jis dar ir išneštų krepšius iš automobilio?

– Vietos čia tokios, – pasakė Sorensonas ir jo žodžiai reikšmingai pakibo ore.

Arlenas apsidairė į visas puses, bet matė tik krantą priešais ir susipynusius medžius bei krūmokšnius už automobilio.

– Man atrodo visai taiki vietelė, – pasakė.

– Pone Viagneri, – tarė Sorensonas, o jo žodžiuose pasigirdo kandumas, – ar kada nors čia lankėtės?

– Ne.

Sorensonas linktelėjo.

– Tada reikėtų rimčiau vertinti mano patarimą.

Arlenas minutėlę nepaleido jo žvilgsnio, o tada, netaręs nė žodžio, pasisuko ir sugriebęs pirmąjį krepšį ištraukė belipdamas lauk. Iškėlęs visus krepšius iš Auburn, šūktelėjo Polui, kad padėtų sunešti juos vidun. Darbavosi apsimesdamas nepastebėjęs, kaip Sorensonas iš po vairuotojo sėdynės išsitraukė mažą automatinį ginklą ir įsikišo į švarko kišenę.

_______________

5 Jay Hana „Dizzy“ Dean (1910–1974) – garsus JAV beisbolo žaidėjas.

6

Kad ir kokia bloga nuojauta kamavo Sorensoną dėl „Kiparisų namų“, ji nepasiteisino įžengus į tvankų, šešėliuose paskendusį vidų. Jie atsidūrė ilgame, siaurame kambaryje, kuriame nesimatė nė gyvos dvasios. Kairėje buvo židinys, dešinėje – baras. Už baro, ant storų medinių lentynų sustatyti žvilgėjo alkoholio buteliai, virš lentynų kabojo masyvus laikrodis žalvariniu apvadu ir stikliniu ciferblatu, tinkantis stovėti ant kokio nors židinio atbrailos; jis buvo maždaug dviejų pėdų skersmens ir aiškiai sugedęs – jo rodyklės kažkada sustingo ties vidurdieniu. Arba vidurnakčiu.

Tarp baro ir židinio be jokios tvarkos stovėjo keletas stalų, siena priešais buvo sudaryta iš plačių langų, už kurių vėrėsi dar viena veranda, o už jos – vandenynas.

– Sveiki! – užbliovė Sorensonas vos jiems įžengus vidun. Arlenas padėjo savo krepšius iš karto prie durų, Polas padarė tą patį. Praėjus minutei po Sorensono šūktelėjimo, jie išgirdo žingsnius, o tada iš už kampo, kur slėpėsi kažkokia patalpa – Arlenas nusprendė, kad ten tikriausiai virtuvė – pasirodė žmogus ir sustojo veidu į juos už baro.

Tai buvo moteris. Jos siluetas ryškiai išsiskyrė iš paplūdimyje sklindančios šviesos, tačiau veidą slėpė tamsa.

– Volteri, – pasisveikino ji. Atrodė, kad jos balsas sklinda iš už daugybe spynų užrakintų vartų.

– Beke, mažute, kaip tau sekasi? – Sorensonas prisiartino prie baro rankoje laikydamas savo didelį juodą lagaminą, o Arlenas su Polu sekė jį atsilikę per keletą žingsnių.

– Puikiai, – atsakė moteris tokiu tonu, kuris bylojo visai priešingai. Kai jie prisiartino pakankamai arti, kad galėtų ją aiškiau matyti, Arlenas pajuto, kaip vaikinukas išsitiesia, pasitempia, ir suprato priežastį – moteris buvo tikra gražuolė. Vilkėjo paprastą, baltą, daug kartų skalbtą suknelę, tačiau ji negalėjo paslėpti glotnių kūno linijų, aiškių ir tvirtų moteriškų formų. Jos veidas buvo aštrių bruožų, lygus, įrėmintas medaus spalvos plaukų, o juos stebėjo pora šaltų žydrų akių.

– Kas tavo palydovai? – paklausė ji.

– Kelionės išvarginti keliauninkai, kankinami troškulio, – pasakė Sorensonas. Atrodė, kad jo įprasta didybės kupina bendravimo maniera tapo dar labiau pasipūtėliška.

– Aišku.

– Ar galėčiau gauti porą alaus ir vieną kokakolos?

Ji neatsakė, tik apsisuko ir dingo virtuvėje, bet greitai grįžo su pora alaus ir buteliu kokakolos.

– Dėkoju, – numykė Polas, ir net kambarį apgaubusioje prietemoje Arlenas pastebėjo, kaip vaikino skruostus nutvieskia raudonis. Toks tad buvo jos grožis. Kojas pakertantis grožis. Pats Arlenas netarė nė žodžio, tyliai atsisėdo prie baro. Ji dirstelėjo į jį akies krašteliu, o tada sutelkė dėmesį į Sorensoną.

– Norėsi užbaigti savo alų ar galime sutvarkyti reikalus dabar?

– Nėra reikalo skubėti, – pasakė Volteris, bet jo žodžiai tik privertė moterį suraukti antakius, ji aiškiai parodė, kad paskubėti jai atrodė netgi labai svarbu.

– Kai jau būsi pasiruošęs, rasi mane kitame gale, – pareiškė ji. Arlenas jautė jos nepasitenkinimą, kad Sorensonas atsivežė kažkokių nepažįstamųjų.

– Ei, nagi, lik kartu ir pasišnekučiuokime. O, koks neapdairumas, pamiršau jus pristatyti. Štai čia Arlenas Viagneris, o jo jaunasis kompanionas – Polas Brikhilas. Jie abu – „CKK“ vyrai.

– Labai miela, – pasakė ji tokiu pačiu neišraiškingu tonu.

– O čia, – tęsė Sorensonas, – yra gražioji Bekė Kadi, Koridoriaus apygardos pasididžiavimas.

– Rebeka, – pataisė ji.

– Ak, man tu visada būsi Bekė.

– Bet ne man, – atsakė ji. – Volteri, būsiu gale.

Ji apsisuko ir pro sukamąsias duris grįžo į virtuvę, o tamsiame bare jie vėl liko tik trise.

– Dar viena „sausa“ apygarda? – tarstelėjo Arlenas.

Sorensonas papurtė galvą.

– Tai ką mes čia veikiame?

– Aš jau sakiau jums, pone Viagneri, kad šiomis dienomis verslas sukasi ne apie gėralus.

Sorensonas gurkštelėjo alaus iš savo butelio ir Arlenas išvydo, kad jo veidu srovelėmis žliaugia prakaitas, daugiau prakaito, nei galėjo sukelti karštis. Sorensonas pažvelgė per petį į paradines duris, dar kartą gurkštelėjo ir vėl atsisuko į duris.

– Lauki ko nors atvykstant? – paklausė Arlenas.

– Ką? E-e, ne.

Tada prabilo Polas:

– Kodėl ši vieta vadinama Koridoriaus apygarda?

– Dėl vandens kelių – koridorių, – atsakė Sorensonas. – Visą vietinę pakrantę yra išraižiusios upių žiotys ir siauros įlankėlės, jos rangosi visomis kryptimis ir pasiekia upę už maždaug dešimties mylių į pusiasalio vidurį. Tačiau jos susipynusios į beprotiškai painią raizgynę, o kiekviena pro čia praūžusi audra viską dar labiau supainioja, pastumia vagas, sukuria seklumas ten, kur jų anksčiau nebuvo. Tik saujelė vietinių gali rasti kelią šioje painiavoje daugiau ar mažiau užtikrintai.

Sorensonas pakilo nuo kėdės.

– Tikiuosi, jūs man atleisite, džentelmenai.

Jis pakėlė nuo žemės savo sunkų juodą lagaminą ir apėjęs barą dingo už sukamųjų durų į virtuvę, pro kurias išėjo Rebeka Kadi. Arlenas dirstelėjo į Polą, išvydo klausiamą žvilgsnį jo akyse ir gūžtelėjo pečiais.

– Eik, pažiūrėk į tą savo vandenyną, – pasiūlė tikėdamasis taip atitraukti vaikio dėmesį, kol Sorensonas sugrįš ir jie galės traukti toliau.

Polas pakilo nuo kėdės ir prisiartinęs prie langų pažvelgė į jūrą, į artyn besiritančias bangas, kurių viršūnes žemyn lenkė pakilęs gaivus vėjas, o tada išėjo į verandą. Po minutėlės Arlenas pasiėmė alų ir nusekė iš paskos. Jūros kvapas pasiekdavo juos šiltais, šlapiais gūsiais, kirai klykė ir suko ratus virš paplūdimio. Pietų kryptimi matėsi tik smėlis ir neaukštos kopos, pasišiaušusios žolės kuokštais, o štai į šiaurę krantas, regis, išsilenkė į pusiasalio vidų, ir siauros įlankos – bent jau Arlenas spėjo, kad tai viena iš Sorensono minėtų įlankėlių – krantus gožė palmių guotai bei keisti žali augalai, primenantys peraugusius paparčius. Už tų medžių bolavo dar vieno statinio stogas. Tikriausiai koks nors valčių namelis, apsaugotas nuo galingų, atvirame vandenyne susidariusių bangų smūgių.

Polas žengė nuo verandos ir nusileido link paplūdimio. Jis nusispyrė batus ir atsiraitojo kelnes iki kelių. Arlenas atsirėmė į vėjo nugairintus turėklus ir pajuto, kad lūpas išlenkia šypsena bestebint, kaip vaikėzas žingsniuoja smėliu iki pat vandens ir brenda gilyn, kol bangos pakilo virš jo kelių ir permerkė kelnes. Polas, regis, pamiršo, kad pasaulyje dar kas nors egzistuoja, paprasčiausiai stovėjo vandenyje, įsmeigęs akis į liniją, kur jūra susitinka dangų.

Vėjas dabar jau pūtė nuolat, greičiausiai dėl to Arlenas ir neišgirdo artėjančio automobilio. Jam tiesiog pavyko pažvelgti tinkamu laiku ir tinkamu kampu. Jis atsisuko į barą norėdamas patikrinti, ar dar nepasirodė Sorensonas, ir per langus priešingame pastato gale pagavo kažką šmėstelint. Pavidalas tuoj pat dingo ir Arlenas žengė keletą žingsnių į šoną, tačiau vis tiek nieko nepamatė. Trumpai žvilgtelėjęs į Polą ir įsitikinęs, kad jis vis dar stovi bangų mūšoje, Arlenas pastatė savo alaus butelį ant turėklo ir nusileidęs nuo verandos apėjo pastatą iš šono. Ant kalnelio, nuo kurio link „Kiparisų namų“ leidos keliukas, stovėjo juodas Plymouth sedanas, pasislėpęs po medžiais. Nuo priekinio stiklo atsispindėjo saulė, todėl Arlenas negalėjo matyti, ar viduje kas nors yra, tačiau automobilis juk negalėjo pats atvažiuoti.

Arlenas atsitraukė atgal, atsirėmęs į sieną, kad niekas negalėtų jo pamatyti. Jautėsi kvailai taip darydamas, bet tuo pat metu nenorėjo, kad kas nors jį išvystų stebintį. Sorensonas elgėsi labai jau keistai nuo pat tos akimirkos, kai jie čia atvyko, o dabar kažkas pasistatė automobilį ant kalvelės viršūnės ir liko viduje nežinia ko laukdamas. Kažkas čia buvo ne taip.

Polas jau ėjo palei krantą tolyn, brisdamas vandeniu iki blauzdų, vis dar neatitraukdamas akių nuo jūros. Arlenas tyliai pakilo laipteliais į verandą ir žengė vidun, link baro, judėdamas atsargiai, skersomis, stengdamasis išvengti langų į kiemą.

– Ei, Sorensonai, – šūktelėjo negarsiai.

Niekas neatsakė. Baras buvo tuščias.

– Po galais, – sumurmėjo, o tada apėjo barą ir krumpliais pabeldė į sukamąsias duris. – Sorensonai!

– Palauk, Viagneri.

Vyro balse nuskambėjo kažkokia gaidelė, kurios Arlenas anksčiau negirdėjo; ji privertė stabtelėti. Keletą sekundžių jis stovėjo šioje sukamųjų durų pusėje, o tada nusprendė, velniop viską, ir pastūmęs jas įžengė į mažytę virtuvę. Vienoje jos pusėje stovėjo kepamosios grotelės ir viryklė, kitoje – pastatoma lentyna, bet daugiau nieko nesimatė. Priešais buvo dar vienerios durys, uždarytos. Jis žengė link jų ir vėl pabeldė.

– Po galais, juk sakiau, kad duotum mums min...

– Man atrodo, kad kažkas apžiūrinėja tavo automobilį, – pasakė Arlenas. – O gal panelei Kadi įprasta sulaukti svečių, kurie pasistato automobilius ant kalvelės viršūnės ir nesiteikia užsukti vidun.

Stojo ilga tylos akimirka, o tada durys plačiai atsivėrė ir priešais jį išdygo Sorensonas, pasikišęs savo juodąjį lagaminą po pažastimi. Visa jo gera nuotaika ir lipšnios manieros kažkur išgaravo.

– Kur? – paklausė.

– Ten, kur ir sakiau – ant kalvos viršūnės, virš tos vietos, kur tu palikai savo automobilį.

Sorensonas prasibrovė pro šalį ir nuskubėjo pro sukamąsias duris. Lagaminą jis laikė kaire ranka prispaudęs prie šono, tvirtai apkabinęs, o dešinę užkišo už švarko skverno. Arlenas luktelėjo tiek, kad suspėtų dirstelėti į kambarį, iš kurio išėjo Sorensonas: mažą, užgrūstą kabinetą, kurio viduryje stovėjo Rebeka Kadi, sunėrusi rankas priešais save ir nutaisiusi abejingą išraišką, o tada sugrįžo atgal. Kai pasiekė baro kambarį, Sorensonas stovėjo atvėręs paradines duris ir žvelgė laukan.

– Ten nieko nėra.

– Bet buvo prieš minutėlę. Juodas Plymouth.

Sorensonas akimirką pamąstė, tada išspaudė dirbtinę šypseną ir tarė:

– Gerai, kad liepiau jums įsinešti krepšius, ką? Šioje vietovėje knibždėte knibžda tingių veltėdžių, kurie tik ir taikosi ką nors nugvelbti.

„Tingūs veltėdžiai nevairuoja naujų Plymouth“, – pagalvojo Arlenas.

– Kur vaikis? – paklausė Sorensonas.

– Paplūdimyje.

Sorensonas linktelėjo, tarsi būtų išgirdęs gerą naujieną, o tada pasakė:

– Kodėl tau jo neparsivedus vidun? Aš pastatysiu automobilį arčiau – tam atvejui, jeigu mūsų lankytojas grįžtų – o tada išgersime dar po vieną ir trauksime į pietus.

– Aš nebenoriu gerti. Geriau jau traukiam iš karto.

– Dar ne dabar, – pasakė Sorensonas ir žengęs į lauką leido storoms medinėms durims garsiai užsitrenkti.

Arlenas tyliai nusikeikė, atgalia ranka nusibraukė nuo kaktos prakaitą ir nuėjęs į galinę verandą garsiai pašaukė Polą. Vaikio jau beveik nesimatė, jis buvo tolokai nuėjęs paplūdimiu, tačiau apsisuko, iškėlė ranką ir patraukė atgal. Arlenas pasiėmė savo alų nuo turėklų ir išgėrė jo likučius, kol vaikinas sugrįžo, užsitraukė kojines ir apsiavė batus. Tada bėgte atskubėjo link verandos.

– Jau važiuojam?

– Kai tik galėsime, – atsakė Arlenas. – Sorensonas kažko lūkuriuoja, bet aš būčiau linkęs jį paspausti ir...

Kitoje pastato pusėje kažkas sprogo. Garsus trenksmas ir riaumojimas pasigirdo vienas po kito taip greitai, kad jie tik per širdies dūžį neįvyko vienu metu, ir akimirką paplūdimys priešais Arleno akis dingo, vietoj jo jis išvydo tamsius Belo miškus, spygliuotos vielos raizgynes, apsivijusias medžių kamienus, ant jų išsidraikiusius kūnus, į visas puses skriejančias granatas. Tada sumirksėjo ir susivokė bespoksąs į Polą Brikhilą, kurio burna buvo plačiai pražiota.

– Kas ten?..

Arlenas nebekreipė į vaikiną dėmesio, apsisuko ir nubėgo per barą link paradinių durų, atplėšė jas ir tada truputį atsitraukęs sušnabždėjo:

– Po velnių, Sorensonai.

Auburn liepsnojo. Visi langų stiklai buvo išlakstę į šalis, o ant variklio antvožo gulėjo susiraitę, degantys sėdynių likučiai. Arlenui bežiūrint, pasigirdo dar vienas sprogimas, iš variklio pliūptelėjo liepsnos, oras nuo dūmų pajuodo, o mintis, kad reikėtų bėgti link baro kibiro vandens, kaipmat išgaravo. Jis paleido duris, jos užsivėrė, o jis nusileido laipteliais ant smėlėtos žemės ir prisiartino prie Auburn priešais save iškėlęs ranką, kad prisidengtų veidą.

Jis vis dar buvo per penkiolika pėdų nuo automobilio, kai vairuotojo sėdynėje pastebėjo kūną. Apanglėjusi mėsa luposi nuo baltų kaulų, plaukai raitėsi su dūmais virš kostiumo švarko, kuris gulė ant kūno rusenančiais dryžiais. Ant keleivio sėdynės šalia lavono juodas lagaminas su sidabriniais užraktais lydėsi ir lašėjo ant grindų.

Arlenas apsisuko ir pažvelgęs į užeigą išvydo iš tarpdurio viską stebinčią Rebeką Kadi.

– Turi telefoną? – šūktelėjo.

– Ne.

– Ne?

Ji papurtė galvą. Spoksojo pro jį į automobilį, kietai prispaudusi prie durų staktos delną.

– O kas turi?

Išsiblaškiusiu judesiu ji mostelėjo į kelią, bet neatsakė.

– Ką gi, turime važiuoti ir iškviesti policiją, – pareiškė jis. Jo balsas buvo toks tvirtas, tarsi būtų sklidęs iš kitos vietos; taip ir buvo. Tas balsas sklido iš toli, iš už vandenyno, iš rugių lauko, nusagstyto aguonomis, rožių raudonumo, raudonomis kaip kraujas.

– Ar nereikėtų atsinešti vandens ir...

– Vanduo čia jau nepadės.

Ji suvilgė lūpas liežuviu dirstelėjusi atgal, kur viduryje baro stovėjo Polas, įsmeigęs akis į degantį automobilį, ir pasakė:

– Judu keliaukite keliu ir pakvieskite pagalbos, o aš...

– Ne, – pareiškė Arlenas. – Keliausime visi kartu.

7

Rebeka Kadi turėjo nedidelį krovininį furgoną su maža kabina ir kroviniams skirta vieta, kurios bortai tarsi tvora buvo sukalti iš lentelių. Arlenas liepė Polui lipti į priekabą, o pats įsirangė į keleivio sėdynę, kol moteris netarusi nė žodžio užvedė variklį. Jos lūpos buvo suspaustos į niūrią liniją, o važiuodama pro vis dar smilkstantį Auburn nė nepažvelgė į jį. Kalvos viršūnėje Arlenas pastebėjo vietą, kur pajūrio žolė buvo priplota, o smėlyje matėsi padangų žymės.

– Kas šiose vietose vairuoja juodą Plymouth? – paklausė.

– Nežinau. – Rebekos Kadi tonas vėl buvo toks pat neišraiškingas, kaip ir jiems susipažįstant bare. Buvo sunku pasakyti, ar mintis, kad tiesiai priešais jos įstaigą ką tik sudegė žmogus, jai sukėlė nors menkiausią rūpestį.

– Tai gal jau būtų pats metas pradėti apie tai galvoti, – pasakė jis. – Įtariu, kad šerifas turės daug klausimų, ir tai bus tik vienas iš jų. Jis taip pat norės sužinoti, ką Sorensonas apskritai veikė tavo smuklėje.

Ji vis dar tylėjo. Pro langą plūstelėjo brizas ir paskleidė jos plaukus atgal, atidengdamas dailų, grakštų kaklą.

– Ar ta smuklė priklauso tau? – paklausė Arlenas.

– Taip.

– Žmonės ten dažnai miršta?

– Ne.

– Hm, neatrodo, kad tave tai būtų labai sukrėtę. Tačiau jeigu būčiau šerifas, pirmiausia...

– Tu nesi šerifas, – nukirto ji, – ir jei galėčiau duoti patarimą, patarčiau leisti man pasikalbėti su juo vienai, o jums geriausia būtų traukti savais keliais.

– Traukti savais keliais? Tas vyras negyvas ir...

– Ir liks negyvas, – pasakė ji. – Nesvarbu, kalbėsitės jūs su šerifu ar ne.

– Po galais, tikrai netylėsiu. Nė mažiausios galimybės, panelyte. Prieš iškeliaudamas aš pasikalbėsiu su įstatymo sergėtojais.

Jis dar ilgai ją stebėjo, tačiau ji nė karto nepažvelgė į jį. Iš šunkelio išsuko į asfaltuotą kelią, bet vis dar nesutiko jokio kito automobilio. Tai buvo izoliuota vietovė, vos nutolus nuo kranto – apaugusi miškais. Jie pravažiavo mažiausiai porą mylių asfaltuotu keliu, kol tarp medžių pasirodė proskyna ir dulkėtos žemės kvadrate išdygo vienintelė degalų pompa. Rebeka Kadi pristabdė sunkvežimiuką, o kai jie pravažiavo pro medžius, Arlenas išvydo degalinę, pastatytą atokiau nuo degalų pompos. Ten buvo dviejų skyrių automobilių taisykla ir parduotuvė, prieš kurios duris buvo sukrautos apelsinų dėžės. Rebeka Kadi sustabdė sunkvežimiuką šalia prekių pristatymo furgono ir išjungė variklį. Tik tada ji pasisuko ir pažvelgė į Arleną.

– Aš ten dabar nueisiu ir paskambinsiu šerifui, nes jūs norite, kad taip padaryčiau.

– Po galais, tu visiškai teisi: aš noriu, jog taip padarytum. Buvo nužudytas žmogus!

– Taip, – ištarė ji. – Sveiki atvykę į Koridoriaus apygardą, pone Viagneri.

Šerifas liepė jai grįžti į „Kiparisų namus“, ir jau laukė jų ten, kai jie atvyko: stovėjo šalia Auburn liekanų, kol jaunas, raudonplaukis šerifo padėjėjas ant nuolaužų kibirais pylė vandenį. Liepsnų nebesimatė, tačiau vanduo garavo vos palietęs metalą.

Šerifas buvo panašus į šlako bloką ir turėjo tiek pat žavesio – vyras buvo vos daugiau nei šešių pėdų ūgio, bet svėrė mažiausiai 250 svarus, turėjo žilstelėjusius plaukus ir žvelgė mažomis, arti įstatytomis rudomis akutėmis. Jo plaštakos kabojo prie šonų, rankos storais riešais buvo stipriai nudegintos saulės. Kai jie išlipo iš sunkvežimio, jis nepasakė nė žodžio, tik stebėjo, kol visi trys prisiartino, o padėjėjas išpylė ant automobilio dar vieną kibirą vandens, kurį palydėjo garų šnypštimas. Šerifas nepertraukė tylos, kol jie sustojo visai prie pat jo.

– Beke, – ištarė jis, – kas, po šimts, atsitiko tavo svečiui?

– Jo automobilis susprogo, – pasakė Rebeka Kadi. Ji stovėjo šalia Polo, veidu į šerifą, sukryžiavusi rankas virš krūtinės ir kietai jas sunėrusi, tarsi į ją būtų pūtęs šaltas vėjas – trisdešimt laipsnių siekiančiame dienos karštyje.

– Tikrai, susprogo, – pasakė šerifas. – Tikrai.

Arleną pribloškė vyro balsas. Jis tikėjosi išgirsti šiose vietose įprastą tirštą ir tąsų lyg sirupas pietietišką akcentą, tačiau šerifo akcentas turėjo šiek tiek Viršutinių Vidurio Vakarų, Čikagos arba Minesotos ar Viskonsino šnektų atspalvių.

– O kas jūs tokie, vyručiai? – paklausė šerifas, pagaliau pirmą kartą pripažindamas jų egzistavimą.

Arlenas jam papasakojo. Pasakė, kad jie dirba „CKK“, kad pražiopsojo savo traukinį, važiuojantį į Ki salas, ir pasiprašė pakeleiviais pas mirusį vyrą.

– Tai anksčiau niekada jo nematėte? Nepažįstami, sakai?

– Tikrai taip. Mes susitikome tik praėjusį vakarą, pone... kokia jūsų pavardė?

– Toliveris, – prisistatė šerifas po pauzės, o patamsėjusios akys aiškiai leido suprasti, kaip jam nepatinka, kad Arlenas traktuoja šį pokalbį tarsi abipusio eismo gatvę, – bet užteks, jeigu judu vadinsite mane šerifu. Ar pažįstate Bekę?

– Ką tik susipažinome. Kartoju, mes čia atvažiavome tik todėl, kad susistabdėme pakeleivingą mašiną. Niekada nesu buvęs šioje apygardoje, Polas – taip pat.

Toliveris papūtė lūpas ir pažvelgė į savo padėjėją, strazdanotą vaikį rūgščia mina. Spoksojo į jį ilgai, tarsi kažką būtų svarstęs, o tada pasakė:

– Bertai, surakink juos antrankiais ir į automobilį.

Arlenas pradėjo:

– Ei-ei. Palūkėkit. Aš jums ką tik papasakojau...

Toliveris uždėjo vieną iš savo didelių delnų ant diržo ir išsitraukęs keturiasdešimt penkto kalibro revolverį nuleido jį prie šlaunies.

– Žinau, ką man papasakojote. Aš taip pat žinau, kad Voltas Sorensonas, kuris gal ir yra prakeiktas, bet labai negyvas šunsnukis, tikrai nebūtų paėmęs pakeleivių, kurių anksčiau niekada nebuvo sutikęs. Taigi aš jums duosiu laiko, kad judu turėtumėte galimybę padirbėti prie savo bendro pasakojimo, kol nuspręsite papasakoti tiesą. Jei norite, galit ir dabar pabandyti tai padaryti. Kodėl jūs važiavote su Sorensonu?

Akimirką tvyrojo tyla, tik pūtė lengvas sūrus brizas, o tada Arlenas pasakė:

– Būrėja pasakė jam, kad jis pagelbėtų bėdon patekusiems keliautojams.

Šerifas linktelėjo, tarsi išgirdo būtent tai, ką ir tikėjosi išgirsti.

– Vadinasi, bus taip, hm? – pasakė, o tada staigiai mostelėjo savo padėjėjui smakru. – Bertai.

Raudonplaukis vaikis pakratė porą antrankių ir grėsmingai prisiartino prie Arleno. Polas Brikhilas pradėjo:

– Arlenai, kas... mes juk ne... Arlenai, – kol padėjėjas sugriebė Arleno riešą, užsuko jį, o stambusis šerifas stovėjo laikydamas rankoje ginklą ir žvelgė su iššūkiu akyse. Rebeka Kadi dar labiau suspaudė rankas, įsmeigusi žvilgsnį už jų, virš sunaikinto automobilio stogo, kažkur toli už horizonto, kur žemai virš vandenų kybojo debesys. Ji taip ir stovėjo, kol Arlenas ir Polas buvo surakinti antrankiais ir įgrūsti į šerifo automobilio galą.

8

Pakeliui Polas pamėgino užkalbinti Arleną, tačiau Toliveris pagrasino, kad gale nebūtų jokių pokalbių, nebent kuris nors užsimanytų gauti į snukį. Arlenas nieko nepasakė. Tai buvo ne pirmas kartas, kai jo riešus surakino antrankiai, ir jis jau žinojo įprastą tvarką: kurį laiką jie bandys sušerti savo mėšlą, o jam teks kurį laiką jį ėsti, kol jiems nusibos tai daryti, o tada jis bus išspirtas laisvėn.

Jie pravažiavo pro degalinę-automobilių aptarnavimo stotį, iš kurios prieš tai skambino Toliveriui, ir nuriedėjo keliu tolyn. Nuvažiavę kelias mylias į pietus pasiekė nedidelį miestelį, išsidėsčiusį stačiakampio forma; namais buvo apstatytos iš viso keturios gatvės, kurios tęsėsi per du kvartalus į abi puses. Keletas kelio ženklų ir iškabų bylojo, kad miestelis vadinasi Aukštamiesčiu, o tai buvo intriguojantis dalykas, atsižvelgiant į tai, kad plokštesnės vietelės Arlenas dar nebuvo matęs. Gatvėje stovėjo keletas automobilių, bet matėsi ir pora arkliais traukiamų vežimaičių. Taip, modernus pasaulis palietė šią vietą, tačiau kol kas labai giliai neprasiveržė.

Padėjėjas sustabdė automobilį priešais vienaukštį pastatą, kurio priešakinė dalis buvo apkalta lentelėmis, o seniau pastatytas tolesnis galas – suręstas iš akmens. Pakilus laipteliais ir įžengus į policijos skyrių, Toliveris pareiškė:

– Palaikyk berniūkštį čia, – o tada nusivedė Arleną siauru koridoriumi į patalpą, ties kurios galine siena buvo įkurdintos trys mažos kameros. Atkabinęs nuo diržo raktą ir atrakinęs vienas duris, plačiai jas atvėrė. Arlenas žengė vidun be jokių komentarų ar prieštaravimų.

– Vaikštai čia taip, tarsi jau būtum lankęsis areštinėje, – pažymėjo Toliveris. Stovėjo veidu į jį, plačiai pražergęs kojas, su šypsenos užuomina lūpose.

– Mačiau vieną kitą.

– Kalėjimą taip pat?

– Nė vieno. Ir niekada gyvenime nebuvau pripažintas kaltu, išskyrus tą atvejį, kai laikiau rankoje alkoholio butelį, kai tai daryti dar buvo nelegalu.

– Tai tu taip sakai.

– Tokius dalykus nesunku patikrinti.

Toliveris ėmė traškinti rankų sąnarius, lėtai ir sistemingai, tada pasakė:

– Tai vadini save Viagneriu.

– Tokia mano pavardė. Tai irgi galite patikrinti.

– Man atrodo, kad ji tariama Vagneris, – tęsė Toliveris. – Lyg ir pamenu, kad pašoviau keletą suskių, kurie galbūt turėjo tokią pat pavardę. Savo laiku nušoviau daug vokiečių.

– Aš taip pat, – atkirto Arlenas. – Gal net daugiau nei jūs. O ten, iš kur aš kilęs, mano pavardė tariama Viagneris.

Nors, reikia pripažinti, tai buvo netiesa. Arlenas tardavo ją „Vagneris“ iki antros dienos transporto laive, kai suvokė, kad būtų protingiau pakeisti tą vokiškai skambantį žodį ir taip atskirti save ne tik nuo priešo, bet ir nuo tėvo. Pastarasis dalykas jam atrodė net reikšmingesnis nei pirmasis.

– Ir kurgi tai galėtų būti? – nutęsė Toliveris.

– Visur, – atsakė Arlenas. – Man teko kiek paklajoti.

Tegul šerifas sau skambina į Alabamą, Džordžiją, Pensilvaniją, Kentukį ar bet kurią kitą vietą, kur Arlenas nors kiek užsibuvo per daugelį metų. Tegul jis skambina bet kur, išskyrus Fajeto apygardą Vakarų Virdžinijoje. Vienintelė paslaptis, kurią Alenui atrodė verta slėpti, buvo palikta ten prieš daugelį metų. Pirmasis kraujas, sutepęs Arleno Vagnerio rankas, atsirado tikrai ne per karą.

– Jei nori sau ir toliau klajoti, – tarė Toliveris, – turėsi būti kitoje šių grotų pusėje. O kad taip atsitiktų, privalau sužinoti teisybę.

– Šerife, jūs ją jau girdėjote.

Toliveris papurtė galvą, šypsena dabar buvo atviresnė, tarsi būtent to jis tikėjosi ir tai teikė jam malonumą. Jis atidarė kameros duris, žengė lauk, tada jas greitai užtrenkė ir užrakino.

– Pirmiausia pakalbėsiu su berniūkščiu. Manai esąs kietas riešutėlis. Jis tikrai ne toks.

– Jis papasakos tą patį, ką ir aš, – ištarė Arlenas, – nes nieko daugiau papasakoti negalime. Ir leisk tau dar šį tą pasakyti, Toliveri: jei paliesi tą vaikiną, aš jau pasistengsiu, kad geruoju nesibaigtų. Gal tu čia ir esi įstatymas, bet nesi įstatymas visur.

– Niekas nekelia man didesnio malonumo, – nusišaipė Toliveris, – kaip antrankiais surakintas vyrukas, besisvaidantis grasinimais. Greitai pasimatysime.

Arlenas išsitiesė ant gulto, kol jo galva atsirėmė į akmeninę sieną, gailėdamasis, kad neturi savo plokščiosios gertuvės. Ši kelionė nuo pat pradžių buvo klaida. Negalima palikti geros vietos, kad iškeliautum į visišką nežinią. Jis leidosi vaikio įkalbamas, o daugiau nei metai komforto ir stabilaus darbo jį užliūliavo, leido galvoti, kad būtų visai neblogai persikelti kitur, o Ki salos – pati ta vieta. Dabar jis jau žinojo, kad beveik nuo pat tos akimirkos, kai jie kirto valstijos sieną, bėdos ėmė suktis aplink juos tarsi piktas vėjas.

Šerifas su Polu Brikhilu ilgai neužtruko – gal tik kokias dvidešimt minučių – bet grįžo ne vienas. Kartu su juo atėjo aukštas, plačiapetis vyras, apsivilkęs kostiumu ir prie šono prispaudęs baltą skrybėlę panamą. Nešiojo akinius, kurie žvilgėjo po aukštai pakabintomis lempomis, o akys nuo jų atrodė tarsi atšiaurūs balti kvadratėliai. Keletą kartų Toliveris dirstelėjo į tą vyrą, o jo žvilgsnyje buvo justi pagarba. Toliveris jau nebevadovavo paradui.

Šerifas atrakino kameros duris ir atidaręs laikė jas, kad naujasis lankytojas galėtų užeiti pirmas. Tada jau jis žengė iš paskos ir užtrenkė už savęs duris.

– Arlenai Viagneri, – kreipėsi į jį šerifas, nors jo lūpose jo pavardė ir vėl nuskambėjo su pabrėžta „a“ raide. – Čia – Solomonas Veidas. Jis Koridoriaus apygardos teisėjas.

– Jūs ketinate pateikti mums kaltinimus? – paklausė Arlenas.

Į Arleną įsmeigtos Solomono Veido akys po akiniais sumirksėjo. Tie akiniai nelabai tiko jo veidui; jis atrodė per daug atšiaurus jiems. Dar jis atrodė per jaunas būti teisėju, tačiau jaunumas nereiškė, kad jam trūko pasitikėjimo savimi. Atvirkščiai, kiekvienas jo žingsnis ir žvilgsnis bylojo jį esant vyru, įpratusiu vadovauti.

– Kokie vėjai jus atpūtė į Floridą? – paklausė jis, tarsi Arlenas nieko nebūtų sakęs. Jo balsas turėjo labai stiprų pietietišką atspalvį, buvo minkštas, tačiau pasižymėjo tembru, kuris patraukdavo žmonių dėmesį ir iš karto jį užvaldydavo.

– Maniau, kad šerifas jums jau viską papasakojo, – tarė Arlenas. – Atvykau dėl darbo. Keliaujame į Ki salas.

– Tai kad kelias į ten iš Alabamos tikrai veda ne per čia.

– Mes truputį nukrypome nuo kelio.

– Netikęs laikas vykti į Ki salas, – pasakė Veidas. – Netikęs laikas.

– Tikrai?

– Artėja audra. Per radiją tik apie tai ir tekalba. Pietuose, netoli Majamio, laukiama uragano.

– Prakeiktas uraganas, – sumurmėjo Toliveris ir jo plačią kaktą išvagojo suraukti antakiai. Atrodė nuoširdžiai susirūpinęs.

– Su visa derama pagarba, – pasakė Arlenas, – bet jeigu mes ir toliau kalbėsimės apie orą, aš norėčiau būti kitoje šių grotų pusėje.

Šerifas pažvelgė į Solomoną Veidą ir liūdnai papurtė galvą tarsi sakydamas: „Ir ką aš jums sakiau?“

– Nesunku įsivaizduoti, kad norėtumėte, – lėtai ištarė Veidas. – Tačiau, kad tai įvyktų, jums reikės su mumis bendradarbiauti.

– Aš jau bendradarbiauju.

– O štai Alas nesutinka, – pareiškė Veidas. – Jis įtaria, kad jūs kažką slepiate.

– Alas klysta.

– Alas labai retai klysta. Mano patirtis rodo, kad jis yra tikras žmonių charakterių žinovas. O jūs, pone, kreipsitės į jį „šerife“. Aš savo areštinėje propaguoju pagarbos kultūrą. Jūs kol kas nelabai ją demonstruojate.

– Visiems retkarčiais pasitaiko nesėkmingų dienų, – leptelėjo Arlenas.

Solomonas Veidas pažvelgė į Toliverį, bet nieko nepasakė. Toliveris persibraukė ranka savo retėjančius, pražilusius plaukus. Jo pečiai buvo atpalaiduoti, elgesys – kasdieniškas, tarsi jie visi būtų tik traukinyje susitikę nepažįstamieji, besielgiantys maloniai, bet ne familiariai. Jo stovėsena, regis, visai nepakito, jei nekreipsime dėmesio į nežymiai įsitempusius raumenis, kai jis užsimojo viena iš savo mėsingų rankų ir staigiai trinktelėjo Arlenui į galvos šoną. Tai labiau priminė pliaukštelėjimą nei smūgį kumščiu, tačiau jo užteko, kad Arleno galvoje suskambėtų varpai, parblokštų jį į šoną, o akyse sužaižaruotų spalvos. Arlenas susivokė, kad slysta nuo gulto, atsistojo ir leido sau nusišypsoti.

– Ech, velnias, – ištarė Toliveris, – tu, pasirodo, vienas iš tų. Patinka, kai tave muša.

– Ne, šerife, aš ne iš tų.

– Tai esi paprasčiausiai linksmas šunsnukis?

– Taip, sere.

Jis tikėjosi gauti dar vieną smūgį, o Toliveris atrodė labai pasiruošęs jį skelti, bet Solomonas Veidas kilstelėjo ranką.

– Vaikis laikosi savo pasakojimo, – pasakė jis. – Ir jis per daug „žalias“, kad būtų geras melagis. Kyla įtarimas, kad toji pasakojimo dalis, jog judu atvykote iš Alabamos, visiškai pasitvirtins. Tačiau tikrai nepasitvirtins jo teiginys, jog Voltas Sorensonas vėžino jus visą dieną vien tik norėdamas jums pagelbėti. Būčiau linkęs patikėti – galbūt – kad jis pavežė jus kokią mylią greitkeliu. Tačiau tas pasakojimas, kurį riečia vaikinukas? Kad jūs važiavote su juo visą dieną ir sustodavote man gerai žinomose įstaigose? Visiškai neįtikėtina.

– Teks patikėti, – atkirto Arlenas stebėdamasis, kodėl, po paraliais, tyrimui ėmėsi vadovauti apygardos teisėjas.

Solomonas Veidas tarstelėjo „Alai“, ir užteko to vieno tylaus žodžio, kad šerifas suvarytų savo dešinį kumštį į Arleno pilvą. Tarsi gyvatė Arleno kūnu nuvingiavo skausmas, pereidamas iš šalto į šiltą, jo keliai pabandė sulinkti, tačiau Toliveris laikė jį, kad nepragriūtų, ir nusišypsojo tiesiai į veidą.

– Taigi, pradedam, – pasakė šerifas.

• • •

Taip tęsėsi mažiausiai valandą. Teisėjas Veidas užduodavo klausimus, Arlenas į juos atsakydavo, o jeigu negalėdavo, Toliveris užsimodavo. Jis buvo stiprus kaip jautis ir žinojo visas silpnas vietas, todėl neprireikė daug laiko, kad Arlenui taptų sunku kvėpuoti, o inkstuose susiraitytų skausmo liepsnos.

Labiausiai Veidas norėjo sužinoti, kur jie važiavo ir kas buvo kalbama. Jo visai nedomino sprogimas, nusinešęs Sorensono gyvybę. Nė vienas neužsiminė ir apie „Kiparisų namus“ ar Rebeką Kadi. Ne, tik vienas po kito biro klausimai: ką pasakė Sorensonas, kur jis sustojo, ar jis turėjo pinigų su savimi. Arlenas atsakė kiek galėdamas ir visiškai nesipriešino smūgiams. Toliveris ant savo diržo iš vienos pusės turėjo prikabintą pistoletą, iš kitos – policininko lazdą, pagamintą iš kietos karijos medienos, o už durų dar laukė šerifo padėjėjas. Jeigu būtų suteikęs šerifui nors lašelį jo trokštamo pasipriešinimo skonio, tai būtų jam stipriai atsirūgę vėliau, tad nors Arlenas ir pastebėjo stambuolio kovos metodo trūkumus, matė atsivėrimus ir įsivaizdavo, kaip sutraiškyta kraujais paplūsta ta plati nosis, visą laiką laikė rankas nuleistas ir priėmė visus smūgius, kurie jam buvo suduoti.

Toliveris buvo stiprus vyras, bet ne pačios geriausios fizinės formos. Neilgai trukus pastangos, kurių prireikė daužant Arleną karštame ir drėgname kambarėlyje, padarė savo, ir jis kvėpavo beveik taip pat sunkiai kaip ir Arlenas, vis šluostydamasis veidu ir kaklu žliaugiantį prakaitą.

Solomonas Veidas kilstelėjo ranką ir pasitaisė akinius.

– Nepanašu, kad visa tai duotų kokių nors rezultatų.

– Jis užsispyręs šunsnukis, to iš jo neatimsi, – tarstelėjo Toliveris.

– Galbūt jis iš tiesų sako tiesą.

– Manot?

Teisėjas Veidas papurtė galvą.

– Aš padariau tokią pat išvadą, – pritarė Toliveris. – Ar man tęsti toliau?

– Ne. – Veidas atsitraukė nuo grotų ir prisiartinęs prie Arleno nužvelgė jį taip, tarsi būtų tyrinėjęs lavoną. – Leisime jam pamiegoti, tegul pripranta prie šio gulto, paspokso į šias grotas ir pradeda savęs klausinėti, ar verta ir toliau taip tęsti. Leisime jam prisiminti, jog jeigu mes užsimanysime, galima viską suorganizuoti taip, kad jis liktų čia labai labai ilgai.

Jis palenkė galva į kameros duris, Toliveris jas atvėrė ir Veidas žengė lauk, o tada apsisuko ir atgręžė į Arleną savo šaltas akis.

– Visų gerų Koridoriaus apygardos žmonių vardu norėtume jums padėkoti, kad buvote toks paslaugus liudininkas, pone Viagneri.

Arlenas įtraukė į plaučius dulkių kupino oro, bet nieko neatsakė. Toliveris užrakino kamerą ir nusekė paskui Veidą pro duris. Dar ilgai jiems išėjus Arlenas gulėjo ant grindų; prakaitas sunkėsi į akis, sūrymu padengė lūpų kampučius. Lauke vėjas stipriais gūsiais trankėsi į akmens sieną, kol suprato, kad ji nepajudinamai tvirta. Tačiau jis vis tiek stūmėsi į priekį, nesiliaudamas, nepailsdamas, kol priartėjo vakaras, o nuožulni šviesa tuščioje areštinėje virto pilka prieblanda.

9

Polą Brikhilą atvedė visai prieš pat sutemstant. Tuo metu Arlenas jau buvo įsitaisęs ant gulto, kvėpavo normaliai, o šerifo padėjėjas užrakino Polą gretimoje kameroje ir atnešė kiekvienam po lėkštelę su sviestu aptepta duona ir po puodelį vandens. Kai jis išėjo, Arlenas tarė:

– Ar jie labai šiurkščiai su tavimi elgėsi?

– Jis truputį pašūkavo.

– Tik tiek?

– Taip. O ką? Jie juk nieko daugiau nebandė tau padaryti?

– Ne, – atsakė Arlenas. – Nebandė. Ar teisėjas ten irgi buvo?

– Aha. Jis nelabai ką sakė, tik klausėsi. Net nesuprantu, ką jis ten apskritai veikė. Noriu pasakyti, juk nemanai, kad... Arlenai, juk jie negali mūsų čia ilgai laikyti? Mes buvome tik paprasti įvykio liudininkai, mes...

– Nusiramink, – pasakė Arlenas. – Jie išspirs mus iš čia pakankamai greitai.

Polas tarė:

– Geriau jau būtume išbandę savo laimę tame traukinyje.

Vėliau jie beveik nekalbėjo.

Naktis praėjo, pakilo saulė, o su ja ir karštis, bet į areštinę niekas nekėlė kojos. Polas negalėjo ramiai nusėdėti – beveik visą naktį jis žingsniavo po siaurą kamerą, o paryčiui ant grindų pradėjo daryti atsispaudimus, lengvai sukriokdamas, kai sakydavo skaičių. Nors padėtis buvo tikrai apgailėtina, Arlenas negalėjo sulaikyti šypsenos. Vaikis elgėsi tarsi koks užkietėjęs kalinys iš filmo apie kalėjimus. Tikriausiai neilgai trukus jis pradės kurpti pabėgimo planus ir nagais dildyti kameros grotas.

– Jie ką, nesiruošia mums atnešti pusryčių? – garsiai paklausė Polas, kai pavargo mankštintis. – Arlenai, tai juk teisėtas reikalavimas! Jie negali neduoti žmonėms valgyti.

– Nebijok, mus pamaitins.

– Mes turėtume gauti advokatą. Ir ne tokį, už kurį tektų mokėti, jie privalo mums atsiųsti nemokamą advokatą. Na, žinai, kad apsaugotų mūsų teises.

– Hm.

Atėjus vidurdieniui šerifas ir jo padėjėjas atnešė jiems maisto: sviestu apteptos duonos ir griežinėlį jautienos – tokį kietą, kad valgant jis atrodė kaip džiovinta mėsa, o skonis buvo tarsi batų odos. Kol jie valgė, pareigūnai liko patalpoje. Raudonplaukis padėjėjas stovėjo sunėręs rankas ir piktai spoksojo į kameras, o Toliveris sėdėjo ant aukštos taburetės kambario kampe ir skaitė laikraštį. Vienu metu jis iš pasibjaurėjimo sukrenkštė ir palingavo galva.

– Jeigu jie turėtų nors porą vaikinų, kurie svaido kamuoliuką kaip Melas Harderis, mano „Indians“ laimėtų gairelę pasišvilpaudami, Bertai, – pasakė jis padėjėjui. – Lenktų visus dešimčia žaidimų.

Arlenas, vis dar kramtydamas sužiedėjusią duoną, tai išgirdo ir pagalvojo: „Klivlendas.“ Štai iš kur kilęs Toliveris. Jis tikrai nebuvo vietinis – ir jo akcentas, ir saulės nusvilinta oda bylojo apie gyvenimą, praleistą į šiaurę nuo šių vietų. Bet kaip vyrukas iš Klivlendo atsidūrė šioje atokioje Floridos apygardoje ir tapo jos šerifu?

Baigus valgyti, padėjėjas surinko jų lėkštes, o Toliveris suglamžė laikraštį ir be jokio susidomėjimo paklausė, ar jie norėtų padaryti kokių nors pakeitimų savo pasakojimuose. Jie nenorėjo. Polas pasiteiravo – daug neryžtingiau nei pokalbyje su Arlenu – kodėl jie vis dar areštinėje, jeigu nebuvo niekuo apkaltinti.

– Apie tai reikia paklausti teisėjo.

– O kada jis grįš? Aš nemanau, kad būtų teisėta mus laikyti...

– Ar žinai, kas sprendžia, kas teisėta? – pertraukė jį Toliveris. – Solomonas Veidas.

Tuo ir baigė. Arlenas nepratarė nė žodžio. Kai šerifas išėjo, Polas tarė:

– Arlenai, bet juk taip neteisinga.

Arlenas atsakė:

– Vaiki, gyveni jau pakankamai ilgai, kad suprastum, jog šiame pasaulyje ne viskas būna teisinga. Bent jau ne pastaruoju metu.

– Jie gali laikyti mus čia uždarę savaičių savaites. Ką aš kalbu – mėnesių mėnesius.

– Tikrai nelaikys mėnesius, – pasakė Arlenas, – ir net ne savaites.

– Kaip, po galais, gali būti toks tikras? – pratrūko vaikis su jam nebūdingu atžarumu. – Matai savo galvoje, kaip ir tuos negyvėlius traukinyje?

– Ne, – atsakė Arlenas. – Šiuo atveju tai daugiau spėjimas.

Kurį laiką buvo tylu, o tada Polas tarė:

– Arlenai, atleisk. Aš tik...

– Žinau, – nutraukė Arlenas. – Jei mano žodžiai tau ką nors reiškia, vaiki, aš taip pat atsiprašau. Tačiau laikui bėgant išvysi dar ir ne tokių dalykų. Nedorus darbus, kuriuos daro vyrai, gavę šiek tiek valdžios. Vienaip ar kitaip, jie tave sudoros tiesiog todėl, kad gali, ir daugeliu atvejų nė prieš nieką už tai neatsakys.

– Kai mes iš čia ištrūksime, – tarė Polas, – aš tik noriu sugrįžti į vieną iš stovyklų. Net nebūtinai Ki salose. Aš tik noriu sugrįžti į vieną iš „CKK“ stovyklų.

Tai suteikė Arlenui šiokią tokią paguodą. Jis tarė:

– Grįšime į Flago kalną. Po šių įvykių būtų neprotinga likti Floridoje. Susilauksime nemalonumų net jei to visiškai nenusipelnėme. Gandai greitai sklinda.

– Kaip manai, kada mes grįšime?

– Vėliausiai savaitės pabaigoje.

– Gerai skamba, – pasakė Polas. – Būtų smagu grįžti iki penktadienio. Šiandien juk pirmadienis, taip? Šiandien Darbo diena6. Na ir šventė mums pasitaikė.

Arlenas suvokė, kad vaikis teisus. Buvo šventinio savaitgalio pabaiga, įpusėjo 1935-ųjų Darbo diena.

Arlenui jau teko patirti keletą karštų iki alpulio dienų, tačiau mažai kuri galėjo prilygti tam, kokia krosnimi kalėjimas tapo vakarop. Galinė siena buvo atsukta į vakarus, pasisukusi saulė įkaitino akmenis, o patalpoje nebuvo nė mažiausio atviro lango, pro kurį karštis būtų galėjęs išeiti. Polas Brikhilas krutėjo, murmėjo ir žingsniavo, o Arlenas gulėjo išsitiesęs ant gulto, jausdamas, kaip prakaito lašeliai sunkiasi iš odos, ir laukė Toliverio sugrįžimo.

Jis taip ir nepasirodė. Tą vakarą valgyti jiems atnešė naujas šerifo padėjėjas, tada užslinko naktis, bet jie vis dar buvo savo kamerose. Kitą rytą atsibudęs Arlenas išgirdo lyjant, pasirąžė ir perbraukė ranka veidą. Tai padaręs krūptelėjo. Jo šeriai paaugo ir sutankėjo. Arlenas skusdavosi kiekvieną rytą, nepaisydamas jokių aplinkybių, niekada nepraleisdavo šios procedūros. Pažvelgęs į veidrodį nepakentė net užuominos į barzdą. Net ir menkas tamsus šešėlis ant jo plataus žandikaulio pakeisdavo jo veidą, padarydavo jį tokį panašų į tėvo, kad net šiurpu. Izaokas Viagneris visada augino barzdą ir būtent todėl Arlenas visada švariai skusdavosi. Kuo mažiau jis primins tą vyrą, tuo geriau.

Jis vis dar gulėjo ant nugaros studijuodamas drėgmės dėmes, kurios, regis, tik dar labiau tamsėjo senose lubose, kai pasigirdo spynoje sukamo rakto garsas, o atsisėdęs jis išvydo į areštinę žengiantį Solomoną Veidą.

– Polai, – pasakė Arlenas tyliu balsu.

– Aha.

Jis tik norėjo būti tikras, kad vaikis nemiega. Teisėjas prisiartino prie Arleno kameros ir sustojo, pasilenkęs į priekį ir rankomis įsikabinęs į grotas. Jį išvydus kažkur prapuolė visas Polo susirūpinimas dėl įkalintųjų teisių; jis neuždavė nė vieno klausimėlio.

– Tos lovos ne tokios jau blogos, ar ne? – prabilo Veidas.

– Esu gulėjęs ir ant geresnių, – atsakė Arlenas, – tačiau gulėjau ir ant blogesnių.

– Teisingiau pasakyti negalėtum. – Solomonas Veidas pasuko galvą ir nužvelgė Polą. – Juk žinai, kad šioje šalyje pilna vyrų, kurie neturi lovos nakčiai. Ir moterų, ir vaikų.

Polas tarė:

– Taip, sere, žinau.

Solomonas Veidas linktelėjo.

– Gerai, kad dėl to sutariame. Norėjau būti tikras, kad jūs abu jaučiate dėkingumą.

– Taip, sere.

– Tu jauti dėkingumo jausmą?

– Taip, sere.

– Ką gi, malonu girdėti. Nes pasikalbėjęs su šerifu buvau bepradedąs nerimauti, kad tau trūksta dėkingumo jausmo. Jis sakė, kad čia būta kalbų apie advokatus ir teisingumą ir šiaip daug bjauraus inkštimo, bet jokios užuominos į dėkingumo jausmą.

– Jis buvo suklaidintas, – pasakė Arlenas.

– Vadini šerifą melagiu? – paklausė Veidas pasisukdamas į Arleną.

– Jokiu būdu.

– Tai gal kvailiu?

– Ne, sere. Tik suklaidintu.

Solomonas Veidas išmintingai palingavo, tarsi būtų vykę nepaprastai įdomūs filosofiniai debatai.

– Aš šen bei ten paskambinau, – pasakė. – Regis, „CKK“ tikrai judu prisimena. Kaip ir traukinių stoties prižiūrėtojas Bradfordo apygardoje.

– Malonu girdėti, – ištarė Arlenas, vis dar negalėdamas suprasti, kurių galų teisėjas visur skambinėtų tyrimo metu. Tai turėjo būti Toliverio darbas.

– Bet nė vienas negalėjo duoti atsakymo, kuris man būtinas, – tęsė Veidas. – O klausimas toks: kaip jūs atsidūrėte Volto Sorensono Auburn jo netikėtos žūties dieną. Štai ką jums pasakysiu – šis klausimas mane kamuoja.

– Jeigu galėtume palengvinti jūsų kančias, – ištarė Arlenas, – tikrai tai padarytume.

Solomonas Veidas palenkė galvą į šoną ir įsmeigė akis į Arleną.

– Kodėl jūs išlipote iš to traukinio? Stoties prižiūrėtojas pasakojo man, kad jūs į traukinį nepavėlavote, tiesiog išlipote ir nesugrįžote.

– Man nepatiko, kaip atrodė tie žmonės, su kuriais keliavome, – pasakė Arlenas. Tai buvo labai arti tiesos.

– Ką gi, pasakysiu jums štai ką: jums velniškai sekasi.

Nuo tų žodžių Arleno kūnu nubėgo lengvas dilgsėjimas, kuris prasidėjo ties strėnomis ir nušiurpino nugaros odą aukštyn įtempdamas kaklo raumenis.

– Traukinys, kuriame jūs buvote, važiavo į Ki salas, – tęsė Veidas. – Būtumėte atsidūrę ten, hm, maždaug užvakar į pavakarę.

Jis atitraukė rankas nuo grotų ir nuleido jas prie šonų.

– Ar žinote, kas atsitiko Ki praėjusią naktį?

Jis laukė, todėl Arlenas pasakė:

– Ne. Mes buvome čia. Niekas mums nepranešė jokių naujienų.

– Ką gi, leiskite pranešti man: Ki nebėra.

Polas tarė:

– Kaip suprasti, nebėra?

– Suprasti taip, kad jos nutrintos nuo žemės paviršiaus. Neliko nieko, tik smėlis ir kriauklės. Ir kraujas.

– Uraganas? – ištarė Polas labai tyliu balsu.

– Uraganas gal net per silpnas žodis, – pasakė Veidas. – O taip, jis taip vadinamas, bet atrodo, kad ten prasisuko velnias, o ne paprasta audra. Klausiausi radijo reportažų: sako, kad kūnų ten rasta net medžiuose. Ištisi miestai sulyginti su žeme, vyrai, moterys ir vaikai nublokšti į jūrą. Buvo pasiųstas gelbėjimo traukinys, tačiau jį vėjas nunešė tiesiai nuo bėgių.

Arleno balsas kažkur prapuolė. Solomonas Veidas stebėjo jį taip, tarsi būtų norėjęs išgirsti atsaką, bet Arlenas tiesiog nieko negalėjo išspausti iš gerklės.

– Sako, kad dabar jis artinasi čia, – tęsė Veidas. – Šis lietus – pirmasis jo pranašas. Paskui atūš vėjas, o su juo? Palauksime ir pamatysime. Gali būti taip pat blogai kaip ir Ki, o gal jis jau prisiragavo pakankamai kraujo. Vienaip ar kitaip, neturiu laiko žaisti su jumis, apgailėtinais šunsnukiais. Tačiau jeigu iš jūsų lūpų pasklis bet koks nusiskundimas viešnage mūsų Koridoriaus apygardoje, prisiminkite, kur jūs būtumėte, jeigu mes nebūtume sukišę jūsų apgailėtinų sėdynių už grotų. Nepamirškite to.

_______________

6 Labor Day – JAV švenčiama pirmąjį rugsėjo pirmadienį.

10

Šerifas laukė jų automobilyje, pastatytame tiesiai priešais nuovadą, ne daugiau kaip už penkiolikos žingsnių nuo durų. Kol jie suvirto ant galinės sėdynės, buvo permirkę kiaurai. Lietus pylė taip, kad Arlenas nejučia susimąstė, ar besėdint kalėjime staiga nepasikeitė gravitacijos jėga: dabar daiktai iš dangaus ne krito, o smigo.

Kai jie įsitaisė ant galinės automobilio sėdynės, visur varvindami vandenį, Toliveris nepasakė jiems nė žodžio, tik nuspaudė pavarų svirtį ir lėtai išvažiavo iš Aukštamiesčio centro atgal į lietaus skraistės apgaubtus miškus, kurie šiandien atrodė labiau juodi nei žali. Arlenas stebėjo krintantį lietų, kliokiantį iš dangaus taip tūžmingai, kad šerifas vertė automobilį slinkti į priekį vėžlio greičiu, nes per priekinį stiklą nieko nematė, ir pagalvojo, kaip, po velnių, jiems reikės šiandien pasiekti traukinių stotį. Bus labai jau šlapias pasivaikščiojimas. O jeigu uraganas tikrai artėja...

Velnias, uraganas ar ne uraganas, jis norėjo dingti iš čia, dingti tuoj pat. Nepaisant stiprios liūties, vėjas kol kas neatrodė labai galingas, medžiai siūbavo ir purtėsi, bet negulė šonu, kaip bus, kai vėtra rimtai įsisiautės, atrodys, kad jie lyg išprotėję tamposi ant šaknų, pririšusių juos prie žemės, ryžtingai nusiteikę ištrūkti į laisvę. Jis niekada nematė tikro pakrantės uragano, tačiau buvo Alabamoje 1928-aisiais, kai stipraus uragano likučiai pasiekė miškingą vietovę, kurioje jis tada buvo apsistojęs. Į jo atmintį aiškiai įsirėžė absoliuti tos audros galia, vėjų nuožmumas. Tikrai nenorėtum to patirti žingsniuodamas plentu. Ne, bus geriau, jeigu jie griebs savo krepšius, susistabdys pirmą pasitaikiusį automobilį, nuvažiuos kur nors į pusiasalio gilumą ir ras nakvynę.

– Dar niekada nemačiau tokio lietaus, – prisipažino Polas. Viena ranka jis laikėsi įsikibęs sėdynės priešais, spausdamas ją iš visų jėgų, pro langą įsmeigęs akis į liūtį.

– Stiprus, – sutiko Arlenas.

Jie lėtai šliaužė pilku kaspinu, kuris labiau priminė upokšnį nei kelią. Tai šen, tai ten šerifas visai pristabdydavo, sukdamas vairą viena ar kita kryptimi, kad išvengtų purvo ir žvyro išplovų. Jo rankos nesiliaudamos judėjo ant vairo, nuolat keisdamos padėtį, tarsi jis nebūtų tikras, kuri iš jų geriausia, ir Arlenas suvokė, kad šerifui lietus patiko ne labiau nei Polui. Jis šnopavo, veidas buvo pasruvęs prakaitu. Porą kartų pasiuntė audrą po velnių, jo balse girdėjosi nerimas. Tai buvo pirmas jo matytas uraganas. Arlenas tuo buvo visiškai tikras, o su tikrumu sugrįžo seni klausimai: kaip jis čia atsidūrė ir kaip jam pavyko būti išrinktu šerifu tokioje vietoje, kur prašalaičių pasitaiko labai retai?

– Ei, Arlenai, – tarė Polas.

– Taip?

– Ką teisėjas sakė apie uraganą... kaip manai, tie vyrai, su kuriais mes buvome traukinyje... kaip manai, jie mirė?

Arlenas nusisuko nuo vaikio, pažvelgė pro langą ir pasakė:

– Ne, aš taip negalvoju.

– Melas, – tyliai ištarė Polas. – Tu žinai, kad jie mirė. Visada tai žinojai.

Buvo keli atsakymo variantai, bet Arlenas nepasakė nė vieno.

Priartėjus prie Meksikos įlankos pakrantės, kur nebuvo saugančios miškų juostos, liūtis, tiesą pasakius, atrodė ne tokia įspūdinga. Užteko vien pilko dangaus platybės, kad prašviesėtų, o nuo vandenyno pučiantys vėjai stūmė lietų šonan ir sklaidė jį po pakrantę. Priešais smuklę nebuvo nė vieno automobilio, tačiau iš vidaus sklido šviesa. Šerifas užvežė juos ant kalvelės, ten, kur anksčiau buvo sustojęs Plymouth, ir burbtelėjo:

– Lipkit lauk. Tikrai nebandysiu vėl užvažiuoti į kalvą tokioje purvynėje.

– Buvo nepaprastai malonu, – pasakė Arlenas. Jis pastūmė dureles savo pusėje ir pajuto, kaip į veidą įsigręžė lietaus čiurkšlė, žengė lauk ir leido vėjui užtrenkti dureles, o pats nukulniavo link smuklės. Jis ketino įveikti visą kelią lengvu žingsniu – labiau sušlapti buvo neįmanoma – bet tada pro šalį praskuodė Polas, ir Arlenas, pagalvojęs: „Velniop“, pasileido iš paskos.

Polas pirmas pasiekė duris ir jas atlapojo, bet Arlenas paslydo ant šlapių priekinės verandos lentų ir atsitrenkė tiesiai į vaikį. Jie abu suvirto pro duris, klupdami, o kai pagaliau jas užtrenkė, abu kvatojosi tarsi du mokinukai, o ne vyrai, kuriuos ką tik paleido iš apygardos areštinės.

– Ką gi, mes laisvėje, – pasakė Polas. – Negalvojau, kad kada nors jausiuosi toks laimingas būdamas lauke, kai šitaip lyja!

– Sprendžiant iš tavo kalbų galima pamanyti, kad ten praleidome dešimt metų.

Vaikis išsišiepė ir nubraukė nuo veido vandens lašus.

– Man atrodė panašu.

Arlenas braukė delnais per drabužius, mėgindamas iš jų išspausti nors kiek vandens, kai pažvelgė per Polo petį ir galiausiai išvydo moterį. Įžengęs į kambarį jis pagalvojo, kad ten tuščia, bet Rebeka Kadi stovėjo artimiausiame kampe, dešinėje rankoje spausdama plaktuką. Kai jis ją pamatė, abu neištarė nė žodžio. Tada Polas pasekė jo žvilgsnį, pastebėjo šeimininkę ir išpyškino:

– Labas.

– Labas, – atsakė ji.

– Šerifas ką tik mus atvežė, – paaiškino Arlenas. – Praleidome keletą smagių naktelių areštinėje. Jiems aiškiai visai nerūpėjo, kad buvome čia su tavimi, kai Sorensono automobilis sprogo.

– Aš ir nesitikėjau, kad rūpės, – atsiliepė ji, o tada žengė pirmyn, pažėrė saują vinių ant baro ir nuleido plaktuką.

– Neatrodai labai susirūpinusi, – ištarė Arlenas.

– Ar mano rūpestis turėtų kokios nors reikšmės? Atrodo, kad laikai mane atsakinga dėl to, kas įvyko.

– Aš tik noriu tau pranešti, kad mums velniškai pasisekė, jog teisėjas nenusprendė uždaryti mūsų tose kamerose iki metų galo.

Jos veidas persimainė.

– Susitikote su teisėju? Solomonu Veidu?

Arlenas linktelėjo.

– Būtent. Tu jo draugė?

Tie žodžiai jos akyse įžiebė įniršį.

– Ne.

Čia dėjosi keisti dalykai, tačiau Arlenas neturėjo jokio noro išsiaiškinti kokie.

– Mes tik pasiimsime savo krepšius, – tarė jis, – ir keliausime. Būtų labai malonu, jeigu pavežtum mus iki geležinkelio stoties.

– Tokiu oru niekur jūsų nevešiu.

– Man atrodo, kad taip būtų teisinga. Mes viešėjome tau priklausančiuose namuose, kai paskutinis mus pavėžinęs žmogus žuvo, o mes atsidūrėme kalėjime.

– Gal ir taip, – atsakė ji, – bet tai atsitiko ne dėl mano kaltės, todėl aš už tai neatsakau. Jūs buvote Volterio svečiai, ne mano. Aš jūsų čia nekviečiau.

– Velniškai puikus būdas vadovauti tavernai, – išrėžė Arlenas. – Koks neišpasakytas svetingumo jausmas.

Polas neramiai sukrutėjo, palietė Arleno ranką ir pasakė:

– Ji tikrai dėl to nekalta. Gal patys susirasime kelią.

Arlenas apsisuko ir mostelėjo ranka į platų langą, atgręžtą į paplūdimį, kur lietus plakėsi į jūrą, o blyškaus rūko sruogos kybojo virš vandens.

– Rasime kelią tokiu oru? Polai, mūsų laukia daugybė mylių ėjimo. Ji turi krovininį furgoną. Ji galėtų...

– Ji galėtų padaryti daugelį dalykų, – nutraukė jį Rebeka Kadi, atmesdama pečius atgal ir sugniauždama viena grakščia ranka plaktuką, – bet nedarys. Jūsų krepšiai už baro. Pasiimkite juos ir keliaukit.

Rebeka ir Arlenas stovėjo ir spoksojo vienas į kitą su atviru priešiškumu, tačiau ji laikė galvą aukštai iškėlusi ir nė nemanė nuleisti nuo jo tvirto žydrų akių žvilgsnio. „Kad ji kur prasmegtų, – pagalvojo Arlenas, – jokios prasmės ginčytis su tokiomis kaip ji. Na gerai, pasivaikščiosim, pašlapsim, bet taip atsidursime toli nuo čia, o dabar tai vienintelis dalykas, kurio trokštu. To, ir išgerti.“

– Na ir puiku, – prabilo jis. – Ir tegul niekas niekada nesako, kad jums trūksta dosnumo, panele Kadi.

Ji neatsakė, o jis apėjo aplink barą ir rado savo krepšius. Jie buvo sukrauti prie sukamųjų durų, vedančių į virtuvėlę. Arlenas peržiūrėjo savo daiktus ir iš karto pastebėjo, kad kažkas knisosi jo krepšiuose.

– Tai padarė šerifas ir jo padėjėjas, – pasakė ji.

– Jie niekada nelietė mūsų daiktų. Nė kojos pro duris neįkėlė.

– Bet grįžo vėliau. Kai judu buvote areštinėje, jie sugrįžo. Pasikalbėti su manimi. – Ji žvelgė į jį pakankamai ilgai, kad leistų jam įsivaizduoti, kaip Toliveris galėjo su ja elgtis, o tada pasakė: – Jie pervertė jūsų daiktus ir išmėtė juos ant grindų. Sudėjau juos atgal kaip galėdama gražiau.

– Dėkoju, – pratarė Polas ir prisijungė prie Arleno už baro. Arlenas tik numykė, pirštais savo marškiniuose ir po švarku ieškodamas karinės žygio gertuvės. Ji niekur nedingo. Ištraukė ją, atsuko dangtelį ir palenkė.

Nepasigirdo pažįstamo popieriaus šiugždėjimo. Jis papurtė gertuvę jausdamas, kaip gerklę užveržia šalta nerimo virvė, o tada visiškai ją apvertė ir įkišęs vidun rodomąjį pirštą perbraukė juo visomis kryptimis.

Nieko.

Jis stovėjo su žygio gertuve rankoje, kol Polas šiugždėjo šalia jo. Neilgai trukus vaikinukas irgi sustingo, o tada tyliai pasakė:

– Arlenai... mano pinigai dingo. Viskas, ką turėjau.

– Taip.

Polas pakėlė galvą.

– Ir tavo? Jie paėmė...

– Taip, – tarė jis ir pasisuko į Rebeką Kadi. – Kažkas paėmė. Kažkas pavogė visus mūsų pinigus iki paskutinio cento.

Ji ištiesė priešais save atvirus delnus.

– Aš jūsų pinigų neliečiau.

– Ar matei, kaip jie pavogė juos?

– Ne.

– Sunku tuo patikėti.

– Šerifas kalbėjosi su manimi, kol padėjėjas rausėsi jūsų daiktuose.

– Lengva tau pasakoti, – ištarė Arlenas.

Ji nusišypsojo. Pirmą kartą išvydo ją šypsantis, ir nors ši šypsena tikrai neišreiškė džiugesio, nutvilkė jį lyg liepsna. Ta moteris buvo daugiau nei paprasčiausiai graži.

– Jei norit pamatyti, kiek pinigų aš turiu, – pasakė ji, – tai prašom, apieškokite visus namus.

Arlenas neatsakė. Jis numetė žygio gertuvę ant savo krepšio, atsirėmė į barą ir įsmeigė akis į už langų įsisiautėjančią audrą. Jis tiek nerimavo, kaip jiems nusigauti į traukinių stotį, o dabar jie neturėjo už ką nusipirkti bilietų, net jei ten nuvyktų. Lauke nepaliaujamai lijo, vėjas irgi pradėjo stiprėti. Vien į Aukštamiestį reikėtų žingsniuoti daug mylių, o kas jų ten lauktų? Šerifas, neparodęs jokio susidomėjimo teisingumu jau pirmą kartą juos uždarydamas į cypę.

„Beveik keturi šimtai dolerių, – pagalvojo jis. – Beveik dveji metai taupymo, neturint jokio tikslo, tik viena – neprisileisti artyn šito suknisto, tamsaus pasaulio. Nebėra, nebėra, nebėra.“

– Arlenai, – prabilo Polas. – Ką mes darysime?

Priešais jį stovėjo eilė žvilgančių alkoholio butelių. Jis rado viskio butelį, nukėlė jį nuo lentynos, susirado stiklinę ir įsipylė.

Polas tarė:

– Arlenai?

Jis nugurkė didelį gurkšnį, užmerkė akis pajutęs, kaip krūtine pasklinda šlapias karštis.

– Mes pasinaudosime panelės Kadi svetingumu.

Rebeka Kadi netarė nė žodžio.

– Kaip suprasti? – tarė Polas.

– Palauksime čia, kol nustos lyti. O tada pradėsime eiti.

– Gali tekti ilgokai palaukti.

– Taip, – pasakė Arlenas papildydamas stiklinę. – Gali.

11

Tą popietę gausiai pylė – ir lietus, ir Arlenas. Jis sėdėjo prie stalo šalia šalto, tuščio židinio, gėrė viskį ir nekalbėjo. Po kelių stiklinių švelnus deginimas virto maloniu, minkštu kaip kokonas rūku, o Arlenas užsikėlė kojas ant stalo ir pakėlė stiklą tarsi skelbdamas tostą audrai. „Nagi, varyk čia, tu peraugusi kale. Pažiūrėkim, ką sugebi. Tikrai nebus blogiau, nei jau esu patyręs. Manai, išsigandau šito vargano vėjelio ir lietučio? Tai tik reiškia, kad nebuvai Belo miške, mano drauge. Nebuvai ten, kai buvo paleistos dujos, ir vyrai, per lėtai užsimovę kaukes, galiausiai mirė springdami savo viduriais, spjaudydami ir čiaudėdami lauk rausvus ir pilkus gabalėlius, o aš stebėjau visa tai gniauždamas ginklą rankose. O ne, aš tikrai nebijau nei vėjelio, nei lietučio.“

Polas kažkur nuėjo. Ir jis, ir Rebeka Kadi. Na ir po velnių ją. Arlenas vis dar nebuvo visiškai tikras, kad jų pinigus pavogė ne ji, bet, po velnių, toji moteris nenurodinės jam nešdintis, kol nesibaigs audra. Jis tikrai nesiruošia niekur klampoti tuo šunkeliu per lietų, neturėdamas kišenėje nė cento, tapti dar vienu elgetautoju ir taip nuskurėlių pilnoje šalyje, ne ką geresniu nei migruojantys vaisių skynėjai ar duonos beieškantys suvargę sezoniniai darbininkai.

„Trys šimtai šešiasdešimt septyni doleriai. Trys šimtai šešiasdešimt septyni...“

Pats kaltas. Paslėpė pinigus žygio gertuvėje, tarsi vaikas, kaupiantis monetas saldainių parduotuvei. Kita vertus, Flago kalne tai buvo pakankamai saugu. Saugiau nei bankai, kur padėjęs pinigus turėdavai užduoti sau vienintelį klausimą: kas atsitiks pirmiau – bankas žlugs ar bus apiplėštas? Vienaip ar kitaip, praloštum. Jo žygio gertuvė atrodė daug saugesnė.

Mažame kambarėlyje kitoje baro pusėje kažkas garsiai kratėsi ir tarškėjo. Tikriausiai generatorius. Iki šiol jis apie tai nesusimąstė, bet pastate buvo elektros šviesa, virtuvėje už baro – ledo dėžė, o kambaryje dūgzdamas sukosi ir šiltą orą varinėjo ventiliatorius. Aplink namą nestirksojo elektros stulpai, vadinasi, „Kiparisų namuose“ turėjo būti vienas iš tų žibalinių generatorių. Jie kainuoja ne vieną dolerį, o neatrodė, kad ši vietelė klestėtų. Tai iš kur tada atplaukia grynieji?

Jis sėdėjo galvą atrėmęs į akmeninę židinio atbrailą, užmerkė akis, stengdamasis sutelkti dėmesį į jausmą, kaip pilve sklinda alkoholis. Lauke vėjas kažką atplėšė ir dabar trankė į namo sieną. Nepaliaujamai kalė ir kalė. Jis susiraukė ir staigiai prasimerkė. Būtų gerai, jeigu šalia sėdėtų Polas, galėtų liepti jam rasti to prakeikto triukšmo šaltinį ir jį nutildyti. Atsimerkęs Arlenas pamatė, kad iš vaizdo į vandenyną liko tik pusė, ir suprato, kad kalimo garsą iš tiesų kėlė kalimas. Polas lauke su Rebeka Kadi pliaupiant tvirtino faneros plokštes ant langų. Ji laikė plokštes prispaudusi, kol vaikis kalė vinis, ir net po verandą dengiančia stogo iškyša ją pasiekė lietus ir permerkė kiaurai. Jos tamsiai geltoni plaukai šlapiomis sruogomis apsivijo kaklą ir pečius, o žydra suknelė prilipo prie kūno; po šlapiu audiniu išryškėjo krūtys. Arlenas minutėlę į ją spoksojo, jausdamas sukylantį geidulį, o tada susiraukė, nusisuko ir nurijo dar vieną gurkšnį viskio.

Graži? Tikrai taip. Tokio grožio, kuris neduoda vyrams ramybės, veja juos per vandenynus ir niekada nepalieka jų protų ramybėje, net kai jie trokšta užsimiršimo. Bet ar galima ja pasitikėti? Ne. Arlenas tuo neabejojo. Kad ir kas ją čia laikė, tikrai nebuvo doras darbas. Kad ir kas mokėjo už elektros generatorių ir ledo dėžę, ir gėrimus už baro, kad ir kas privertė tokį žmogų kaip Voltas Sorensonas nuvažiuoti ilgiausią kelią, kad ją pamatytų, nebuvo dora.

Kambaryje pagilėjo šešėliai, visi langai į vandenyno pusę, išskyrus vieną, jau buvo užkalti. Arlenas dar kartą dėbtelėjo į tą pusę ir pamatė, kad Rebeka Kadi spokso į jį, o vanduo laša nuo jos plaukų ir teka skruostais žemyn, link žandikaulio. Jų žvilgsniai susidūrė.

„Eik į lauką ir padėk.“

Mintis šmėstelėjo greitai, bet taip pat greitai jis nusikratė jos. Kad jis prasmegtų, jei padės moteriai, kuri neparodė jokio noro jiems padėti, kuri galbūt – visai tikėtina – pavogė jų pinigus, kuri stovėjo tylėdama, kai šerifas surakino juos antrankiais. Tegul sau dirba lietuje. O jis liks viduje su viskiu.

Vakarop Arleno galva pradėjo tvinkčioti, malonus rūkas virto dantyta pabaisa, o jam prisireikė į išvietę. Lauke tualeto nepastebėjo; ši vietelė, regis, turėjo ne tik apšvietimą, bet ir vidaus kanalizaciją.

Vonios kambarį rado antrame aukšte, visą išklotą baltomis plytelėmis, su keraminiu klozetu ir didele vonia ant naguotų kojelių. Nusilengvino ir pasisuko į kriauklę, o tada sustingo pastebėjęs veidrodyje šmėstelint veidą.

Jo barzda, kuri visada greitai augdavo, užgožė veidą trijų dienų šeriais, tokiais pat tamsiai rudais kaip plaukai ir akys, paslėpdama odą, parudavusią nuo saulės ir vėjo.

„Atrodai visai kaip jis. Atrodai visai kaip tas išprotėjęs senas šunsnukis.“

Įsirėmė rankomis į kriauklę ir pasilenkė visai prie veidrodžio, apstulbintas, kaip gyvo žmogaus veidas gali taip stipriai priminti mirusiojo veidą. Jis beveik negalėjo patikėti savo akimis veidrodyje: ar jos priklauso Arlenui Viagneriui, ar Izaokui Viagneriui?

Staiga jį užplūdo tėvo dirbtuvės vaizdai, sienas ramstantys karstai, tėvo kalto stuksenimas į medį, formuojant paskutinius šios žemiškos kelionės namus. Ir tėvo balsas... jo pokalbiai. Su jais. Su mirusiaisiais.

Arlenas papurtė galvą, pakišo rankas po vandens srove ir užsitėškė jo ant veido, sumirksėjo. Nežiūrėdamas į veidrodį išėjo ir vonios kambario ir nusileido žemyn, kad susirastų skustuvą.

Taip, pats metas nusiskusti.

Kai jie baigė darbuotis, Arlenas jau buvo visai nusigėręs. Vėl sugrįžęs į savo vietą prie židinio kalbėjosi su savimi paguldęs galvą ant stalo. Galiausiai prisiartino Polas ir pasakė Arlenui, kad jam reikėtų prigulti.

– Tai eik, gulkis, – atkirto tas, ar kažką panašaus, bet greitai tapo akivaizdu, kad vaikis kalbėjo apie jį, o ne save, nes pakišo rankas Arlenui po pažastimis ir sunkiai trūktelėjęs pastatė jį ant kojų. Arlenui tai visiškai nepatiko ir jis pabandė vaikiną nustumti į šalį bei įrodyti, kad gali ir pats išstovėti, labai jums ačiū. Tačiau tai padaręs jis numušė kėdę su kopėtėles primenančia atkalte, užkliuvo už jos kojų ir būtų išsidrėbęs tiesiai į židinį, jeigu Polas nebūtų jo pagavęs. Tada liovėsi priešinęsis, leido vaikinukui vėl jį pastatyti į vertikalią padėtį, o jiems belinguojant per kambarį visu svoriu atsirėmė į vaikio šoną. Rebeka Kadi džiovindama plaukus ir suknelę stovėjo už baro priešais elektrinį ventiliatorių ir stebėjo Arleną viską išmanančiomis akimis. Jis plačiai ir pašaipiai išsišiepė, tačiau atsako nesulaukė.

Laiptus įveikti buvo sunku, bet Arlenui jau ne kartą teko tai daryti nestabiliomis kojomis, o šį kartą jam padėjo ir Polas. Pasiekęs viršų sustojo ir sugriebė turėklus, nes pastatas ėmė svyruoti ir suktis aplink jį, todėl pamanė, kad bus protinga kurį laiką palūkėti ir niekur neiti. Tačiau Polas vis stūmė jį į priekį, koridoriumi, pro vonios kambarį, kol atidarė uždarytas duris ir įvedė Arleną į karštą, dulkių pilną kambarį su viena lova. Kambaryje buvo nepaprastai tvanku ir Arlenas urgzdamas paliepė vaikinui atidaryti langą bei įleisti vidun šiek tiek oro.

– Jis užkaltas. Jie visi užkalti.

Kokia kvailystė: kam, po galais, prireikė užkalti lentomis langus tokioje pragariškai karštoje vietoje? Arlenas jau norėjo garsiai užduoti šį klausimą, bet vaikis pasitraukė iš po jo šono ir leido jam nuvirsti ant lovos, kuri buvo minkšta, neišpasakytai minkšta. Jis pamiršo, ką planavo pasakyti, ir pasistumdamas alkūnėmis geriau įsitaisė ant lovos, nuspyrė batus ant žemės.

– Mes išvykstame, – tarė.

– Ne dabar, – pasakė Polas.

– Ne dabar, aš pailsėsiu, bet tada... mes išvykstame, Polai. Privalome išvykti. Privalom.

Polas stovėjo tarpduryje, spoksodamas į jį, suraukęs antakius.

– Tie vyrai iš traukinio... jie žuvo audroje, taip, Arlenai?

Arlenas pažvelgė vaikiui į akis ir akimirką pasijuto taip, tarsi būtų nurijęs nedidelį gurkšnį blaivumo. Vyrai iš traukinio. Volesas O’Konelas ir kiti, kurie sugrįžo į vagonus šypsodamiesi ir juokdamiesi... taip, jie buvo negyvi.

– Jau klausei, – subambėjo Arlenas.

– Žinau. Sakei abejojąs, jog jie mirę, bet juk iš tiesų esi tikras, kad jie negyvi. Tą naktį stotyje tu buvai teisus.

Vaikis pradėjo keistai judėti priešais Arleno akis, pirmiausia pasvirdamas į vieną pusę, paskui į kitą, tada atsirado trys ar keturios jo versijos, ir visos žvelgė į jį labai rimtomis akimis.

– Kaip? – tęsė Polas. – Kaip, po galais, tu tai žinojai?

Arlenas staigiai nuleido galvą ant lovos ir užmerkė akis.

– Eik sau. Leisk miegoti.

Polas nieko nepasakė. Nuo tarpdurio nesklido joks garsas, o kai praėjo šiek tiek laiko, Arlenas pagalvojo, kad vaikis išėjo, bet tada išgirdo žingsnius, po kurių ėjo užsiveriančių durų garsas. Tada suprato, kad vaikis visą tą laiką stovėjo tarpduryje ir spoksojo į jį.

Kaip, po galais, tu tai žinojai?

Jis tiesiog žinojo, kad juos kur. Niekas negalėjo to paaiškinti: Arlenas Viagneris matė būsimus negyvėlius, žinojo, kada išmuš ta valanda ir žmogaus, nesvarbu, ar tai būtų draugas, ar nepažįstamasis, gyvenimui ateis galas.

„Jie neprivalėjo mirti, – pagalvojo. – Savanaudžiai šunsnukiai. Aš tegaliu perspėti. Vaikis manimi patikėjo tik todėl, kad jis vis dar vaikas. Suaugusiems neleidžiama tikėti tokiomis pasakėlėmis, net jei jie ir turėtų. Net jei tai vienintelis dalykas, galintis juos išgelbėti, jie neleidžia sau patikėti.“

Jis prisiminė, kaip tą naktį pakelės namuose, kai susipažino su Voltu Sorensonu, tas pasilenkė link jo ir pasakojo apie būrėją, kuri regėjo mirtį lietuje ir liepė jam padėti į bėdą pakliuvusiems keliautojams.

„Jis tikriausiai būtų patikėjęs, – pagalvojo Arlenas. – Jis buvo vienas iš nedaugelio, kurie galėtų patikėti, o aš nepamačiau nė menkiausio sumauto ženklo prieš jo mirtį. Negalėjau jo perspėti.“

Kodėl? Vyras mirė: Arlenas savo akimis matė, kaip sudegė jo kūnas, matė, kaip mėsa ir oda sutirpsta nuo jo kaulų. Kodėl Arlenas nesulaukė jokio perspėjimo? Kodėl pažvelgęs į Sorensono akis nepamatė jokio dūmo?

„Kalta ši vieta, – pagalvojo. – Kažkas šioje vietoje ne taip. Mirtis čia slapstosi net nuo manęs.“

Ji vadinosi „Kiparisų namai“. „Kiparisų namai“. Tai irgi sukėlė prisiminimus. Ne, ne pati pakelės taverna. Ne, ne. Arleno jaunystės „kiparisų namai“ buvo visai kas kita. Tai buvo

mirties

visai kitos rūšies namai. Tokiuose atgulė paskutinis popiežius. Kiek Arlenui žinoma, kiekvienas miręs popiežius tokiuose atsidurdavo. Ir visada atsidurs. Kipariso mediena buvo privaloma daugelio tikėjimų sakraliniuose laidojimo ritualuose, daugelyje kraštų. Pačios medžių šakelės buvo

mirties

gedulo simboliai. Arleno tėvas dažnai jas išdrožinėdavo. Šie medžiai buvo gana dažnas simbolis ant vokiškų antkapių. Lapai likdavo amžinai žali, net nukirtus medį, ir tai buvo laikoma sielos nemirtingumo ženklu, rodė, kokia nereikšminga yra kūno mirtis. Šis tikėjimas siekė romėnų, graikų ar dar senesnių tautų laikus, nesuskaičiuojamai senus laikus – mintis, kad kiparisas yra tokios patologinės, niūrios prasmės

mirties

simbolis. Koks siaubingas vardas užeigai. „Kiparisų namai.“ Jis vis labiau grimzdo į miegus kiparisų namuose. Jis vis labiau grimzdo į...

mirtį miegą karste kiparisų name mirtį tu vis labiau grimzti į mirtį

– Išvyksime kaip galėdami greičiau, – pasakė Arlenas, nesikreipdamas į nieką. – Kai tik galėsim, keliausime namo. – Tada jis pakėlė rankas ir užsidengė delnais veidą, nes net užmerkus akis šiame kambaryje užkaltais langais vis tiek buvo nepakankamai tamsu.

12

Jis miegojo sunkiai ir neramiai, besivartydamas nuo šono ant šono pusiau būdravo, pusiau snūduriavo. Sapnai susipynė su realybe, aiškios mintys šoko pašėlusį kadrilį su tamsiomis vizijomis ir prisiminimais. Dantis šiepė vyrai kaukoliniais veidais, tirpo, susiliedami su tamsiomis kambario sienomis; kartą sumirksėjęs išvydo gyvatę barškuolę, susiraičiusią ant akmens kažkur Vakarų Virdžinijoje, mirktelėjęs dar kartą – lyg plėvele Prancūzijos dirvos lopinėlį aptraukusį tamsiai raudoną skystį, „garstyčių dujas“, pagaliau nusėdusias ant žemės.

Girdėjo Polo ir Rebekos Kadi balsus ir bandė jų pasiklausyti, bet jie virto jo tėvo balsu, o tada jam pasirodė, kad girdi Edviną Meiną, vyrą, kuris prieš daugelį metų atėjo į jų namus nužudyti tėvo. Gyvenimas lėkė pro šalį, krovė dienas vieną ant kitos į stirtą, tačiau kai kurie dalykai nenorėjo likti užkasti. Tik ne Izaoko veidas, tik ne jo balsas.

Tu esi viskas, ką turiu šiame pasaulyje, sūnau, ko mirtis negali pasiimti. Šis pasaulis – ne kas kita kaip trumpa viešnagė, taip jau yra, bet mirtis sunaikina visus buvimo pėdsakus, nebent labai pasistengsi palikti tokį pėdsaką po savęs. Tu esi mano pėdsakas, Arlenai.

Barzdotą Izaoko Viagnerio veidą perskėlė kreivų dantų šypsena, jis ėmė kvatoti, o tas juokas peraugo į kauksmą. Kauksmas vis tęsėsi ir tęsėsi, beprotybės kauksmas, kauksmas... vėjo.

Vėjas dabar jau riaumojo, puldamas „Kiparisų namų“ sienas; pastatas drebėjo jo gniaužtuose. Arlenas pabandė atsimerkti, bet vokai vis nusileisdavo žemyn. Privalėjo atsikelti, privalėjo iš čia pabėgti. Šioje vietoje kažkas buvo ne taip, siaubingai ne taip, o jis atsivedė Polą Brikhilą ir dabar yra atsakingas už jį, privalo berniuką iš čia išvesti. Jie privalėjo iš čia pasprukti. Pats laikas atsistoti ant kojų, o tada jie pabandys susistabdyti mašiną iki artimiausios traukinių stoties... bet jis nebeturi pinigų. Kažkas pavogė jo pinigus. Jo santaupos juodai dienai prapuolė, atimtos iš jo taip lengvai, kaip sunku jas buvo sukaupti.

Vėl sukuždėjo kažkoks balsas ir jis pagalvojo, jog vėl prabilo Izaokas, pabandė surikti, kad tas užsičiauptų, bet šis balsas buvo tolimas, bekūnis.

Pylimas gali neatlaikyti... iš Tampos įlankos buvo išsiurbtas beveik visas vanduo... audra bus silpnesnė nei tuo metu, kai prasiautė per Ki salas, bet jeigu pylimas neatlaikys...

Radijo aparatas. Jie klausėsi radijo. Tegul klausosi: klausymasis nieko nepakeis. Audra padarys tai, ką turi padaryti, ir jie bus čia, kai ji ateis. Jis daugiau neturėjo kur keliauti. Jis vėl tik eilinis kareivis tranšėjose, o apkasai buvo pilni viltį praradusių, sutrikusių vyrų.

Atsibudo, kai vėjo kaukimas peraugo į spiegimą. Durys staiga atsivėrė, o kai jis niurnėdamas atsisuko, išvydo Polą Brikhilą.

– Arlenai? Rebeka sako, kad tau būtų geriau nusileisti į pirmą aukštą. Artėja.

Arlenas kurį laiką spoksojo į vaikį, per daug sutrikęs, kad galėtų kalbėti ar judėti. Galiausiai vargais negalais linktelėjo ir šiaip ne taip išsiropštė iš lovos. Antklodė buvo apsivijusi aplink kojas, todėl jis vos neparvirto, bet laiku susigriebė ir išsilaisvino. Staigus judesys sukėlė skausmo tvinksnį, kuris prasidėjo galvoje ir užsibaigė viduriuose, iš karto pradėjo pykinti. Arlenas susirietė, atsirėmęs rankomis į kelius, ir keletą kartų įtraukė oro pro sukąstus dantis, kol jausmas praėjo. Polas atsitraukė nuo durų, tarsi norėdamas skubėti į pagalbą, tačiau Arlenas iškėlė ranką jį stabdydamas, dar keletą kartų įkvėpė ir išsitiesė. Nuo kiekvieno mirktelėjimo atrodė, kad vokus iš vidaus kažkas perbraukia švitriniu popieriumi; gerklė buvo visiškai sausa, lyg išdeginta.

– Atleisk, – tarė jis šiurkščiu, tarsi per kedro lentą slystantis brūžiklis, balsu. – Aš neturėjau... Neketinau taip prisiliuobti. Tiesiog mūsų pinigai dingo ir aš...

Kažkas atplyšo namo šone ir Polas pažvelgė pro langą, tarsi kiaurai lentas galėtų matyti, kas vyksta lauke.

– Arlenai, gal leiskimės žemyn?

– Kiek valandų?

– Vidurdienis.

Vidurdienis. Jis praleido lovoje visą naktį ir rytą.

Jie nusileido laiptais ir nužingsniavo į baro kambarį. Elektros šviesos vis dar veikė, ventiliatorius vis dar sukosi, tačiau nepaisant to kambaryje buvo tamsu ir karšta, nes visi langai ir durys buvo tvirtai uždaryti. Rebeka Kadi sėdėjo priešais barą pasidėjusi radijo aparatą ant stalo. Radijas buvo išjungtas. Jiems įėjus pakėlė į juos akis, minutėlę leido žvilgsniui susidurti su Arleno akimis, o tada pasakė:

– Vanduo kyla.

– Iš vandenyno? – paklausė Polas taip, tarsi negalėtų patikėti.

Ji linktelėjo.

Polas perėjo kambarį ir prisiartino prie vieno iš langų. Arlenas dabar pastebėjo, kad ten matyti nelygus pilkos šviesos spindulys, sklindantis iš vietos, kur vėjas nuplėšė lentos gabalą. Polas prispaudė veidą prie stiklo ir įsistebeilijo į paplūdimį.

– Kiek jis kils? – paklausė. – Jau visai netoli verandos.

Mėgino ištarti tai pakankamai ramiai, tačiau jo balse girdėjosi virpulys.

– Nelabai žinau, kaip aukštai pakils, – atsakė Rebeka Kadi. Jos balse virpulio nebuvo.

Arlenas irgi perėjo kambarį ir atsistojęs prie lango šalia Polo, švelniai pastūmęs vaikį į šoną pažvelgė į kranto liniją. Palmės, augusios į šoną nuo galinės verandos, buvo sulenktos sunkiai suvokiamu kampu – jis negalėjo atsistebėti, kaip kamienai dar neplyšo – o Meksikos įlanka virto laukine, šėlstančia pilko vandens erdve, nusėta baltomis putomis. Kur kadaise baigėsi paplūdimys, dabar buvo tik vanduo, nirtus vanduo, į priekį varomas vėjo ir visiškai lengvai kylantis aukštyn. Bangos dabar dužo vos per dvidešimt pėdų nuo verandos pagrindo ir atrodė, kad net per tą laiką, kol Arlenas stebėjo, jos šiek tiek priartėjo.

– Namas pakeltas? – paklausė.

– Taip, – atsakė Rebeka Kadi.

– Ar aukštai?

– Per tris pėdas, – tyliai paaiškino Polas. – Ant blokinių pilonų. Vanduo judės tarp jų, o ne graušis aplink namą pro šonus. Jeigu vanduo pakils aukščiau, jis užpils verandą.

Arlenas vis dar tylėjo žvelgdamas į vandenyną. Nuo vienos palmės atsiplėšė lapas ir staigiai pralėkęs juos skiriantį atstumą taip greitai ir stipriai prisiplojo prie stiklo tik šiek tiek žemiau nei Arleno akys, kad jis nevalingai krūptelėjo. Vėjo spiegimas sustiprėjo, tarsi jis būtų iš Arleno juokęsis, šiaušdamas ir žemyn lenkdamas bangų viršūnes šėlstančioje jūroje. Arlenas atsitraukė nuo lango ir palingavo galva. Kaip neregima stichija gali turėti tokią laukinę, nesuvaldomą jėgą? Galėjai matyti tik veiklos rezultatus: pats žvėris buvo nematomas.

Jis nusekė paskui Polą prie staliuko, kur sėdėjo Rebeka Kadi, ir prisijungė prie jos. Visi klausėsi audros garsų. Jis linktelėjo galva į radiją.

– Ką jie sako?

– Kad ji čia.

– Ir tai viskas?

– Pylimas Tampoje neatlaikė. Ten potvynis.

– Ar toli nuo čia?

– Penkiasdešimt mylių į pietus. Tai nė iš tolo neprilygsta tam, kas įvyko Ki salose. Ten vis dar nėra galutinio aukų skaičiaus.

Arlenas ir Polas pasižiūrėjo vienas į kitą, kol kažkas garsiai atsitrenkė į namo galą ir davė dingstį nusisukti.

– Kodėl jo vėl neįjungi? – paklausė Arlenas rodydamas į radiją.

– Taupau baterijas.

– Negaliu patikėti, kad elektra dar yra.

– Generatorius geras.

– Tai jau tikrai, – sutiko Arlenas. – Kaip už jį sumokėjai, juk čia verslas visiškai apmiręs?

Šį kartą ji nutilo ilgam. Jis jau nebesitikėjo atsakymo, kai ji tarė:

– Jį įrengė mano tėvas. Tada reikalai buvo geresni.

– Kur jis dabar?

– Karste.

– Kaip ir daug kitų gerų žmonių, – tarstelėjo Arlenas.

Ji susiraukė ir nusisuko. Arlenas pasakė:

– Ar toje ledo dėžėje yra alaus?

– Manyčiau, kad dabar tau mažiausiai reikia dar gerti.

– Tiesą pasakius, vienintelis dalykas, kurio man dabar reikia, yra dar išgerti.

Jis atsistojo, apėjo aplink barą ir žengęs į virtuvę susirado ledo dėžę. Išsitraukė iš jos butelį alaus, sudvejojo, o tada ištraukė dar du.

Sugrįžęs pastatė vieną butelį priešais Polą, kitą – priešais Rebeką Kadi. Abu pasižiūrėjo tarsi jis būtų išprotėjęs, bet jis tik gūžtelėjo pečiais. Vėjas klykdamas sukosi aplink namą, o Polas atsargiai, lyg bandydamas, ištiesė ranką ir palietė savo alaus butelį, bet kai Rebeka Kadi dėbtelėjo į jį, ranką atitraukė.

– Nagi, – paragino Arlenas, – vienas butelis tikrai tau neįkąs. Juk siaučia uraganas. Jeigu tai nėra ypatinga proga, kas dar gali būti?

Gėralas nebuvo stiprus, tačiau jo pakako, kad nuramintų Arleno skrandį ir palengvintų galvos skausmą. Polas sėdėjo neliesdamas savo butelio keletą minučių, galiausiai pakėlė jį ir nugėrė nedidelį gurkšnelį.

Praėjo dar dešimt minučių, o tada galinėje verandoje pasigirdo smarkus pokštelėjimas ir garsas, tarsi kas plyštų. Arlenas ir Polas pašoko ant kojų, nuskubėjo link nedidelės atidengtos stiklo dalies, pažvelgė lauk. Vieną verandos baliustradą vėjas nuplėšė ir trenkė į galinę sieną, tada sulinko stogo atrama, prie kurios ji buvo pritvirtinta. Verandos stogas vis dar buvo savo vietoje, bet dabar jį rėmė tik trys stulpeliai.

– Veranda praktiškai suniokota, – sukuždėjo Polas. – Įdomu, kas dedasi prieplaukoje ir valčių namelyje užutekyje.

Nespėjus Arlenui atsakyti pasigirdo dar vienas smūgis, šįkart daug garsesnis, pietinėje namo dalyje, kurios jie negalėjo matyti. Visas pastatas sudrebėjo, o tada dingo šviesa. Nebuvo jokio įspėjančio mirgesio – lempos išsijungė lyg užpūstos. Elektrinis ventiliatorius kurį laiką vis dar sukosi, lėtėdamas, kol sustojo, ir dabar nesigirdėjo jokio garso, tik audros šėlsmas.

Arlenas sugrįžo prie stalelio pirmas, atsargiai ieškodamas kelio tarp kėdžių ir stalų, virtusių vos įžvelgiamais šešėliais. Rebeka Kadi sėdėjo ten pat, kur anksčiau, ir nors ji netarė nė žodžio, sujudėjo tamsoje. Arlenui prireikė minutėlės, kad suvoktų, jog ji pradėjo gerti savo alų.

13

Tai tęsėsi visą popietę ir vakarą, o jie kiūtojo viduje apsiausti vėjo ir lietaus, supami namo, vis grasinančio sugriūti, garsų. Kurį laiką vieno galinio lango rėmas kraipėsi ir judėjo, kol galiausiai stiklas suskilo, o nuo kito namą sudrebinusio gūsio visai iškrito ir pažiro šukėmis ant grindų. Polas ir Arlenas ėmėsi rinkti šukes laukdami, kada išlakstys ir kiti langai, tačiau jie atsilaikė. Audros genamas vanduo užpylė visą paplūdimį, pasiekė verandą ir teliūskuodamas sutekėjo po namu. Jie girdėjo, kaip jis juda po grindimis, o Rebeka Kadi mažiausiai valandą sėdėjo įsmeigusi į jas akis, stebėdama, ar nepasirodys ženklų, kad vanduo pradėjo sunktis į namo vidų. Tačiau vanduo pakankamai aukštai nepakilo. Retkarčiais labai įkvėpimo pagauta banga ištikšdavo į verandos kraštą, tačiau nė viena nepasiekė durų.

Kartą visi trys išėjo į priekinę verandą, kur namo korpusas užstojo juos nuo vėjo, ir nužvelgė kiemą. Viskas buvo po vandeniu, jūra judėjo aplinkui, tarsi jie būtų stovėję laivo denyje, o ne namo verandoje. Sunki, ant geležinių grandinių pakabinta „Kipariso namų“ iškaba trankėsi į namo sieną. Medžius ant kalvelės vėjas nulenkė beveik prie žemės, o krūmokšnius ir žolynus švariai išdraskė ir išnešiojo į visas puses. Ore skraidė purslai ir smėlis, kuris tarsi rikošetas čaižė medžius.

– Ar kada nors regėjai tokią audrą? – šūktelėjo Polas Rebekai Kadi, pridėjęs delną prie jos ausies.

Ji papurtė galvą.

Audra nepradėjo slopti iki vėlaus vakaro, o ir tada pasikeitimas buvo subtilus – vėjo staugimas tik truputį prarado galią, tarsi jo plaučiai būtų išsikvėpę nuo dienos šėlionių. Po valandos jau buvo pastebimai ramiau, liūtis nusilpo, virto paprastu, nepertraukiamu vasaros lietumi, o vandenynas teikėsi labai lėtai, nenoriai atsitraukti, tarsi nepatenkintas šios žvalgybinės misijos į žemę rezultatais. Galbūt jis dar kada įsiverš, tačiau ne dabar ir ne čia.

Audrai rimstant užslinko tikroji tamsa ir Rebeka uždegė daugiau žibalinių lempų. Ji turėjo porą žibintų ir maždaug devintą vakare uždegė abu, padavė vieną Polui, kitą paėmė pati ir jie visi išėjo į lauką.

Kiemas buvo nusėtas namo apdailos detalių, verandos baliustradų atplaišų ir skiedrų. Iš galinės verandos liko tik nuolaužos, tačiau stogas išsilaikė; „Našlės stebyklos“ aikštelei pasisekė mažiau.

Rebeka Kadi viską apžiūrėjo nieko nesakydama, o tada pareiškė, kad nori nueiti iki valčių namelio. Ji ėjo pirma, rodydama kelią, ištiesusi žibintą priešais save, skindamasi kelią tarp šakų, palmių lapų ir kitų nuolaužų. Siauras takas vedė į šiaurę nuo namo, į palmių giraitę. Jis pasisuko nuo Meksikos įlankos, tada išėjo į siaurą užutekį, kuris, pasirodo, vinguriuodamas skverbėsi dar giliau į augmenija apaugusį krantą. Priešais juos iškilo valčių namelis, nors tai tebuvo aukšta stoginė, suręsta tiesiai ant prieplaukos. Beveik visas jo stogas buvo nuneštas. Rebeka prisiartino prie prieplaukos krašto ir aukštai iškėlė žibintą. Trūko mažiausiai trečdalio storų grindinio lentų, tačiau sutvirtinimo poliai, ant kurių laikėsi prieplauka, atsilaikė.

– Ar valčių namelyje kas nors yra? – paklausė Arlenas.

– Viskas buvo perkelta į kitą vietą, – tarstelėjo ji, o tada apsisuko ir patraukė atgal link namo. – Geriau apžiūrėkime generatorių.

– Galbūt mums jau šiandien pavyks jį paleisti, – ištarė Polas, spinduliuodamas dirbtiniu optimizmu.

Ta viltis truko maždaug tiek, kiek jiems reikėjo sugrįžti iki namo. Generatorius buvo nedideliame priestate, sukonstruotame šiaurinėje smuklės pusėje. Tačiau dabar toje vietoje matėsi tik susipynusios šakos. Mažiausiai keturiasdešimties pėdų aukščio medis – kažkokios rūšies pajūrio pušis, kurios šakas ir spyglius nugenėjo audra – buvo nutrenktas tiesiai į pastato sieną ir sutriuškino priestatą. Ore tvyrojo degalų kvapas, o kai Polas pasilenkė virš medžio ir kilstelėjo savo žibintą, pasirodė generatoriaus detalė.

– Jis sugadintas, – pasakė Rebeka Kadi. – Sunaikintas.

Polas pastatė žibintą ant žemės ir pabandė nuversti medį nuo generatoriaus. Kelias sekundes stebėjęs, kaip jis pūkščia, Arlenas puolė jam padėti ir juodu nuritino kamieną pakankamai, kad aiškiau pamatytų žalą. Arlenui vaizdas atrodė katastrofiškas – generatorius buvo perlaužtas į kelias dalis, visas apneštas šlapiu smėliu. Jis pastebėjo metalinę plokštelę su žodžiais „Delco-Light“, pritvirtintą prie stambesnės detalės šono. Arlenas buvo velniškai puikus dailidė, tačiau tikrai ne mechanikas, bet net ir geriausias mechanikas nebūtų galėjęs iš šių nuolaužų sudėlioti generatoriaus.

– Reikės naujo, – pasakė jis.

– Neturiu už ką naujo nusipirkti. – Šeimininkė pakėlė akis nuo sugadinto generatoriaus ir nužvelgė likusią savo nuosavybės dalį – kiemą nusėjusias pažeistos namo apdailos lentelių nuolaužas, galinės verandos gabalus, pusiau palaidotus smėlėtoje kalvelėje už smuklės, savo sunkvežimiuko priekabą, kurios atitvarai buvo nuplėšti ir išnešioti kažkur po tamsą.

– Mes apsitvarkysime, – pareiškė Polas, o Arlenas įsmeigė į jį išplėstas akis. To jis tikrai nesulauks. Nieko jie nedarys. Jie išvyksta.

– Aš pati galiu tuo pasirūpinti, – ištarė moteris.

– Ne, negali. Ar pati atstatysi galinę verandą? – Polas papurtė galvą. – Mes neišvyksime, kol nepadarysime tvarkos.

Arlenas tarė:

– Gal tu visai proto netekai?

– Mes privalome pasilikti bent jau tiek, kad padėtume...

– Mes neprivalome pasilikti nė kiek ir dėl nieko! Nepamenu, kad būtume pasikvietę uraganą, ir tebūsiu aš prakeiktas, jeigu pradėsiu demonstruoti kaimynišką gerumą vietoje, kur buvau suimtas ir apiplėštas. Mes išvykstame ryte.

Polas papurtė galvą, o Arlenui labai norėjosi numušti ją tiesiog vaikiūkščiui nuo pečių.

– Mes atvykome kartu, – pasakė Polas. – Bet tai nereiškia, kad ir išvykti privalome kartu. Aš liksiu bent tiek, kad padėčiau jai aptvarkyti namą.

Jie dar kurį laiką stovėjo apšviesti žibinto, merkiami lietučio, žvelgdami į smuklę, kuri dabar buvo visiškai apgaubta tamsos.

– Eime, – pagaliau pasakė Arlenas. – Nieko negalėsi padaryti, kol neišauš diena, ir nėra ko gadinti žibalą. Sprendžiant iš to, kaip atrodo generatorius, mums jo tikrai prireiks.

Niekas neatvyko patikrinti „Kiparisų namų“ iki pat ryto, o ir tada atvažiavo tik kažkoks vyras nedideliu baltu krovininiu furgonu. Arlenas buvo vonios kambaryje, Polas su Rebeka Kadi jau darbavosi lauke plėšdami lentas ir fanerą nuo langų. Jie dar nepasiekė antrojo aukšto, todėl išgirdus artėjančio automobilio variklio gaudesį Arlenui teko nusileisti į pirmą aukštą, kad pamatytų garso šaltinį. Furgonas jau buvo sustojęs ir iš jo lipo vairuotojas – žemas, drūtas vyras su megzta kepuraite ant galvos. Jis sustojo užsidėjęs rankas ant klubų, nužvelgė taverną ir palingavo galva.

Arlenas atidarė duris, žengė į verandą ir kilstelėjo ranką pasisveikindamas. Vyriškis iškėlė ranką atsakydamas ir prisiartinęs užlipo į verandą.

– Kaip jums čia sekasi?

– Pakankamai gerai, – atsakė Arlenas, – bet ši vieta man nepriklauso.

– E, aš tai žinau, – tarė lankytojas. Jo balse girdėjosi stiprus, tęsiamas akcentas, ant veido susibūrė spiečius strazdanų, o mėlynose akyse žybčiojo humoro ugnelės. – O jūs – tai tie nusikaltėliai.

Arlenas kilstelėjo antakius ir vyrukas nusijuokė.

– Net neabejokite, kad dabar jau visi apie jus žino. Nejaugi manote, kad tokia niekinga smulkmena kaip uraganas sutrukdys žmonėms plakti liežuviais? – Jis ištiesė ranką norėdamas pasisveikinti: – Tomas Baretas. Spėju, kad jūs esate Viagneris, ne Brikhilas.

Arlenas rankos nepaspaudė ir Baretas vėl nusijuokė.

– Atsipalaiduokite. Aš tik prekes pristatau. Galite nuleisti savo ginklus.

– Atsiprašau, – pasakė Arlenas, pagaliau irgi ištiesdamas ranką, – bet aš šiek tiek nepasitikiu vietiniais. Jie vienus nužudo, kitus uždaro į kalėjimą ir tikriausiai iš visų vagia.

Bareto šypsena surūgo, jis atitraukė ranką.

– Ne visi čionykščiai taip su jumis pasielgtų.

– Labai tikiuosi. Bet kol kas sutikau tik tokius.

Baretas linktelėjo.

– Vadinasi, jau susipažinote su šerifu, o gal matėte net ir teisėją?

– Tikrai taip. Ką jūs apie juos žinote?

– Pakankamai, kad nesipainiočiau jiems po kojomis. Pakankamai, kad žinočiau, jog dauguma žmonių, turinčių nors kruopelytę proto, siaubingai jų bijo.

– Bet tai juk pareigos, į kurias išrenka žmonės?

Baretas atmetė galvą atgal ir sušnarpštė tarsi bulius.

– Išrenka, aha. Aš dalyvavau tuose pačiuose rinkimuose į šerifus kaip ir Toliveris, tad jeigu kada nors norėsi išgirsti apie Koridoriaus apygardos politiką, galėsiu apie tai papasakoti. Bet tu tikriausiai nenorėsi, o aš tikriausiai ir neturėčiau pasakoti.

– Man susidarė įspūdis, kad jis iš Klivlendo.

Baretas pažvelgė į jį nustebęs ir linktelėjo.

– Teisingas įspūdis.

– Tai kaip jis, po galais, tapo šerifu čia?

Šį kartą Bareto šypsena buvo dirbtinė.

– Tavo vietoje nesukčiau dėl to galvos. Tai Koridoriaus apygardos problema, ne tavo.

– Nejaugi visoje apygardoje yra tik Aukštamiestis?

– Dauguma žmonių čia gyvena išsibarstę. Žinai, įsikūrę miškuose ar tokiose vietose kaip ši. Kažkada šalia Aukštamiesčio stovėjo lentpjūvė, kuri palaikė miesto gyvybę, bet ją uždarė prieš penkerius metus ir tada keletas tūkstančių žmonių iškeliavo. Darbininkai, jų šeimos ir kiti. Užtenka iš tokios vietos atimti vienintelę rimtą pramonę ir ji ištuštėja labai greitai.

– Tai kuo dabar užsiima vietiniai?

– Jie stengiasi išgyventi, – pasakė Baretas. – Visai kaip Bekė.

– Kaip ji čia atsidūrė, visiškai viena?

– Smuklė priklausė jos tėvams. Jie atvyko iš Džordžijos prieš daugelį metų ir pamėgino sukurti pramoginės žūklės versliuką. Nelabai pavyko. Jos motina nuskendo čia pat už namo. Vieni sako, kad ją pagavo atoslūgio srovė, kiti tiki, kad ji paniro po vandeniu per daug nesipriešindama. Kad pavargo nuo savo vyro pragyvenimo būdų.

– Ir kokie tai buvo būdai?

Baretas ilgai į jį žiūrėjo, tada nusisuko ir tarė:

– Po kelerių metų Rebekos tėvukas išplaukė savo laiveliu, varikliai sugedo, o tada ir pats prapuolė. Rado jo laivą, bet ne jį. Tada iš jos šeimos teliko jos brolis, o ir tas dabar kalėjime.

Tą akimirką iš už namo kampo pasirodė pati Rebeka Kadi šluostydamasi rankas į rankšluostį.

– Sveikas, Tomai.

– Beke, ar tau viskas gerai?

– Geriau nei smuklei, – atsakė ji, o tada pridūrė: – Liaukis mane vadinęs Beke.

– Žinau, žinau. Ar iš galinės verandos kas nors liko?

– Nelabai kas. Netekau ir generatoriaus. Nebeveikia ledo dėžė.

Baretas sudejavo.

– Ar galima jį sutaisyti?

– Tikriausiai ne. Jei nori, gali pats pažiūrėti.

– Taip ir padarysiu. – Jis pasisuko į Arleną ir mirktelėjo. – Pasikalbėsime po minutėlės, banditėli. Tik nešauk man į nugarą, sutariam?

– Labai jau smailus tavo liežuvis, vaikyti, – atšovė Arlenas, o Baretas vėl garsiai nusikvatojo ir nuėjo. Arlenas išėjo ieškoti Polo.

Rado jį kopėčių viršūnėje pastato gale. Jis jau nuplėšė lentas nuo langų ir dabar bandė prikalti prie sienos atšokusią apdailos detalę. Arlenas šūktelėjo jam, kad nusileistų.

– Turim darbą, – pasakė Polas kojomis dar nespėjęs pasiekti žemės.

– Nesupratau?

– Čia, – triumfuodamas pareiškė Polas. – Įkalbėjau ją šį rytą. Jai tikrai reikia pagalbos, o mums tikrai reikia pinigų. Žinau, kad tu nenori čia likti, bet visai kitas reikalas, jeigu mums sumokės, ką?

– Ko mums reikia, vaikeli, tai pakeleivingos mašinos, ir tokia kaip tik stovi priešais namą.

Polas susiraukė.

– Pakeleivingos mašinos į kur, Arlenai? Mes neturime pinigų net pusryčiams, ką jau kalbėti apie traukinio bilietą. O gal tu nori visą kelią į Alabamą kulniuoti pėsčiomis? Rebeka sakė, kad galėtų kiekvienam iš mūsų sumokėti po dešimt dolerių, jeigu aptvarkysim šią vietą ir suremontuosime verandą. Netruksim ilgiau nei keletą dienų. To užteks bent jau bilietams.

Arlenas spoksojo į jį.

– Polai... tu juk prisimeni, kur esi? Dar nepamiršai, kas atsitiko vyrui, su kuriuo mes čia atvykome?

– Arlenai, juk ne ji susprogdino tą mašiną!

– Man nesvarbu, ji susprogdino ar ne ji, jam baigėsi tuo, kad jis negyvas, o mums – kad atsidūrėme už grotų, ir aš tikrai neketinu čia likti.

– Tai kur tada tu keliausi?

– Bet kur, – atsakė Arlenas. – Pasigausiu mašiną iki miesto, o tada jau pagalvosiu.

– O ar nebūtų geriau tai daryti turint keletą dolerių kišenėje?

– Visai gali būti, kad tai mano paties doleriai, – piktai atkirto Arlenas. – Aš vis dar nesu iki galo įsitikinęs, kad ne ji juos pavogė.

Polas atsiduso ir vėl palingavo galvą.

– Juk žinai, kad tai netiesa.

– Po galais, aš nieko nežinau, sūneli! Nežinai ir tu.

– Arlenai, ji čia visiškai viena. Mes tiesiog negalime jos palikti. Taip būtų neteisinga. Noriu pasakyti, jeigu ji būtų mano mama ir kas nors taip ją palikęs išeitų...

– Tu tikrai nepainioji jos su savo motina, – pasakė Arlenas. – Mačiau, kaip į ją žiūri.

Polas išraudo ir nusuko akis šalin sukinėdamas rankose plaktuką.

– Aš išlipau iš traukinio, kai tu manęs paprašei.

– Ar dabar nesidžiaugi, kad taip padarei?

– Džiaugiuosi. Bet dabar aš tavęs prašau: pasilikime dar keletą dienų. Bent jau tiek, kad padėtume jai apsitvarkyti.

Arlenas žengė žingsnį atgal ir persibraukė ranka veidą. Jis nenorėjo palikti vaikio čia vieno. Tik ne šioje vietoje.

– Paklausyk, – pradėjo jis sugriežtėjusiu balsu, kuris privertė Polą pažvelgti į jį įdėmiai. – Tu juk man nemeluotum, sūnau? Juk nežiūrėtum man į akis meluodamas?

– Ne, žinoma, ne.

– Na, gerai. Tai kai tu man sakai, kad mes čia liksime tik tiek, kad išvalytume taverną, o tada susirinksime daiktus ir vyksime atgal į Alabamą... tai tiesa?

– Taip.

Arlenas nusikeikė: „Šūdas“, ir atsiduso.

– Juk nebus taip blogai, – spyrėsi Polas. – Įsivaizduoji, dirbsime visai prie pat vandenyno. Beveik tikros atostogos.

– Tik rask man kitą plaktuką, – nukirto Arlenas. – Kuo greičiau dirbsime, tuo greičiau galėsime išvažiuoti.

Jie kartu sugrįžo į namo priekį paieškoti antro plaktuko. Baretas kaip tik važiavo iš kiemo savo furgonu, paspaudė garso signalą ir mostelėjo atsisveikindamas, o Rebeka stovėjo priekinėje verandoje su laikraščiu niūrios išraiškos aptemdytu veidu. Ji pakėlė į juos akis, nieko nepasakė, bet perdavė laikraštį Arlenui. Beveik pusę titulinio puslapio užėmė milžiniška antraštė: KI SALOSE PROGNOZUOJAMAS 1000 ŽUVUSIŲ AUKŲ SKAIČIUS.

Po antrašte, virš nuotraukos, kurioje matėsi ant laivo priekio sukrauti lavonai, buvo suraitytas pažadas „atskleisti visą kruviną uragano darbą nuotraukose“.

Arlenas visiškai nenorėjo išvysti viso kruvino uragano darbo nuotraukų. Ir visai netroško skaityti apie mirusiuosius. Tačiau Polas išvydo jo veido išraišką ir tarė:

– Kas ne taip?

– Nieko.

Polas prisiartino ir per Arleno petį dirstelėjo į mirusių vyrų nuotrauką bei antraštę. Vienas tūkstantis numatomų aukų. Vienas tūkstantis.

– Leisk man pažiūrėti, – tarė Polas beveik pakuždomis. Arlenas perdavė jam laikraštį, išsitraukė cigaretę, prisidegė ir užsirūkė atsukęs nugarą vaikinui su laikraščiu. Kartkartėmis Polas išleisdavo siaubo ar sielvarto kupiną murmėjimą. Rebeka prisijungė prie vaikio ir skaitė šalia jo.

– Arlenai, – prabilo Polas, – dauguma šių nuotraukų iš veteranų stovyklų. Jie tiesiog laukė ten. Laukė savo palapinėse ir būdelėse.

– Hm.

– Čia yra vedamasis straipsnis, kurį kažkas parašė „Washington Post“. Sako, kad tai buvo tragedija, bet tada rašo, kad vyrai tose stovyklose buvo „klajūnai, psichopatai ar nepataisomi ramybės drumstėjai“.

Arlenas nuleido cigaretę ir sutrupino ją į turėklą. Jis girdėjo, kad stovyklose buvo neramu. Štai kodėl „CKK“ nenorėjo ten siųsti jaunuolių. Tačiau tie visi vyrai buvo dar kai kas, visi iki vieno: jie buvo veteranai. Kariai. Vyrai, kurie paklausė Vašingtono, kai jis įsakė jiems vykti už vandenyno ir išlieti savo kraują ant tokios šalies žemės, apie kurią jie nieko nežinojo, vyrai, į kuriuos skriejo kulkos, kuriuos badė durtuvais ir kurie kvėpavo „garstyčių dujomis“7. Didvyriai – taip juos vadino Vašingtonas 1918 ir 1919 metais, kai karas buvo ką tik laimėtas, o ekonomika – stipri. Dabar jie tebuvo „klajūnai, psichopatai ar nepataisomi ramybės drumstėjai“.

– Kaip manai, ar vyrai iš mūsų traukinio žuvo? – paklausė Polas.

– Taip, – atsakė Arlenas. Tai buvo pirmas kartas, kai jis davė vaikiui aiškų ir tiesų atsakymą į šį klausimą. Mirusieji nusipelnė bent tiek. Jie nusipelnė trupučio sąžiningumo.

Rebeka spoksojo į Arleną, tačiau kai jis į ją pažvelgė, nusuko akis šalin. Polas sulankstė laikraštį, tačiau Arlenas papurtė galvą, paėmė jį iš vaikino, uždegė degtuką ir prikišęs jį prie krašto stebėjo, kaip liepsna pagauna popierių ir laižo jį tol, kol jo delne susuktas laikraštis virto deglu. Tada numetė jį ant smėlio, ir visi trys stebėjo, kaip jis sudega iki pelenų.

_______________

7 „Garstyčių dujomis“ kartais vadinamas ipritas, kuris dėl įvairių priemaišų įgauna geltoną spalvą ir garstyčių ar svogūnų kvapą.

Antra dalis

Koridoriaus apygarda

14

Solomonas Veidas pirmą kartą pasirodė kitą dieną. Iki to laiko jie jau buvo išvalę kiemą, pataisę medinę namo apdailą ir pradėję tvarkyti galinę verandą. Baliustradas dar buvo galima išgelbėti, tačiau trūko daugelio turėklų statramsčių, o vienas stogą laikantis stulpas buvo sudaužytas ir perskeltas per pusę. Turėklus į vietą jie įstatė pakankamai lengvai, o tada Arlenas ėmėsi stogą laikančio stulpo. Pavartė lūžusias puses rankose ir apžiūrėjo jas, atidžiai nužvelgdamas nelygius plyšimo vietos galus.

– Daugiau netiks vienas prie kito, – pastebėjo Polas. – Čia mėtosi visokių lentgalių, bet nėra nė vieno panašaus.

– Vadinasi, teks padirbėti su tuo, ką turime, – tarė Arlenas, nenuleisdamas akių nuo nelygių sulaužyto stulpo galų. – Jeigu juos nuskaptuosime ir nušlifuosime, galima įkalti vinis štai taip, – smiliumi parodė, kokiu kampu, kad būtų tvirta. Ar atrodys dailiai? Ne-a. Bet laikysis. Bėda ta, kad tada jis sutrumpės, todėl turėsime išpjauti ir įterpti blokelį tarp stulpo apačios ir turėklo. O gal geriau įterpti jį tarp stulpo ir stogo. Taip geriau pasislėps sudūrimo vieta.

Artėjo vidurdienis, ir nors Arlenui buvo nemalonu tai pripažinti, diena nebuvo labai bloga. Jam patiko plušėti su vaikiu, darbai jų rankose tirpte tirpo. Todėl jis buvo visai geros nuotaikos, kai ieškodamas grąžto apėjo namo šoną ir išgirdo variklio klaksėjimą, tada išvydo artėjant lankytoją.

Rebeka Kadi taip pat buvo pietinėje namo dalyje ir kastuvu šalino smėlį iš po pamatų, kur jį sunešė vėjas. Apie ją buvo galima pasakyti nors šį tą gero: ji darbavosi sunkiai ir nesiskųsdama, neatsilikdama nuo jų. Išgirdusi artėjantį automobilį ji be didelio susidomėjimo atsitiesė, tačiau išvydus, kas atvažiuoja, jos kūnas įsitempė.

Tai buvo plieno pilkumo Ford dengtas dvivietis automobilis, kuris grumėdamas nusileido nuo kalvelės tiesiai į kiemą ir sustojo šalia jos sunkvežimiuko. Variklis nutilo, o kai vairuotojas išlipo ir Arlenas išvydo, kas jis toks, iš karto save iškeikė. Nereikėjo jiems pasilikti, kad Solomonas Veidas turėtų dar vieną dingstį prie jų prisikabinti. Jie tarsi patys šaukėsi nelaimės.

Jį nuramino tik tai, kad Veidas, regis, atvyko vienas, be šerifo Toliverio.

Iš Veido burnos kyšojo cigaretė, sustojęs jis išsitraukė ją, išpūtė dūmus ir nužvelgė namą taip, tarsi jis būtų jo nuosavybė. Nusiėmė savo baltą panamą, pabandė atsivėsinti ja mosuodamas ir nukreipė akis į juos. Jis visiškai neskubėdamas prisiartino, apžiūrinėdamas namą ir apylinkes, rūkydamas savo cigaretę ir netardamas nė žodžio. Kai pakankamai priartėjo, sustojo ir įsmeigė akis į Arleną. Akys po akiniais buvo pilkos, jų spalva priminė Arlenui jūrą, audros metu paplūdimiu šliaužusią vis arčiau namo.

– Aš tikėjausi, kad jūs jau būsite apleidęs mano apygardą.

– Uraganas mažumėlę mus pristabdė, – atsakė Arlenas.

Teisėjas Veidas nesureagavo. Tą akimirką iš už kampo pasirodė Polas, rankoje nešdamas pusę lūžusios verandos atramos, ir visi sužiuro į jį. Vaikinas atsitraukė per žingsnį ir mostelėjo medžio gabalu priešais save, tarsi norėdamas atbaidyti jų žvilgsnius. Jis, regis, apsidžiaugė Veido apsilankymu ne daugiau nei Arlenas.

– Jie padeda man remontuoti, – paaiškino Rebeka.

– Ir pats supratau.

– Be to, buvo pavogti jų pinigai. Kai Toliveris juos suėmė, kažkuriuo metu visi jų pinigai dingo.

– Nejaugi? – pasakė teisėjas be didelio susidomėjimo. – Kaip prieplauka?

– Beveik visiškai sugriauta. Kaip ir valčių namelis.

Jis susiraukė taip, tarsi tai būtų asmeninis įžeidimas jam.

– Reikia daug ką padaryti, – tęsė ji.

– Gerai, bet pirmiausia sutvarkyk taverną, ir padaryti tai reikia greitai. Netrukus turėsi lankytojų. Mano draugų.

– Solomonai, – ji mostelėjo ranka į už jų stovintį pastatą, – nejaugi nematai, kaip atrodo namas? Dabar čia nieko negaliu priimti.

– Jiems nelabai svarbi pastato būklė.

– Bet juk buvo uraganas...

– Pastebėjau. Bet jis jau praėjo.

Polas Brikhilas sukiojo rankose medžio gabalą ir susiraukęs žvelgė į Veidą, nepatenkintas teisėjo tonu. Arlenas viską stebėjo ir suprato tai, ką jau įtarė anksčiau – vaikinukas buvo daugiau nei netekęs galvos dėl Rebekos Kadi.

– Name nebėra elektros, – pasakė ji. – Nėra šviesos, neveikia ledo dėžė, nėra...

– Tai pastatyk keletą žibalinių lempų, – nutraukė ją Veidas. – Jie atvyks pirmadienio vakare, o tu privalai būti pasirengusi juos priimti.

– Ei, – šūktelėjo Polas, – ji ką tik pasakė, kad...

Sakinio jis neužbaigė. Ir Arlenas, ir Solomonas Veidas pervėrė jį aštriais tarsi durklai žvilgsniais, tik dėl skirtingų priežasčių, o Rebeka Kadi uždėjo delną jam ant rankos, tuo prisilietimu liepdama jam liautis.

– Sūneli, – tarė Veidas, – ar dar atsimeni kamerą?

Tai atrodė retorinis klausimas, tačiau Veidas nepaleido vaikino akių taip ilgai, kad tapo aišku, jog atsakymo jis vis dėlto tikisi. Polas įstengė linktelėti.

– Labai tikiuosi, kad vis dar atsimeni, – tęsė Veidas. – Būtų labai nesmagu, jei pamirštum.

Jie kurį laiką žvelgė vienas į kitą tylėdami, o tada teisėjas numetė cigaretę į smėlį ir sutrynė batu.

– Beke? Būk pasiruošusi priimti mano svečius. – Tada jis pasisuko į Arleną ir tarė: – Pone Viagneri, paėjėkite su manimi iki automobilio.

Arlenas padarė kaip lieptas. Polas ir Rebeka liko už nugaros, o juodu ėjo tylėdami, kol pasiekė Ford. Veidas atidarė vairuotojo dureles ir sustojo, vieną koją įkėlęs į automobilį, o kitą pastatęs ant žemės, atrėmęs ranką į stogą. Panamą vėl užsidėjo ant galvos.

– Nemalonu girdėti, kad praradote savo santaupas, – pasakė. – Dabar šalis labai nepalanki vyrui be dolerio kišenėje.

Jis spoksojo į smuklę, kur Polas stovėjo atvirai juos stebėdamas, o Rebeka apsimetinėjo, kad to nedaro.

– Manyčiau, – tęsė Veidas, – kad norėtumėte atgauti pinigus.

Jis ir vėl laukė atsakymo, kaip su Polu. Arlenas tarė:

– Manyčiau, jūs teisus.

Teisėjas linktelėjo.

– Aš, savaime aišku, nieko nežinau, kokiomis aplinkybėmis tai atsitiko. Nežinau, kiek pinigų jūs turėjote ir ar apskritai būta pinigų.

– Savaime aišku, nežinote, – pasakė Arlenas trokšdamas sumalti tuos akinukus į teisėjo veidą.

– Bet žinau, kaip būtų galima ištaisyti tą skriaudą. Aš turiu šiek tiek įtakos apygardos reikaluose ir tikriausiai galėčiau užtikrinti, kad jums būtų atlyginta.

– Kokiomis sąlygomis? – paklausė Arlenas. – Nes jūs, esu velniškai tikras, nesiūlytumėte to be jokių išankstinių sąlygų.

– Su sąlyga, kad jūs padarysite tai, ką jau turėjote padaryti, ir papasakosite man tiesą apie Volterį Sorensoną.

– Teisėjau, – tarė Arlenas, – jūs jau girdėjote tiesą. Daugelį kartų. Negaliu jūsų priversti tuo patikėti.

Solomonas Veidas švelniai atsiduso, tarsi to būtų tikėjęsis, bet vis tiek nusivylė.

– Jūs tikite, kad taip kažką įrodysite, pone Viagneri, ir, kaip daugelis kitų neprotingų žmonių, tikite, kad toks įrodinėjimas, net jeigu kainuos jums keletą dolerių, yra kažko vertas. Tai liūdna ir kvaila mintis. Jūs net įsivaizduoti negalite, kokios pinigų sumos pereina per šią vietą. Kaip manote, kur jie keliauja?

– Tiesiai į jūsų kišenes, – pasakė Arlenas, o Veidas nusišypsojo ir palingavo galva.

– Jūs tiesiog įrodote tai, ką noriu pasakyti. Jums stulbinamai trūksta pasaulio suvokimo. Doleriai, kurie pereina per mano rankas, Viagneri, pakyla ir išnyksta kaip dūmai. Tada vyrai, kurių niekada neįtartumėte turint ryšių su tokia vieta kaip Koridoriaus apygarda, tuos dūmus giliai įtraukia į savo plaučius. Ar žinote, koks mano vaidmuo šiame procese?

Arlenas nieko neatsakė.

– Aš esu, – pasakė Solomonas Veidas, – degtukas.

Jis išsitraukė cigaretę, pakratė, įsikišo tarp lūpų, tada teatrališkai įžiebė degtuką ir užsidegė cigaretę. Kai jos galiukas paraudo, jis giliai įkvėpė ir išpūtė dūmus tiesiai Arlenui į akis.

– Tiems vyrams, apie kuriuos aš kalbu, – tęsė jis, – reikia šių dūmų. Aš jų parūpinu. Kada nors, visai greitai, aš ir pats jais kvėpuosiu.

Jis nuleido sunkų žvilgsnį į Arleną.

– Įtariu, kad jūs tikite, jog galite išsinešdinti iš šios vietos ir pabėgti nuo manęs, pone Viagneri. Tikite, kad vos tik užsidirbsite keletą dolerių iš mūsų panelės Kadi, galėsite paprasčiausiai grįžti į Alabamą ar Vakarų Virdžiniją.

Arlenas pasišiaušė. Jis niekada nekalbėdavo apie savo gimtąją valstiją. Nieko nesakė nei teisėjui, nei šerifui. Tiesą pasakius, jis apskritai retai užsimindavo apie Fajeto apygardą.

Solomonas Veidas vėl pažiūrėjo į jį ir linktelėjo.

– Taip, aš žinau, iš kur jūs. Žinau, iš kur yra ir berniukas. O jei užsigeisiu, galėsiu įsikišti į jo gyvenimą kaip ir į jūsų. Po galais, aš esu tik per vieną telefono skambutį nuo to, kad užtraukčiau gėdą visai jo šeimai.

– Ką jūs žinote apie jo šeimą?

– Tikriausiai daugiau nei jūs. Jo senis dirbo šilko fabrike Patersone. Patyrė nelaimingą atsitikimą, nebegalėjo valdyti kojų. Sėdėjo invalido vežimėlyje, kol apsinuodijo prasta krūmine.

– Nematau nieko gėdingo, – pasakė Arlenas. – Matau tik daugiau širdgėlos.

– Žinoma. Bet, matot, kai tėvas nebegalėjo dirbti, tai turėjo daryti motina. Daili moteris, ta jo motina, ar bent jau taip man sakė. Ji pradėjo dirbti padavėja poroje vakarienės klubų. Bet tai ne tokie klubai, kokiuose norėtumėte, kad padavėja dirbtų jūsų motina. Suprantate, ką noriu pasakyti? Jai nemoka už tai, kad nuneštų kepsnį su bulvėmis. Būtų visai lengva užsiundyti juos vietine policija, kad apkartintų jai gyvenimą.

Arlenas jautė, kaip kūnu plinta lėtas, skystas karštis.

– O dabar tu paklausyk, – iškošė jis, – jeigu nori kišti savo apgailėtiną „mikutį“ į mano gyvenimą – maloniai prašom, teisėjau. Bet jeigu bandysi kaišioti pagalius berniuko motinai... Pasakysiu dar aiškiau: jeigu lįsi prie berniuko... Veidai, aš perpjausiu tavo sumautą gerklę. Manai, meluoju? Aš perpjausiu tavo gerklę, šunsnuki.

Solomono Veido balsas liko šaltas.

– Esate nieko neišmanantis žmogus, pone Viagneri. Ne drąsus – tiesiog kvailas. Galime čia sau stovėti ir vienas kitam grasinti, bet kai ateis laikas tuos grasinimus vykdyti? Tai jums tikrai nebus maloni diena. – Jis mostelėjo galva į smuklę. – Grįžkite prie darbo. Grįžkite ir tikėkitės, kad man nebus jokios priežasties vėl pereiti jums kelią. Melskite to.

15

Buvo vėlyva popietė, kai Arlenas pagaliau rado progą pasikalbėti su Rebeka Kadi vienu du. Polas buvo pasinėręs į darbą verandoje, likęs pasaulis išnyko iš jo minčių, kaip beveik visada atsitikdavo jam darbuojantis, todėl išgirdęs Rebeką kažką darant baro kambaryje Arlenas pasakė Polui, kad nori atsigerti vandens, ir nuėjo vidun.

Moteris valė baro viršų drėgnu skudurėliu, o jam įėjus tik trumpam pakėlė akis. Tik kai prastovėjo stebėdamas ją keletą minučių, ji vėl pakėlė galvą.

– Ar galėčiau kuo nors pagelbėti?

– Tikiuosi. Mes tau padedame, todėl pagalvojau, kad galėtum atsilyginti tuo pačiu.

– Na, tai ko nori?

– Kodėl teisėjas buvo čia atvažiavęs? – paklausė Arlenas.

Jos veidas apsiniaukė, ji vėl nuleido akis į žvilgantį baro paviršių.

– Pats girdėjai. Jis nori išsinuomoti smuklę pirmadienio vakarui.

– Aš girdėjau, kad jis atsiųs čia žmones pirmadienio vakare, – atkirto Arlenas. – Tačiau negirdėjau nė žodžio apie išnuomojimą. O tai man priminė kitą klausimą: kur, po galais, tavo verslo šaltinis? Trumpiau tariant, lankytojai?

– Buvo uraganas.

– Nori man pasakyti, kad po kelių dienų, kai žmonės jau bus apsiraminę po audros, ši vieta vėl bus pilna lankytojų?

Ji nieko neatsakė.

– Taip ir galvojau, – ištarė jis. – O dabar papasakok man apie Solomoną Veidą.

– Neturiu ką pasakoti. Pats su juo susitikai, matei ir šerifą. Iš to turėtum nemažai suprasti.

– Na taip, aš supratau, kad jie sukti kaip gyvatės šliūžė. Tačiau norėčiau sužinoti, ką, po galais, jie čia veikia, ir kokia visame tame buvo Sorensono vieta.

– Iš kur man apie tai žinoti?

– Netikiu, kad nežinai. Vos tik tas nelaimėlis susprogo, tu patarei mums dingti ir pasakei, kad pati pasikalbėsi su šerifu. Tarsi būtum žinojusi, kas atsitiks.

– Aš žinojau, jog su jumis gali būti pasielgta neteisingai.

– Pasielgta neteisingai, – linkčiodamas pakartojo Arlenas. – Turi galvoje, būsime uždaryti už grotų, sumušti ir apiplėšti? Žinojai, kad būtent tokia tikimybė egzistuoja?

Ji neatitraukė žvilgsnio.

– Sorensonas buvo alkoholio kontrabandininkas, – tęsė jis. – Tačiau čia ne „sausa“ valstija. Ką jis čia veikė?

– Negalėčiau pasakyti.

– Sušiktas melas, ir tu tai žinai.

Ji nusisuko, vėl pasižiūrėjo į jį ir tarė:

– Ką tau pasakė Veidas, kai kalbėjotės prie jo mašinos?

– Kad jis galbūt padėtų rasti mūsų pinigus, jeigu papasakotume jam, ką jis nori sužinoti apie Sorensoną. Bėda ta, kad mes nieko nežinome.

– Tikrai?

– Tikrai. O štai tu žinai. Tu tikriausiai žinai velniškai daug. Gal teiktumeisi papasakoti man, kaip vyrukas iš Klivlendo tapo šerifu vietelėje, kur lankytojai iš šiaurės yra tokie pat dažni kaip pingvinai? Gal galėtum papasakoti, kas tokius vyrus atveda į tokį užkampį, kaip čia atsidūrė tavo tėvai, kas patupdė tavo brolį už...

– Nekalbėk apie mano šeimą, – ištarė ji, o jos balsas pasidarė toks žemas ir šaltas, kad ji atrodė tikrai grėsmingai.

Jis atidžiai ją nužvelgė, tada linktelėjo ir pasakė:

– Pasilaikysiu tuos klausimus sau. Jie – ne mano rūpestis. O štai Solomonas Veidas ir jo šmikis šerifas – mano.

Ji vėl nuleido akis, o kai prabilo, jos balsas buvo tylus ir apgalvotas.

– Turėtum būti atsargesnis su Solomonu Veidu. Nesvarbu, ar būsi čia, ar kur kitur, su Solomonu Veidu turėtum elgtis atsargiau.

Tai buvo kita tos pačios kalbos, kurią išrėžė pats Veidas, versija.

– Man štai kas pasidarė labai įdomu, – tarė Arlenas, – kodėl visi tie vaikinai šitiek laiko praleidžia tavo smuklėje? Ką tu čia veiki?

Ji paėmė skudurėlį ir vėl pradėjo grandyti, trindama baro paviršių taip stipriai, kad išryškėjo jos rankos raumenys.

– Kaip jau sakei, mano asmeniniai reikalai nėra tavo rūpestis.

Jis stebėjo šeimininkę ilgą laiką laukdamas, gal ji pasakys dar ką nors, tačiau akių Rebeka daugiau nepakėlė. Galiausiai jis apsisuko ir išėjo į lauką.

Verandos stogą jie užbaigė iki sekmadienio pietų, o kai stovėjo ant smėlio, žvelgdami į savo triūso rezultatus, Arlenas negalėjo užgniaužti nedidelio pasitenkinimo tuo, kaip atrodė jų darbas. Atsižvelgiant į tai, kokias medžiagas jie turėjo, konstrukcija buvo velniškai gera.

– Galėtume išvažiuoti, – pasiūlė jis. – Dabar jau beveik viskas padaryta.

– Dar toli gražu iki pabaigimo, – tarė Polas, šluostydamasis prakaituotą veidą skudurėliu. Jis atrodė vyresnis: jo oda buvo tamsiai ruda nuo saulės, plaukai senokai kirpti. – Dar net nepradėjome taisyti „Našlės stebyklos“ ir generatoriaus.

Arlenas sustingo taip ir neįsikišęs cigaretės į burną.

– Generatoriaus? Ar tu jau visai proto netekai?

– Ji neišgalės nusipirkti naujo, – ramiai tęsė Polas. – Todėl ir sakau, kad senąjį reikės pataisyti.

– Sūnau, joks pasaulio mechanikas negalėtų to daikto vėl sutaisyti, o nė vienas iš mūsų nesame mechanikai. Reikia išmanyti, ką darai, net kai bandai paremontuoti nesubyrėjusį mechanizmą, ką jau kalbėti apie tokį, kuris buvo ištaškytas į kokį šimtą dalių. Tas daiktas apneštas smėliu ir žvyru, ir...

– Aš jį jau išvaliau. Einam, pažiūrėsi.

Tada jie apėjo aplink namą link priekinės verandos ir Polas atitraukė brezentą, po kuriuo gulėjo generatoriaus dalys, visos dailiai ir švariai nuvalytos.

– Ir kada gi tu suspėjai?

– Keliuosi anksti, – pasakė Polas, priklaupdamas ant vieno kelio ir pirštu apvesdamas vieną smagratį. – Nuvaliau visą smėlį, o tada nušluosčiau alyva sumirkytu skudurėliu, nes manau, kad nuo to sūraus vandens jis būtų labai greitai apėjęs rūdimis.

– Ar yra nors menkiausia galimybė, kad tas daiktas turėjo kokią nors knygutę? Žinyną?

– Ji sakė, kad niekada tokio nematė. Tačiau turi visus reikalingus įrankius.

Arlenas paspoksojo į nesuprantamą galvosūkį ir palingavo galva.

– Ar kada nors gyvenime tau teko dirbti su varikliais?

– Ne. Bet jo paskirtis įkrauti tą elementų bateriją, – pasakė Polas, rodydamas į vieną bloką sujungtus elementus, atremtus į galinę sieną. – O jie, regis, visi sveiki. Ir išmetimo vamzdis nepažeistas.

– Nuostabu. Tačiau pats variklis – ne. Ką jau sakyti, kad tai, kaip jis buvo sujungtas su namu, liko tik atsiminimuose.

– Na, leisk tau parodyti, ką jau padariau. Ant rėmo buvo du kištukiniai lizdai, aš juos ištraukiau, o tada nusiėmė rėmas, ir aš galėjau pasiekti smagratį, skirstomąjį veleną ir pagrindinį guolį. Visi jie nepažeisti.

– Kaip, po galais, tu apskritai žinai, kas jie tokie?

Polas gūžtelėjo pečiais.

– Daug skaitau apie variklius. Tai štai, pagrindinis generatoriaus agregatas yra sveikas. Taigi dabar, kai aš viską išvaliau, man reikia tik išsiaiškinti, kaip viskas buvo iš pradžių. O man tai padiktuos sveikas protas.

– Žinoma, – numykė Arlenas, žvelgdamas į ant verandos grindų paskleistus krumpliaračius, veržliarakčius ir varžtus. – Sveikas protas.

– Aš nuėmiau patikrinimo plokštelę, – pasakė Polas nebekreipdamas į Arleną dėmesio, sutelkęs visą jį į mechanizmą, – ir dabar galima matyti sujungimo traukles štai čia. Atrodo, kad jos atsipalaidavo, kai generatorių purtė bangos ir jis patyrė smūgį. Matai, štai čia, kai pajudinu alkūninį veleną? Jis krutina pagrindinį guolį. Taip būti neturėtų. Jis turėtų būti įtemptas. Todėl turiu juos visus sutvirtinti prieš pabandydamas paleisti generatorių.

– Na gerai, tarkim tau pavyks atstatyti šitą daiktą, kad jis galėtų vėl veikti, – pasakė Arlenas, – bet tau vis tiek reikės padaryti taip, kad jis siųstų elektrą prietaisams, kaip kad darydavo anksčiau. Bet juk visi laidai buvo nutraukti.

– O, tai bus visiškai lengva. Tiesiog reikės pasižiūrėti, pagalvoti, kas logiška.

– Vadinasi, tą prakeiktą „Našlės stebyklą“ man teks remontuoti vienam?

Polas nieko neatsakė, tad atrodė, kad tikriausiai taip ir bus, todėl Arlenas išėjo į kiemą burbėdamas ir keikdamasis, o tada pasižiūrėjo į stogo viršūnę. „Našlės stebykla“ buvo ant stogo į jūros pusę, nuo jos turėjo atsiverti platus Meksikos įlankos vaizdas, ir beveik visa ji, išskyrus šoninį sutvirtinimo polių, buvo nuplėšta. Jie surinko stebyklos nuolaužas iš viso kiemo ir sukrovė palei namo sieną. Net nuo žemės Arlenas galėjo pasakyti, kad darbas bus nepatogus ir pavojingas.

Jis rado laiptus į palėpę, bet vos pradėjo kopti jais į drėgną ir uždarą erdvę, iš odos porų pasipylė prakaitas. Viduje buvo taip tamsu, kad jam teko apgraibomis susirasti nuleidžiamąsias duris, tačiau jos atsivėrė pakankamai lengvai ir jis netrukus iškišo galvą pro stogą į gaivų orą. Jam niekada per daug rūpesčių nekėlė aukštis, tačiau šis stogas buvo labai status, ir lipdamas ant jo šiek tiek sudvejojo. Tvirtai viena ranka įsikibo į durų staktos įtvirtinimus. Paprastai nuo kritimo jį būtų sulaikę turėklai, tačiau jie buvo sukrauti ant žemės, todėl nuo sulaužytos nugaros jį skyrė tik keletas palaikių skiedrų.

Tačiau dabar, kai jau čia užsiropštė, turėjo pripažinti, kad atsivėrė stulbinantis vaizdas, tarsi būtų įkopęs į švyturį. Jis galėjo matyti ir toli į jūrą, ir žvilgsniu aprėpti pakrantę. Pirmą kartą labai aiškiai suvokė, kokia velniškai atoki ši smuklė. Į pietus paplūdimys driekėsi niekieno netrukdomas, o šiaurėje, abipus siauro, vingiuojančio užutekio, tankiai augo medžiai. Nieko panašaus į kaimynus. Jis pažvelgė į rytus, į pusiasalio gilumą, ir užutekyje pastebėjo valtį.

Ji buvo už linkio, kur pro tarpą tarp medžių buvo galima matyti namą. Valtis buvo plokščiadugnė, tik su irklais – tokia transporto priemone gali judėti praktiškai be garso, jeigu žinai, kaip ja naudotis. Valtyje sėdėjo vyras. Iš tokio atstumo Arlenas galėjo pasakyti tik tiek, kad vyras nebuvo jaunas: jo kaklu iki pečių leidosi ploni, žilstantys plaukai.

„Tik nespoksok ten, – pasakė sau. – Jis supras, kad tu jį pamatei.“

Jis nusisuko ir pradėjo matuoti stogo aikštelę, kurį laiką darbavosi atsukęs nugarą į užutekį. Kai pagaliau atsigręžė ir surizikavo pasižiūrėti, valtis buvo dingusi.

Tą vakarą, kaip jau buvo tapę įpročiu, jie visi sėdėjo verandoje ir valgė, o vakaruose saulė darėsi vis storesnė, užsiliejo raudoniu ir slydo vis žemiau link horizonto linijos. Prieš pat apatiniam kraštui paliečiant vandenį, ji visai sulėtėjo, o tada dingo – tarsi kažkoks godus padaras būtų laukęs jos kitoje pasaulio pusėje ir greitai ją pačiupęs, palikdamas tik kruviną dėmę horizonte.

– Ši vieta tikrai ypatinga, – pasakė Polas, išsitiesęs ant verandos grindų su jau tuščia lėkšte ant kelių. – Labai gražu.

Rebeka linktelėjo, bet nieko nepasakė, ir tada vaikinas atsigręžė į ją.

– Kodėl niekas niekada čia neužsuka?

– Atsiprašau?

– Na... kodėl tu niekada neturi jokių lankytojų?

Ji nusisuko nuo jo.

– Koridoriaus apygarda labai nutolusi nuo didesnių miestų. Čia gyvena nedaug žmonių. Dabar dar mažiau, kai lentpjūvę uždarė.

– Bet vis tiek, kažkas juk turi gyventi netoliese.

– Iš vietinių gyventojų pajamų aš daug negaunu. Daugiausia užsidirbu iš žmonių, kurie išsinuomoja namą kelioms dienoms. Dabar tokių mažiau. Laikai sunkūs.

– Ar tu čia visada buvai viena?

– Ne visada. – Ji kalbėjo netvirtai. – Papasakok, o tu iš kur?

Jeigu Polas ir pajuto, kad ji sąmoningai nukreipė pokalbį, to neparodė.

– Iš Naujojo Džersio. Yra toks miestelis, vadinasi Patersonas. Ten, užsimanę pavakarieniauti lauke, mes dabar sėdėtume gatvėje ir žiūrėtume į šiukšlių dėžes.

– Tau ten nepatiko?

Jis, regis, pasijuto nejaukiai.

– Nežinau. Tai tik vieta... bet toli gražu neprimena šios. – O po nedidelės pauzės pridūrė: – Bet ten yra tiltas, kurį turėtum pamatyti. Visai netoli krioklių.

Rebeka Kadi nusijuokė, o Polas sutriko.

– Atleisk, – pasakė ji. – Man tik pasirodė juokinga, kad tu paminėjai tiltą prieš užsimindamas apie krioklius.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Man jis tiesiog patinka ir tiek.

Arlenas šypsojosi ir gurkšnojo alų. Ji dar gerai nepažįsta vaikio. Išskyrus priešais juos tyvuliuojantį vandenyną, Arlenas nė karto nematė, kad vaikinukas būtų parodęs bent menkiausią susidomėjimą gamtos pasauliu; jį domino tik žmonių sukurtos struktūros. Šiuo atžvilgiu jis buvo iki kaulų smegenų amerikietis: parodyk jam upę, jis norės išvysti tiltą; parodyk jam kalną, jis ims svarstyti, kaip būtų galima per jį nutiesti tunelį. Nepaisant dailidės darbų patirties, Arleno mąstysena buvo visiškai kitokia. Kuo labiau jis brendo, tuo labiau norėjo, kad žmonės paliktų pasaulį ramybėje. Būdamas berniuku jis stebėjo, kaip aplink gimtąjį miestelį banguojančias kalvas išsprogdino dinamitas ir nusėjo išėmomis, kurios atrodė tarsi žaizdos kūne; tam tikra prasme jos ir buvo žaizdos. Stebėjo, kaip dangus virš jų tapo juodas nuo pelenų ir anglių dūmų, kaip sengires pakeitė kelmų laukai. Ne, jis tikrai ne nukariautojų tipo. Štai kodėl jam taip patiko dirbti su „CKK“. Flago kalne jie praleido keletą savaičių sunkiai darbuodamiesi, kad pastatytų bokštą. Kokia jo paskirtis? Kad būtų galima iš aukštai pasidžiaugti apylinkių grožiu. Tik tiek. Arlenui patiko tas prakeiktas bokštas.

Jis net nežinojo, ką galvoti apie tą tiltą Ki salose, tą bandymą keliu įveikti jas skiriantį vandenį. Galbūt tiltas būtų buvęs įspūdingas. Galbūt tik keltų širdgėlą.

– Ar visada gyvenai Patersone? – klausė Polo Rebeka, ir Arlenas vėl pažvelgė į vaikiną suvokdamas, kad pats nežino atsakymo į šį klausimą.

– Taip. – Polas atsistojo ir padėjo lėkštę į šoną. – Einu pasivaikščioti, kol dar visiškai nesutemo.

Jis nuėjo daugiau nieko nesakęs, patraukė į pietus, susikišęs rankas į kišenes, nusvirusiais pečiais. Rebeka Kadi tarė:

– Ar aš pasakiau ką nors ne taip?

– Manau, kad jūs abu pasakėte.

– Atsiprašau?

– Tu nenorėjai atsakyti į klausimus apie save, – paaiškino jis, – nenorėjo ir Polas. Visi turi dalykų, apie kuriuos geriau norėtų patylėti.

Jis užbaigė savo šiltą alų, pakėlė galvą ir atidžiai ją nužvelgė. Jos veidą apšvietė blėstantis saulėlydžio švytėjimas, nuo kurio šviesūs jos plaukai atrodė raudoni.

– Ar tu tikrai matai numirėlius? – paklausė ji. Klausimas smogė jam lyg kumštis.

– Polas papasakojo man apie traukinį, – tęsė ji, kai jis nieko neatsakė. – Kodėl iš jo išlipote.

– Jam nederėjo to pasakoti.

– Tik nepyk ant jo. Jis buvo tiesiog sužavėtas tuo. Gal šiek tiek ir išgąsdintas, ypač kai perskaitė tą straipsnį laikraštyje ir sužinojo, kas atsitiko traukinyje likusiems žmonėms. Jis man pasakojo, kad tu matai dūmus ar...

– Nežinau, kodėl mes apie tai kalbamės.

– Aš tik norėjau sužinoti, koks tai jausmas, – pasakė ji.

– Negaliu tau jo nupasakoti. Tu vis tiek nepatikėtum, net jei pabandyčiau, o man nusispjauti į tai, ką tu manai. Tai visų mūsų laiko švaistymas.

– Aš gal ir patikėčiau.

– Tikrai ne.

– Tu gali išvysti mirtį prieš jai ištinkant, – tęsė ji. – Taip sakė Polas.

Jis neatsakė.

– Ar matei kokį nors ženklą, kad Volteris Sorensonas žus? – paklausė ji.

Jis kurį laiką atidžiai žvelgė į ją prieš pasakydamas:

– Ne.

– Kaip manai, kodėl taip atsitiko?

– Nežinau. Bet spėju, kad tai kažkuo susiję su šia vieta.

– Šia vieta?

– Būtent. Čia kažkas ne taip.

Jis matė, kaip sujudėjo jos gerklė, kai ji nurijo. Ji tarė:

– Tu tai jauti?

– Žinoma, – pasakė jis. – O tu – ne?

Ji tarė:

– Aš tikrai nesu viso to dalis. Tu manai, kad esu, bet taip nėra. Atvykau čia tikėdamasi greitai išvykti, visai kaip tu.

– Ar tai koks nors perspėjimas?

Ji neatsakė.

– Atsakyk į mano klausimą, – pasakė jis. – Ar tu jauti, kad ši vieta kažkokia negera?

– Žinoma. Tai tvyro ore tarsi druskos kvapas nuo jūros vandens. Bet man nereikia jausti, kad čia kažkas ne taip. Tu turi savo blogas nuojautas; aš turiu blogus prisiminimus.

Paskui jie abu nutilo. Galiausiai jis tarė:

– Kad jau abu čia mainomės klausimais, turiu ir tau vieną. Kodėl tau nepatinka būti vadinamai Beke?

Ji pasišiaušdavo kiekvieną kartą kam nors ją taip pašaukus, nuo Sorensono iki Bareto, prekių išvežiotojo. Arlenui atrodė, kad tai kiek rimčiau nei nemėgstama pravardė.

Ji drąsiai į jį pažvelgė, tačiau kažkas jos veide susvyravo. Labai trumpai, tik akimirką, jam atrodė, kad ji ketina papasakoti tai, kas liko nutylėta per ilgai. Tarsi ilgai būtų laikiusis tylos, kuri jai kėlė tik skausmą. Jis žinojo, koks tai jausmas. Jis turėjo savo nepapasakotą istoriją, saugotą metų metus, bet kažkodėl šioje verandoje, apšviestas blėstančios saulės spindulių ir sušildytas Meksikos įlankos brizo, jis norėjo viską papasakoti jai. Tas paskutinis žodis buvo esminis. Jai.

Tačiau Rebeka nuo jo nusisuko, o kai vėl prabilo, jos balsas buvo nutolęs, o akys nukreiptos į jūrą.

– Žmonės anksčiau mane taip vadino, – pasakė ji. – Kitokie žmonės, kitokioje vietoje. Aš daugiau nebesu tas asmuo, todėl tas vardas... dabar jis man netinka. Jis daugiau nebe mano.

Tada ji pakilo ir nuėjo į verandos galą, stovėjo atsukusi į jį nugarą, kol išblėso paskutinės raudonos šviesos dėmės, ir nors jie stovėjo toje pačioje šešėlių apsemtoje verandoje, jie buvo atskirai, kiekvienas su savo tyliu sielvartu.

16

Rebeka palaukė iki kito ryto, o tada pabandė jų atsikratyti. Ji išėjo į verandą, kur Polas darbavosi prie generatoriaus, o Arlenas šlifavo sulūžusios stogo aikštelės baliustrados detales, ir ištiesė ploną nudėvėtų dolerių pluoštelį.

– Štai, – pasakė. – Jūs užsidirbote juos, o aš nebenoriu jūsų versti čia likti. Galiu jus nuvežti iki Aukštamiesčio, ten jau susirasite, kas jus paveš toliau.

Arlenas nieko nesakydamas paprasčiausiai atsiklaupė. Polas pasižiūrėjo į pinigus jos delne, tada pažvelgė į ją ir susiraukė.

– Mes dar nebaigėme, – pasakė.

– Padarėte pakankamai. Padarėte daugiau nei pakankamai.

Jis papurtė galvą.

– Ne, aš priversiu šitą generatorių vėl dirbti.

– Nėra būtinybės...

– Nori mus išginti, nes atvyksta teisėjo draugai?

Tai ją nutildė.

– Ne, tiesiog... jūs abu jau padarėte pakankamai daug, – sumikčiojo ji. – Labai man padėjote, padarėte pakankamai, o aš neturiu tiek pinigų, kad jus ilgiau laikyčiau. Todėl prašau paimti pinigus ir aš nuvešiu jus...

– Aš baigsiu savo darbą.

Ji dar paspoksojo į Polą, tada lėtai sugniaužė pinigus delne. Jos akys vis dar buvo nukreiptos į vaikiną, tačiau žvilgsnis tarsi nutolo.

– Paklausyk, – pasakė. – Bus geriau, jeigu jūsų čia šiąnakt nebus.

– Kodėl? Kas tie žmonės? Ar tu patekai į bėdą?

Tada prabilo Arlenas:

– Polai, tai ne tavo reikalas, – tačiau vaikinas net nepažvelgė į jį.

– Ar tu patekai į bėdą? – pakartojo.

– Ne, bet kai šį namą išsinuomoja Solomonas Veidas, pageidauja, kad jis būtų tuščias. Smuklė turi būti skirta vien tik jo draugams, niekas kitas neįleidžiamas.

– Ką gi, – ištarė Polas, – bet mes jau esame čia.

– Puiku, – pasakė ji, – tada šiąnakt turėsite miegoti valčių namelyje.

– Valčių namelyje? – sukluso Polas. – Bet juk ten net stogo nėra.

– Pats užsispyrei neišvykti, tai gali susitaikyti ir su tuo, kad vieną naktį virš galvos stogo nebus, – atkirto ji, o Polo žandikaulis įsitempė ir vaikinas nusisuko į šoną.

„Na štai, pagaliau, – pagalvojo Arlenas. – Pagaliau jis pasakys, kad to jau gana, paims pinigus ir mes iškeliausime...“

Tačiau Polas tarė:

– Na ir puiku. Pernakvosime valčių namelyje.

Rebeka kilstelėjo ranką prie skruosto, ir akimirką, tik vieną akies mirktelėjimą, tas gestas atskleidė visai kitokią moterį; tai buvo pažeidžiamos moters gestas. Bet ji iš karto susivokė ir užsikišo plaukus už ausies, tarsi visą laiką taip ir planavo padaryti.

Daugiau tuo klausimu niekas nieko nesakė. Polas toliau kovojo su generatoriumi. Vėlyvą popietę jis nusprendė, kad mechaninės detalės pakankamai sutvirtintos, ir pradėjo jungti dalis į visumą. Arlenas stebėjo jo veiksmus, kaip vaikis pataiso tai, ko niekada nebuvo taisęs, dirbdamas be jokio vadovo ar schemos, ir palingavo galva. Vaikinas neabejotinai buvo gabus iš prigimties. Tai, žinoma, netrukdė Arlenui galvoti, kad tas daiktas daugiau niekada neveiks.

Apie penktą valandą Polas sudėliojo generatorių ir garsiai pašaukė Arleną, kad tas nusileistų ir jie galėtų jį patikrinti. Jis nusileido ir stebėjo, kaip Polas pripylė į bakelį žibalo aiškindamas, jog sujungė jį su elementų baterija, o kai tik bus tikras, kad generatorius veikia, jiems liks tik vėl prijungti jį prie namo ir įrengti naują priestatą. Kol jis kalbėjo, į lauką išėjo Rebeka. Vos tik jai pasirodžius, Polo balsas pagilėjo, o jo kalbėjimo maniera tapo daug labiau autoritetinga, tarsi jis būtų remontavęs generatorius visą gyvenimą. Norėdamas paslėpti šypseną Arlenas prisidegė cigaretę.

– Na, štai, – pasakė Polas, tada kaire ranka dar kažką pareguliavo – Arlenas nusprendė, kad tai droselinis vožtuvas, – o dešine pradėjo sukti paleidimo rankeną.

Nieko neįvyko. Girdėjosi tik besisukančios paleidimo rankenos skleidžiamas garsas, tačiau nepasigirdo nė vieno kliuktelėjimo, nė karto nekostelėjo žibalo galios pažadintas variklis. Polas susiraukė, pakrutino droselį ir dar greičiau pasuko rankeną. Jo kaktą nubėrė prakaito lašai. Vis dar nieko. Jis staigiai nukėlė ranką nuo paleidimo rankenos ir atsitraukė.

– Palauk minutėlę, – pasakė Rebeka. – Galbūt reikia pasukti rankenėlę ilgiau.

Vaikinukas papurtė galvą.

– Jis net nebando. Kažkas vis dar negerai. Jis net nebando užsivesti.

Jo balsas vėl buvo jo balsas, švelnesnis ir jaunesnis. Arlenas išpūtė dūmus ir tarė:

– Aš ir nesitikėjau, kad tu tiek daug įstengsi padaryti, kad apskritai sudėsi jį į vieną darinį. O priversti jį veikti – tai jau labai sunki užduotis.

Polas nieko neatsakė, tik vėl suklupo ant kelių, pasiėmė atsuktuvą ir ėmėsi atsukinėti patikrinimo plokštelę.

Rebeka tarė:

– Polai, tau gali ir nepavykti jo užvesti. Galbūt jis nepataisomai sugadintas.

– Jis nėra nepataisomai sugadintas, – pasakė vaikis, bet ji nebekreipė dėmesio nei į jį, nei į generatorių, o žvelgė į kelią ir jį supančius tamsius medžius. Suvilgė lūpas liežuvio galiuku.

– Greitai turėsi liautis, – pasakė ji. – Man reikia, kad jūsų čia nebūtų, kai atvyks... svečiai.

– Ak, taip, – pratarė Polas. – Svečiai.

Jos „svečiai“ atvyko trimis automobiliais, kurie atriedėjo virtine, tarsi nepopuliaraus žmogaus laidotuvių procesija. Automobiliai įvažiavo į kiemą ir sustojo, o tada iš jų pasipylė žmonės. Pirmasis stovėjo apdaužytas pikapas, su įlenkimais ant visų durelių, paskutinis – šerifo automobilis. Tarp jų įsiterpęs žvilgėjo juodas Plymouth.

Arlenas ir Polas viską stebėjo tylėdami iš medžių giraitės. Arlenas vėl pasijuto kaip kare: tupi susigūžęs krūmuose su bendražygiu, aplink vieni išdavikai. Kai išvydo Plymouth, jam užgniaužė gerklę, ir akimirką jis svarstė, kad reikėtų užsirašyti automobilio numerį. Tačiau kam jį praneštų? Šerifui Toliveriui? Teisėjui Solomonui Veidui? Ne, jam daugiau žinių apie šį automobilį nereikėjo.

Iš pirmojo automobilio išlipo vyras ir trys vaikinukai, tikrai dar nesulaukę pilnametystės. Kaimiečiai. Dėvėjo drabužius, kokių neišvysi jokioje universalinėje parduotuvėje – tokius galima užsisakyti tik iš ūkininkų tiekėjų katalogų; jie buvo užsimaukšlinę skrybėles, kurios tikrai buvo ne kartą spardytos dulkėse. Vyras turėjo plonytę žilų plaukų kaselę, nusvirusią kaklu žemyn. Stebėtojas iš valties užutekyje. Trys berniukai sekė prilipę prie jo tarsi paklusnūs, bet atsargūs šunys.

Plymouth atvyko tik vienas vyras, elegantiškas, tvarkingas jaunuolis su kostiumu. Toliveris taip pat atvažiavo vienas, jo nelydėjo jokie padėjėjai. Jis atsistojo kieme ir įtariai apsidairė, kol likusieji suėjo į namą. Jo žvilgsnis perbėgo medžiais, už kurių slėpėsi Arlenas ir Polas, tačiau jų nepastebėjo. Galiausiai jis nužingsniavo paskui kitus į „Kiparisų namus“, ir jie visi dingo už uždarytų durų.

– Man visa tai nepatinka, – sušnabždėjo Polas. – Neturėtume jos palikti...

– Užsičiaupk, – pertarė Arlenas; nuo įtemptų nervų jo balsas buvo šiurkštus. – Darysime taip, kaip ji prašė. Ji žino, ko tikėtis, mes – nežinome. O gal tu skubi vėl pasišnekučiuoti su šerifu?

Tai nutildė vaikiną ir jie nusėlino pro medžius atgal į prieplauką. Polas įsitaisė ant plačios grindlentės, nuleidęs kojas į tarpą, kur trūko kitų lentų.

– Šią prieplauką mes lengvai sutvarkytume, jeigu ji turėtų medienos, – pasakė.

– Tikriausiai.

– O kad sutaisytume tą valčių namelį, užtektų paprasčiausių dailidės darbų – pataisyti stogą, sutvirtinti sienas ir panašiai.

– Tai jau tikrai.

– Mes galėtume viską padaryti.

– Neabejotinai. – Arlenas buvo išsiblaškęs, galvojo apie grupelę smuklėje.

Jis prisidegė cigaretę ir pasižiūrėjo į nuleistus vaikino pečius, o tada į miškais apaugusio užutekio žiotis. Saulė prapuolė, dingo po Meksikos įlankos bangomis, tačiau ties horizontu vis dar buvo likęs neryškus rausvas ruožas, nors ir jis sparčiai virto šešėliu. Buvo pakankamai šilta – kai jautiesi komfortiškai, pasiruošęs išsitiesti ir stebėti, kaip kyla žvaigždės, kol apsunks vokai.

Atsklendė garnys, grakštus ir greitas kaip kulka, tada staigiai nusileido ant kranto priešingoje nuo jų pusėje ir atsistojo ant laibų kojų tyrinėdamas vandenį. Nors minutėlę nukreipus nuo paukščio akis jį surasti būtų buvę sunku – ploną lyg pieštukas šešėlį augalų raizgynės fone. Miškų gilumoje čirpė vabzdžiai ir šnareno įvairūs padarai.

– Ji pasirengusi mums sumokėti, – pasakė Arlenas. – Pinigų nebus daug, bet jų užteks traukinio bilietui atgal į Flago kalną.

– Arlenai, – tarė Polas, kai paskutiniai švytintys saulės likučiai paniro po juodais vandenimis, – aš negaliu jos palikti.

– Negali jos palikti?

Polas linktelėjo, vis dar atsukęs Arlenui nugarą.

– Rebekos. Negaliu jos palikti.

Arlenas užsimerkė ir giliai užtraukė cigaretę, taip giliai, kad gerklę nutvilkė karštas ir aitrus dūmas. Jis nurijo dūmų sukeltą kosulį, dar kiečiau sumerkė akis.

– Kodėl?

– Pats žinai kodėl.

– Polai... ji nepaprastai graži moteris. Moteris, galinti turėti tavo amžiaus sūnų. Aš suprantu, ką tu matai. Ji iš tų, kurios susuktų daugumos vyrų galvas. Bet ji pakliuvusi į tokią padėtį, kurioje tu negali atsidurti.

– Ką nori pasakyti? Ką tu žinai?

– Tie vyrai, kurie atvažiavo, sūneli, nėra dori vyrai. O Veidas? Nejaugi manai, kad jis čia varo teisėtą versliuką? Po galais, vyras, su kuriuo atvažiavome, buvo suknistas alkoholio kontrabandininkas. Ką aš žinau apie jos situaciją? Ničnieko. Bet žinau esmę, ir to man pakanka.

– Net jeigu ir taip, aš jos nepaliksiu. Arlenai, man atrodo, jog keliavau per laiką siekdamas čia atsidurti tik tam, kad ją rasčiau. O dabar, kai ją radau... negaliu palikti.

Polo balsas buvo kimus, jo garsas privertė Arleną atsimerkti ir pasižiūrėti į vaikį, o tada atsukti veidą į tamsius vandenis ir brizą, kuris pūtė į juos iš vakarų.

– Sūneli, ji už tave vyresnė daugiau nei dešimt metų. Galbūt net penkiolika. Ji subrendusi moteris.

– Tai nieko nereiškia. Arlenai, ji čia visiškai viena, ir aš aiškiai matau, kad ji siaubingai pavargo būti viena. Matau tai visiškai aiškiai.

– Ji pati pasirinko čia likti.

– Nežinau, ar tikrai pati. Daug žmonių šioje šalyje daro dalykus, kurių jie nepasirinko, bet kuriuos yra priversti daryti. Ir dar tau pasakysiu: ji to neparodo, bet ji bijo. Mačiau tai dieną prieš užklumpant uraganui, kai padėjau jai užkalti langus.

– Daug žmonių bijo uraganų.

– Ji bijo, – pakartojo Polas, – bet tikrai ne uragano.

Arlenas nieko nesakė. Polas atsisuko į jį atstatęs žandikaulį.

– Ji vieniša, ir aš jai patinku. – Tarsi tai užbaigtų diskusiją.

– Tu jai patinki. Nesunku tai pamatyti. Tačiau ne taip, kaip...

– Iš kur tu žinai? – pratrūko Polas. – Iš kur tu žinai, ką ji jaučia? Ar tu vedęs? Ar kada nors buvai vedęs?

Stojo ilga tyla, tada Arlenas švelniai tarė:

– Tai tu jau taikaisi ją vesti?

– O, aš nežinau. Prašyčiau neatsukti mano žodžių prieš mane. Tau būtų lengva tai padaryti, ir mes abu žinome. Aš sakau tik tiek, kad ji man patinka. Man ji taip patinka... Arlenai, aš net negaliu tau apsakyti kaip.

Tačiau Arlenas suprato. Matė tą jausmą augant nuo pat jų pasirodymo „Kiparisų namuose“ pradžios, bet dabar, kai Polas pabandė viską išsakyti žodžiais, jis susirūpino, kad prie jau esamų bėdų prisidėjo dar viena.

– Aš suprantu, – pasakė jis. – Bet tu prisišauksi nelaimę. Nesulauksi nieko, tik...

– Arlenai, aš negaliu jos palikti.

Jo balsas nebebuvo kimus ir sprangus, jo žodžiuose skambėjo baigtinumas. Tardamas juos jis pažvelgė Arlenui į akis ir išlaikė žvilgsnį, kol baigė kalbėti, o tada nusisuko ir įsmeigė akis į kitą įlankėlės pusę. Garnys pabandė pagauti žuvį seklumoje, puolė į priekį taškydamas vandenį ir mosuodamas sparnais, o tada žengė atgal. Jo snapas buvo tuščias. Užsimoji ir nepataikai.

– O aš maniau, kad mes sutarėme grįžti į Flagą, – pasakė Arlenas.

– Žinau, ir man nėra nieko baisiau nei ginčytis su tavimi. Bet, Arlenai, – jis vėl atsisuko, o šešėliuose atrodė labiau vyras nei berniukas, jo veide atsispindėjo suaugusiojo nuovargis. – Negaliu jos palikti. Supranti? Aš liksiu čia.

– Bet jeigu ji nenorės, kad liktum?

– Ji norės. Jai reikia, kad kas nors sutaisytų šią prieplauką, o tada valčių namelį, ir – kad prasmegčiau, jei man rūpi, ką sako kiti – aš galiu priversti tą generatorių veikti. Galiu. Čia man yra labai daug veiklos, ir tai parodys jai... įrodys jai...

– Kad jai tavęs reikia, – užbaigė Arlenas tyliai.

– Aha.

Arleno krūtinė prisipildė oro ir jis išpūtė jį lauk, bet šį kartą cigaretė vis dar smilko nuleista prie šono. Juos apgaubė tamsa, o zvimbiančių vabzdžių kakofonija, sklindanti iš miškų, tik dar labiau sustiprėjo visiškai išblėsus dienos šviesai. Įlankėlėje garnys žingsniais matavo naują plotą ruošdamasis dar vienam puolimui.

– Aš atsitempiau tave čia, – pasakė Arlenas. – Tai aš tave atsivežiau į pietus, aš tave ištraukiau iš traukinio. Ir būtent aš įkišau tave į prašmatnų Sorensono automobilį, atsitempiau į šias vietas, todėl ir dabar neketinu palikti tavęs vieno.

Jau ne pirmą kartą nuo šios kelionės pradžios jis jautėsi kaip nematomų, bet dėl to ne mažiau galingų srovių stumdomas žmogus.

– Tau nebūtina likti, – pasakė Polas.

– Nepaliksiu tavęs čia vieno. Berniuk, nesi kvailas, čia vyksta neaiškūs reikalai, ir tu tai žinai. Nepaliksiu tavęs vieno tokioje vietoje.

Polas tarė:

– Ačiū.

– Šūdas, – keiktelėjo Arlenas ir tamsoje ėmė grabaliotis kitos cigaretės.

Kurį laiką buvo tylu, tik nakties garsai gaubė juos, o tada Polas pareiškė:

– Tu nemanai, kad ji kada nors gali mane pamilti.

Arlenas nieko nesakė.

– O aš manau, kad gali, – tęsė Polas. – Tačiau tam prireiks laiko. Reikės galimybės jai įrodyti, kas aš iš tikrųjų esu. Kuo aš galiu būti. Bet manau...

Jis nutilo, o Arlenas nebandė vėl įkvėpti jų pokalbiui gyvybės ar ką nors pridurti. Jis tik atsirėmė į sumaitotą valčių namelio sieną ir surūkė savo cigaretę, o vaikinas žvelgė į kitą užutekio pusę, kur garnys puolė ir nepataikė vieną kartą, tada dar kartą, o paskui buvo per tamsu, kad būtų galima įžiūrėti, kaip jam sekasi.

17

Jie praleido kokią valandą ar dvi sėdėdami ir kalbėdami apie nereikšmingus dalykus, bet abu krūpčiojo su kiekvienu nauju garsu, jų mintys neišvengiamai krypo į „Kiparisų namus“. Kartą Polas ėmė slinkti į tą pusę sakydamas, kad eina nusilengvinti, bet Arlenas parodė į medžius.

– Daugiau privatumo tau nereikia. Ir nė negalvok eiti ten, kur matosi taverna, nebent nori jai sukelti nemalonumų.

Tai, regis, vaikį įtikino. Jis nuėjo į krūmus ir nusišlapino.

– Manai, jai viskas gerai? – tarė grįžęs.

– Žinau, kad jai viskas gerai, – atsakė Arlenas. – Polai, ji jau kurį laiką visiškai viena vadovauja šiai smuklei. Tokie vyrai čia lankėsi daugiau nei vieną kartą, ir jai puikiai pavyko susitvarkyti vienai. Nepradėk dabar dėl to nerimauti. Jai tai normali naktis.

Jis nebuvo tuo tikras, tačiau reikėjo, kad vaikinas tuo neabejotų. Išsitraukė plokščiąją gertuvę iš kišenės, atsuko dangtelį ir pasiūlė ją Polui.

– Gurkštelk truputį.

– Ne, man viskas gerai.

– Nagi, – ragino jis. – Šiąnakt to nusipelnei, Polai. Palengvins tavo nerimą.

Truputį padvejojęs Polas paėmė gertuvę ir gurkštelėjo. Kurį laiką jie leido gertuvę per rankas, sėdėdami ant valčių namelio grindų, jis dabar labiau priminė stoginę, vienoje pusėje atvirą nakties dangui. Visai Polui iš kairės užutekio vanduo švelniai teliūskavo po valčių nameliu.

– Ne tokia jau ir bloga vieta praleisti naktį, – vienu metu sumurmėjo vaikinas, jo balsas pradėjo veltis nuo gėralo. – Girdi vandenyną, matai žvaigždes...

Arlenas nieko nesakė. Po kurio laiko vaikinas išsitiesė ant antklodžių krūvos. Arlenas užsidegė cigaretę ir laukė, kol tylą užpildė vėjo ir vandens garsai. Kai cigaretė sudegė iki pat pirštų galiukų, jis galėjo drąsiai sakyti, kad vaikis jau miega. Visada užmigdavo greitai ir giliai, kaip ir visi berniukai „CKK“ – dieną jie būdavo taip apkraunami darbu, kad pamirštų namų ilgesį ir įnoringumą vos galvai palietus pagalvę. Be to, jis vis dar nebuvo pratęs gerti, todėl miegos dar giliau, neprabusdamas. Būtent to Arlenas ir tikėjosi.

Jis tyliai pakilo ant kojų ir išėjo iš prieplaukos, o tada pakilo smėlėtu takeliu, vedančiu į taverną. Pasiekęs takelio galą pamatė, kad iš pagrindinio baro kambario sklinda mirguliuojanti žibalinių lempų šviesa. Automobiliai vis dar stovėjo kieme.

Jis sudvejojo ir pasižiūrėjo į automobilius svarstydamas, ką dabar būtų geriausia daryti. Jeigu jis labai pasistengtų likti nepastebėtas, sėlintų aplinkui, pasilenkęs, laikydamasis šešėlių, tikriausiai jam pavyktų tai padaryti. Vienintelė problema – egzistavo tikimybė, nors ir labai nedidelė, kad jie išvirs iš smuklės netinkamu metu ir jį pastebės. Ne, geriau bus nueiti link automobilių kaip įmanoma atsainiau, o jeigu kas nors išeitų į lauką ir jį pamatytų, jis galėtų apsimesti nieko nežinančiu, paaiškintų, kad jie su Polu apsistojo valčių namelyje, o jis tiesiog negalėjo užmigti. Bus lengva pavaizduoti, kad tai tiesa, nes praktiškai tai ir buvo tiesa.

Jis apėjo Plymouth ir buvo ką tik išsitraukęs degtukų paketėlį, kad galėtų apšviesti jo numerius, kai akies krašteliu pagavo kažkokį judesį. Jis staigiai besidaužančia širdimi apsisuko, priešais save iškėlęs kumščius.

Šerifo automobilyje buvo moteris. Ji sėdėjo keleivio vietoje, per tamsų stiklą žvelgdama į Arleną be jokios išraiškos veide.

Akimirką jis taip ir stovėjo, sugniaužęs kumščius, bet tada juos nuleido, metė žvilgsnį į taverną ir prisiartino prie automobilio, viena ranka tarsi sukdamas ore, rodydamas, kad ji nuleistų langelį. Ji taip ir padarė, o jis išgirdo keistą dzingsėjimą. Tik kai visai prisiartino ir atsiklaupė šalia durų, suprato, kad jai uždėti antrankiai.

– Ką jūs čia darote? – sukuždėjo jis.

– Laukiu, – atsakė ji, – kol jie baigs derybas.

– Dėl ko?

– Dėl mano gyvybės.

Jis perbraukė delnu per smakrą ir atidžiai ją nužvelgė, nuo antrankių iki veido. Tai buvo graži moteris, pilnomis lūpomis ir tokiais tamsiais plaukais, kad jie atrodė kaip nafta, išlieta ant jos blyškiai geltonos suknelės priekio. Po plieno „apyrankėmis“ jos rankos atrodė grakščios ir elegantiškos.

– Apie ką jūs čia šnekat? – tarė Arlenas. – Kas jūs tokia?

– Mano vardas Gvena.

– Man nerūpi jūsų vardas, norėjau paklausti, ką, po galais, jūs veikiate čia, su šiais vyrais. Kodėl tas šunsnukis jus surakino?

– Aš esu svertas, – pasakė ji ir pirmą kartą jos balse pasigirdo aiškus jausmas. Ne baimė, bet sielvartas. Iš širdies gelmių kylantis sielvartas.

– Kaip suprasti?

– Viduje yra mane mylintis vyras, – pasakė ji. – Ir jie tai žino. Jie ketina... Manau, kad jie ketina patikrinti jo meilės stiprumą.

– Vaikinas, kuris vairavo Plymouth?

– Taip, Deividas.

– Kodėl jie paliko jus čia, kodėl nepasiėmė kartu?

– Aš jau buvau viduje, kartą. Kad jis galėtų mane pamatyti. Tada Teitas paprašė šerifo mane išvesti. Manau, kad jis nejaukiai jaučiasi mano akivaizdoje.

Jos balsas skambėjo keistai: ji kalbėjo negarsiai, tačiau tvirtai ir visiškai dalykiškai.

– Kas tas Teitas? Ar tas vyresnis vyras? Ilgais žilais plaukais?

– Taip. Trijulė su juo – tai jo sūnūs. Gyvačių šeimyna. Judu su berniuku turėsite jų pasisaugoti, pone Viagneri.

Išgirdęs ją tariant savo pavardę, jis suspaudė rankomis durų rėmą.

– Tai jūs mane pažįstate, ką? Toliveris pasakojo savo pasakėles?

– Šiems vyrams jūs nerūpite, – pareiškė ji, tarsi jis nebūtų prasižiojęs, – kol kas. Bet vis labiau jiems rūpėsite, kuo ilgiau čia liksite.

– Neketinu čia likti. Aš bandžiau išvažiuoti...

– Duokite man savo ranką, – tarė ji.

– Ką?

– Puikiausiai mane girdėjote. – Jos kuždesyje dabar buvo girdėti skubumas.

Pakilo vėjas atnešdamas nuo vandenyno vėsą; Arleno oda pašiurpo. Jis žvelgė į moters akis, bet nors ir norėjo paprieštarauti, negalėjo. Paleido durų rėmą ir ištiesė dešinę ranką, o tada ji kilstelėjo abi savąsias, žvangindama antrankius, ir sučiupo jo delną. Kai jos vėsios, plonos rankos prisilietė, pirštais nuslysdamos jo delnu, jam užgniaužė kvapą.

– Tu ta mergina iš Kasadagos, – pasakė jis. – Sorensono mergina.

Būrėja, skaitanti iš delno. Ta, kuri liepė Sorensonui pagelbėti į bėdą patekusiems keliauninkams.

– Aš esu mergina iš Kasadagos, – pakartojo ji. – Bet ne Sorensono. Jau sakiau tau – myliu tą vyrą smuklėje. Deividą. Ir jis myli mane, ir tai bus mūsų pražūties priežastis, pone Viagneri. Meilė yra galingas dalykas, ir kaip visi galingi dalykai, ji gali būti panaudota piktam.

Ji švelniai trynė jo delną pirštų galiukais.

– Įsimylėjai netikusį vaikiną, – tarstelėjo Arlenas.

– Ššš. Aš bandau pamatyti, ar tu...

– Liaukis, – pasakė jis ūmai pašiurkštėjusiu balsu ir ištraukė ranką. – Nesiruošiu klausytis šitų paistalų. Tu nieko negali išskaityti iš mano delno.

Ji susiraukė, bet neatsakė į jo šiurkštumą.

– Tu esi berniuko sergėtojas, – tarė ji. – Ir jauti, kad jam šioje vietoje geruoju nesibaigs. Aiškiai tai matau. Tu supranti pavojų ir...

– Liepiau tau liautis, – pertraukė jis. – Poniute, jeigu norite pasakyti tiesą, aš su jumis mielai pasikalbėsiu, bet nesiruošiu čia sėdėti ir klausytis kažkokių kvailysčių.

– Žinoma, ne. Jūs ilgai ir sunkiai mėginote užblokuoti dalykus, kuriuos privalote išgirsti. Bet ateis akimirka, kai jums teks paklausyti.

– Aš mielai paklausysiu, kaip jūs aiškinate, kas atsitiko Volteriui Sorensonui ir kas vyksta tame... – Jo balsas nutilo. Jis net neužsičiaupė, tik klūpėjo ten atvipusiu žandikauliu ir spoksojo į tamsų šerifo automobilio saloną.

Žvilgantys lyg sidabras antrankiai dabar gulėjo ant plonų kaulų.

– Kas atsitiko? – paklausė ji, o kai jis pakėlė akis, tikėdamasis pamatyti tas dailias, pilnas lūpas, į jį spoksojo kaukolė.

Žodžiai pradingo. Kaukolė palinko į šoną, atidžiai jį nužvelgė, o tada tyliai ir liūdnai pasakė:

– Tai jau įvyko, tiesa? Jis pasakė jiems. Viskas baigta.

Arlenas nepajėgė atsakyti.

Ji tarė:

– Tu regi manyje mirtį. Tu tikrai turi neišpasakytų sugebėjimų.

Galiausiai jis sugebėjo prabilti. Tarė:

– Ponia, privalote dingti iš šito automobilio.

Kaukolė lėtai palingavo į šonus.

– Ne.

– Taip. Jūs privalote išlipti iš šio automobilio ir...

– Jie mane ras, – pertarė ji. – Ir man baigsis taip pat, tik tada blogai baigsis ir tau su berniuku. Ir Rebekai. Neleisiu, kad taip atsitiktų.

– Ponia, – neatlyžo jis. – Gvena, privalai kai ką suprasti. Jie tave nužudys.

– Jie nuo pat pradžių ketino taip padaryti, – pasakė ji. – Tik prireikė trupučio laiko, kad tai galutinai pasitvirtintų.

Jis daugiau nebegalėjo žiūrėti į kaukolę. Išsitraukė degtukų paketėlį, uždegė vieną degtuką ir palinkęs į automobilio vidų priartino jį prie pat jos veido. Mirguliuojančioje šviesoje oda ir mėsa tarsi sviestas pasklido virš kaulų ir jos veidas vėl buvo toks pat kaip anksčiau. Išskyrus sūkuriuojančių, pilkų dūmų kupinus duburius vietoj akių.

– Nagi, – paragino jis. – Einam. Mes pabėgsime. Visi trys. Aš atsivesiu berniuką ir mes pabėgsime.

– Nuo jų pabėgti neįmanoma, – pasakė ji. – Tikiuosi, jūs tai suprantate. Privalote tai suprasti. Nuo to, kas slypi ateityje, pabėgti negalite.

– Tylos, – paliepė jis. – Einam dabar pat. – Degtukas sudegė iki pirštų, jis jį papurtė užgesindamas ir sugriebė durų rankeną.

– Ne! – pasakė ji, ir suėmusi rankenėlę kauliniais pirštais, patraukė į save priešindamasi jo pastangoms.

– Tuoj pat išlipk iš automobilio!

– Palik mane ramybėje, – sušnypštė ji.

– Nepaliksiu. Lipk iš to sumauto automobilio.

Jis sugebėjo praverti dureles, tačiau tada ji trūktelėjo jas su stulbinama jėga ir vėl užtrenkė. Metalo trinktelėjimas į metalą garsiai nuskambėjo nakties tyloje. Ji tarė:

– Slėpkis. Dabar pat.

Šį kartą jis nesiginčijo. Suprato, kad negali sau to leisti. Greitai parkrito į žolę ir nusirito į priekį, link Plymouth, kai staigiai atsilapojo paradinės „Kiparisų namų“ durys, verandoje pasigirdo sunkūs žingsniai ir kažkas šūktelėjęs pareikalavo žibinto. Prie automobilių vis dar buvo tamsu, todėl Arlenas nusirangė į priekį, kol visai palindo po Plymouth. Ten ir liko, kai pro šalį pratrypė Toliveris – matėsi tik pora batų ir pakrypęs žibinto švytėjimas.

– Tau buvo liepta nejudėti, – prabilo šerifas. – Neišleisti jokio garso. Nejaugi manei, kad galėsi žengti bent žingsnį šitaip surakinta?

Arlenas suvokė, kad ji buvo prirakinta prie automobilio sėdynės. Galbūt surakintomis kojomis. Ji nebūtų galėjusi bėgti net jei būtų norėjusi.

– Mes jau beveik baigėme, brangute, – tęsė Toliveris, o jo balse buvo tiek pašaipios grėsmės, jog Arlenui teko sukąsti dantis, kad įveiktų norą išsiristi iš po Plymouth ir pradėti mosuoti kumščiais. Pastate buvo ir daugiau vyrų. Ir visi jie tikriausiai ginkluoti.

– Netrukus važiuosime. Nuvešime tave namo. Bet jeigu tu vėl sujudėsi ar išleisi kokį garsą, aš suvarysiu kulką į tavo dailų veidelį. Supratai?

Stojo ilga tyla, Toliveris vėl praėjo pro Plymouth. Arlenas palaukė, kol jo batai sudunksės į verandos grindis ir užsivers durys, o tada vėl išlindo iš po automobilio. Jis nusėlino link šerifo automobilio ir pažvelgė į moterį. Į jį žvelgė kaukolė.

– Jiems tavęs reikės, – pasakė Gvena pasivadinusi moteris. – Polui ir Rebekai. Negali jų čia palikti. Jiems tavęs reikės.

Viduje vėl pasigirdo garsūs balsai. Ji pažvelgė į namą, tada vėl į jį ir pasakė:

– Eik. Tavęs čia negali pagauti. Dabar jau eik.

Jis atsitraukė į medžių prieglobstį nieko nesakęs, nežinodamas, ką daryti. Tebetupėjo tarp audros išdraskytų mangrovių, kai jie visi išėjo iš tavernos. Šerifas Toliveris ir žilaplaukis vyras, kurį ji pavadino Teitu, ėjo pirmi. Iš paskos sekė trys berniūkščiai, tempdami vyrą iš Plymouth. Pats jis negalėjo paeiti, ir nors nenustodamas kažką marmaliavo, iš jo burnos nepasigirdo nė vieno suprantamo žodžio. Atrodė, tarsi jis būtų bandęs kalbėti be lūpų ar dantų.

Jie įgrūdo jį į Plymouth, bet šį kartą jis atsidūrė ant galinės sėdynės, o visi trys Teito berniukai suvirto ant priekinių. Teitas užkūrė savo pikapą, tuo metu Toliveris pasilenkė pro Plymouth langelį tarsi koks kelių inspektorius, trumpai šnektelėjo su prie vairo sėdinčiu vaikinuku ir patraukė link savo automobilio. Įlipo vidun, įjungė variklį ir išvažiavo iš kiemo procesijos priešakyje, keliuku į kalvą.

Arlenas akimis ieškojo merginos tamsoje tikėdamasis, kad išvažiuojant iš šios vietos jos išvaizda pasikeis. Tačiau buvo per tamsu. Jis nieko negalėjo įžvelgti.

18

Pirmiausia nužingsniavo iki valčių namelio, patikrinti, kaip Polas. Vaikinas giliai miegojo susiraitęs ant senų antklodžių krūvos, po juo į prieplaukos atraminius stulpus švelniai teliūskavo vanduo. Buvo tamsu nors į akį durk, tačiau atrodė, kad kuo labiau į naktį, tuo daugiau triukšmo – įlankėlę apaugę medžiai skambėjo nuo vabzdžių, naktinių gyvūnų ir vėjo keliamų garsų. Rytų kryptimi, toliau į pusiasalio gilumą, miškai tik tankėjo, atrodė kaip didžiulė susivijusių siluetų masė nakties dangaus fone. Arlenas pagalvojo, kad jeigu gyventų šioje šalies dalyje, tikrai laikytųsi kuo arčiau kranto, kur daiktai aiškūs ir ryškūs, ir galima matyti, kas artinasi.

Pasiėmė gertuvę nuo prieplaukos grindų, kur buvo ją palikęs, ir trūktelėjo didelį gurkšnį. Paskui užsuko dangtelį ir nuėjo atgal link smuklės. Lempos viduje vis dar švietė, o priartėjęs išgirdo keistą brūžavimą. Plačiai atvėrė duris ir žengė vidun, o Rebeka Kadi šūktelėjo iš baimės.

Ji stovėjo baro kambario viduryje su plaušine šluota rankose, o jam atvėrus duris pakėlė šluotą ir atstatė priešais save tarsi ginklą. Išvydus, kas įėjo, jos pečiai nusviro, ir ji staigiai nuleido įrankį ant žemės.

– Ką čia darai? Juk liepiau čia nesirodyti!

Jis sustojo tarpduryje ir apsidairė po kambarį. Viskas buvo kaip anksčiau, tik tiek, kad grindys aplink židinį žvilgėjo nuo muilino vandens.

– Ar ne vėloka plauti grindis?

– Eik lauk.

Jis paleido duris ir jos užsitrenkė. Ore tvyrojo keistas aromatas. Jis atpažino žibalo ir valiklių kvapą, bet užuodė dar kažką, vos jaučiamą vario prieskonį. Arlenas pajuto, kaip sunerimo skrandis, o kaklo raumenys įsitempė.

– Na, kaip vakarėlis?

– Jokio vakarėlio čia nebuvo. – Šluota jos rankose virpėjo. Moteris kiečiau suspaudė pirštus mėgindama sustabdyti drebulį, bet tai, regis, tik sustiprino barškėjimą. Ji stovėjo žvelgdama į jį, o tada iš jos dešinės akies ištekėjo ašara, nuslydusi skruostu žemyn, atsiskyrė nuo žando ir nukrito ant šlapių grindų.

– Kas, po galais, čia atsitiko? – paklausė Arlenas, žingsniuodamas link jos.

– Eik lauk!

Jis sustingo perėjęs pusę kambario. Ji atlošė pečius atgal ir įsmeigė į jį žvilgsnį, kuris būtų atrodęs šaltas ir stiprus, jei ne tos ašaros.

– Jeigu jau taip nori, kad iš čia išsinešdinčiau, galbūt tau reikėtų paskambinti šerifui, – pasakė jis. – Jis tikrai pasirūpintų, kad dingčiau pakankamai greitai. Aš ir berniukas. Ir jis, tikriausiai, netgi padėtų tau išplauti grindis.

Visą laiką jis atsargiai artinosi link jos, dabar buvo vos už kelių pėdų. Nuo jos veido jo žvilgsnis nusileido į kibirą prie jos kojų. Net ir neryškioje žibalinių lempų šviesoje aiškiai matėsi raudonis. Tame vandenyje buvo daug kraujo.

– Norėčiau, kad išeitum. – Jos balsas virpėjo, o Arleną apėmė jausmas, kad jeigu jis ištiestų ranką ir prisiliestų prie jos odos nors vienu pirštu, ji subyrėtų į mažiausius gabaliukus.

– Ar matei ją? – paklausė jis.

– Ką?

– Moterį, kurią jie atsivežė. Jos vardas Gvena. Ar ją matei?

Ji papurtė galvą, veidu nuriedėjo dar viena ašara.

– Jai buvo uždėti antrankiai, – tęsė jis. – Ją prirakino šerifo automobilyje. Kad ją rastų, jie nuvažiavo net iki Kasadagos.

– Aš buvau viršuje, – ištarė ji taip tyliai kuždėdama, kad jis vos ją girdėjo. – Aš visada lieku viršuje. Nieko nenoriu matyti. Aš nenoriu... nieko girdėti.

– Pavyzdžiui, kaip beveik mirtinai sumušamas vyras? – paklausė Arlenas. – Ir to negirdėjai viršuje?

Dabar jos veidas buvo šlapias nuo ašarų.

– Negaliu su tavimi apie tai kalbėti, – pasakė. – Negaliu. Tiesiog pažadėk man, kad išvažiuosi. Kad pasiimsi Polą ir abu išvažiuosit. Jums čia ne vieta. Jūs neturėtumėte čia būti. Išvažiuokit.

– Gerai, – tarė jis. – Supratau. Nori, kad mes išvažiuotume, ir aš labai pasistengsiu, kad taip ir įvyktų. Bet tau būtų gerai šio to nepamiršti. Jeigu mūsų nebebus, tai reikš, kad čia liksi viena.

Jis stebėjo, kaip ji sunkiai atitraukė nuo jo žvilgsnį ir nuleido akis į kibirą su kruvinu vandeniu.

– Sėdi mėšle iki kaklo, – drėbė jis, – ir tai ne toks purvas, kurį galėtum išplauti paprastu skuduru.

19

Jis atsibudo nuo generatoriaus skleidžiamo garso.

Buvo jau vėlyvas rytmetis, o jis gulėjo ant pilvo ant valčių namelio grindų. Kažkaip bemiegodamas nusirito nuo antklodės, todėl dabar jo skruostas spaudėsi prie plikų lentų. Jam dar pasisekė, kad nenusivartė į vandenį. Visą naktį jį persekiojo sapnai apie moterį geltona suknele.

Pasiremdamas rankomis sunkiai atsisėdo, sumirksėjo ir palenkė galvą klausydamasis. Taip, tikrai generatorius: girdėjo išskirtinį jo cilindrų beldimą. Sinchronizavimas buvo nestabilus, motoras skambėjo, tarsi būtų šlubavęs, tačiau jis veikė. Tas prakeiktas daiktas veikė.

Lėtai atsistojo sustingusiais sąnariais, tada pasilenkė nuo prieplaukos krašto ir sūriu vandeniu apsišlakstė veidą nuo lūpų laižydamas druską. Sudejavo, bet pasukiojęs galvą į šonus, kad pramankštintų kaklą, nužingsniavo takeliu. Kieme pastebėjo vėžes, kurias naktį paliko automobiliai. Prisiminęs šerifo automobilį ir antrankiais surakintą moterį, kad leido jiems nuvažiuoti į tamsą, pajuto, kaip kažkas krūtinėje įsitempia.

Priešais verandą šalia generatoriaus plačiai išsišiepęs stovėjo Polas. Rebeka Kadi stovėjo prispaudusi delnus prie smilkinių, tarsi negalėtų patikėti tuo, kas vyksta. Kai prie jų prisijungė Arlenas, Polas tebesišypsojo, bet kurį laiką nepasakė nė žodžio.

– Supratau praėjusią naktį, – galiausiai ištarė jis. – Atsibudau paryčiais galvodamas: juk viskas paruošta, kad jis veiktų, bent jau iš mechaninės pusės. Aš viską padariau teisingai. Tačiau jis net nebandė užsikurti, todėl pagalvojau: o gal problema dėl elektros? Juk jis turi elektrinį uždegimą, supranti? Sukdamas rankenėlę sukuri srovę, kuri turi įjungti uždegimą, o tada veiksmą perima elementai. Variklis įkrauna elementus.

– Suprantu, – pasakė Arlenas. – Bet ką tiksliai tu padarei?

– Patikrinau saugiklius, ar elektros grandinė uždara, o gal kuris nors saugiklis perdegęs. Pasirodė, kad du saugikliai netvarkingi. Pataisiau juos ir tada generatorius užsivedė iš pirmo bandymo.

– Velniškai puikus darbas, – ištarė Arlenas, tačiau jis žiūrėjo į Rebeką Kadi, o ne į generatorių. Jos žvilgsnis buvo šaltas kaip žiemos vėjas. Nė ženklo tos beveik palūžusios moters, kuri praėjusią naktį stovėjo drebančiomis rankomis spausdama šluotą, veidu tekančiomis ašaromis.

– Man dar reikia jį paderinti, – pasakė Polas išjungdamas generatorių – trinksėjimai pamažu sulėtėjo ir visai nutilo. – Bet padarysiu tai, kai pastatysime jį į vietą. Tada mums teliks atstatyti tą priestatėlį.

– Tai mums prieš akis diena, kupina darbų, – nutarė Arlenas.

Rebeka neištarė nė vieno prieštaraujančio žodžio. Noriu, kad išvažiuotumėte, – rėkė ji praėjusią naktį, bet dabar stovėjo tylėdama.

„Polas buvo teisus, – pagalvojo Arlenas. – Ji išsigandusi ir daugiau nebenori būti viena. Tačiau, po galais, ji niekam nieko nesako, todėl dabar ji beveik tokia pat vieniša, jei mes būtume išvažiavę. Labai sunku surasti draugiją, kai esi užsidaręs akmeninėje tvirtovėje už devynių užraktų.“

Turėjo kaip nors priversti ją išsikalbėti. Jeigu jie praleis čia dar nors vieną naktį, jis privalo suprasti, kas, po galais, čia vyksta. O juk jie praleis čia dar vieną naktį, nes tai, ką sakė jai anksčiau, buvo visiška netiesa – jis negali įtikinti vaikinuko išvykti. Nebegali. Polą prie šios vietos pririšo meilė, kurios Rebeka net nepastebėjo.

Meilė yra galingas dalykas, ir kaip visi galingi dalykai, ji gali būti panaudota piktam, – pasakė moteris vardu Gvena praėjusią naktį, o iškart po to jos veidas virto kaukole. Atsiminimas sukėlė Arlenui norą griebtis gertuvės, nors dar nespėjo net paragauti rytinės kavos.

– Mums prireiks medienos, – pareiškė jis tik tam, kad užpildytų tylą kalbomis. – Iš generatoriaus priestato praktiškai neliko nieko, ką galėtume panaudoti.

– Dar reikės medienos prieplaukai ir valčių nameliui, – prisidėjo Polas.

Jeigu ji tikrai norėjo, kad jie išvyktų, buvo pats laikas taip ir pasakyti.

– Turiu pinigų bent jau pirmai pradžiai, – pasakė ji. – Jeigu žinote, ko jums prireiks, galiu duoti tiek, kad užtektų pradėti darbus.

Na, štai. Jie pasilieka. Žinia buvo paskelbta tyliai, tačiau Arlenui ji nuskambėjo garsiai ir aiškiai, o sprendžiant iš patenkintos šypsenos Polo veide, vaikinas potekstę irgi suprato.

– Mes viską išmatuosime, – pasiūlė Polas, – ir apžiūrėsime, ko trūksta. Neturėtų būti labai brangu viską pradėti. Pirmiausia atstatysime generatoriaus pastogę, o tada imsimės darbo prieplaukoje. Manyčiau, taip bus protingiausia.

Ir taip jis varė toliau, po mylią žodžių per minutę. Rebeka Kadi kažką atsakinėjo, bet Arlenas daugiau jų nebesiklausė, tik žvelgė į namą, tuščią smėlėtą plotą už jo ir jūrą.

„Turėjome čia užtrukti vieną valandą, – pagalvojo. – Gal dar mažiau. Tik tiek, kad išgertume alaus ir Voltas Sorensonas sutvarkytų savo reikalus, kad ir kokie jie būtų, o tada turėjome važiuoti toliau.“

Tačiau pasaulis ne toks, kad galėtum tiksliai susiplanuoti savo kelią. Buvo priverstas tai įsisąmoninti jau prieš daugelį metų.

Kai Tomo Bareto krovininis furgonas įriedėjo į kiemą, buvo beveik vidurdienis. Rebeka trumpai su juo šnektelėjo, o tada pamojo ranka kviesdama juos.

– Tai jūs, vyručiai, čia dar kiek pabūsite, a? – tarė Baretas jiems prisiartinus, kaip visada pasipuošęs geraširdiška šypsena.

– Pinigų neturime, – pasakė Arlenas. – Galime kiek ir pabūti, kad jų užsidirbtume.

– Protingai sugalvota. Tai štai, Bekė sako, kad jums reikės medienos.

– Tikrai taip, – išpyškino Polas. – Mes viską surašėme.

– Na, aš jau pasakiau jai, kad mielai viską atvešiu už nedidelį mokestį, bet man reikės pagalbos viską pakraunant.

– Polas gali važiuoti kartu, – pasiūlė Arlenas.

Polas susiraukė.

– Aš norėjau įjungti generatorių.

– Jis palauks, – pasakė Arlenas. – Šiandien mano nugara nelabai tinkama kilnoti sunkumus, tik ne visą naktį praleidus valčių namelyje. Važiuok ir parodyk savo raumenis.

Rebeka perdavė Baretui kietai susuktą banknotų ritinėlį – atrodė, kad jį sudarė vieno dolerio kupiūros – o šis įsikišo jį į kišenę ir mirktelėjo Polui.

– Tai ką, pasiruošęs iššvaistyti pinigėlius gėralams ir laisvo elgesio moterims?

Ir juodu išvažiavo. Arlenas stebėjo nuvažiuojantį furgoną, o kai atsisuko į Rebeką, ji jau buvo nuėjusi. Jis niūriai nusišypsojo galvodamas: „Nebus taip lengva, gražuole. Mudu neišvengiamai pasikalbėsime.“

Ji vėl baro kambaryje valė aukštas taburetes skudurėliu, kuris dvokė kažkokiu stipriu dezinfekuojančiu skysčiu. Ji negirdėjo, kaip jis įėjo, ir Arlenas kurį laiką stebėjo, kaip ji darbuojasi, įnirtingai gremždama suraižytas senų baro taburečių kojas.

– Kraujo ir ant jų pateko? – ištarė jis.

Moteris krūptelėjo, tada pamatė, kas kalba, ir jos akys pasidarė atšiaurios, o ranka dar tvirčiau suspaudė skudurėlį. Lašelis valymo skysčio nutiško ant grindų.

– Maniau, jog moku tau, kad čia viską taisytum, – tarė ji. – Ne tam, kad stoviniuotum tamsoje mane stebėdamas.

– Čia labai daug dalykų, kuriuos reikia sutaisyti, – pasakė jis linktelėdamas ir žengė arčiau. – Aš tik bandau juos visus suvokti.

Ji minutėlę dvejojo, suklupusi ant rankų ir kelių, o tada, trumpai atsidususi, atsistojo ir išsitiesė, nugara atsiremdama į barą.

– Buvo muštynės. Ne toks jau retas dalykas, kai tie vyrai susitinka. Žmonės nukenčia.

– Žmonės nukentėjo, – pritarė Arlenas, – bet jokių muštynių čia nebuvo.

– Neturiu nė mažiausio supratimo, kas čia įvyko, – atkirto ji. – Aš buvau viršuje, stengiausi nieko negirdėti. Aš visada taip darau.

– Tikiu, bet tu velniškai gerai žinai, kad ir kas čia atsitiko praėjusią naktį, tikrai nebuvo muštynės.

– Manai, turėčiau paskambinti šerifui? – atkirto ji su atvira panieka balse. – O gal pačiam teisėjui Solomonui Veidui?

– Yra ir kitų žmonių, kuriems galima paskambinti.

Ji nieko neatsakė.

– Jeigu mes čia liksime, – pasakė jis, – man reikia sužinoti tiesą apie kai kuriuos dalykus.

– Kodėl?

Klausimo staigumas jį nustebino. Jis atlošė galvą atgal, stebeilydamasis į ją, o tada pasakė:

– Nes nenoriu, kad kitą kartą nuo grindų plautum mane ar Polą Brikhilą.

– Nesuprantu, kodėl jūs nusprendėte likti, – tarė ji. – Jūs turėtumėte išvykti. Nejaugi to nesupranti? Netgi aš tai suprantu.

– Nori, kad išvažiuotume?

Akimirką jos smakras suvirpėjo, o tada ji tarė:

– Pats žinai, kad nenoriu, sakei tai praėjusią naktį. Jeigu jūs išvažiuosite, aš vėl būsiu viena. Su jais.

– Jeigu nepradėsi su manimi kalbėtis, tu praktiškai būsi tokia pat vieniša.

– Ne, – atsakė ji. – Aš nė per nago juodymą nesu tokia vieniša.

Negali jų čia palikti, – pasakė jam moteris iš Kasadagos. – Jiems tavęs reikia.

– Negalėsiu tau padėti, – tarė jis, – jeigu nepasakysi man tiesos.

– Aš nemelavau.

– Tu nepapasakojai nieko, štai kas.

– Mano bėdos yra tik mano bėdos. Nėra reikalo jų užkrauti kitiems.

Jos veidas sklendė visai priešais jo, visos tos glotnios linijos ir bedugnės akys.

– Bet tu teisus dėl šios vietos, – pasakė ji. – Čia daugybė nemalonumų. Aš kupina nemalonumų. Tau viso to nereikia, o Polui tuo labiau. Geriausia jums abiem būtų...

Jis pasilenkė į priekį ir pabučiavo ją. Delnu apėmė jos sprandą, patraukė į save ir pabučiavo tiesiai į lūpas taip švelniai ir meiliai, kaip tik mokėjo.

Ji žengė žingsnį atgal ir trenkė jam per veidą.

Jos delnas pataikė aukštai, ties kairiuoju skruostikauliu. Jis stovėjo kur buvęs, spoksodamas į ją, o ji sušnypštė:

– Ar tu to nori? Ar tai viskas, ko nori?

Ji greitai atsitraukė nuo jo, nuskubėjo aplink barą ir pro sukamąsias duris į virtuvę, o jis liko stovėti vienas, smūgio nutvilkytu skruostu, toje vietoje, kur jos delnas išdegino žymę.

20

Net pats negalėjo paaiškinti, kodėl taip pasielgė. Tai nebuvo apgalvota ar suplanuota. Ne, jis tiesiog žiūrėjo į jos veidą, į tas lūpas ir... po galais, kokia klaida.

Jis išėjo į lauką, įsmeigė akis į laidus, išlindusius iš generatoriaus, ir puikiausiai suprato, kad be Polo nieko čia nepadarys. Nužingsniavo link prieplaukos ir ėmėsi darbo: ėmė plėšti audros sugadintas lentas ir krauti jas ant kranto. Darbavosi įtemptai ir piktai, susierzinęs ir susigėdęs dėl to, ką padarė. Ką būtų pagalvojęs vaikis, jeigu būtų tai išvydęs?

Besidarbuojant jam pasirodė, kad girdi valtį. Garsas buvo labai silpnas, bet jis būtų galėjęs susilažinti iš pinigų, kad tai buvo poros irklų girgždėjimas irklatrinkėse. Išsitiesė ir įsmeigė akis į įlankėlę, tačiau ji visai netoli nuo prieplaukos staigiai suko, o vaizdą užstojo medžiai su ilgomis kedeninių tilandsijų draperijomis. Kurį laiką palaukęs nieko neišvydo, todėl grįžo prie darbo.

Praėjo daugiau nei valanda, kol grįžo Polas su Tomu Baretu. Furgoną pakeitė senas pikapas, į kurį buvo prikrauta tiek medienos, kad net padangos susiplojo.

– Turėtų pakakti prieplaukai ir generatoriaus stoginei, – pranešė Baretas Arlenui, kai šis prie jų prisiartino. – Valčių nameliui neužteks, tačiau viskam kitam – turėtų.

– Bus gerai. Ei, Polai? Gal tu nueik apžiūrėti tą generatorių, kol aš iškrausiu. Nieko aš ten nesuprantu.

– Nugarai jau geriau?

– Aha, – pasakė Arlenas. Rebeka irgi buvo išėjusi į verandą jų pasitikti, bet jis į ją nepažvelgė.

Polas nužingsniavo prie savo generatoriaus, o Baretas liko padėti Arlenui su lentomis. Jie iškrovė medieną ir sunešė į valčių namelį. Kol sunešiojo paskutinį krovinį, generatorius vėl veikė, o Rebeka Kadi stovėjo verandoje su reta šypsena veide.

– Rytoj man jau gali prireikti kiaušinių ir pieno, – pasakė ji Baretui. – Pagaliau galėsiu juos vėl laikyti šaltai. Neįtikėtina, bet jam pavyko.

Vėliau Baretas išvažiavo, pažadėjęs atgabenti maisto produktų kitą dieną, o Arlenas su Polu pradėjo atstatinėti priestatą generatoriui. Polas primygtinai reikalavo, kad statytų jį platesnį nei anksčiau, ir tai buvo visai logiška, kadangi tai leistų judėti aplink generatorių viduje ir lengviau jį pasiekti, jeigu iškiltų problemų. Jis suderino variklį, todėl dabar cilindrai veikė sklandžiai ir tiksliai. Arlenas stebėjo, kaip jie be paliovos kala, ir pagalvojo, kad pasaulyje yra mažai žmonių, kurie sugebėtų sudėti tokį mechanizmą be jokio mokymo ar patirties su varikliais – po galais, net be menkiausios instrukcijos ar diagramos. Žvelgdamas į generatorių, Arlenas suvokė, kad jaučia nedidelį pasididžiavimą. Jis nebuvo pelnytas – juk negalėjo prisiimti nuopelnų už vaikio sėkmę. Tačiau tas jausmas niekur nedingo. Jis didžiavosi Polu.

Leidžiantis saulei jie prisijungė prie Rebekos galinėje verandoje ir kartu pavakarieniavo Arlenui užgeriant šaltu alumi.

– Pirmas kartas, kai aš galiu realiai įvertinti berniuko indėlį, – pasakė jis Rebekai. – Alus tikrai skanesnis atšaldytas.

Išgirdęs jo žodžius Polas susiraukė, o Arlenas nusprendė, kad vaikio nepasitenkinimas susijęs su jo gėrimu, bet kai po kelių minučių Rebeka nuėjo vidun ieškoti druskos, Polas tarė:

– Man būtų labai malonu, jeigu daugiau taip manęs nevadintum jos akivaizdoje.

Arlenas nesuprasdamas spoksojo į jį.

– Kaip tavęs nevadinti?

– Berniuku.

Arlenas kilstelėjo antakius ir linktelėjo.

– Aš nenoriu, kad ji taip apie mane galvotų, – pasakė Polas. – Supranti?

– Žinoma, – atsakė Arlenas. – Daugiau tai nepasikartos.

Jis jau pradėjo rimtai nerimauti dėl Polo susižavėjimo. Tai, žinoma, buvo ne jo reikalas, tačiau jis nė akimirką nepatikėjo, kad Rebeka Kadi galvojo – ar kada nors galvos – apie vaikį kaip apie vyrą, ką jau kalbėti apie kokius nors romantinius jausmus. Na taip, ji su juo elgėsi švelniai, tačiau tai buvo ne toks švelnumas, kokio tikėjosi šis.

Rebeka kaip tik sugrįžo su druskine rankoje, kai jie išgirdo privažiuojantį automobilį. Arlenas pažvelgė į ją ir pastebėjo šešėlį, pralekiantį jos veidu. Rebeka padėjo druskinę ir sugrįžo atgal į vidų, bet nespėjo net pereiti baro kambario, kai atsivėrė paradinės durys ir vidun įžengė du vyrai. Nors saulė jau buvo prie laidos, ji atsispindėjo languose pakankamai ryškiai, todėl buvo neįmanoma pažvelgti vidun ir aiškiai pamatyti atėjūnų, tačiau Arlenas buvo tikras, kad pirmasis įžengęs vyriškis yra Solomonas Veidas, nes matė baltos panamos kontūrus. Teisėjas Veidas kažką pasakė Rebekai, o tada jie visi išėjo į galinę verandą.

Šiandien teisėją lydėjo vyras vardu Teitas. Buvo užsijuosęs platų odinį diržą, kokius išduoda policininkams. Prie jo iš vienos pusės buvo pritvirtintas dėklas su pistoletu, o kitoje – makštis su peiliu. Solomonas Veidas, regis, buvo neginkluotas, mūvėjo tamsias kelnes su petnešomis ir buvo apsivilkęs marškinius; švarko nevilkėjo, o akis dengė akiniai vieliniais rėmeliais. Jis buvo panašus į mažo miestelio bankininką.

– Dar neradote savo kelio link vieškelio? – prabilo Veidas. Jis įsitaisė ant Rebekos kėdės, priešais Arleną. Rebeka liko stovėti prie durų, o Teitas apėjo aplink Polą ir atsistojo atsirėmęs į neseniai jų pataisytus turėklus, tiesiai už vaikio nugaros. Polas neramiai sukrutėjo, tarsi jam buvo nejauku jausti už savęs Teitą. Arlenui tai irgi nepatiko.

– Kas gi judu užlaikė Koridoriaus apygardoje? – pasiteiravo Veidas, kai niekas neatsakė į jo klausimą.

– Jie man padeda, – tarstelėjo Rebeka iš tarpdurio. – Jau sakiau tau, Solomonai. Man reikėjo pagalbos ir...

– Aš kreipiausi į juos, – pertraukė ją Veidas.

Arlenas nugurkė gilų gurkšnį iš savo alaus butelio.

– Galbūt jūs nesupratote, kai paskutinį kartą čia buvote ir su mumis kalbėjotės, bet mus apiplėšė. Sunku išsiruošti į kelią tuščiomis kišenėmis.

Veidas nužvelgė jį ilgu, šaltu žvilgsniu. Arlenas norėjo susitikti su jo akimis, bet jis taip pat negalėjo liautis kas kelias sekundes žvilgčiojęs į Teitą. Tas senas šunsnukis kažkodėl kėlė velnišką nerimą. Jo veidas buvo tarsi neapdirbtos odos balnas, akys tamsios, neplautų žilų plaukų sruogos leidosi kaklu iki pat pečių. Beveik kiekvieną jo rankų colį darkė įvairiausių spalvų ir tekstūros randai, skirtingus nutikimus menantys ženklai. Nuo Meksikos įlankos dvelktelėjęs vėjelis iki Arleno atnešė nuo jo sklindantį užsistovėjusio prakaito tvaiką.

– Vadinasi, norite šiek tiek užsidirbti prieš keliaudami toliau, – tarė Veidas. Jis kalbėjo keistai, tarsi būtų labai toli, tarsi labai menkai domėtųsi pokalbiu.

– Norime, – atsakė Arlenas, – ir būtina.

Veidas sumirksėjo ir pažvelgė į jūrą, kurios pakraščiuose tvenkėsi violetiniai ir juodi šešėliai, supantys vis mažėjantį oranžinės spalvos tvenkinį viduryje.

– Kiek pamenu, jums buvo pasiūlyta galimybė vėl užsidirbti tuos pinigus per naktį. Kiek pamenu, jūs tos galimybės atsisakėte.

Polas pasuko galvą į Arleną, pažvelgė į jį susiraukęs.

– Nebuvo jokios galimybės, – pasakė Arlenas. – Bandei papirkti mane mano paties doleriais, o to, ko tu norėjai, aš neturėjau. Ir vis dar neturiu.

– Tarkime, kad jūs atgausite visa tai, ką praradote, ir dar šiek tiek uždirbsite – galbūt tai padėtų pakeisti jūsų nuomonę?

Arlenas ilgai, ilgai į jį žvelgė. Tada ištarė:

– Ne.

– Kaip suprasti tą ne?

Tai buvo pirmas kartas, kai Veidas pademonstravo nors krislelį jausmų. Jo akys po akinių stiklais prisimerkė.

– Net jeigu prieš tai būčiau pasilaikęs sau kokią nors informaciją, – tarė Arlenas, – dabar, po velnių, tau nieko nepasakyčiau. Man nepatinka, kai mane stumdo, nesvarbu, ar tai darytų remdamiesi pinigais, ar fizine jėga.

Didžiąją dalį savo gyvenimo jis praleido tuščiomis kišenėmis; tikrai nesiruošė gaišti nė akimirkos stumdomas tokių žmonių kaip Solomonas Veidas. Tas vyras norėjo, kad jis šliaužiotų priešais jį kaip nuplaktas šuo, net tikėjosi to. Arlenas per savo gyvenimą regėjo tokių dalykų, kad būtų prakeiktas, jeigu pradėtų virpėti priešais šį šunsnukį.

– Žinai, kas tu toks? – tarė garsiai. – Tu esi Edvinas Meinas.

Solomonas Veidas pakreipė galvą ir įsmeigė į jį akis.

– Kas?

– Žmogus, kurį kažkada pažinojau. Tu man jį primeni.

Arlenas prisiminė, kaip nuskubėjo pakviesti šerifo, žingsniavo gatve virpančiomis kojomis, su atmintyje įstrigusiais dviem veidais: barzdotu savo tėvo veidu ir blyškiomis mirusios moters lūpomis. O kartu su policijos pareigūnu atėjo ir Edvinas Meinas, kuris tikrai nebuvo joks įstatymų sergėtojas, tačiau pats taip galvojo ir pasistengė tuo įtikinti visą miestelį.

Kai Arlenas vėl prabilo, jo balsas buvo toks atšiaurus, kokio pats negirdėjo daugelį metų.

– Mes tau kartojome ir kartojome viską, ką galėjome papasakoti apie Sorensoną, tai yra – nieko. Bandei išgauti informaciją mušimu, grasinimais, net papirkinėjimu. Kaip gali būti toks velniškai bukas, kad nesuvoktum, jog mes visą laiką tau pasakojome teisybę, – nesuprantu. Tačiau man tai nusibodo. Ir, Veidai, tau reikėtų kai ką suprasti. Aš jau nejaunas, man gyvenime teko patirti nemažai sunkumų ir sutikti daug „kietų“ vyrukų. Tu tikrai ne pirmas.

Veidas nieko neatsakė. Arlenas nepastebėjo, kad Teitas būtų sujudėjęs, tačiau dabar senioko ranka buvo ant šlaunies, visai prie pat jo pistoleto.

– Man tavo reikalai nerūpi, – tęsė Arlenas. – Nė kiek. Nerūpi jie ir be... ir Polui. Bet noriu dar kai ką pasakyti: mūsiškiai reikalai neturėtų rūpėti ir tau. Geriau jau nerūpėtų.

Ilgą laiką visi tylėjo. Saulė jau buvo visiškai nusileidusi, veranda nugrimzdo į prieblandą. Pagaliau prabilo Veidas.

– Liko keturiolika dienų, – tarė jis. – Ar būsi pasirengusi?

Arlenas nesuprato, apie ką jis čia, po galais, kalba. Tada prabilo Rebeka Kadi, ir tapo aišku, kad tie žodžiai buvo skirti jai.

– Žinai atsakymą, – ištarė ji. Jos balse skambėjo įtampa.

Teisėjas Veidas maloningai palinksėjo.

– Taip, žinau. Tik norėjau priminti, jog aš irgi moku skaičiuoti dienas.

Jis atsistojo, pastūmė savo kėdę atgal braižydamas verandos grindis.

– Beke, minutėlę pakalbėkime viduje. Konfidencialiai. Tik tu, aš ir ponas Makgratas.

Makgratas tikriausiai buvo Teito pavardė. Visi trys patraukė link durų, bet įsiterpė Arlenas:

– Palūkėkit. Jūs galite likti ir pasikalbėti čia.

Solomonas Veidas staigiai atsisuko į jį.

– Jūs ką tik išvardijote man gerąsias nesikišimo į svetimus gyvenimus ypatybes, kai jūs nesikišate į mano gyvenimą, o aš – į jūsų. Ar ne taip?

Arlenas apvedė liežuviu vidinį lūpos paviršių nenuleisdamas nuo Veido akių, bet nieko nesakė. Teisėjas trumpai linktelėjo, trūktelėjęs atidarė duris ir užėjo vidun.

– Kaip manai, kas jis iš tikrųjų yra? – pakuždomis paklausė Polas, kai terasoje jie liko vieni. – Jis tikrai nesielgia kaip teisėjas.

Aš esu degtukas, – kalbėjo Veidas.

– Jis yra stambi žuvis, – pasakė Arlenas, – mažame tvenkinyje. Tačiau su labai aštriais dantimis. Net ir tie iš mažų tvenkinių turi aštrius dantis.

Stebėjo trijulę per tamsius langus. Solomonas Veidas stovėjo labai arti Rebekos, kažką jai kalbėjo, kol Teitas Makgratas slankiojo aplink juos tylėdamas. Arlenas pagalvojo apie tris Makgrato sūnus ir vyrą, kurį jie įkišo į juodąjį Plymouth praėjusią naktį, kaip jis nebeįstengė stovėti ir suformuoti žodžių. Pagalvojo ir apie moterį geltona suknele.

Rebekos veidas buvo bereikšmis, neišdavė jokių emocijų. Kol Veidas kalbėjo, ji nusisuko nuo jo ir uždegė žibalinę lempą; šviesoje sublizgo teisėjo veidas, blykstelėjo akiniai. Pagaliau jis atsisuko į Teitą ir piktai ištarė kelis žodžius, seniokas išskubėjo pro paradines duris. Vos po minutės grįžo, nešinas dėže. Ji atrodė kaip didelė medinė cigarų dėžutė, apvyniota virvele. Padėjo ją ant baro priešais Rebeką, kuri stovėjo nuleidusi akis žemyn ir net nepažvelgė į dėžutę.

Solomonas Veidas pasilenkė arčiau, kol jo veidas atsidūrė vos per keletą colių nuo jos veido, ir kažką tyliai pasakė jai į ausį, smiliumi baksnodamas dėžutę. Ji vis tiek nepakėlė akių. Solomonas Veidas sugriebė ją už plaukų ir lėtai patraukė, kol jos smakras pakilo.

– Ei, – šūktelėjo Polas, – ką jis daro? Šunsnukis.

Arlenas tespėjo pašaukti jį vardu, bet jau buvo per vėlu. Vaikis pašoko nuo kėdės ir puolė pro duris vidun. Arlenas nusikeikė ir nubėgo jam iš paskos.

Solomonas Veidas vis dar laikė sugniaužęs Rebekos plaukus, o kai Polas grėsmingai prisiartino, atsisuko į juos ir šyptelėjo.

– Patrauk nuo jos rankas, – pratrūko Polas. – Po galais, patrauk rankas nuo...

Priešais Veidą žengė Teitas Makgratas ir užsimojo. Kumščiu jis pataikė tiesiai Polui į kaktą, sustiprino smūgį žengdamas į priekį, pasigirdo tvirtas ir stiprus trekštelėjimas, tarsi kažkas būtų sudaužęs molinį vazoną. Polo kojos atsisakė jį laikyti ir jis krito tiesiai ant nugaros. Spėjo pasikišti rankas po galva, kad neskeltų ja tiesiai į grindų lentas. Jam parkritus, Rebeka Kadi tyliai aiktelėjo.

Polas svyruodamas pakilo ant kojų ir vėl puolė Makgratą, kuris lengvai išvengė jo žengdamas į šoną, tuo pat metu dešine ranka tarsi kabliu užkabino Polo ranką ir pasiuntė jį besisukantį į artimiausią stalą. Vaikis ir vėl krito, šį kartą baisiai triukšmingai, ant žemės nusirisdamas su trimis kėdėmis ir stalu.

Makgratas nuėjo prie vienos iš kėdžių, kulnu stipriai į ją spyrė, nuskeldamas vieną koją nuo kėdės. Pasilenkė, paėmė sunkų medgalį ir ėmė artintis prie Polo, šokdindamas kojelę rankoje, o tada Arlenas pagaliau jį prisivijo.

Makgratas išgirdo, kaip jis artinasi, ir staigiai apsisuko, užsimojęs trenkti, bet Arlenas tiesiog pasilenkė, pagriebė sulaužytą kėdę ir pasinaudodamas jos likučiais užblokavo smūgį. Įrėmęs kėdę į senį, ėmė stumti pirmyn, kol Makgratas raitėsi bandydamas išsisukti. Arlenas sutelkė visą savo svorį į priekį, laikydamas kėdę kaire ranka, o tada dešinę staigiai ištiesė link Makgrato juosmens ir vienu švariu judesiu ištraukė Makgrato peilį iš makšties ant jo diržo.

Makgratas sukriūkė ir pabandė sugriebti savo pistoletą, tačiau Arlenas pastūmė kėdę į jo veidą, o seniokui nevikriai atsitraukiant visiškai ją numetė. Kol Makgratas bandė atgauti pusiausvyrą, Arlenas sučiupo jo riebaluotus plaukus viena ranka, o kita priglaudė peilio ašmenis prie gerklės.

Trūktelėjęs už plaukų privertė Makgratą atsistoti šonu, kad galėtų matyti visą kambarį. Polas sunkiai kvėpuodamas sugebėjo atsistoti ant kojų, o štai Veidas nė nepajudėjo. Jis vis dar laikė Rebeką už plaukų, bet nežengė nė žingsnio, kad sustabdytų peštynes.

– Atrodo, tarsi mokinukės būtų susipešusios, – pasakė Arlenas. – Ir štai, abu laikomės įsikibę į dailias kažkieno garbanas.

Makgratas sunkiai šnopštė per nosį. Peilio ašmenys tvirtai spaudėsi prie suvytusios, saulės nugairintos jo kaklo odos.

– Ką pasakysi, Veidai? – tęsė Arlenas. – Tu paleisk savo panelę, aš paleisiu savąją.

Solomono Veido išraiška nė kiek nepasikeitė, bet jis paleido Rebekos plaukus. Ji greitai atsitraukė, užėjo už baro.

– Paleisk jį, Arlenai, – pasakė.

– Tikriausiai taip ir padarysiu, – tarė Arlenas. – Tikėjausi pašokti su juo ilgėliau, bet gal nereikia.

Jis vėl pasuko Makgrato plaukus ir palenkė jo veidą žemyn.

– Aš tave paleisčiau, bet tu gali siekti to pistoleto, – pasakė. – Nenoriu, kad taip atsitiktų. Todėl dabar pastovėsi ten, kur esi, ir leisi vaikiui nusegti ginklą nuo savo diržo. O kol tai vyks, nepajudėsi nė per colį.

Makgratas nieko nepasakė. Arlenas tarė:

– Polai.

Polas prisiartino, judėdamas nenoriai, tarsi jo būtų paprašę paimti gyvatę, bet nuleido ranką ir ištraukė ginklą iš dėklo.

– Nepaleisk jo iš rankų ir atsistok prie durų, – paliepė Arlenas. – Atiduosime ponui Makgratui jo žaisliukus po minutėlės.

Jis palaukė, kol Polas atsidurs prie durų, o tada staigiai atitraukė peilį nuo Teito Makgrato gerklės ir pastūmė jį nuo savęs tuo pat metu žengdamas atgal. Makgratas atsitiesė ir pažvelgė į jį; akimirką Arlenas buvo tikras, kad senis pabandys jį pulti, nepaisydamas to, kad Arlenas turi jo peilį, o Polas laiko jo pistoletą. Teitas Makgratas buvo iš tų gatvės katinų, kurie patys užsipuola šunis. Prispaudęs jo paties peilį prie jo gerklės, Arlenas ką tik užsitarnavo amžiną neapykantą.

– Būtų labai neprotinga, – pasakė jis, kai Makgratas žengė žingsnį mėgindamas jį apeiti.

– Teitai, – kone išspjovė Veidas ir Makgratas sustojo. – Mačiau daugiau nei pakankamai imtynių vienai nakčiai. Ponas Viagneris, regis, turi labai miglotą suvokimą, ką reiškia nesikišti į svetimus reikalus, bet tiek to. Mes leisime jam pačiam išsiaiškinti. Esu tikras, kad jis tai padarys labai greitai.

Veidas žvelgė į Arleną, tačiau Arlenas neatitraukdamas akių stebėjo Makgratą.

– Aš labai greitai mokausi, – pasakė. – O dabar, vyručiai, jūs jau pasirengę išvažiuoti, ar man dar pasilaikyti šį peilį ilgiau?

– Mes jau einame, – tarė Veidas. – Jau gali atiduoti jo peilį.

Arlenas papurtė galvą.

– Neatiduosiu, kol nesėdėsite automobilyje.

Solomonas Veidas gūžtelėjo pečiais. Jis pasisuko į Rebeką ir ištiesęs ranką švelniai prilietė jos skruostą. Jos veidas persikreipė.

– Juk prisimeni mūsų pokalbį, – tarė jis, o tada apsisuko ir nuėjo link durų. Pasiekęs Polą jis sulėtino žingsnį, pažvelgė į vaikiną ir uždėjo ranką jam ant peties.

– Atsargiau rinkis bendrakeleivius, sūnau, – pasakė. – Bloga kompanija gali užtraukti didelę bėdą.

Arlenas visą laiką stebėjo Teitą Makgratą, tačiau dabar, pamačius, kaip Veidas kalbasi su Polu, visos mintys apie tą laukinį žmogėną išgaravo iš jo galvos.

Polo akys ką tik prisipildė dūmų.

Jie sūkuriavo jo akiduobėse, du pilki verpetai vaikino veide. Arlenas pajuto, kaip kažkas užgniaužia gerklę, ir žengė žingsnį pirmyn atstatęs peilį.

Polas atsuko tas dūmų kupinas akis į jį, o Veidas paplekšnojo vaikinui per petį ir nuleidęs ranką taip pat atsisuko į Arleną. Vos jo ranka nebelietė Polo, dūmai dingo.

Arlenas sustingo ten, kur stovėjo, beveik perėjęs kambarį, suspaudęs rankoje peilį.

Prabilo Veidas:

– Ką darai?

– Atsitrauk nuo jo, – pasakė Arlenas. Jo balsas buvo nelygus.

Solomonas Veidas pažvelgė į jį nemaloniu žvilgsniu, bet atsitraukė. Rudos Polo akys smalsiai sužiuro į Arleną.

– Eime, Teitai, – pasakė Veidas ir išėjo pro duris. Makgratas nusekė iš paskos, o Arlenas neatitraukė akių nuo Polo. Jo akyse nebebuvo dūmų, tačiau jų buvo anksčiau. Jis tuo neabejojo. Kodėl jie taip greitai išnyko?

– Duok man ginklą, – pasakė Arlenas. Polas ir Rebeka stebėjo jį sutrikę. Polas perdavė jam pistoletą, o tada Arlenas nužingsniavo link Teito Makgrato sunkvežimiuko. Teitas sėdėjo prie vairo, Veidas – keleivio vietoje. Arlenas numetė peilį ir pistoletą į priekabą, o tada padaužė ranka sunkvežimio šoną ir atsitraukė.

– Gero jums abiem vakaro, – šūktelėjo.

– Dar pasimatysime, – pažadėjo Solomonas Veidas. – Ir ateis laikas, kai pasigailėsite savo šiandieninio sprendimo.

– Aš niekada nebuvau linkęs į apgailestavimus, – atkirto Arlenas, apsisuko ir sugrįžo į „Kiparisų namus“. Visą laiką jautė įtampą nugaroje ir buvo pasirengęs išgirsti atsidarančias sunkvežimio dureles, Teitą Makgratą išlipantį lauk ir puolantį prie savo ginklų. Tačiau išgirdo vienintelį garsą – kaip sunkvežimis nudardėjo keliu tolyn.

Kaltas Veido prisilietimas, suvokė Arlenas įžengęs į verandą. Dūmai užpildė Polo akis, kai Veidas uždėjo ranką jam ant peties; jie išnyko vos tik ranka jo nebelietė.

Tačiau dūmai buvo atsiradę. Jis tuo nė kiek neabejojo, kaip ir tuo, ką tai reiškia.

21

Polui ant kaktos, kaip tik virš akies, iškilo stambus raudonas guzas. Vaikinas sėdėjo ant baro taburetės, kol Rebeka vėsiu skudurėliu nuvalė jo veidą ir apžiūrėjo sužeidimą. Arlenas matė, kad kiekvieną kartą jos pirštams prisilietus prie vaikino odos, jo kvėpavimas sutrikdavo. Ir tikrai ne dėl skausmo.

– Viskas gerai? – paklausė.

– Aha, – sumurmėjo Polas. – Nesitikėjau, kad jis taip greitai puls. Vos atgavęs orientaciją, būčiau susitvarkęs.

– Žinoma, – sumurmėjo Arlenas galvodamas, kad Teitas tikriausiai būtų sumušęs vaikį beveik mirtinai, jeigu tik jam būtų leista pradėti mosuoti ta kėdės koja.

– Dėkui, kad įsikišai, – tarė Polas. – Turėjau sugebėti susitvarkyti ir pats, be niekieno pagalbos, bet...

– Tau būtų prireikę kieno nors pagalbos. Ir man būtų prireikę pagalbos, kad susidoročiau su tuo senu išpera. Aš sugebėjau tai padaryti tik dėl to, kad jis buvo sutelkęs dėmesį į tave. Polai, jis yra labai pavojingas bjaurus šunsnukis. Jeigu pamatysi jį dar kartą, traukis jam iš kelio.

Gyvačių šeimyna, – sakė moteris vardu Gvena. Teitas tikrai atrodė nuodingas, bet šiąnakt jis atkeliavo vienas. Jeigu jis būtų atsivežęs savo berniukus, vakaras galėjo baigtis labai kruvinai.

– Teitas siaubingas, – pritarė Rebeka. Tai buvo pirmieji jos žodžiai. – Jis siaubingas žmogus. Kaip ir Solomonas.

– Kodėl tu leidi jiems čia lankytis? – paklausė Polas.

Ji neatsakė. Arlenas užėjo už baro ir prisipylė stiklą viskio. Jo rankos virpėjo ir jis pasisuko visu kūnu, kad jie to nepastebėtų. Vėl atsigręžęs pamatė, kad nuo baro viršaus dingo cigarų dėžutė. Rebeka spėjo ją kažkur nukišti.

– Ei, Arlenai, – šūktelėjo Polas.

– Ko?

– Kas tas Edvinas Meinas?

Tai išgirdusi Rebeka irgi pakėlė galvą, pažvelgė Arlenui į akis pirmą kartą nuo praėjusios popietės.

– Niekas, Polai. Jis buvo niekas.

Trijulę greitai apgaubė tyla. Arleno mintis užvaldė Polo akyse netikėtai pasirodę dūmai, Rebeka visai nutyko, nors Polas iš visų jėgų stengėsi vėl įtraukti ją į pokalbį. Ji anksti pakilo viršun, bet prieš tai spustelėjo vaikinuko ranką ir liepė pasaugoti savo kaktą. Jis išlemeno kažką apie tai, kad nieko nebejaučia, demonstruodamas, koks jis „kietas“ vyrukas, bet ji jau kilo laiptais.

Juodu dar kurį laiką sėdėjo tyloje, o tada Polas išėjo į verandą. Arlenas matė jį pro langus, parimusį ant turėklų, įsmeigusį akis į tamsų vandenį. Jis vėl nuėjo už baro ir įpylė dvi stiklines viskio, vieną pilną, kitą – vos ant dugno, į pastarąją dar šliūkštelėjo vandens, kad atrodytų vienodai. Pasiėmė abi stiklines ir išėjo į verandą.

– Štai, – pasakė tiesdamas atskiestą viskį Polui. – Po muštynių kiekvienas vyras nusipelno išgerti.

Polas trumpai paspoksojo į stiklinę, jo veidu nuslydo šypsena, ir jis linktelėjęs paėmė gėrimą iš Arleno rankos.

– Dėkui.

Arlenas gėrė savo viskį ir apsimetė nepastebįs, kaip vaikino akys apsiašarojo po pirmo gurkšnio. Jie stovėjo kartu klausydamiesi bangų mūšos.

– Kaip manai, ką tie vyrai čia veikia? – galiausiai ištarė Polas.

– Nežinau ir kaip jau sakiau jiems šį vakarą – man nerūpi. Tai su mumis neturi nieko bendra.

– Bet man rūpi. Nes jie...

– Taip, – pertraukė jį Arlenas. – Nes jie neduoda jai ramybės. Suprantu.

Polas susiraukė ir nutilo.

– Mes jau senokai išvykome iš Flago, – tarė Arlenas. – Mama žino, kur esi? Rašei jai?

Polas sumirksėjo.

– Ką?

– Sūneli, ar ji galvoja, kad tu vis dar Alabamoje?

– Aš, e, nežinau. Rašiau jai, kad mėginsiu nusigauti į Ki salas.

– Po galais, jeigu ji skaitė apie uraganą, tikriausiai labai nerimauja dėl tavęs. Parodyk jai šiek tiek pagarbos: prisėsk ir parašyk laišką.

– Ji pati ne per daugiausiai rašo, – atkirto Polas, – ir abejoju, ar nors kiek rimčiau nerimauja dėl manęs.

Jo balse girdėjosi sunkiai tramdomas apmaudas.

– Tačiau ji priklausoma nuo tavo „CKK“ čekių? – tarė Arlenas. – Lažinuosi, kad taip.

– Na, žinoma. Ir ji iš karto atsiliepia, vos tik pastebi, kad pinigai nebeplaukia.

Arlenas gurkštelėjo viskio ir tarė:

– Sūnau, čia pinigų neužsidirbsi. Tau reikia vėl susirasti stovyklą ir įsidarbinti „CKK“.

– Ne, – Polas papurtė galvą. – Aš liksiu čia.

– Mums laikas išvykti.

– Juk žinai, kad neketinu to daryti.

– Polai, – vėl pabandė Arlenas, – man atrodo, tu nesupranti... Tu privalai išvykti iš šios vietos. Vaikeli, čia visai kaip traukinyje. Aš jaučiu.

Polas pakėlė galvą ir įsmeigė į jį akis.

– Ką?

Arlenas linktelėjo.

– Nori pasakyti, kad dabar? Kad gali dabar mane tokį matyti?

– Ne dabar. Anksčiau. Kai jie čia buvo.

Polas trumpam nutilo, o tada tarė:

– Na, taip tikriausiai įvyko dėl tų grumtynių. Galbūt jis būtų mane padūręs ar nušovęs, ar kažkas panašaus.

– Tai įvyko jau po grumtynių. Kai Veidas palietė tavo petį.

Polas susiraukė.

– Žinai, kad aš nemeluoju, – tęsė Arlenas. – Juk žinai, kad sakau tiesą, Polai. Matei, kas atsitiko tiems vyrams iš traukinio.

– Kai jis palietė mano petį?

Arlenas linktelėjo.

– Na, – pasakė Polas po ilgokos pauzės, – dabar juk nieko nematai, tiesa?

– Taip, bet ne tai svarbiausia.

– Žinoma, kad svarbiausia. Kad ir ką tu matei, išnyko. Dabar to nebėra.

– Polai, ne taip viskas...

– Liaukis, – nutraukė jį Polas. – Nenoriu apie tai girdėti. Tai išnyko, aišku? Tai išnyko!

Jis apsisuko ir piktai nutrypė į „Kiparisų namus“.

Tą naktį Arlenas kurį laiką gulėjo tamsoje, stebėdamas, kaip keičiasi šešėlių raštai pakilus mėnuliui, gurkšnodamas iš plokščiosios gertuvės ir vis ieškodamas lovoje patogesnės padėties, tarsi miegas slėpėsi tik dar už vieno persivertimo. Tačiau per daug gerai žinojo, kaip viskas bus, todėl pasidavė anksčiau nei visada – išlipo iš lovos, vėl apsirengė, nusileido laiptais žemyn, o prieš išeidamas į lauką papildė savo gertuvę.

Pastovėjo iš karto po veranda, kol surūkė cigaretę, stebėdamas bangas. Jų keteros prieš suduždamos žiburiavo tamsoje. Kai cigaretės nebeliko, nužingsniavo į pietus. Ėjo ilgai, laikydamasis arti vandens linijos, susikišęs rankas į kišenes, o jo mintys šokinėjo tarp Solomono Veido, Edvino Meino ir tėvo. Polas taip pat nebuvo pamirštas, kaip ir Rebeka Kadi, o kartkartėmis pro tuos atminties plyšius, kurių net viskis nesugebėjo užkamšyti, įslysdavo dar kas nors. Kai viena neįprastai stipri banga nušliaužė į krantą pakankamai, kad pagautų jo pėdas, jis galiausiai sustojo, apsidairė ir pastebėjo, kad mėnulis pakilęs daug aukščiau, o „Kiparisų namų“ nematyti. Pakrantės miškas nepastebimai prisėlino arčiau, paplūdimio ruožas visai susiaurėjo, o medžiai linko visai netoli jūros. Jis apsisuko ir patraukė atgal.

Galiausiai vėl pasirodė „Kiparisų namų“ siluetas. Jam šmėkštelėjo mintis, kad reikėtų kaip nors užbaigti „Našlės stebyklą“, o tada pamatė kažką judant paplūdimiu, ir visa kita išgaravo iš galvos.

Tai buvo plazdanti balta forma, kuri, regis, pakilo iš vandens linijos, ir vieną trumpą akimirką, kai, regis, sustojo širdis, jis prisiminė visus tuos pasakojimus apie vaiduoklius ir šmėklas, kuriuos girdėjo vaikystėje. Bet siluetas pasisuko, ir jis suprato, kad tai Rebeka Kadi. Ji vilkėjo baltus naktinius marškinius, nusileido iki pat vandens ir dabar brido į bangas.

Jis priartėjo lėtai, džiaugdamasis, kad smėlis leidžia žengti tyliai. Matė, kad ji kažką laiko rankose, bet neįžiūrėjo ką. Ji akimirką sustojo, tarsi dvejodama, tada išlipo iš vandens ir padėjo daiktą ant smėlio. Jis priminė cigarų dėžutę, kurią jai įteikė Veidas.

Rebeka nuleido rankas žemyn, suėmusi naktinius marškinius už apačios, pakėlė kūnu aukštyn ir nusimovė per galvą, kol ant smėlio liko stovėti visiškai nuoga. Arlenas pajuto, kaip jam užėmė kvapą, kūną užliejo karštis. Ji buvo aukšta moteris, bet kažkaip vienu metu ir minkšta, ir be lašelio riebalų, kiekvienas linkis tobulas, lyg išskaptuotas. Net ir mėnesienoje tas kūnas būtų aptemdęs ne vieną protą. Arlenas stovėjo lyg apkvaitęs ir spoksojo, kaip ji paėmė dėžutę ir vėl įbrido į jūrą.

Ji stabtelėjo, kai vanduo pasiekė kelius, tarsi pratindamasi prie temperatūros, o tada žengė giliau, keldama dėžutę aukštyn. Kai vanduo palietė jos krūtis, ji sustojo ir – tik akimirką – stovėjo iškėlusi dėžutę virš galvos, o bangos kilo pakankamai aukštai, kad permerktų jos plaukų galiukus. Tada ji pasisuko link kranto ir užsimojusi staigiai atsisuko į jūrą nusviesdama dėžutę kuo toliau nuo savęs.

Labai toli nusviesti jos nepavyko. Sutrukdė vėjas, o dėl vandens jos judesiai buvo nerangūs. Dėžutė nuskriejo gal per penkiolika pėdų į jūrą ir krito beveik nesukeldama purslų. Keletą sekundžių plūduriavo paviršiuje, o kiekviena banga ją plukdė atgal link kranto, beveik iki pat tos vietos, kur stovėjo Rebeka; tik tada ji pradėjo skęsti ir dingo po vandeniu.

Rebeka Kadi stovėjo vandenyje visa tai stebėdama. Ji dar ilgą laiką žvelgė į vietą, kur dingo dėžutė, o tada apsisuko ir vėl išbrido iš jūros atgal į krantą.

Kurį laiką ji stovėjo ant smėlio, nulenkusi galvą, leisdama vėjui švelniai pūsti į savo kūną ir nudžiovinti odą. Arleno gerklė kone ištino ją stebint. Jis nepajudėjo, tiesiog stovėjo kur stovėjęs, kol ji pasiėmė naktinius marškinius, vėl užsitempė juos per galvą ir nuėjo atgal į namą.

Tik įsitikinęs, kad ji jau turėtų būti savo kambaryje, jis nusispyrė batus, nusirengė marškinius, nusimovė kelnes ir įbrido į vandenį ieškoti dėžutės.

22

Kai ją rado, buvo jau gerokai po vidurnakčio. Pakankamai aiškiai matė vietą, kur ji įkrito į vandenį, kaip galėdamas geriau įsidėmėjo ją, tačiau vandenynas buvo didelis, o skęsdami daiktai juda prieš pasiekdami dugną. Jis vaikščiojo pirmyn atgal pakrantės atkarpa, kur ji turėjo atsidurti, ėjo atsargiai, vilkdamas kojas šiurkščiu smėliu, laukdamas, kada užklius už medinės dėžutės. Jautėsi nejaukiai braidydamas tamsoje, kai vandenyse aplink jį ratus sukti galėjo tiek daug nematomų padarų. Rykliai tarsi aligatoriai, priešistoriniai žvėrys, kažkaip sugebėję išgyventi viename pasaulyje ir pereiti į kitą. Dienos metu bent jau gali matyti jų pelekus. Dabar, tamsoje, vienas iš jų galėjo plūduriuoti visai prie pat jo, o jis to nežinotų.

Ieškojo daugiau negu valandą ir nieko nerado. Pavargęs sugrįžo į paplūdimį ir atsisėdo ant smėlio. Buvo šilta, tačiau brizas atvėsino jo drėgną odą ir greitai jis buvo vėl pasirengęs grįžti atgal į vandenį.

Jis vis dar ieškojo, nors viltis, kad jam pasiseks, buvo kiek prigesusi, kai dešinės pėdos šonas atsitrenkė į kažkokį tvirtą daiktą. Jis sustingo ir perbraukė pėda atgal, ir vėl pajuto smūgį, tada pritūpė, banga persirito per jo galvą, visai jį permerkdama, o jis ėmė ieškoti čiuopdamas rankomis dugną. Vos tik jo pirštai palietė tą tvirtą daiktą, Arlenas suprato, kad tai tikriausiai dėžutė. Ištraukė ją iš smėlio ir iškilo į paviršių, o tada išbrido iš bangų.

Jo kelnių kišenėje buvo degtukų pakelis, todėl jis sugrįžo prie numestų drabužių, vėl atsisėdo ant smėlio ir išsitraukė juos. Cigarų dėžė vis dar buvo aprišta virvele, o Rebeka panaudojo ją pritvirtindama prie dėžutės plokščią akmenį, kad ji geriau grimztų. Jis atrišo virvelę, uždegė degtuką ir atidarė dangtelį. Dabar jis jau klūpojo ant smėlio, o kai degtuko liepsna apšvietė dėžutės vidų ir atskleidė jos turinį, jis staigiai atsilošė ir paskubomis atsistojo. Degtukas nukrito į smėlį ir šnypštelėjęs užgeso. Arlenas stovėjo kur buvęs keletą akimirkų, tada giliai įkvėpė, uždegė dar vieną degtuką ir pasilenkė apžiūrėti dar kartą.

Dėžėje buvo pora plaštakų.

Jos buvo atskirtos nuo kūno iš karto virš riešų, vienu smūgiu nukirstos kapokle ar kirviu, nenupjautos. Kraujas, kuris kažkada buvo kraujagyslėse, jau seniai ištekėjo, galbūt dar prieš įdedant jas į dėžutę, o gal jūros vandeniui patekus vidun; liko tik išburkę pilki mėsgaliai, su raumenų skaidulomis ir kaulų skeveldromis, plika akimi matomomis ties nukirtimo vietomis. Tai buvo vyro rankos, tačiau irstantis kūnas paslėpė bet kokias užuominas, koks tas vyras buvo: praktiškai nebeįmanoma įžiūrėti tokių detalių kaip nuospaudos, randai ar rūpestingai prižiūrėti nagai.

Degtukas sudegė iki galo ir apsvilino jo pirštus, todėl jis numetė jį, uždėjo dangtelį ant dėžutės ir sunkiai sudribo ant smėlio. Susirado gertuvę ir giliai gurkštelėjo, užsuko dangtelį ir kurį laiką sėdėjo spoksodamas į dėžutę, vėjui vis stipriau pučiant virš vandens. Spoksojo labai ilgai, tada atsistojo, nuėjo iki namo ir susirado kastuvą.

Sugrįžęs į paplūdimį paėmė dėžutę, jausdamas kraupų dilgčiojimą, išgirdęs, kaip viduje čiužinėja siaubingas jos turinys, ir nuėjo pakrante, vienoje rankoje spausdamas dėžutę, kitoje – kastuvą. Ėjo tol, kol rado uragano per pusę perlaužtą medį, rūpestingai atmatavo penkis žingsnius nuo jo ir pradėjo kasti. Kai duobė buvo maždaug trijų pėdų gylio, įmetė į ją dėžutę ir vėl užpylė smėliu. Išlyginęs paviršių plokščiąja kastuvo puse, kurį laiką vaikščiojo virš duobės pirmyn atgal, kol įsitikino, kad beveik neįmanoma pastebėti, kur buvo kasta.

Baigęs sugrįžo į smuklę ir padėjo kastuvą į vietą. Stabtelėjo verandoje ir tamsoje surūkė cigaretę, o tada atidarė duris ir užėjo vidun tvirtai pasiryžęs pasikalbėti su Rebeka Kadi.

Jos kambaryje buvo tamsu, durys – uždarytos. Viduje nesigirdėjo nė garso, tik retkarčiais namas sugirgždėdavo nuo vėjo. Polo kambarys buvo visai šalia jos, bet iš jo taip pat nesklido joks garsas. Arlenas kaip galėdamas tyliau atidarė duris, dirstelėjo vidun ir ant lovos pamatė jos kūno kontūrus. Jos krūtinė lėtai kilo ir leidosi. Ji miegojo.

Jis perėjo kambarį, kol atsidūrė šalia jos lovos. Greta lovos stovėjo kėdė, ant jos gulėjo pora pistoletų. Keletą sekundžių jis į juos spoksojo, o tada ištiesė vieną ranką į priekį ir uždėjo jai ant peties.

Ji krūptelėjusi atsibudo, jau norėjo pradėti rėkti, tačiau jis užspaudė delnu jos burną, laiku, kad ją nutildytų. Ji pasisuko į šoną siekdama kėdės, kur gulėjo pistoletai, tačiau jis užblokavo jai kelią klubu ir pasakė:

– Ramiau.

Ji įkando jam į ranką.

Įkando velniškai stipriai, prakąsdama odą, jis net sukriokė iš skausmo. Arlenas staigiai atitraukė ranką, žengė atgal, o ji iš karto vėl puolė prie ginklų, bet jis atsistojo priešais kėdę.

– Nešdinkis. Ką tu...

– Vandenyne pametei dėžutę, – tarė jis negarsiai, puikiai suvokdamas, kad gretimame kambaryje miega Polas, ir labai norėdamas, jog vaikis ir toliau miegotų. – O aš įbridau ir ją suradau dėl tavęs.

Ji sustingo ir nutilo. Sėdėjo atsirėmusi į lovą plaštakomis, atsitraukusi prie galvūgalio, apšviesta mėnesienos.

– Manau, mums atėjo metas pasikalbėti, – pasakė Arlenas. – Bent jau laikas man pasikalbėti su kuo nors. Turi galimybę tapti tuo žmogumi. Praleisi ją, ir aš susirasiu kitą klausytoją.

Ji tarė:

– Gerai. Mes pasikalbėsime.

– Apačioje, – pasakė jis. – Nėra reikalo, kad Polas atsibustų.

– Nusileisiu po minutėlės.

Arlenas šyptelėjo tamsoje ir papurtė galvą.

– Žemyn mes leisimės kartu, – pasakė. – Noriu įsitikinti, kad šitie pistoletai kartu su tavimi nekeliaus.

23

Jie nusileido į pirmą aukštą ir ji mostelėjo į vieną iš stalų baro kambaryje, tačiau Arlenas papurtė galvą.

– Lauke. Kaip jau minėjau, nenoriu pažadinti berniuko.

Taigi jie išėjo į verandą, Arlenas atsirėmė į baliustradą veidu į ją; iš įkandimo vietos nenuilstamai sunkėsi kraujas. Ji neatsisėdo, bet stovėjo priešais jį sukryžiavusi rankas po krūtine. Brizas dar labiau atvėso, o jos speneliai išryškėjo po plona naktinių marškinių medžiaga.

„Ji iššluostė kraujo klaną nuo grindų ir niekam nepranešė apie nusikaltimą, – galvojo Arlenas. – Ji išmetė porą nukirstų rankų į vandenyną ir taip pat nieko nebūtų apie tai sakiusi. Nedrįsk į ją žiūrėti, Viagneri. Nedrįsk sau leisti žiūrėti į ją tokiu žvilgsniu. Taip tik bėdos prisišauksi.“

– Buvau paplūdimyje, – pasakė. – Mačiau, kaip įbridai į vandenį ir išmetei Veido dėžutę, todėl pagalvojau, kad man reikėtų pažiūrėti, kas joje. Velniškai daug laiko prireikė ją surasti, bet man pavyko.

– Tu mane stebėjai? – paklausė ji, dar tvirčiau suspausdama rankas.

– Tikrai taip, – atsakė jis. – Bet man labiau rūpi ta dėžutė nei tavo kūnas. Tu esi labai daili, net tamsoje, bet man nusispjauti. Noriu išgirsti, ką, po galais, čia veikia tas Solomonas Veidas ir kodėl tu leidi tam vykti. Ir noriu išgirsti tiesą.

Ji tylėjo žvelgdama jam pro petį į mėnesienos užlietą jūrą.

– Turi progą tai papasakoti man, – tęsė jis. – Kitaip aš sugrįšiu su įstatymo sergėtojais. Ir tai tikrai nebus Toliveris. Egzistuoja tikras įstatymas ir visai netoli nuo šių vietų.

Ji sukrito į kėdę, tarsi jėgos būtų apleidusios jos kojas, palinko į priekį ir sunėrė rankas, tarsi besimeldžianti moteris.

– Taip darau dėl savo brolio.

– Savo brolio?

– Jis kalėjime, – pasakė ji. – Reiforde. Jam tik dvidešimt metų. Būtent dėl darbo Solomonui Veidui jis ir pateko į bėdą.

– Ir ta patirtis privertė tave taip noriai pačiai dirbti su juo?

Ji pakėlė į jį akis.

– Jeigu nedirbsiu, Solomonas suorganizuos, kad Ovenas žūtų. Jis jau yra taip daręs. Galiu parodyti tau laikraščių straipsnius, jei nori. Yra mažiausiai trys vyrai, kurie buvo nužudyti kalėjimuose ar darbo stovyklose šioje valstijoje, nes Solomonas Veidas įsakė juos nužudyti.

– Ir tai pasakojama laikraščiuose?

– Žinoma, ne. Tačiau galiu parodyti straipsnius apie tuos vyrus, kurie mirė, o tada papasakoti tiesą, kodėl iš tikrųjų jie mirė ir kaip.

– Jis teisėjas, – pasakė Arlenas. – Na taip, jis nedoras, bet vis tiek teisėjas. Bet tikrai ne dar vienas Alas Kaponė ar...

Bet ji purtė galvą.

– Už jį pavojingesnio šioje valstijoje nėra.

– Kas jis toks? – paklausė Arlenas. – Kaip eilinis provincijos apygardos teisėjas įgavo tiek daug galios?

– Jis nėra eilinis provincijos apygardos teisėjas, – pasakė ji. – Jis buvo asmeniškai pasirinktas labai nedorų žmonių ir atsiųstas čia iš Naujojo Orleano.

– Kodėl? Kas jį čia galėjo patraukti?

– Kontrabanda.

– Kuo jis dabar užsiima? Šiais laikais tikrai ne romą gabena.

– Morfinu. Ar bent jau taip jis tai vadina. Heroinu.

– Koks tarp jų skirtumas?

– Stiprumas. Vienas grūdelis heroino toks pat stiprus kaip trys grūdeliai morfino.

– Tu, regis, labai daug apie tai žinai.

– Taip, – patvirtino ji paprastai.

– Jis viską gabena iš Kubos?

– Taip. Paslėpęs apelsinų dėžėse. Dėžės iškraunamos mano įlankoje, pakraunamos į sunkvežimius ir išvežamos į Naująjį Orleaną, Memfį bei Kanzas Sitį. Mano brolis vairavo vieną iš tų sunkvežimių, kai buvo suimtas. Jis atsisakė kalbėtis su policija, nes taip darydamas būtų išdavęs savo tėvą ir Veidą. Todėl jis dailiai sumelavo ir dabar sėdi Reiforde neturėdamas supratimo, kad Solomonas Veidas, jo patikimasis bosas, naudojasi jo gyvybe šantažuodamas mane.

– Tai vis dar tęsiasi? – paklausė Arlenas. – Kontrabanda, čia?

– Taip. Maždaug kas šešias savaites. Per šią įlankėlę atkeliauja daug narkotikų. Ir daug pinigų.

– Taip ir supratau iš Solomono žodžių, – tarė Arlenas. – Sakai, kad jis buvo asmeniškai atrinktas žmonių iš Naujojo Orleano, tačiau juk teisėjas yra pareigybė, kurią išrenka vietiniai. Kaip ir šerifas. Kaip šie atėjūnai sugebėjo būti išrinkti čia?

– Kyšiais, apgavystėmis ir grasinimais, – vardijo ji. – Solomonas buvo pirmas. Tada iš paties Klivlendo jis atsivežė Toliverį ir sugebėjo suorganizuoti, kad jis taip pat būtų išrinktas. Jie neatsako prieš šios apygardos žmones ir niekam visoje valstijoje; jie atsako Naujajam Orleanui, Niujorkui ir Čikagai. Nemanau, kad kontrabandos gabenimas turi ką nors bendra su Solomono užgaida būti teisėju. Tai susiję su galia ir jos pagrindais. Dabar jis stiprina abu. To, ko jis trokšta, nėra Koridoriaus apygardoje. Jis ketina pasiekti daug daugiau ir toliau nei čia.

– O tu padedi jam pasikloti tuos pagrindus.

– Aš ką tik papasakojau tau kodėl! Nebuvo taip, kad ėmiau ir apsisprendžiau...

– Kieno ten buvo rankos? – nutraukė jis.

– Ką?

– Rankos dėžutėje. Kam jos priklausė? Tam vyrui iš Plymouth, kuris buvo užsukęs praėjusią naktį?

– Taip. Teitas Makgratas jį nužudė, aš tuo tikra. Teitas ir jo sūnūs. Jo vardas buvo Deividas Franklinas. Iš Tampos. Jis dirbo su Volteriu Sorensonu.

– Ką jie dirbo?

– Surinkinėjo pinigus. Tvarkė buhalteriją. Jie buvo atsakingi už piniginius reikalus.

– Kažkodėl jaučiu, – tarė Arlenas, – kad ponas Franklinas užsigeidė gauti daugiau, nei jam priklauso. Akivaizdu, kad Veidui ir jo berniukams nelabai patiko, kad jis sulydė Voltą Sorensoną bandydamas tai padaryti.

Ji nusisuko, tarsi jai būtų pasidarę bloga.

– Kodėl jie šiąnakt atvežė tau tas rankas? – paklausė jis.

– Taip Solomonas įsivaizduoja žinutę. Jis man primena apie savo galią.

– Bet kodėl tau turėtų rūpėti tas Deividas Franklinas?

– Todėl, – pasakė ji, o jos balsas taip nutilo, kad virto kuždesiu, – kad mes atliekame tą patį darbą Solomonui. Jis man primena, kad atlikčiau jį tinkamai.

Kurį laiką nė vienas nieko nesakė. Vėjas pūtė, bangos dužo į krantą, o jie sėdėjo tylėdami.

– Praėjusią naktį su Franklinu čia buvo moteris. Ar tu žinai...

– Net neįsivaizduoju, kas jai atsitiko, – atsakė ji.

Bet jie abu žinojo.

Arlenas išsitraukė cigaretę, prisidegė ir užsirūkė.

– Štai kodėl tu likai, – pasakė jis. – Nes tiki, kad jeigu išvyksi, jis įsakys nužudyti tavo brolį.

– Aš netikiu. Aš žinau.

– Vadinasi, ši vieta Solomonui turi vertę, – nutęsė jis, – nes jis gali leisti čia susitikinėti savo vaikinams, atsivežti lankytojų, kad pasikalbėtų apie dalykus, kurių niekas kitas negali išgirsti, gal nužudyti vieną kitą žmogelį. O tu tylėsi, nes nerimauji dėl savo brolio.

– Taip.

Jis nusišypsojo tamsoje ir nukratė pelenus nuo cigaretės.

– Ar tikrai laikai mane kvailiu?

Ji staigiai atlošė galvą.

– Ką?

– Ir aš turėčiau patikėti, kad tai viskas? – tarė jis. – Tai pats kvailiausias dalykas, kurį gyvenime girdėjau. Jam dėl to neverta rizikuoti. Egzistuoja tūkstančiai vietų, kur galima prišvartuoti laivą ir slapta pergabenti į krantą kontrabandą šituose užutekiuose ir įlankėlėse. Yra tūkstančiai vietų, kur galima rengti susitikimus. Po galais, jeigu jis taip ryžtingai nusiteikęs, kad ši vieta geriausia, jis tave iš čia išguitų ir perimtų jos valdymą.

Ji persibraukė skruostą pirštų galiukais ir pasakė:

– Gal anksčiau jis ir būtų taip padaręs, tačiau neprireikė. Mano tėvas jam dirbo savo noru. Mano tėvas ir mano brolis. O tokių vietų nėra tūkstančiai, tik ne tokių, kurios turi giliavandenes įlankas. Čia galima įplukdyti didelį laivą ir privaryti sunkvežimius visai arti, greitai iškrauti, o visos apylinkės tokios džiunglės, kad beveik būtų neįmanoma kam nors stebėti visą šią veiklą ar užpulti netikėtai. Ne, ši vieta, tiesą pasakius, tobulai tinka Solomonui Veidui.

– Tavo tėvas buvo jo partneris?

Ji linktelėjo.

– Kurį laiką. Tada, kai buvo gabenamas tik alkoholis, žmonės dar nebuvo dėl to žudomi, ir jis galvojo, kad Veidu galima pasikliauti.

– Vadinasi, tavo tėvas tik leisdavo kontrabandai keliauti per savo žemes? Apsimesdavo nežinąs, ką jie daro, ir gaudavo pelno dalį, kad laikytų burną užčiauptą?

– Jis darė kiek daugiau nei tai. Teitas Makgratas tikrai ne matematikos genijus. Solomonui reikėjo žmogaus, kuris galėtų mąstyti, kuris sugebėtų dirbti su pinigais, su tikrais doleriais.

– Ir tavo tėvas visa tai darė.

– Taip, – tarė ji, – o dabar tai darau aš.

Jis kurį laiką žvelgė į ją, o tada ištempė kaklą iš pradžių į vieną pusę, tada į kitą, pajuto, kaip sutraška sustingę sąnariai.

– Netikiu, – pasakė jis. – Netikiu, kad tokia moteris kaip tu galėtų būti priversta daryti tiek daug tokiam vyrui remiantis tik grasinimais. Grasinti tokiai kaip tu? Velnias, tu jau būtum iškvietusi gubernatorių. Jau būtum paskambinusi pačiam seniui Dž. Edgarui Huveriui8, užsiundžiusi juos ant Reifordo, ištempusi iš ten savo jaunėlį broliuką, kol jie būtų rakinę antrankiais Veidą.

– Nieko daugiau, tik grasinimai, – pakartojo ji. – Nieko daugiau.

– Na, bent jau man tai skamba tik kaip grasinimai, o tu man neatrodai tokio tipo moteris, kuri palūžtų nuo jų taip absoliučiai, kaip nori, kad aš patikėčiau.

Ji kilstelėjo smakrą ir pasiuntė jam tą savo įžūlų žvilgsnį. Jos pečiai buvo atlošti atgal, ir jis pastebėjo, kaip jos krūtys stumia naktinius marškinius į priekį, o glotnios šonų linijos išlinksta į klubus, matė, kaip jos plaukai slysta kaklu. Dar kartą įtraukęs cigaretės dūmą, sulaikė kvapą ilgiau nei ketino. Tarsi būtų pamiršęs, kad plaučiuose yra dūmų.

– Aišku, – pasakė jis. – Tu jau nusprendei. Žinai, ką turi suprasti? Dabar nuspręsiu aš.

Ji tylėjo.

– Ar yra kokia nors priežastis, dėl kurios man nederėtų nužingsniuoti keliu su ta dailia dėžute, parodyti ją įstatymo sergėtojams ir papasakoti, ką mačiau?

– Kur dėžė?

– Ne toks buvo klausimas, brangute.

– Tai mano klausimas. Kur dėžė?

Jis išsišiepė ir papurtė galvą.

Jie vėl nutilo. Klausėsi, kaip vanduo dūžta į krantą, o Arlenas užbaigė cigaretę ir užgesino ją primynęs kojos pirštu.

– Aš tau papasakojau viską, ką galėjau, – pasakė ji. – Tai ne žaidimas. Mano brolis mirs. Jis beveik tokio paties amžiaus kaip Polas. Tik dešimt mėnesių vyresnis.

– Ir jis tuoj tuoj išeis iš kalėjimo, – pasakė Arlenas.

– Iš kur žinai?

– Aš tik atrodau kaip bukagalvis, panele Kadi. Solomonas pasakė tau, kad liko keturiolika dienų. Įtariu, kad jis turėjo galvoje iki brolio paleidimo. Ar aš teisus?

Jos tyla paliudijo, kad jis neklydo.

– Vadinasi, jis sugrįš, – tęsė Arlenas. – Bent jau taip tu galvoji. O tada kas?

– Turiu planą.

– Daugelis negyvų žmonių, kuriuos pažinojau, turėjo planų.

– Tu moki labai padrąsinamai šnekėti.

– Ar tau to reikia? Padrąsinimo?

– Man reikia, – pasakė ji, – kad vėl būčiau viena ir niekas nedrumstų mano ramybės.

– Nesąmonė. Mažiausiai pasaulyje tu nori likti viena. Galėjai mus išguiti prieš keletą dienų, bet neišvarei. Leidai mums užsibūti.

Ji tylėjo.

– Ką gi, – tarė jis. – Manyčiau, man reikia pagalvoti.

– Ką padarei su ta dėžute? – paklausė ji.

– Ji tokioje vietoje, apie kurią žinau tik aš. Tik nesugalvok paprašyti Veido, jog pakabintų mane už kojų pirštų, kad tai sužinotumėte.

– Niekada to nepadaryčiau.

– Tu padarytum praktiškai bet ką, ką nuspręstum, – pasakė jis. – Tiek tai jau dabar aišku.

Rebeka vėl nutilo ir jis suvokė, kad ji verkia. Beveik neišleisdama jokio garso, tačiau jos skruostai buvo drėgni, o kvėpavimas nelygus.

– Kaip ir sakiau, – ištarė jis, bet jo balse nebebuvo ankstesnio aštrumo, – privalau nuspręsti.

Jie sėdėjo dar ilgai, tylioje tamsoje, bet galiausiai jis atsitraukė nuo baliustrados ir žengęs prie durų jas atvėrė. Ji sudvejojo, bet pakilo ir nuėjo vidun. Praėjo pro jį labai arti, beveik liesdama kūnu, ir jis užuodė jos plaukų kvapą – švarų, su kažkokių gėlių dvelksmu.

Ji pasisuko į jį, vis dar stovėdama labai arti, jos krūtinė buvo vos per keletą colių nuo jo, ir tarė:

– Ko tu iš manęs tikiesi? Ką man daryti: lipti viršun ir laukti, ką tu sugalvosi?

– Gali padaryti ir taip, – tarė jis, – arba gali nužudyti mane, kol miegosiu. Pranešk, kai nuspręsi.

_______________

8 John Edgar Hoover (1895–1972) – pirmasis FTB direktorius.1924 m. paskirtas tuometinio Tyrimo biurų direktoriumi, 1935 m. padėjo įkurti JAV Federalinį tyrimų biurą ir buvo jo vadovu iki pat mirties.

24

Ji atėjo į jo kambarį visai prieš aušrą. Arlenas galiausiai sugebėjo užmigti, prie šono prisispaudęs delne sugniaužtą gertuvę – kaip vaikas užmiega apsikabinęs mėgstamą žaislą. Nežinojo, koks garsas jį prabudino, ir ar apskritai buvo koks nors garsas. Tiesiog atvėrė akis, o ji jau stovėjo šalia; tamsoje iš pradžių matėsi vien tik jos balti naktiniai marškiniai. Dangus dar nepradėjo šviesėti, tačiau jis žinojo, kad rytas nebetoli. Akimirką gulėjo nekalbėdamas, tik žvelgė į ją, o tada pažvelgė jai į rankas prisiminęs pistoletus. Jos rankos buvo tuščios.

– Tu netiki, kad Veido grasinimų užtenka, jog išlaikytų mane čia, – pasakė ji, – kad jų nepakaktų priversti dirbti jam. Taip tu pasakei.

Jis nieko neatsakė, tik pasislinko lovoje, atsisėdo. Jo krūtinė buvo plika, o kambaryje, kuriame visada jam atrodė labai karšta, ūmai pasirodė vėsu.

– Klausei manęs, kodėl jis paprasčiausiai mūsų neišvarė ir pats neperėmė šios vietos, – tęsė ji. – Ar žinai, kaip aš trokštu, kad jis taip ir padarytų? Aš jam šitas žemes atiduočiau, pasirašyčiau dovanojimo sutartį be cento užmokesčio. Tačiau jam to negana. Jam ne tai svarbiausia. Ši šeima pernelyg ilgai buvo su juo susijusi. Mes arba dirbame jam, arba dirbame prieš jį – štai kaip jis į viską žiūri. Vos tik aš pamėginsiu palikti šią vietą, net jei nenorėsiu nieko daugiau, tik ramybės, jis palaikys tai asmenine grėsme. Ir leisk man tau papasakoti, kaip jis susidoroja su grėsme.

Akimirką ji nutilo, o kai tęsė, jos balsas buvo žemesnis, labiau suvaldytas.

– Solomonas daugelį metų sulaukdavo pagalbos iš „Kiparisų namų“. Beveik nuo pat to meto, kai mano tėvas juos pastatė. Tėvas manėsi esąs finansiškai saugus, bet greitai sužinojo, kad tai netiesa. Jis prarado savo santaupas, o čia užsidirbti jam nepavyko. Nuo pat pradžių čia įsikurti buvo kvaila mintis. Ši vieta per daug atoki, kad susuktum sėkmingą verslą. Na ir kas, kad čia galima žvejoti: žvejoti galima visur.

Tamsoje pamažu ryškėjo jos veidas.

– Jiems čia atsikėlus, aš likau Savanoje. Mano brolis dar buvo vaikas, todėl keliavo kartu su tėvais, bet aš jau buvau suaugusi ir pasilikau ten. Jie čia pragyveno vos kelerius metus, kai mirė mano motina. Nuskendo visai prie pat paplūdimio.

Arlenas prisiminė, kaip atrodė jo motina savo gyvenimo pabaigoje – kūnas ir protas nuniokoti karštinės, akys neatpažįstamai pasikeitusios, tarsi svetimos moters, kad jis daugiau nebegalėjo į jas žiūrėti.

– Mano tėvą palaužė sielvartas, jam reikėjo pagelbėti auklėjant mano brolį. Atvažiavau trumpam, likau tik daugiau nei metams. Kai Aukštamiestyje bankrutavo medienos kompanija, buvo uždaryta geležinkelio atšaka, tada ši vieta tapo visiškai izoliuota. Daugiau negalėjau to pakęsti ir išvykau. Nekenčiau šios vietos. Nekenčiau. Vėl persikėliau į Savaną. Praleidau ten penkerius metus.

Rebeka nutilo, o jis jau norėjo paklausti, kodėl ji sugrįžo, tačiau kažkas jam liepė patylėti. Leisti jai išsikalbėti.

– Visą tą laiką mano tėvas dirbo su Veidu. Pasibaigus „sausajam įstatymui“, reikalai pablogėjo. Į tai įsitraukę žmonės pasidarė negailestingesni, mano tėvo vaidmuo – reikšmingesnis. Tada jis ėmė bijoti. Buvo įklimpęs iki ausų, kai pagaliau nusprendė, kad laikas išsigąsti. Jis pradėjo rašyti man laiškus tvirtindamas, kad privalau įtikinti Oveną išvažiuoti gyventi su manimi į Džordžiją, kad Ovenas daugiau nebegali čia likti. Bandžiau pasikalbėti su broliu, tačiau jis mane ignoravo. O tada jį suėmė.

Švelnus vėjelis plūstelėjo pro atvirą langą ir priplojo antklodę prie Arleno šlaunies.

– Išvažiavau iš Savanos ir sugrįžau čia. Galvodama, – jos balsas šiek tiek užsikirto, – kad juos išgelbėsiu.

Savo kambaryje tolimajame koridoriaus gale sukosėjo ir sumurmėjo Polas. Rebeka atsisėdo tiesiau, suklususi. Mėnulis išpiešė jos šešėlį ant sienos.

– Mano tėvas buvo apimtas siaubingos depresijos. Beveik savižudiškos nuotaikos. Jis kaltino save dėl Oveno situacijos, jautėsi pakliuvęs į spąstus. Nuolat kartojo, kad visi, kas išdavė Solomoną Veidą, už tai sumokėjo gyvybe. Kad jis tave susektų, surastų, nesvarbu kiek tai užtruktų, ir nužudytų. Aš tuo netikėjau.

Šį kartą ji tylėjo daug ilgiau.

Prabilo Arlenas:

– Papasakok man viską iki galo. Nesvarbu, kaip būtų sunku. Privalai man viską papasakoti.

– Tai buvo mano mintis, – galiausiai netvirtai pasakė ji. – Tėvas buvo pasiryžęs pabandyti, bet mintis buvo mano. Jis vis kalbėjo, kad vienintelis būdas pasprukti nuo Solomono – mirti. Pasakiau jam, kad mes tuo pasinaudosime. Jis turėjo išplukdyti laivą ir jį nuskandinti. Suvaidinti savo mirtį. Jis išvažiuos, nuvyks į iš anksto sutartą vietą, bet man teks kurį laiką likti čia. Kad apgautume Veidą, turėsiu likti čia bent jau tiek, kad neatrodytų, jog mes pabėgome. Aš parduosiu smuklę, o kai bus paleistas mano brolis, jam nebebus jokios priežasties čia grįžti. Niekam neturėjo kelti įtarimo, jeigu mes būtume nusprendę išvykti iš Koridoriaus apygardos mirus tėvui. Atrodytų logiška.

– Tačiau tavo tėvas iš tikrųjų prigėrė, – įsiterpė jis. – Bent jau taip man sakė Tomas Baretas. Ar jis nuskendo bandydamas paskandinti laivą?

– Sunku prigerti, kai gerklė perpjauta.

Jis kurį laiką patylėjo, o tada tarė:

– Tikrai, sunku. Tačiau iš kur žinai, kad taip atsitiko?

– Mačiau jo kūną. Kaip manai, kas turėjo jį paimti iš laivo prieš jį nuskandinant?

– Bet tu niekam nepasakojai.

– Tau sunku tuo patikėti, – tarė ji. – Esu tikra, niekada neregėjai savo tėvo perpjauta gerkle dėl to, kaip tu pasielgei tam tikroje situacijoje.

„Ne, ne su perpjauta gerkle, – pagalvojo Arlenas. – Bet mačiau, kaip mano tėvo kraujas plūsta į dulkes iš kulkos padarytos skylės, ir patikėk, taip atsitiko dėl to, kaip aš pasielgiau tam tikroje situacijoje. Vienintelis skirtumas, kad aš buvau teisus. Gal Edvinas Meinas ir nebuvo labai doras žmogus, bet aš buvau teisus. Mano tėvas buvo pavojingas. Išprotėjęs.“

– Kai aš pagaliau sugrįžau čia, – tęsė ji, kai jis nieko nepasakė, – Solomonas Veidas jau laukė manęs. Jo žinia buvo trumpa: arba aš darau, kas man liepiama, arba mano broliui baigsis taip pat kaip tėvui.

Dar vienas garsas iš Polo kambario, šį kartą neaiškus marmaliavimas. Kalba per miegus. Įstrigęs košmare.

– Ar tavo brolis apie tai žino?

– Ne. Kaip galėčiau jam papasakoti, kol jis kalėjime?

– Tačiau jis žino, kad jo tėvas miręs.

– Taip. Bet jis tiki, kad tėvas nuskendo.

– O tu tiki, kad jis bus nužudytas, jeigu tu išvyksi arba ieškosi pagalbos.

– Manyčiau, tai akivaizdu. – Ji perkėlė svorį, po jos kojomis sugirgždėjo grindys, o tada pasakė: – Nori sužinoti, kodėl Solomonas Veidas nužudė mano tėvą? Ne todėl, kad jis kėlė jam grėsmę. Tiesą pasakius, nemanau, kad tai apskritai turi su tuo ką nors bendra. Jis negalėjo pakęsti minties, kad kam nors gali šauti mintis, jog įmanoma pabėgti nuo Veido kontrolės. Kad kas nors išdrįstų suabejoti, jog Veido kontrolė – absoliuti.

Ji vėl nutilo, o rytmečio vėjas vėl įsiveržė pro langą ir apsuko naktinius marškinius aplink jos pėdas.

– Norėjai sužinoti mano veiksmų priežastis, – pasakė ji. – Norėjai sužinoti, kodėl neieškojau pagalbos. Sakei, kad negali patikėti, jog tokia moteris kaip aš vien grasinimais būtų priversta sudaryti tokį sandorį su Solomonu Veidu.

Ji žengė žingsnį arčiau, taip, kad jis galėjo aiškiai matyti jos veidą, ir paklausė:

– Ar dabar manimi tiki?

Jis linktelėjo.

– Tu lauki, kol jis išeis į laisvę. Lauki Oveno.

– Taip.

– Jis jau tuoj bus paleistas. Jis grįš čia.

– Taip.

– O tada?

Ji apsilaižė lūpas ir nusisuko.

– Man regis, – tarė jis, – kad ir kokį planą sumąstei, geriau jau būtų velniškai geras planas.

– Mes išvyksime, – pasakė ji.

– Nejaugi manai, kad Veidas to nesitiki?

– Žinau, kad tikisi.

Arlenas leido tylai kalbėti už save.

– O ką tu siūlai? – pasiteiravo ji. – Likti? Gyventi likusį savo gyvenimą su prie galvos prispaustu šautuvo vamzdžiu?

– Ne, aš to tikrai nesiūlyčiau. Tačiau tau geriau būtų nepadaryti nė menkiausios klaidos.

– Po pastarųjų šešių mėnesių tokio gyvenimo, – tarė ji, – tu turbūt netiki, kad man reikėtų tai aiškinti.

Jis linktelėjo.

– Tai štai, – užbaigė ji. – Tokios tad mano priežastys. Sakei, kad turi padaryti savo sprendimus. Gali juos dabar daryti atsižvelgdamas į jas.

Jis laukė tikėdamasis, kad ji dar ką nors pasakys, kad maldaus jo tylėti ar ja pasitikėti, tačiau tik apsisuko, beveik be garso nusėlino grindimis, atidarė duris ir išslinko iš kambario.

25

Kitą rytą jie užbaigė generatoriaus stoginę ir pradėjo darbuotis prieplaukoje, bet Arleno akys nuolat lakstė į šalis, žvalgydamos Solomono Veido ar šerifo Toliverio, ar Teito Makgrato ir jo sūnų. Nė vienas iš jų nepasirodė. Polas pastebėjo jo išsiblaškymą ir paklausė, kas nutiko, tačiau Arlenas išsigynė, kad jam paprasčiausiai skauda galvą. Jo ranka buvo aprišta, kad paslėptų Rebekos įkandimą, bet Polas apie tai nepasiteiravo.

Ji nieko iš jo neprašė. Papasakojo savo istoriją ir tyliai išslinko iš jo kambario. Jai, akivaizdu, reikėjo tik jo tylėjimo. Jai reikėjo tų keturiolikos – dabar trylikos – dienų, kad sulauktų savo brolio paleidimo. Jokios kitos pagalbos nebuvo paprašyta, jokiu kitu planu nepasidalyta.

Apie laikrodį Polas paklausė per pietus.

Tas daiktas buvo milžiniškas, su variniu rėmu, įstatytu į nuostabų riešutmedžio korpusą, kuris nuožulniai leidosi į abi puses, o abi rodyklės buvo apmirusios ties vidurnakčiu. Arlenas pastebėjo jį jau pirmąją dieną, vos įžengęs į smuklę paskui Sorensoną, tačiau vėliau nelabai kreipė į jį dėmesį.

– Laikrodį užsakė mano mama, – paaiškino Rebeka, ir nors jos akys atrodė bereikšmės, balsas tarsi atsklido iš už jūros. – Jai jis labai patiko. Sustojo jau prieš kelerius metus.

– Norėčiau jį apžiūrėti, – tarė Polas.

– Man atrodo, kad norėdamas jį pataisyti turėtum išmanyti apie laikrodžius.

– Tą patį mes sakėme apie generatorių, – priminė Arlenas.

– Būtent, – ištarė Polas. – Arlenai, padėsi man jį nukelti?

Vaikis beviltiškai norėjo ką nors dėl jos padaryti. Tarsi nuo jo sklistų nuolatinis šauksmas: „Leisk man tau padėti“, tarsi nuolatinė jo pagalba ją kuo nors įtikintų. Aš jai parodysiu, kad jai manęs reikia, – sakė jis. Arlenas užsimanė sugriebti vaikį ir gerai supurtyti šaukdamas, kad jis neturi jokio supratimo, ko jai iš tikrųjų reikia ir ką tai jam gali kainuoti. Jos poreikiai smarkiai pranoko viską, ką galėjo įsivaizduoti Polas. Jos poreikiai buvo susiję su žmonėmis, kurie galėjo nukirsti vyro rankas ir tarsi dovanėlę įteikti sudėtas į dėžutę, perrištą virvele.

– Arlenai?

– Na taip, – pasakė Arlenas, sumirksėjęs ir grįžęs į dabartį. – Žinoma.

Jie atsinešė kopėčias ir Polui atsistojus ant kopėčių, o Arlenui – ant baro, nukėlė laikrodį. Jis svėrė kiek mažiau nei generatorius, bet skirtumas buvo nedidelis. Polas apžiūrėjo korpusą ir išėjo ieškoti atsuktuvo. Jam išėjus baro kambaryje liko tik Rebeka ir Arlenas. Ji keletą sekundžių stebėjo jį tylėdama, o tada tarė:

– Tu vis dar čia.

– Svarstai, koks bus mano sprendimas, – pasakė jis. – Taip?

– Taip.

– Iš pradžių pasakysiu tiek, – tarė jis. – Ant kėdės šalia tavo lovos yra du pistoletai. Norėčiau gauti vieną iš jų.

– Ką?

– Man tai atrodo labai gražus pasitikėjimo gestas, – užbaigė jis.

Į grindis sušlepsėjo Polo žingsniai, tada su trenksmu atsivėrė durys iš virtuvės ir jis įžengė į baro kambarį jau garsiai svarstydamas savo teorijas apie tai, dėl ko laikrodis galėjo sustoti – dar nespėjus nuimti dangčio. Kai atsiklaupė ant grindų šalia laikrodžio ir palenkė galvą, Arlenas pažvelgė į Rebeką Kadi, o jo akių žvilgsnis aiškiai sakė: „Dabar tavo eilė.“

Ji nusigręžė.

Visą dieną jie dirbo, kalbėdamiesi taip, tarsi tarp jų nebūtų jokių nesusipratimų. Visą dieną Arlenas stebėjo kelią, laukdamas Veido ir Makgrato, ir visą dieną svarstė nesuskaičiuojamas priežastis, kodėl jam reikėtų susirinkti krepšius ir nešdintis iš šios vietos.

Kai sutemo, jo krepšiai vis dar gulėjo ten pat, kur ir kelias pastarąsias dienas.

Rebeka atėjo pas jį naktį.

Jis buvo įsitaisęs ant kėdės prie lango, snūduriavo, bet atsidarančių durų garsas jį prižadino. Lango stikle atsispindėjo, kaip ji įeina vidun. Kairėje rankoje nešėsi pistoletą, ginklas atrodė didelis ir bjaurus.

– Ar tu kada nors miegi? – sumurmėjo ji akivaizdžiai manydama, kad tik todėl, jog sėdėjo kėdėje, jis būdravo.

– Anksčiau miegodavau geriau.

Jis vis dar neatsisuko, todėl trumpai padvejojusi ji pati prisiartino. Pasiekusi kėdę iš pradžių nieko nesakė, tik kartu su juo žvelgė į jūrą. Tada, vis dar tylėdama, perėmė ginklą iš kairės rankos į dešinę ir ištiesė jam.

Jis nepakrutino nė piršto, kad jį paimtų.

– Viduje yra šovinių, jeigu tau nuo to bus geriau. Jei nori, galiu duoti ir daugiau.

Jis sėdėjo įbedęs akis į horizonto liniją. Net ir gilios nakties tamsoje buvo įmanoma ją atskirti, kai akys priprasdavo. Pilkumos atspalviai.

– Tai kaip? – tarė ji ir supurtė ginklą.

– Tu ketini išvykti, – pasakė Arlenas, nepajudindamas ant kelių sudėtų rankų, o didelis Smith & Wesson pakibo ore priešais jo krūtinę.

– Ką?

– Kai tavo brolis bus paleistas į laisvę, ketini išvykti.

– Na, taip.

– Jis ieškos jūsų, – pasakė Arlenas. – Nori dar šį tą sužinoti? Jis taip pat ieškos ir manęs su Polu.

– Tai visiškai nesusiję su jumis.

– Tai nebuvo susiję.

– Ir dabar nesusiję.

– Ir dar kaip susiję, po velnių. Ir dabar, ir kai jūs dingsite.

Ji patraukė ginklą, nuleido prie šono.

– Taigi, kai jis bus paleistas, jūs išvyksite, – pakartojo Arlenas. – O tada man teks tvarkytis su Veidu, arba čia, arba toli nuo čia. Pati taip sakei.

Ji vis dar nieko nesakė. Jis kurį laiką žvelgė į ją, tada ištiesė ranką ir paėmė ginklą. Kad tai padarytų, jam teko palinkti prie jos labai arti. Imant medinę rankeną, jo delnas prisilietė prie jos kūno. Jos oda buvo labai vėsi.

Jis ištraukė ginklą iš jos pirštų, staigiu judesiu atidarė pistoleto būgną, pamatė šovinius, taip pat staigiai jį užšovė ir pasidėjo ginklą ant kelių.

– Gerai, – pasakė.

Ji nesujudėjo. Jis pažvelgė į ją ir atsistojo.

– Štai koks mano atsakymas, – tęsė jis. – Aš vis dar būsiu čia ryte. Kad aš prasmegčiau, jei žinau, kodėl, bet būsiu čia ir ryte.

Jis nužingsniavo prie lovos, pasilenkė ir padėjo ginklą ant grindų šalia jos. Rebeka vis dar stovėjo prie lango įsmeigusi akis į vandenyną.

– Kai tu mane pabučiavai, – tarė ji, – galvojau, kad būtent tik to ir tenori. Kad priversi mane... užsitarnauti tavo tylėjimą.

– Suprantu. Buvai neteisi, bet suprantu tave. Neturėjau taip pasielgti. Tai buvo klaida.

– Nederėjo man tau trenkti.

– Manau, kad tikriausiai derėjo, – pasakė jis.

Ji apsisuko ir žengė kelis žingsnius artyn.

– Tai kodėl taip padarei? Tu nepanašus į tokį, štai kodėl taip reagavau. Kažkaip tai visiškai tau nederėjo.

– Kodėl tave pabučiavau? Žinai, tu spėjai teisingai. Norėjau tave kontroliuoti. Aš esu grubus gyvulys, toks pat kaip Makgratas ar Toliveris, ar Veidas.

– Netiesa. Kodėl taip pasielgei?

Jis atidžiai žvelgė į ją minutėlę, o tada pasakė:

– Neturėtum vyro klausti, kodėl jis užsimanė padaryti tokį dalyką. Tau visai nereikia to klausti. Pati velniškai gerai žinai kodėl.

Ji žengė dar arčiau, dabar buvo per ištiestą ranką nuo jo.

„Liepk jai išeiti, – pasakė jis sau. – Pasakyk jai: dėkui už ginklą, brangute, bet dabar jau bėk sau.“

Ji žengė dar vieną žingsnį į priekį, o jis ištiesė dešinę ranką ir apkabinęs jos pakaušį, prisitraukęs ją artyn pabučiavo kaip ir pirmąjį kartą. Šiąnakt ji netrenkė jam. Ji atsakė į jo bučinį, tačiau akimirką dar išlaikė kūną tolėliau. Bet tik akimirką. Tada palinko į priekį ir jis pajuto, kaip ji prisispaudė prie jo krūtine, brūkštelėjo jo koją savo šlaunimi.

Jis nutraukė bučinį.

– Na gerai, – pasakė. – Tu man leidai save kartą pabučiuoti. Dėkui. Buvo siaubingai puiku. Bet dabar tau reikia išeiti.

Ji atsitraukė nuo jo, pažvelgė tiesiai į akis, ūmai pasilenkusi suėmė naktinių marškinių apačią ir patraukė viršun, nusimovė per galvą, kaip ir tą naktį paplūdimyje, prieš brisdama į vandenį. Vieną ilgą sekundę laikė naktinius rankose, o tada numetė ant grindų ir sustingo priešais jį visiškai nuoga.

„Tai štai kaip toli ji pasiruošusi eiti, – pagalvojo jis. – Štai kaip toli, jos manymu, jai reikia eiti. Gausi apdovanojimą už tai, kad laikai srėbtuvę užčiauptą. Ir ką dabar apie save manai? Didžiuojiesi tuo, kaip privertei ją būti pasiruošusia padaryti bet ką?“

– Grįžk į savo kambarį, – ištarė jis kimiu balsu. – Kartais aš tikrai esu niekingas šunsnukis, bet niekada nebuvau toks niekingas. Eik iš čia.

Ji nepajudėjo. Mėnesiena apšvietė vienos krūties linkį, baltos šviesos linija nusekė jos klubų išlinkimu ir koja.

– Aš prašiau tik ginklo, – pasakė jis. – Dabar jau gali grįžti į savo lovą. Eik, nagi eik į savo lovą.

– Ar nori, kad išeičiau? – paklausė ji.

– Taip, – tarė jis, bet net sakydamas tai pajuto žengiąs pirmyn. Jiems nederėjo taip elgtis, po galais, visiškai nederėjo, ši akimirka išaugo iš visko, iš ko tokia akimirka neturėtų išaugti – nepasitikėjimo, galios žaidimų, manipuliacijų. Jo smegenimis šmėstelėjo mintis – „ateik arčiau, dar truputį, neversk manęs nueiti viso kelio, dar truputėlį arčiau, taip bus geriau, daug geriau“ – ir pradingo.

Ji palinko į jį, kaip tik prieš jam ištiesiant į ją rankas. Ji prisispaudė prie jo ir kažkas jo mintyse nutrūko ir išsilaisvino, jo lūpos vėl prigludo prie jos lūpų, rankos nusileido iš pradžių ant jos juosmens, o tada nuslydo ant klubų. Jos plaukai nupleveno jo skruostu, krūtinė prisispaudė prie jo krūtinės, speneliai sukietėjo prisilietę prie jo odos.

Kai jis patraukė ją arčiau lovos, pėda palietė Smith & Wesson. Jis vos nepargriuvo už jo užkliuvęs, ir staiga jie atsidūrė ant čiužinio, o senos lovos rėmas sugirgždėjo nuo jų svorio. Abi jos rankos dabar jau buvo ant jo diržo, o jis stengėsi jai padėti savosiomis. Sukiojosi, kol išsivadavo iš kelnių, tada perbraukė rankomis jos šonais, sekdamas jos kūno linijomis, o lūpomis prisiglaudė prie ausies.

– Tyliau, – sukuždėjo jis. – Tyliau. Nenoriu, kad vaikis išgirstų.

26

Kai Arlenas atsibudo, Rebekos jau nebebuvo, bet ginklas liko.

Arlenas nusisuko nuo lango slėpdamasis nuo saulės šviesos. Pagalvė ir paklodės kvepėjo ja. Jis negalėjo prisiminti, kad ji išėjo, bet prisiminė naktį. Jis dar ilgai prisimins tą naktį.

Tada išgirdo balsus apačioje, iš pradžių jos, paskui Polo. Vaikino balsas privertė jį kietai užmerkti akis.

„Iš visų priežasčių, dėl ko neturėjai to daryti, jo vaikiškas susižavėjimas net nepriartėja prie sąrašo viršūnės, – pasakė sau. – Nė iš tolo.“

Kažkodėl taip neatrodė. Kažkodėl ta priežastis atrodė labai arti sąrašo viršaus.

Jie dirbo visą dieną, užbaigė trečdalį prieplaukos. Polas darbavosi kaip įprasta džiugiai nusiteikęs. Vieną kartą Arlenas nuėjo iki namo paimti jiems abiem vandens ir rado Rebeką apsikrovusią sąskaitų knygomis. Jis nepaklausė, ką ji ten taip studijuoja, o ji nepasisiūlė paaiškinti.

Per vakarienę Polas užsiminė, kad jam labai patiktų išbandyti žvejybą. Rebeka išėjo ir grįžo su pora dailių meškerykočių ir ričių.

– Mano tėvo, – trumpai paaiškino.

Vakare Arlenas stovėjo ant prieplaukos ir surūkė keletą cigarečių, kol vaikinas bandė užmesti meškerę. Iki vakaro pabaigos Polas pagavo porą tamsiųjų kupročių, žuvų išlinkusiomis nugaromis, staigiai siaurėjančiomis galvomis ir susivėlusiais smakro ūseliais. Jos suteikė jam nemažai džiaugsmo, kol ištempė jas į krantą. Parsinešęs į smuklę nevikriai vieną išdarinėjo, o tada įsikišo Rebeka ir sudorojo kitą.

– Rytoj bus šviežios žuvies, – pasakė ji. – Tu jas sugavai, o dabar turime ir kur jas šaltai laikyti, nes tu sutaisei generatorių.

Niekas negalėjo suteikti vaikiui tokio džiaugsmo kaip jos pagyrimai.

Tą naktį ji vėl sugrįžo į Arleno kambarį.

– Jau sakiau tau, – pasakė jis, – kad neprivalai to daryti. Aš tavęs to neprašiau.

– Taip, – pasakė ji. – Neprašei.

– Jeigu nenori čia būti, gali grįžti į savo kambarį.

– Jeigu norėčiau, – pasakė ji, – grįžčiau.

Jis atsisėdo ant lovos krašto, tamsoje įsmeigė akis į ją ir tarė:

– Man reikia tuo patikėti.

– Turėtum.

Jis neatsakė.

– Jeigu nori, kad išeičiau, aš išeisiu, – pasakė ji. – Bet ar tu tikrai to nori?

Jis nenorėjo.

Kitą dieną, netrukus po vidurdienio, pasikeitė vėjas. Porą dienų jis beveik visą laiką pūtė karštais šuorais iš vakarų, bet staiga apsisuko iš pietryčių, net vanduo įlankėlėje suraibuliavo. Jis atnešė šiek tiek vėsos į prieplauką, ir jie dėl to labai džiūgavo, kol nepajuto smarvės.

Ji sklido iš kažkur toliau, einant palei užutekį į pusiasalio vidurį, kažkur iš mangrovių brūzgynų. Polo veidą perkreipė pasibjaurėjimo grimasa ir jis tarė:

– Kas čia dabar?

– Nežinau, – atsakė Arlenas, stovėdamas veidu į vėją, ir galvojo, kad puikiai žino, kas tai.

– Nori pasakyti, kad neužuodi to dvoko?

– Užuodžiu puikiausiai.

– Jis siaubingas. Ar kada nors uodei ką nors tokio siaubingo, Arlenai?

– Kartą kitą.

Jie vėl grįžo prie darbo, o saulė pajudėjo į vakarus, kaitino įlankėlę netrikdoma jokio debesėlio. Kvapas sustiprėjo – slogus puvimo dvokas. Arlenas pastebėjo grifus, skraidančius į vieną vietą pelkynų žolėje, užutekio aukštupio link, už kokių trijų šimtų jardų. Jie sklandė tarp medžių tarsi tylūs šešėliai, tačiau jų buvo per daug, kad nepastebėtum.

– Kažkas ten mirė, – pasakė Polas. – Įdomu, koks gyvis ten guli?

„Koks žmogus, – pagalvojo Arlenas. – Tu svarstai, koks žmogus ten guli.“

Na, žinoma, tai galėjo būti ir gyvūnas. Pavyzdžiui, šernas, kurių pilna šiuose miškuose. Arba pasiklydo koks nors medžioklinis skalikas, atsikapstė iki užutekio ir gavo galą susidūręs su gyvate. Buvo daugybė galimybių.

Praėjo valanda ir pagaliau Polas nužingsniavęs į smuklę grįžo nešinas grėbliu – ilgakočiu, su grėsmingai atrodančia eile plačių metalinių dantų.

– Ką, po velnių, sumanei? – tarė Arlenas.

– Geriau patikrinkim. Arlenai, atsiduoda mirtimi.

– Ten gali būti koks nors gyvūnas.

– Gali. – Polas įrėmė į jį ilgą, tvirtą žvilgsnį, o Arlenas atsiduso ir tyliai nusikeikęs numetė pjūklą ant žemės, tada pasiėmė kirvį.

– Na, gerai. Patikrinkim.

Neįtikėtina, kaip greitai šioje valstijos dalyje paplūdimys užleido vietą miškui. Ar, tiksliau pasakius, džiunglėms. Jis tikrai labiau priminė džiungles nei bet kuris Arleno matytas miškas – tiesiog springo nuo tankaus žalio pomiškio, besivejančių lianų, o žemė po batais žliugsėjo nuo drėgmės. Jie numaknojo purvyne, skindamiesi kelią per krūmynus, kol atsidūrė po medžiais – arčiau prieplaukos augo suktaspyglės pušys, toliau į pusiasalio vidurį – mangrovės. Miškuose buvo pilna nuplėštų lapų ir šakų, ir atrodė, kad per uraganą pusė medžių buvo smarkiai apgenėti ar net išrauti su šaknimis. Grifai pastebėjo jų artėjimą ir ėmė plakti sparnais – darėsi vis klaikiau ir klaikiau, ypač kai juodu brido vis giliau į šešėlius.

– Skriskit šalin, – Arlenas šūktelėjo paukščiams. – Nagi, skriskit šalin!

Jis nuplėšė didelį banjano lapą ir energingai juo sumosavo. Keletas paukščių pakilo į orą, bet tikrai ne visi. Arlenas dabar jau matė, kad maitlesių paukščių dėmesio objektas guli vandenyje – štai kodėl grifai buvo sutūpę medžiuose, o ne spietėsi aplink radinį; jie buvo priversti greitai nusklęsti žemyn ir bandyti atkirsti grobio gabalėlius praskrisdami, nes lavonas plūduriavo užutekyje, o jie tikrai nebuvo vandens paukščiai. Tik mirties paukščiai.

– Arlenai, – prasižiojo Polas, – juk tai...

– Aha, – numykė Arlenas.

Lavonas plūduriavo šioje užutekio pusėje, tačiau vis tiek už kokių trisdešimties pėdų nuo kranto, beveik visiškai paniręs po vandeniu. Tačiau net ir nuo kranto matėsi drabužio audinys. Jis buvo padengtas maurais ir vandeniu, bet vis tiek buvo galima įžiūrėti spalvą: blyškiai geltoną.

– Duok man tą grėblį, – pasakė Arlenas, nors buvo sunku ištarti net ir tokius paprastus žodžius. Polas padavė jam grėblį ir paėmė kirvį, o Arlenas liežuviu apvedė išdžiūvusias lūpas ir žengė pirmyn. Vaikinas atsiliko, lūkuriavo stebėdamas. Arlenas ėjo įsmeigęs akis į plūduriuojantį kūną, todėl nepamatė savo kelyje gyvatės, kol beveik ant jos neužlipo. Akies krašteliu jis pastebėjo įnirtingą judėjimą, ir iš karto sustingo pakėlęs vieną koją į orą, o tada vanduo beveik be garso prasiskyrė ir gyvatė nėrė pirmyn. Arlenas akimirką stebėjo jos judėjimą, o tada nuėjo toliau.

Priėjęs arčiau, vėl pradėjo rėkauti ir grėbliu daužė lapus, taip išbaidydamas likusius grifus – jie pakilo į orą. Tačiau toli nenuskrido. Nusileido ant medžio priešingoje užutekio pusėje, iš kur galėjo stebėti savo geidžiamą laimikį.

Dabar jis jau užtikrintai žinojo tai, ką buvo pradėjęs įtarinėti vos vėjui pasisukus ir atnešus smarvę jų link. Grifai, žuvys ir karštis sugebėjo drastiškai sudarkyti šiuos žmogiškosios būtybės palaikus, o visiškai prisiartinęs prie kūno jis pajuto skrandžio spazmus ir turėjo greitai pažvelgti į medžių viršūnes, norėdamas juos nuraminti. Smarvė buvo siaubinga, todėl laisva ranka, kurioje nelaikė grėblio, užsitraukė marškinius iki nosies.

Ji plūduriavo veidu žemyn, viena ranka buvo beveik iškilusi į vandens paviršių, todėl matė, kad dalis mėsos jau nuėsta iki kaulo. Prisiminė, kaip ji braukė jo delną savo pirštais.

Tai jau įvyko, tiesa? – pasakė ji, pamačiusi persimainiusį jo veidą, kai jis išvydo, kaip tamsoje jos veidas virsta kaukole. – Jis pasakė jiems. Viskas baigta.

Arlenas leido jai išvažiuoti. Jis pamatė jos mirties veidą ir vis tiek leido jai išvažiuoti, o dabar jos palaikai plūduriavo pelkėtame užutekyje, juos kapojo miško žvėrys ir grifai. Taip, smuklės viduje buvo ginkluotų vyrų, tačiau jis leido jai išvažiuoti, leido jiems ją išsivežti.

Jie mane ras, – pasakė ji. – Ir man baigsis taip pat, tik tada blogai baigsis ir tau su berniuku. Ir Rebekai. Neleisiu, kad taip atsitiktų.

– Arlenai, – šūktelėjo Polas. – Ar tai...

– Užsičiaupk! – piktai nukirto Arlenas, o jo balsas beveik palūžo. Vaikinas apstulbęs nutilo.

Nuo jų pabėgti neįmanoma, – pasakė ji. – Tikiuosi, jūs tai suprantate. Privalote tai suprasti. Nuo to, kas slypi ateityje, pabėgti negalite.

Jis pabandė pasiekti ją grėbliu, palinkęs nuo kranto ištiesė jį kiek galėdamas toliau ir vienu įrankio dantimi užkabino mirusios moters suknelę.

Prireikė keturių bandymų, kol pavyko ją visiškai ištempti į krantą. Jos kūnas buvo taip stipriai suiręs, kad grėblio dantys smigo į jį tarsi į minkštą sviestą, todėl Arlenas stengėsi užkabinti suknelę, ne kūną. Drabužiai išsilaikė geriau už kūną.

Jis ištempė ją iš tamsių užutekio vandenų. Susičiaupė, kietai sukandęs dantis ir įtempęs lūpas, o tada sulaikė kvėpavimą ir naudodamasis grėbliu apvertė kūną ant nugaros. Taip padarius dar daugiau mėsos atsiskyrė nuo kaulų ir pratrūko puvimo dujų dvokas. Mirusios moters galva kreivai nulinko į šoną veidu atsisukdama į Arleną. Ant veido buvo likę tik odos likučiai, o ir jie buvo ištinę ir pakeitę spalvą. Net ir mylimasis nebūtų galėjęs atpažinti šio veido. Arlenas pajuto, kaip skrandis vėl suspazmuoja, o gerklė ėmė perspėjančiai degti, todėl jis išlaisvino grėblį ir nusisuko nuo kūno; išgirdo, kaip jis vėl nuslysta į vandenį. Sugrįžo pas Polą, jausdamas gyslomis tekantį šaltą įniršį.

– Tai moteris, – tyliai pasakė Polas. – Aš teisus? Tai negyva moteris.

– Taip.

– Iš kur ji čia atsirado? Kaip ji mirė?

Arlenas nusisuko.

– Ji kurį laiką prabuvo vandenyje. Tikriausiai ją išmetė aukštupyje, tėkmė ja atnešė čia ir kūnas įstrigo.

– O ar kūnas neturėjo nuskęsti? Jie plūduriuoja?

– Taip, – atsakė Arlenas. – Jie plūduriuoja.

Polas įsmeigė į jį akis.

– Kas ji buvo?

– Per vėlu pasakyti, – tarė Arlenas ir tai buvo beveik tiesa.

27

Arlenas pareiškė, kad būtina iškviesti šerifą, ir abu, tiek Rebeka, tiek Polas, pažvelgė į jį taip, tarsi jis būtų netekęs proto.

– Jis tikriausiai vėl užsimanys mus suimti, – nervingai pasakė Polas.

– Tai leisi jai ten gulėti? – paklausė Arlenas. – Apsimesi, kad mes niekada jos neradome?

– Ne, – tarė Polas, tačiau vis tiek atrodė nervingas, o Rebeka stebėjo Arleną sutrikusi ir sunerimusi, matydama jo elgesyje tai, ko nepastebėjo vaikinas. Jis nusisuko nuo jos, kad ji nebegalėtų žiūrėti jam į akis. Na gerai jau, gerai, buvo dar viena priežastis, kodėl Arlenas norėjo, kad atvyktų Toliveris. Jis norėjo stebėti, kaip tas vyras pamatys lavoną. Kai pamatys ją tokią, kokia ji tapo, ir prisimins, kokia buvo anksčiau. Norėjo pamatyti, ar tai turės kokį poveikį, ar tas vyras pajus žmogžudystės naštą, o gal tokį sugebėjimą jau prarado. Arlenas įtarė, kad teisingas pastarasis spėjimas.

• • •

Jie sulipo į sunkvežimiuką ir išvažiavo, kaip ir prieš daugelį dienų, kai Sorensono kūnas vis dar smilko jo dvylikos cilindrų Auburn, o Arlenas tikėjosi išsinešdinti iš „Kiparisų namų“ dar iki saulėlydžio.

Privažiavo prie tos pačios degalinės-parduotuvės, tik šį kartą į vidų užėjo visi kartu. Maža parduotuvėlė buvo užgrūsta lentynų eilių, o už prekystalio, nustatyto pigių saldumynų stiklainiais, stovėjo tamsiaodė, tamsiaplaukė mergina. Kai ji pakėlė akis į jį, Arlenas suvokė, kad tai indėnė, absoliučiai nuostabaus grožio mergina.

– Sveika, Sara, – pasisveikino Rebeka. – Mums reikia telefono.

Merginai dar nespėjus prasižioti, atsidarė durys už prekystalio ir pro jas į patalpą įžengė Tomas Baretas. Jo veidas buvo iškaitęs ir šlapias nuo prakaito. Už durų Arlenas išvydo daugybę netvarkingai išmėtytų įrankių ir prekių pristatymo furgoną.

– Visa gauja, – tarė Baretas išsišiepęs. – Tai ką, jums prireikė tiek daug cigarečių?

– Turime paskambinti šerifui, – pasakė Rebeka.

Bareto šypsena išnyko.

– Ar viskas gerai?

– Užutekyje radome kūną. Mirusios moters.

Baretas žvilgtelėjo į Arleną, tada vėl į Rebeką, o tada prisigretino prie merginos už prekystalio ir apkabino ją per juosmenį. Tai buvo gynybinis judesys. Tarsi trijulė iš „Kiparisų namų“ būtų nešiojusi nelaimes.

– Iš pradžių susprogsta tas vyrukas savo mašinoje, – pasakė jis, – o dabar dar ir tai? Kas, po galais, ten pas jus dedasi?

Niekas nežinojo, ką atsakyti.

Toliveris ir jo raudonplaukis padėjėjas atsivarė ne tik šerifo automobilį, bet dar ir pikapą, o eidami prie užutekio su savimi nešėsi platų brezento gabalą. Padėjėjas kažką suburbėjo po nosimi ir užsidengė burną bei nosį ranka, o štai Toliveris stovėjo ant kranto užsikišęs nykščius už diržo ir žvelgė į pūvančius palaikus tarsi būtų žiūrėjęs į pradurtą padangą ar kokį kitą panašų smulkų nemalonumą.

– Esu matęs ir gražesnių moterų, – pareiškė.

Arlenas pažvelgė į jį ir netikėtai prisiminė Prancūzijos laukus, rankose krūpčiojantį Springfield ilgavamzdį, iš nepažįstamų vyrų pliūpsniais tykštantį kraują. Jis labai troško vėl pajusti tą ginklą rankose, tiesiog alko galimybės žudyti, taip nealko net karo metu.

Kūno irimo procesas per tą laiką dar labiau pasistūmėjo į priekį. Niekas taip nespartina to proceso kaip karštis, o vanduo įlankėlėje tikriausiai jau pasiekė kokius dvidešimt šešis laipsnius. Rebeka su Polu liko už keturiasdešimties pėdų, stovėjo užsidengę veidus. Kylanti saulė ir tai, kad Arlenas beveik visiškai ištraukė kūną iš vandens, sustiprino ir taip siaubingą smarvę. Arlenas galėjo ją toleruoti, nebuvo blogiau nei kare. Privalai išsiugdyti papildomą gynybinį sluoksnį tokiose vietose kaip Belo miškas. O gal netinka kalbėti apie ugdymą ar auginimą. Ne, tai labiau primena nykimą nei augimą. Dalis savasties, turėta iš pradžių, tampa mažesnė, susitraukia. Ta dalis, kuri žmogaus gyvybę laiko kažkuo esminiu ir sunkiai pašalinamu iš šio pasaulio. Taip, ta dalis bėgant laikui gali labai smarkiai susitraukti.

Toliveris nusispjovė į vandenį šalia mirusios moters galvos ir pasakė:

– Ką gi, šūdas, geriau jau judam.

Juodu su padėjėju užsitraukė storas darbines pirštines ir apsivyniojo kaklaskarėmis veidus prieš pabandydami ištraukti kūną. Vos spėjus ištraukti jį iš vandens, Toliveris sušuko Rebekai, kad atneštų viskio butelį. Jai sugrįžus Toliveris gausiai sulaistė alkoholiu savo skarelę, paskui ir padėjėjo. Prieš vėl apsivyniodamas kaklaskare veidą, jis gerai trūktelėjo viskio; begeriant smarkiai judėjo jo Adomo obuolys.

Jie sunkiai užvertė kūną ant brezento ir suvyniojo tarsi burę. Įpusėjus darbą, padėjėjas staigiai išsitiesė, tarsi kažkas būtų suvaręs durtuvą į jo šoną, prisispaudė ranką prie burnos ir šoko į šoną. Parkrito ant kelių visai prie pat užutekio, taškydamas vandenį, ir vos spėjo nusiplėšti kaklaskarę prieš apsivemdamas.

Toliveris atsiduso, atsilošė ir ėmė laukti. Padėjėjas išsivėmė, kurį laiką pabuvo palinkęs ant kelių ir rankų virš vandens, nelygiai kvėpuodamas.

– Nagi, užteks, – piktai tarstelėjo Toliveris, atitraukdamas kaklaskarę nuo burnos vienu purvinu pirštu. – Norėčiau išsikapstyti iš čia iki saulėlydžio.

Jie suvyniojo moters lavoną į brezentą, nunešė jį per miškelį ir numetė į pikapo krovinių skyrių. Kol nukeliavo iki automobilio, pro brezentą prasimušė šlapios dėmės.

– Malonios jums popietės, – pasakė Toliveris, šluostydamasis rankas į kelnes, ir nužingsniavo link savo automobilio, palikęs padėjėją vairuoti pikapą. – Gana greitai pasimatysime ir vėl.

Jis įlipo į automobilį ir nuvažiavo, o jie trys stovėjo susispietę kieme ir stebėjo, kaip pikapas su lavonu nuseka paskui šerifą dulkių debesyje ir dingsta miške.

– To iš jo nesitikėjau, – pasakė Polas. – Maniau, kad jis turės daugybę klausimų, kaip ir dėl Sorensono. Tačiau šį kartą, regis, neturėjo nė vieno.

– Tikrai, – ištarė Arlenas. – Nė vieno klausimo.

28

Jie daugiau nieko negirdėjo apie kūną iki kitos popietės, kai sulaukė pirmojo lankytojo iš vandens.

Polas su Arlenu darbavosi prieplaukoje, jau buvo iš naujo perdengę dvidešimt pėdų lentų. Kai jie išgirdo variklį, Polas stovėjo įsibridęs į vandenį iki krūtinės ir kalė į vietas sąvaržas. Arlenas iš įpratimo pažvelgė į namo pusę galvodamas, kad tai automobilis, bet tada suvokė, kad garsas sklinda nuo vandens, o apsisukęs išvydo laivą.

Tai buvo motorinis burlaivis su vienu priešakiniu stiebu, susuktomis burėmis ir gale iškilusia kabina, užimančia trečdalį denio. Maždaug trisdešimt penkių ar keturiasdešimties pėdų ilgio, pakankamai platus ties bimsu. Nemažas laivelis ir patyręs visokių oro sąlygų – jo baltas korpusas tarsi raupais buvo nusėtas įrantomis, įpjovomis ir įbrėžimais. Tačiau plaukė lygiai, variklis dirbo sklandžiai, kol laivas iš Meksikos įlankos įplaukė į užutekį.

– Įdomu, kas čia? – pratarė Polas, vis dar stovėdamas vandenyje.

– Nežinau.

Laivas pasiekė užutekio vidurį su pasitikėjimu vairininko, kuris pažįsta šiuos vandenis – įlankėlė nebuvo plati, tačiau, akivaizdu, pakankamai gili, – o tada variklis nutilo ir vyrukas nuo vairo atsitraukė prie laivagalio, ten jis išleido gervę, šnypšdama į vandenį paniro inkaro grandinė. Tai buvo Teitas Makgratas.

Nuleidęs inkarą jis išsitiesė ir atsistojęs laivagalyje kurį laiką į juos žiūrėjo, o tada pradėjo leisti žemyn mažą valtelę, pritvirtintą laivagalyje. Kelsis į krantą.

Nuleidęs valtelę į vandenį, nulipo žemyn pats ir ėmė irkluoti artyn. Ištraukęs valtį į krantą, praėjo pro juos netaręs nė žodžio ir patraukė takeliu aukštyn, link smuklės.

Polas stovėjo rankoje laikydamas plaktuką, o akis įsmeigęs į taką.

– Vienas iš mūsų turėtų ten būti. Ji neturėtų likti su juo viena.

– Ji būdavo viena su juo daug kartų prieš mums čia atsibastant, – pasakė Arlenas. – Gali su juo būti viena ir dabar.

Bet ir jam tai nepatiko. Dabar jis prisiminė, kaip Rebeka stovi jo kambaryje, mėnesienos apšviestu šonu; atsiminė, kaip ji juda po juo, jos burna prisiartina prie pat jo krūtinės; jos šiltą kvėpavimą ant savo odos, ir...

Jis nepataikė į vinies galvutę ir nulenkė ją, užuot įkalęs tiesiai. Jau daugelį metų jam taip nebuvo atsitikę. Daug metų.

Polas vėl pradėjo darbuotis, tačiau jo akys nuolat lakstė į smuklės pusę, nors iš čia jis nieko negalėjo matyti, išskyrus stogo viršūnę. Arlenas leido jam pažiūrėti viršun pusę tuzino kartų, kol galiausiai tarė:

– Gal geriau laikyk galvą nuleistą, kol dirbi, hm?

Jie dar kurį laiką taukšėjo plaktukais, Makgratas taip ir negrįžo, o iš „Kiparisų namų“ jų nepasiekė joks garsas. Velniškai tylu. Pernelyg tylu. Turėtų girdėtis balsai.

Kol jis taip mąstė, pasigirdo dar vieno variklio artėjimas, šį kartą tai buvo automobilis. Arlenas pagaliau atsiduso ir tarė:

– Gerai, einu pasižiūrėti, kas čia tokie, – stebėdamas, kad Polas stebeilijasi į medžius vis dar niūriai susiraukęs.

– Eisiu su tavimi.

– Niekur tu neisi. Lik čia ir dirbk toliau.

Vaikiui tai visiškai nepatiko, tačiau Arlenas nekreipė dėmesį į jo nepatenkintą niurnėjimą ir nužingsniavo taku. Kai jau galėjo matyti smuklę, suprato, kad atvažiavo šerifo automobilis. Toliveris stovėjo verandoje su Solomonu Veidu, Rebeka ir Teitu Makgratu. Arlenas išėjo iš miškelio ir nužingsniavo link verandos nuleidęs galvą, tarsi jam visai nerūpėtų šitas susibūrimas. Pasiekęs verandos laiptelius, tarstelėjo: „Atsiprašau“, nelėtindamas žingsnio praėjo pro Makgratą, kuris nė nepajudėjo, kad pasitrauktų iš kelio, ir žengė į smuklę. Nuėjo už baro, į virtuvę ir išsitraukęs alaus iš ledo dėžės atsidarė butelį. Nugėrė maždaug trečdalį, stovėdamas šešėliuose, o tada, vis dar su buteliu rankoje, sugrįžo į verandą.

Jis jau norėjo pakartoti tuos pačius veiksmus, praeiti pro juos nė nesumirksėjęs ir grįžti į prieplauką, tačiau prabilo Veidas.

– Pone Viagneri?

Jis tarė tą pavardę pabrėždamas vokišką tarimą, sakydamas „Vagneri“ kaip to kompozitoriaus; kaip Toliveris darė kalėjime. Arlenas ėjo toliau, metęs per petį:

– Tai ne mano pavardė, – bet nė nepažvelgė atgal.

– Atsiprašau, suklydau, – tęsiamu balsu pratarė Veidas. – Palūkėkit. Neskubėkit taip.

Arlenas atsisuko į juos.

– Tai iš kur jūs sakėte esat? – tarė Veidas. Jis ir Toliveris stovėjo per daug arti Rebekos, Teitas buvo atsirėmęs į verandos turėklus.

– Tikrai ne iš čionykščių apylinkių.

– Tai ne atsakymas.

Arlenas gurkštelėjo alaus.

– Vakarų Virdžinijos.

– Tikrai? Iš kokio miesto?

– Apie tokį tikrai nesat girdėję.

– Girdėjau apie keletą Viagnerių iš Vakarų Virdžinijos, – tarė teisėjas. Jo veidas buvo šlapias nuo prakaito, taip tik dar labiau išryškėjo akinamai žibantys akiniai. – Tik jie savo pavardes tarė taip, kaip dera: Vagneriai. Tie, apie kuriuos aš girdėjau, buvo, jei teisingai prisimenu, iš Fajeto apygardos. Koks jūsų tėvo vardas?

Arlenas pajuto, kaip jo sprandas atvėsta labiau nei alus jo rankoje.

– Apie maniškius jūs tikrai nieko negirdėjote. Mes niekuo neįžymūs, o mūsų miestelis – velniškai mažytis.

– Gal ir taip, – pasakė Veidas, – bet jūs nustebtumėte sužinojęs, kiek visokių dalykų aš esu girdėjęs.

Į Arleno ranką įsisuko virpulys, toks raumenų virpėjimas atsiranda, kai užsimoji prieš kitą žmogų pasiruošęs trenkti, apimtas iki baltumo karšto įsiūčio, bet jis prisivertė nurimti.

– Tikrai labai nustebčiau, jeigu būtumėt ką nors girdėję apie mano šeimą, – pasakė. – Kaip ir sakiau, tai velniškai mažas miestelis.

– Kodėl iš ten išvykote?

– Dėl karo. Niekada nebuvau grįžęs. Daug kur lankiausi, bet niekada namie.

– Ir ką gi jūs veikėte kare?

– Žudžiau vokiečius, – pasakė Arlenas svarstydamas, kur, po galais, veda šis pokalbis.

– Ką gi, kaip jums gerai. – Atrodė, kad Veidas sugeba sustiprinti savo pietietišką akcentą tik panorėjęs. Dabar jis labai jau sutirštino spalvas.

– O kaipgi jūs, teisėjau? – tarė Arlenas.

– Atsiprašau?

– Iš kur jūs pats?

Solomono Veido akys trumpai sumirksėjo.

– Iš Floridos, pone. Floridos.

– Tai jums ši vietelė patinka. Pasitikite vietiniais.

– Pasitikiu. Tai puikūs žmonės.

– Kaip tada atsitiko, kad jūsų šerifas iš Klivlendo? – tarė Arlenas. Jis darė tai, ko buvo sau pažadėjęs nedaryti – baksnojo Veidą ir Toliverį lazda, lyg erzindamas pasiutusius šunis. Tačiau negalėjo susivaldyti. Tik ne po tų nesąmonių apie Viagnerius iš Fajeto apygardos.

Toliverio akys prisimerkė ir jis nukreipė žvilgsnį į Rebeką Kadi.

– Tik nežiūrėk į ją, – pasakė Arlenas. – Ji nieko man nepasakojo. Jeigu nori, kad žmonės nesužinotų apie tavo šaknis, nereikėtų garsiai sklaidytis apie „Cleveland Indians“ jų akivaizdoje, šerife. Niekas iš kito miesto nesektų tokios šūdinos beisbolo komandos rezultatų.

Toliveris nesišypsojo. Jis atsuko akis į Arleną ir įsmeigė į jį šaltą bei kietą žvilgsnį. Arlenas mirktelėjo ir pakėlė alų prie lūpų.

– Tai tiek jums, vyručiai, reikėjo? Ar norite, kad nupieščiau jums visą genealoginį medį?

Toliveris pasisuko į Veidą.

– Stebėtina, kad jis sugebėjo tiek nugyventi šitaip kalbėdamas su nepažįstamais žmonėmis. Vieną dieną jis pasakys ne tuos žodžius ne tiems žmonėms, kaip manai?

– Tikrai taip, – pritarė Veidas.

– Aš irgi tuo tikiu, – įsiterpė Arlenas. – Būtent dėl to aš nelabai linkęs kalbėtis su nepažįstamaisiais. Galbūt jūs dar prisimenate, kad būtent jūs mane sustabdėte šio pokalbio.

– Kalbant apie nepažįstamuosius, – tarė Veidas, – jūs čia, regis, jaučiatės kaip namie. Įdomus faktas, atsižvelgiant į tai, kaip pastaruoju metu čia vis miršta žmonės.

– Tai vienas iš daugelio dalykų, kurie man šioje vietoje nepatinka, – pasakė Arlenas. – Todėl greitai iš čia keliausiu.

Jis palaukė dar klausimų, laukė, kol išgirs kokį nors grasinimą, susijusį su ta negyva moterimi, kurią jie rado upelyje, pažadus apie kalėjimą, bet nieko tokio neišgirdo. Solomonas Veidas keletą sekundžių į jį spoksojo, bet tada jo žvilgsnis nukrypo į šoną, ir apsisukęs Arlenas išvydo takeliu artėjantį Polą. Iš karto pajuto susierzinimą. Kodėl vaikis jo nepaklausė ir neliko prieplaukoje?

Polas prisigretino prie Arleno nepatikliai nužvelgdamas vyrus verandoje.

– Laba diena, sūnau, – tarė Toliveris. – Ar šiandien radai dar kokį lavoną?

– Ne.

Toliveris nusišypsojo.

– Ką jūs čia veikiat? – paklausė Polas.

Toliveris pasisuko ir pažvelgė į Veidą išpūstomis akimis.

– Smalsus šunytis, ar ne? Mes atvykome suteikti Koridoriaus apygardos nuolatiniam gyventojui transporto paslaugas, o ką? Ponui Makgratui reikėjo, kad kas jį pavežtų, o šiame pasaulio kampelyje mes rūpinamės savo piliečiais.

Atrodė, kad Solomonui Veidui tas pokalbis labai nuobodus. Jis nusileido nuo verandos ir patraukė link šerifo automobilio. Stabtelėjo pasiekęs Arleną ir pažvelgė jam į akis.

– Pažiūrėsim, ką galėsiu prisiminti apie tuos Viagnerius iš Vakarų Virdžinijos, – pasakė. – Būtų įdomu išsiaiškinti, ką galiu prisiminti.

Arlenas ištiesė į priekį ranką. Solomonas Veidas stabtelėjo ir nužvelgė ją, tarsi niekada nebūtų matęs tokio gesto.

– Visada malonu su jumis pasimatyti, teisėjau, – pasakė Arlenas.

Veidas trumpai ir labai šaltai šyptelėjęs paspaudė jam ranką. Suspaudė tvirtai, nenuleisdamas nuo Arleno akių.

– Polai, – pasakė Arlenas, – parodyk pagarbą, paspausk teisėjui ranką.

Visi dėl to atrodė sutrikę.

– Daryk kaip sakau, sūnau, – liepė Arlenas.

Polas pažvelgė į jį piktai, bet ištiesė ranką teisėjui. Solomonas Veidas stebėjo Arleną, tarsi bandydamas suprasti, kokį žaidimą tas žaidžia, tačiau paėmė vaikino ranką.

Vos tik jis taip padarė, Polo akys virto dūmais.

– Tik paminėk vyručio šeimą, – pasakė Solomonas Veidas, – ir ūmai jis tampa nepaprastai mandagus. Man tai atrodo labai įdomu.

Jis paleido Polo ranką ir dūmai iš karto dingo.

– Na, viso gero, – pasakė Arlenas.

Teisėjas Veidas nužingsniavo link automobilio, jam iš paskos nusekė Toliveris ir Makgratas. Šerifas sėdo prie vairo ir greitai jie nurūko keliuku. Dar ilgai jiems išvažiavus ore kybojo dulkių debesis.

Polas kreipėsi į Arleną tyliu balsu:

– Ir vėl tai matei?

Arlenas linktelėjo.

Polas pabalo, bet linktelėjo, tarsi būtų to tikėjęsis, ir tarė:

– Vadinasi, turiu laikytis nuo jo kuo toliau. Tik tiek. Nebus labai sunku.

Arlenas nieko nepasakė.

– Apie ką judu ten šnekatės? – sukluso Rebeka.

– Polai, – pasakė Arlenas, – žygiuok atgal į prieplauką ir imkis darbo.

Šį kartą vaikis nesiginčijo. Paprasčiausiai nužingsniavo link įlankėlės, judėdamas greitai, bet tarsi sustingęs.

– Ar jie ką nors sakė apie tą moterį? – pasiteiravo Arlenas, kai jis dingo.

– Ne.

– Tai ko, po galais, jie čia atsivilko?

– Solomonas norėjo grąžinti laivą. – Rebeka nusileido nuo verandos ir atsistojo šalia jo.

– Kodėl?

– Kad mane pagąsdintų.

– Tu bijai laivo?

Ji įsmeigė į jį šaltas, bereikšmes akis ir po kelių sekundžių jis suvokė.

– Tai tas pats laivas? Kuriuo išplaukė tavo tėvas?

Ji linktelėjo.

Jis vėl gurkštelėjo alaus ir įsmeigė akis į kelią, kuriuo jie nuvažiavo.

– Kam jis naudoja jį?

– Kontrabandai. Daugiausia juo plaukioja Teitas. – Ji pritildė balsą ir paklausė: – Apie ką jūs ką tik kalbėjotės? Kodėl privertei Polą paspausti teisėjo ranką?

Jis vėl atsisuko į ją.

– Veidas jį nužudys.

– Ką?

– Matau tai kiekvieną kartą, kai jis paliečia berniuką.

Ji įsmeigė į jį apstulbusį žvilgsnį.

– Kalbi rimtai?

– Taip.

– Iš kur tu... ką tu matai?

– Kiekvieną kartą, kai Veidas jį paliečia, berniuko akys virsta dūmais.

Ji žvelgė į jį pravėrusi burną, iš nuostabos išplėstomis akimis.

– Privalau jį iš čia išsiųsti, – pasakė Arlenas. – Bet tai nebus lengva.

– Bet juk jis tavimi tiki. Jis pats man taip sakė. Vadinasi, jis žino, kad tu kalbi tiesą.

– Jis vis tiek nenorės išvykti.

– Kodėl?

– Nes jis tave įsimylėjęs, – pasakė Arlenas.

29

Neužtenka tik nesimaišyti Solomono Veido kelyje. Arlenas tuo neabejojo. O net jei ir būtų taip paprasta... Polas nesugebėtų nepasimaišyti teisėjui po kojomis. Juk jis norėjo likti su Rebeka, būti šalia jos, o Rebeka Kadi užėmė tvirtas pozicijas Solomono Veido kelyje.

Tą popietę Arlenui dirbti buvo sunku. Darė tokias klaidas, kokių anksčiau niekada nedarydavo, turėjo atplėšti ką tik prikaltas lentas, permatuoti, iš naujo teisingai išpjauti, o tada kloti atgal. Jeigu Polas ir pastebėjo, nieko nesakė. Jis ir pats buvo tylus, rimtas, tačiau neprakalė nė vienos vinies pro šalį ir nepadarė skaičiavimo klaidų. Jis, regis, niekada jų nedarė.

Nesmagi nuotaika vakarop nusekė paskui juos ir į smuklę. Tačiau ten Polas pamėgino visiems pakelti nuotaiką. Pareiškė, kad būtų smagu pasiplaukioti laivu. Vos sužinojęs, kad tas priklauso Rebekai, iš karto užsimanė pasivėžinti.

– Dar niekada neplaukiau laivu, – pasakė jis. – Bent jau ne tikru. O šitas tai apskritai pasaka.

– Mes čia ne tam, kad žaistume su laiveliais ar laiveliuose, – nukirto Arlenas išvydęs jos akyse skausmą. – Apsiramink.

– Nematau jokios priežasties, kodėl negalėtume juo pasiplaukioti, – pasakė Polas nesutrikęs.

– Mes nemokame jo valdyti.

– Ak, ten juk nėra ką veikti. Juk nesiūlau plaukti į Kiniją, Arlenai, tik sakau, kad noriu šiek tiek pasiplaukioti ir...

– Po galais, Polai, – pradėjo Arlenas jau visai susierzinęs, bet Rebeka jį pertraukė.

– Viskas gerai, – pasakė ji. – Plaukit.

Nustebęs jis pažvelgė į ją. Ji linktelėjo.

– Viskas gerai, – pakartojo.

– Matai? – tarė Polas. – Mes visi plauksime.

Rebeka papurtė galvą.

– Ne, aš neplauksiu.

– Ak, nagi, Rebeka. Aš noriu, kad mes visi...

– Polai! – neiškentė Arlenas, o pyktis jo balse privertė vaikį atsitraukti ir pažvelgti į jį sutrikusiomis akimis.

– Ji nenori plaukti, – pasakė Arlenas, iš visų jėgų stengdamasis suvaldyti savo balso toną. – Liaukis įkyrėti. Jei kas paklaustų mano nuomonės, nė vienas iš mūsų neturėtų kelti kojos į tą prakeiktą daiktą.

– Aš norėčiau, kad jūs plauktumėte, – tarė Rebeka. – Tikrai, norėčiau. Tik aš negaliu.

– Tau būna bloga jūroje? – paklausė Polas.

Ji nusuko akis šalin.

– Man būtų labai, labai bloga tame laive.

• • •

Buvo likusi mažiau nei valanda saulės šviesos, kai jie pagaliau pakilo į denį, ir prireikė dešimties minučių, kad susipažintų su varikliu, suprastų, kaip jis veikia, ir pakeltų inkarą. Arlenui tam padaryti būtų prireikę valandos, tačiau Polas metė vieną žvilgsnį į laivo kabiną ir pradėjo vardyti įvairiausius jos elementus, tarsi jie būtų seni draugai.

– Pažiūrėk, – pasakė Polas, kai jie išplaukė, – šautuvai.

Laivo kabinos bagažo lentynoje gulėjo du graižtviniai Springfield šautuvai. Tokiais pat šautuvais Arlenas atėmė ne vieno vokiečio gyvybę. Išvydus tuos du ginklus jam pasidarė nejauku.

– Netikusi vieta laikyti šautuvus, – tarė. – Sūrus vanduo juos greitai sugadins, nebent nuolat įtrinsi alyva.

Polas prisiartino prie jų, lyg ir norėdamas apžiūrėti, tačiau Arlenas šūktelėjo:

– Po galais, palik juos ramybėje. Maniau, kad tu nori pažaisti su laivu, o ne su ginklais.

Jie plaukė vėžlio greičiu, kol pasiekė užutekio žiotis ir išplaukė į atvirus vandenis, tada Polas užsimanė paleisti laivą visu greičiu.

– Nežinome, kas slypi po mumis, – pasipriešino Arlenas. – Gali būti rifas arba...

– Rebeka sakė, kad visas plotas priešais „Kiparisų namus“ tinkamas plaukioti.

– Puiku, – tarė Arlenas. – Nori mus abu nuskandinti – maloniai prašom.

Jis perleido vairą, Polas paspartino greitį ir privertė didelį variklį pukšėti sparčiau, tad netrukus jie atsidūrė priešais smuklę ir nusivijo besileidžiančią saulę per Meksikos įlanką.

Tai buvo – Arlenui teko pripažinti – velniškai malonu.

Už jų nugarų neapgyvendintas krantas driekėsi į abi puses su savo paplūdimiais, palmių giraitėmis ir pajūrio žolių kuokštais, priešais juos driekėsi begalinis kraujo raudonumo vanduo. Vėjas pūtė iš pietvakarių, šiltas ir švelnus, tik tiek sušiaušdamas vandenį, kad laivo korpusas švelniai atsimuštų į bangas ir pasiųstų purslus per laivagalį, o jie turėtų progą pasijusti tikrais jūreiviais.

Nuplaukus tiek, kad „Kiparisų namai“ atrodė ne didesni už antpirštį, Arlenas liepė jam sukti laivą atgal.

– Žinai, išjunkim variklį minutėlei, – pasiūlė Polas.

– Jei išjungsi variklį, galim nebesugebėti jo vėl įjungti. Nudreifuosim pusę kelio į Kubą, kol kas nors mūsų atplauks.

– Jis užsives, Arlenai. Aš jį įjungiau ir išjungiau tris kartus dar užutekyje, kol tu leidai mums išplaukti.

Arlenas paniurnėjo, pamurmėjo, bet nepradėjo griežtai prieštarauti, todėl Polas variklį išjungė.

– Na štai, – pasakė vaikis, kai variklis liovėsi tarškėti, iškvėpdamas žodžius tarsi maldą. Viskas nurimo, išskyrus vėją ir vandenį, nesimatė jokio kito laivo. – Argi ne nuostabu?

Buvo nuostabu, tiek jau to. Jie vandenyne buvo vieni, kilo ir leidosi su švelniomis bangomis, aplink juos nieko nebuvo, tik raudona šviesa ir vanduo. Arlenas atsistojo, viena ranka laikydamasis už laivo kabinos, kad išlaikytų pusiausvyrą, ir pažvelgė į vakarus, prisimerkęs nuo blėstančios saulės spindulių. Tiek daug vandens. Jis tęsėsi ir tęsėsi, ir nuo erdvių tiesiog užgniaužė sielą. Jis pasijuto velniškai mažas. Ir tai buvo geras jausmas. Gal ir keistas, bet geras. Arlenas buvo nereikšmingas. Pasaulis buvo per didelis, kad jam rūpėtų jo sprendimai. Čia nebuvo jokio svorio, jokios naštos.

– Dar niekada nebuvau vandenyne, – pasakė Polas. – Visą laiką, kol dirbome krante, aš nesilioviau norėti, kad ji turėtų laivą. Žiūrėdavau į vandenį ir galvodavau, kaip būtų gerai pamatyti, kaipgi čia.

– Dabar matai.

– Ir čia nuostabu.

Arlenas atsisėdo ant vienos iš žvejybai skirtų kėdžių, pritaisytų laivagalyje, atsilošė ir pažvelgė į tamsėjantį dangų. Patekėjo blyškus mėnulio diskas, jis kilo aukštyn, o saulė traukėsi. Laivas lingavo užlietas nežemiško raudono švytėjimo.

– Ką nori veikti toliau, Polai? – paklausė Arlenas.

– Pasėdėti čia kiek ilgiau, jeigu tai...

– Ne, klausiu apie gyvenimą. Ką tu nori veikti gyvenime?

– Nežinau.

– Kas, po galais, atsitiko? Flage tu buvai kupinas planų. Buvai viską numatęs. Žinau, mums nepavyko nukakti iki Ki salų – ir tai velniškai geras dalykas – bet kas atsitiko kitoms tavo svajonėms?

Vaikis sėdėjo tylėdamas. Kai prašneko, jo balsas buvo labai tylus.

– Arlenai, man dar visas gyvenimas prieš akis. Dabar vienintelis mano rūpesti yra užbaigti tą prieplauką.

– Ech, tai tikrai ne itin protingas nusiteikimas, – pasakė Arlenas, o jo žodžiuose buvo tiek įkarščio, kad Polas net pakėlė galvą. – Turi velnišką Dievo dovaną ir pats tai žinai. Argi nemėginsi jos kaip nors panaudoti?

– Žinoma, mėginsiu.

– Tada sugalvok kokį planą. „CKK“ tau buvo gerai, tačiau tai...

– Aš nebenoriu ten grįžti.

– Nieko tokio. Tu turėtum studijuoti kokioje nors inžinierių ar mechanikų mokykloje. Nelabai ką apie jas išmanau, bet žinau, kad tokių yra, ir būtent to tu turėtum ieškoti. Ko nors, kas leistų tau dirbti prie projektų kūrimo, užuot nešiojus ant pečių jų vykdymo priemones. Ar kada nors girdėjai apie Karnegio mokyklą Pitsburge?

Žinojo, kad vaikinas tikrai apie ją girdėjo: būtent Polas apie ją ir papasakojo.

– Aišku, – tarė Polas. Dabar jo balse girdėjosi atsargumas.

– Tai štai, turėtum pamėginti patekti į ją arba į kokią nors panašią.

Polas atsargiai apgalvojo savo žodžius prieš juos ištardamas.

– Šiuo metu aš nenoriu galvoti apie tai, kad reikėtų palikti šią vietą. Tik ne be jos. Suprantu, ką nori man pasakyti, bet šiuo metu aš turiu kitų prioritetų.

– Ak, štai kaip, – švelniai ištarė Arlenas.

– Štai taip.

Arlenas linktelėjo ir nutilo. Saulės šviesos beveik neliko, už jų „Kiparisų namai“ išnyko tamsoje. Vėjas kiek nurimo nykstant šviesai, laivo siūbavimas buvo švelnesnis nei anksčiau.

– Jeigu aš tau pasakyčiau, – prabilo Arlenas, – kaip įmanoma aiškiau ir visiškai nuoširdžiai, kad tau reikia nešdintis iš šios vietos, ką tu darytum?

– Likčiau. Būčiau atsargus, bet likčiau.

– Supratau, – tarė Arlenas. Tada jie dar kurį laiką patylėjo, kol ištirpo saulės likučiai, o mėnulis išryškėjo nakties danguje, kol vėjas visiškai nurimo, kol atrodė, kad jie dreifuoja didžiausiame pasaulio tvenkinyje.

– Grįžtam, – pasakė Arlenas.

Polas užkūrė variklį ir parplukdė juos atgal. Jie buvo išplaukę per ilgai: kai pagaliau pasiekė krantą, buvo taip tamsu, kad patys nebūtų sugebėję rasti įlankėlės. Tačiau Rebeka jų laukė, nuėjusi į prieplauką su žibintu, tad Arlenas perėmė vairą ir sekė jo švytėjimu tamsoje.

Įlankėlės viduryje buvo likusi irklinė valtis su nuleistu inkaru, ir jam pavyko priplukdyti laivą taip arti, kad juodu galėtų į ją sulipti. Rebeka tylėdama laukė ant prieplaukos. Kai Arlenas palinko virš irklų, Polas tarė:

– Arlenai, labai tau dėkui. Aš norėjau pabūti ant vandens. Tai buvo ypatinga, žinai?

– Taip, – pasakė jis. – Tikrai buvo.

• • •

Polui nuėjus miegoti jis palaukė ne daugiau kaip dešimt minučių ir nužingsniavo pas Rebeką. Sustojo koridoriuje ir pasižiūrėjo į dvejas duris, taip arti viena kitų. Girdėjo, kaip Polas vis dar vartosi savo lovoje, o tada tyliai pabeldė į Rebekos duris ir žengė vidun. Ji pažvelgė į jį nustebusi. Stovėjo prie lango.

Jis prisiartino, suėmė jos veidą abiem delnais ir pabučiavo.

– Aš būčiau atėjusi pas tave, – sušnabždėjo ji.

– Galime likti ir čia, – pasakė jis, visai nešnabždėdamas, o tada vėl ją pabučiavo, stumdamas link lovos. Ji ėjo noriai, tačiau akys išdavė, kad sutrikusi.

Jie kurį laiką bučiavosi. Jis sunkiai užgriuvo ant lovos, persivertė, senas medinis galvūgalis atsitrenkė į sieną, nuo jo svorio ir judesių sugirgždėjo spyruoklės.

– Polas mus išgirs, – vėl sukuždėjo ji.

Jis neatsakė.

Jie nusimetė drabužius ir jis užvirto ant jos, bet ji pastūmė jį atgal, atsirėmusi abiem rankomis į jo krūtinę pažvelgė į jį supratingu žvilgsniu.

– Tu nori, kad jis išgirstų.

– Ne norai svarbiausia, – pasakė jis. – Tai būtina.

Ji padvejojo ir lėtai linktelėjo.

– Suprantu.

Jie vėl pasinėrė į pasirodymą. Ji savo vaidmenį suvaidino puikiai.

30

Baigęs jis ilgai nepasiliko. Rebeka stebėjo, kaip jis rengiasi, bet nieko nesakė. Sustojęs prie durų jis tylėdamas į ją atsisuko, o tada atidarė duris ir žengė į koridorių. Čia buvo tamsu ir tuščia, iš Polo kambario nesigirdėjo jokio garso. Jis nuėjo koridoriumi, o atidaręs duris į savo kambarį išvydo Polą sėdintį ant kėdės prie lango.

Nė vienas netarė nė žodžio. Arlenas uždarė už savęs duris, atsirėmė į jas ir laukė. Kambaryje buvo tamsu; jis tuo apsidžiaugė.

– Iš visų dalykų, apie kuriuos turėtum meluoti, – pasakė Polas virpančiu balsu, – tu pasirinkai patį šlykščiausią. Meluoti apie mano mirtį, Arlenai? Bandei išgąsdinti mane savo pasakėlėmis tik tam, kad galėtum ją gauti?

– Tai nebuvo melas.

– Ir dar koks melas! – Polas pašoko nuo kėdės, suspaudęs rankas į kumščius. – Prakeiktas melas, o man priskiedei, nes norėjai, kad iš čia išvažiuočiau.

Arlenas nieko nesakė.

– Tu, šunsnuki, – tarė Polas. – Apsimelavęs senas šunsnuki. Žinojai, ką aš jaučiu. Sėdėjai ir klauseisi, kaip apie tai pasakoju, tarsi mes būtume artimi bičiuliai, tarsi mus sietų pasitikėjimas. Tu girdėjai viską, o tada tiesiog pasiėmei ją.

– Ji yra moteris, – pasakė Arlenas. – Ne valtis. Ji negali būti paimta ar palikta kitų žmonių įnoriams. Negalvok apie ją taip.

– Tik nesakyk man, kaip apie ją galvoti. Tu žinai, ką ji man reiškia, ir vis tiek taip pasielgei.

Arlenas sukryžiavo rankas ant krūtinės ir įsmeigė akis į šešėlį virš vaikino peties.

– Ir ilgai tai tęsiasi? – paklausė Polas. – Ar tai buvo pirmas kartas?

– Ne.

– Ne! – sušuko vaikis, o nuoširdus sielvartas jo balse smeigė Arlenui tarsi peilis tarp šonkaulių. – Vadinasi, tai tęsiasi jau dienų dienas? Dienų dienas, o tu neturėjai drąsos pasakyti bent vieną žodį? Keleriais metais esi už mane vyresnis, bet nesugebėjai būti vyru? Negalėjai pasakyti tiesos?

Arlenas tylėjo.

– Ir tada tu pamelavai, – tęsė Polas, tylesniu, tačiau ne mažiau pasipiktinusiu balsu. – Pasakei man, kad mirsiu, Arlenai, pasakei man, kad mane nužudys. Tai štai kaip tu tvarkaisi su šia situacija? Vietoj tiesos pasakoji man tokius dalykus?

– Tai nebuvo melas. Tai buvo visai kaip traukinyje. Tu turėjai...

– Liaukis! Daugiau man apie tai nekalbėk; nebegaliu daugiau to girdėti. Nė vienas tavo žodis nebuvo tiesa. Tu esi beprotis. Tave reikia kur nors uždaryti. – Visai palūžęs jis tarė: – Ir ji pasirinko tave?

Akimirką Polas stovėjo, tarsi bandydamas susikaupti ir kalbėti toliau, bet tada paskubomis perėjo kambarį. Akimirką Arlenas galvojo, kad vaikis jam trenks, ir norėjo, kad taip atsitiktų. Jis būtų mielai priėmęs jo smūgius. Tada suvokė, kad vaikis tiesiog nori išeiti, pasitraukė į šoną, o Polas nėrė pro jį į koridorių užtrenkdamas paskui save duris. Nuo smūgio net siena sudrebėjo, koridoriumi nudundėjo garsūs žingsniai, trinktelėjo dar vienerios durys, o tada stojo tyla.

Arlenas susirado savo plokščiąją gertuvę ir įsiropštė į lovą.

Ryte jį pažadino Rebeka. Ji stovėjo šalia jo lovos, uždėjusi delną jam ant rankos, o kai jis atsimerkė, tarė:

– Jo nebėra.

Jis nerangiai atsisėdo, tuščia gertuvė nusirito nuo kelių jam stojantis, jis išėjo į koridorių. Durys į Polo kambarį buvo atviros. Viduje neliko nė ženklo, kad čia gyventa vaikinuko. Jo krepšiai dingo. Lova buvo tvarkingai paklota.

Jie abu nusileido žemyn, Arlenas išėjo į priešakinę verandą, tada nuėjo į galinę, apsidairė į visas puses, tačiau vaikio nebuvo nė ženklo. Jis sugrįžo į vidų. Rebeka sėdėjo prie vieno iš stalų.

– Aš vis svarstau, ar nebuvo kito kelio, – pasakė ji.

– Nebuvo. Jis nebūtų išvykęs.

– Man labai gaila, kad nebuvo kito kelio. – Jos balsas skambėjo taip, tarsi ji tuoj apsiverks.

Jis pagalvojo, kad turėtų prie jos prieiti, bet nenorėjo, bent jau ne tą akimirką. Ilgai stovėjo tyliame kambaryje, kol suvokė, kad kažkas tiksi, o pakėlęs akis virš baro pajuto, kaip jo krūtinė išsiplečia nuo nenusakomo jausmo.

– Jis pataisė tavo laikrodį, – tarė.

Polas negalėjo vienas pats vėl užkelti ant lentynos viso griozdo, todėl paėmė tik varinį ciferblatą ir atrėmė jį į sieną. Rodyklės rodė teisingą laiką, laikrodis ramiai tiksėjo į priekį.

– Jis pataisė prakeiktą laikrodį, – pakartojo Arlenas, ir jam nepatiko jo paties balsas. Rebeka pažvelgė į jį, tarsi norėdama kažką pasakyti, bet jis perėjo kambarį ir išėjo pro paradines duris. Nužengė nuo verandos, nužingsniavo takučiu link neužbaigtos prieplaukos. Kai pasiekė jos galą, atsisėdo nukoręs kojas virš vandens, išsitraukė cigaretę ir prisidegė. Giliai įtraukė dūmų į plaučius ir pažvelgė į kitą užutekio krantą.

– Taip jam bus geriau, – pasakė garsiai. – Dabar jis saugus.

Norėjo vėl užsitraukti, bet šį kartą jo ranka drebėjo, ir jam vos pavyko prispausti cigaretę prie lūpų. Kai tai padarė, plaučiuose nebuvo pakankamai jėgos, kad įtrauktų dūmo. Atitraukė cigaretę, ranka drebėjo dar stipriau, o cigaretė išsprūdo iš jo pirštų ir įkrito į vandenį. Jai dingus jis nulenkė galvą ir delnais apgaubęs veidą pravirko.

Trečia dalis

Ovenas

31

Jis dirbo vienas visą dieną: matavo, pjovė ir kalė plaktuku, kol nurimo vėjas, saulė pakilo aukštai skleisdama kaitrą, o oras pasidarė toks tvankus, kad atrodė, tarsi reikėtų judėti per degutą, deginamai karštą ir lipnų. Po pietų atėjo Rebeka ir atsistojo ant prieplaukos šalia jo.

– Tu tikrai tiki, kad jį būtų nužudę, – pasakė ji.

– Aš tuo netikiu. Aš žinau, – atsakė jis neatsisukdamas.

– Vadinasi, Polui buvo būtina išvykti. Privalėjo tai padaryti.

– Taip.

– Ar mums tikrai nebūtų pavykę jo perkalbėti?

– Ne.

– Kaip gali būti toks tikras?

– Nes pažįstu jį. Jeigu būčiau nuėjęs pas jį ir papasakojęs tiesą apie mus, jis būtų pasijutęs sugniuždytas, bet vis tiek būtų likęs čia. Nė kiek tuo neabejoju. Turėjau jį įskaudinti. Išvaryti jį.

– Man labai negera dėl to, kas atsitiko, – ištarė ji. – Nesakau, jog tu neteisus, bet man labai negera, kad mes turėjome...

– Žinau.

Ji atsiduso ir papurtė galvą.

– Čia nebebus taip pat. Čia bus... tuščia be jo.

– Taip, – pritarė Arlenas.

– Kodėl tu neišėjai su juo?

Jis pasisuko su lenta rankose ir pažvelgė į ją.

– Ar tau tikrai reikia išgirsti atsakymą?

– Tikiuosi, kad nereikia, – pasakė ji tyliai.

– Nereikia.

Ji palaukė minutėlę ir tarė:

– Ar tu keliausi su mumis?

– Tavimi ir Ovenu?

Ji linktelėjo.

Jis nusisuko į užutekio žiotis, kur suko ratus porelė klykiančių kirų, ieškančių maisto.

– Neturėtum jausti jokios prievolės, – pasakė jis. – Aš lieku ir padėsiu. Padarysiu viską, ką galėsiu. Jeigu nori pasiimti savo brolį ir pabėgti, tai... – Jis gūžtelėjo pečiais ir paliko sakinį neužbaigtą.

– Aš noriu pabėgti, – pasakė ji, – nuo Solomono Veido. Ne nuo tavęs.

– Kalbi labai tvirtai, – tarė Arlenas, – tačiau tu mane dar visai neseniai pažįsti.

– Aš tave pažįstu.

– Tikrai?

– Jeigu tuo netiki, – tarė ji, – tai kodėl tu vis dar čia?

– O, aš tuo tikiu. Galbūt labiau nei tu. Mes esame giminingos sielos.

– Taip.

– Mus sieja tokie dalykai, kurių tu net neįsivaizduoji, – tęsė jis.

– Ką nori pasakyti?

– Tu regi kraują ant savo rankų, kurio daugiau niekas kitas nemato.

Ji kilstelėjo galvą ir suraukė antakius.

– Tu taip pat?

Jis tylėjo.

– Papasakok man, – tarė ji.

Arlenas papurtė galvą.

– Kitą dieną.

– Aš palauksiu. Išmokau laukti.

Jis norėjo nusišypsoti, bet ši diena nebuvo sukurta šypsenoms. Arlenas atsisėdo ant kulnų, spoksojo į kirus jausdamas, kaip iš porų sunkiasi prakaitas ir šliaužia oda žemyn.

– Apie ką galvoji? – paklausė ji.

– Kad pasirodžiau čia tik ieškodamas, kas mane pavežtų atgal į „CKK“. Aš čia ieškojau pakeleivingos mašinos. Mes čia turėjome užtrukti tik valandą.

– Mano tėvai turėtų ir dabar mėgautis šia vieta. Žmonės turėjo vykti čia su šimtais dolerių kišenėse, kad pažvejotų, pagertų ir pasimėgautų saule. Aš turėjau gyventi Savanoje. – Ji palingavo galva. – „Turėjo, turėčiau“ – tas žodis man daugiau nelabai ką reiškia. Visi šios šalies gyventojai prieš kelerius metus turėjo gausybę planų, o kaip manai, ar daug jų dabar apskritai išdrįsta planuoti ateitį? Jie tik stengiasi išgyventi šią dieną. Tokiais laikais tik tiek belieka daryti.

Jis linktelėjo ir pirštų galiukais perbraukė lentos kraštą nubraukdamas šiurkščias pjuvenas nuo pjovimo vietos.

– Kadangi lieku čia, – pasakė, – privalau sužinoti planą. Nusipelnau bent tiek.

Ji tarė:

– Meinas.

Tas žodis perbėgo juo lyg šiurpulys. Edvinas Meinas. Edvinas ir jo žmona, Džoja.

– Ar kas ne taip? – paklausė ji.

– Nieko. Tai ten tu ketini keliauti?

Ji linktelėjo.

– Ar kada nors buvai toje valstijoje? Ar ką nors ten pažįsti?

– Ne. Štai kodėl tai tobula vieta. Mes ten būsime niekam nepažįstami, toli nuo šių vietų ir čionykščių gyventojų.

Ji kilstelėjo ranką, pasitrynė kaktą, nuleido nuo prakaito žvilgantį delną ir ištiesė rodydama jam, tarsi kokį įrodymą.

– Kuo toliau nuo šios vietos, – pasakė ji. – Tu neįsivaizduoji, kaip dažnai aš galvoju apie Meiną. Kiek laiko praleidžiu įsivaizduodama jį. Netrukus ten prasidės ruduo. Dieną pučia šalti vėjai, naktį reikia užsimesti papildomą antklodę, ryte žolę dengia šerkšnas, gilus įkvėpimas atšaldo plaučius, o ne verčia springti nuo karščio. Lapai dažosi oranžine, raudona ir ruda spalvomis. Jie neįstrigę žaliame etape, visada tik žaliame. Ten nuolat viskas mainosi. Maždaug po mėnesio jie sulauks pirmojo sniego. Dar tik žiemos pranašo, to, kas dar bus, bet vis tiek – sniego. Rytais viskas bus padengta baltomis dulkėmis, ore gal net sklandys keletas snaigių. Žinai, sniegą aš mačiau tik du kartus per visą savo gyvenimą.

Kalbėdama ji buvo nukreipusi žvilgsnį į kitą įlankėlės pusę, į tankią žalią augmeniją, kur keletas nematomų paukščių klykavo šaižiais balsais, o vandenyje retkarčiais kažkas pliaukštelėdavo.

– Ar daug žiemų matei? – paklausė ji. – Tikrų žiemų?

– Pakankamai.

– Aš pamatysiu žiemą šiais metais, – pasakė ji, su mirtinai rimta priesaika balse. – Pamatysiu žiemą šiais metais.

Prieš sutemstant vėl pakilo vėjas, o Arlenas jau beveik baiginėjo prieplauką. Paskaičiavo, kad paskutinę lentą prikals kitą dieną iki vidurdienio, o tada galės pradėti remontuoti valčių namelį, nors jam prireiks daugiau medienos prieš imantis rimtesnių darbų. Buvo absurdiška taip sunkiai dirbti atstatant vietą, kurią jie netrukus apleis, tačiau jis nežinojo, ką dar daryti. Be to, tai padėjo apsimesti, kad jie tikrai ketina čia likti, o ir davė jam veiklos. Jam to reikėjo.

Jam patiko dirbti. Dirbti fizinį darbą. Gal ir keista, tačiau jam patiko baigiantis dienai jausti raumenyse maudulį, patiko prakaitas, besisunkiantis iš porų, patiko pjūklo garsas, plaktuko jausmas delne, gerai įkaltos vinies pokštelėjimas.

Dabar tiek daug žmonių klajojo po šalį ieškodami paprasčiausio darbo. Jeigu pagalvosi, tai keista mintis, ir Arlenas nusprendė, kad regi naujojo pasaulio gimimo kančias. Tiek daug dalykų sukėlė Didžiąją depresiją, tiek daug dalykų, kuriuos jis suprato, dar daugiau tokių, kurių nesuprato, tačiau galiausiai juos visus sujungė viena mintis: daugiau nebeįmanoma pasikliauti tik pačiu savimi. Tik ne taip, kaip kažkada. Dabar galėjai turėti įgūdžių, jėgos ir troškimo, bet turėjai surasti ką nors, kam reikėtų panaudoti šiuos dalykus. Buvo laikai, kai mokėdamas apdirbti metalą galėjai šalikelėje įsirengti kalvę ir užsidirbti pakankamai, kad išlaikytum šeimą. Dabar, jeigu mokėtum apdirbti metalą, tau tikriausiai reikėtų susirasti darbą fabrike, kuriame patenkinami ne miestelio, bet valstijos, šalies ar net viso pasaulio poreikiai. Dabar viskas sukosi apie dydį: didieji varė pasaulį pirmyn pasitelkdami mažųjų prakaitą, o jeigu didieji dėl kokių nors priežasčių susvyruodavo, mažieji nukentėdavo pirmi.

Juokingiausia, kad Arlenas neturėjo nė mažiausio noro būti tarp vadovaujančių asmenų. Tai lyg ir turėjo būti šventosios „Amerikietiškosios svajonės“ tikslas – pakilti iš mažųjų gretų ir tapti kolosu.

Tačiau tai buvo ne jam. Kuo didesnis vaidmuo, tuo didesniam skaičiui žmonių tu darai įtaką savo sprendimais. Jis nenorėjo daryti tokių sprendimų. Jis norėjo tik dirbti. Jeigu diena pasibaigia įkalus paskutinę vinį, vadinasi, diena buvo gera. Velniškai gera diena.

Ar bent jau būdavo. Tikriausiai pirmą kartą nejautė įprasto pasitenkinimo, kai susirinko įrankius ir nuėjo takeliu atgal į „Kiparisų namus“. Taip, jis dirbo, taip, atliko gryną darbą žmogaus, kuris gal ir nereikšmingas pasaulio akyse, bet patenkintas savo širdyje, tačiau šiandien net ir to buvo negana. Šiandien jis jautė padaryto sprendimo naštą.

Tai buvo teisingas sprendimas, jis tuo neabejojo. Reikėjo taip padaryti.

Bet, ak, kaip jis nenorėjo taip pasielgti.

Dienos lėkė pro šalį stulbinamai greitai ir tykiai. Solomonas Veidas neužsuko, neužsuko ir Toliveris, apskritai niekas nesilankė, išskyrus Tomą Baretą, pardavėją ir tiekėją. Kai jis atvyko savaitės pabaigoje, Arlenas paklausė, ar galėtų kartu nuvažiuoti medienos.

– Tai šį kartą nesiunti berniuko? Man jis patiko.

– Jis išvyko.

Strazdanotą Bareto veidą perkirto smalsiai suraukti antakiai.

– Visam laikui?

– Būtent taip.

– Keista. Jis man sakė, kad ketina čia likti. Kas jį pastūmėjo išvykti?

– Negaliu kalbėti už jį, – trumpai nukirto Arlenas.

– Ką gi, gaila. Tokiam vaikiui vienam kelyje gali būti sunku. Ar jis bent pinigų turėjo?

– Važiuojam tos medienos, – tarė Arlenas.

Pasiekę asfaltuotą kelią jie pasuko į pietus, link Aukštamiesčio. Kabinoje buvo tylu nuo pat išvažiavimo, todėl Arlenas, nors ir nelabai norėjo kalbėti, bet nenorėdamas pasirodyti nemandagus, pasiteiravo apie miestelio pavadinimą.

– Ten, iš kur aš kilęs, ši vietelė būtų vadinama Plokščiamiesčiu, – pasakė jis. – Kiek aš mačiau, čia jokios aukštumėlės nė kvapo.

– Iš kur tu?

– Vakarų Virdžinijos.

Baretas linktelėjo.

– Na, ten tai jau tikrai kitokios vietovės nei čia. Aukštamiestis prašalaičiui gal ir nelabai išsiskiria iš apylinkių, tačiau tai viena iš nedaugelio vietų apygardoje, kuri niekada nebuvo apsemta potvynių metu. Todėl jis vadinamas Aukštamiesčiu – o kartais ir Sausamiesčiu.

Miestelio centre jie pasuko į rytus, o pravažiuojant pro areštinę Arlenas pasuko galvą, kad gerai ją apžiūrėtų. Priešais pastatą stovėjo Toliverio automobilis.

– Lyg ir minėjai, kad pretendavai į šerifo pareigas? – tarė Arlenas.

– Taip. Alas Toliveris laimėjo prieš mane teisingai ir nepaneigiamai, – sausai atsakė Baretas.

– Ar turėjai kokios nors patirties būti policininku? Ar tiesiog norėjai paragauti valdžios?

Baretas dėbtelėjo į jį akies krašteliu, tada vėl sužiuro, kur važiuoja.

– Ne policininko. Atitarnavau armijoje ir parkeliavau namo. Man čia patinka. Man nepatiko žmonės, kurie norėjo perimti mūsų apygardos valdymą. Tai nepasikeitė.

– Ar čia yra kas nors, kas iš tiesų priverstų tuos vyrukus atsakyti už savo darbelius?

– Jeigu ir yra, – pasakė Baretas, – aš dar jų neradau.

Arlenas linktelėjo ir jie vėl kurį laiką važiavo tylėdami, nuleidę langus, o karštas oras tvoskė į jų veidus. Miškas užleido vietą užpelkėjusiems kelmynams, ir žvelgdamas į tarp kelmų išmėtytus nuverstus kamienus, Arlenas pajuto staigų skausmą, prisiminęs, kaip krito jo vaikystės miškai. Po karo jis kartą lankėsi Arlingtono nacionalinėse kapinėse ir pirma mintis, išvydus visas tas akmeninių žymeklių kolonas, buvo apie iškirstus miškus ant kalvų už jo namų. Tiek vienas, tiek kitas buvo mirties laukai, užpildyti neadekvačių priminimų, kas kažkada buvo.

– Nemažai medžių čia iškirto, – pastebėjo garsiai.

– Taip. Lentpjūvė buvo visai netoli. Dirbau ten trejus metus. Net per miegus girdėdavau diskinio pjūklo spiegimą.

– Rebeka minėjo, kad žlugus lentpjūvei žlugo ir visas miestelis.

– Aha. Dar prieš penkerius metus šiame mieste gyveno du tūkstančiai žmonių. Dabar liko ne daugiau kaip keli šimtai gyventojų ir daugybė kelmų. Jeigu paplaukiotum kanoja po pelkes visai netoli nuo čia, rastum devynių, dešimties pėdų skersmens kelmų. Nemaži buvo medeliai. O ir mediena ilgai laiko. Kiparisai velniškai stiprūs.

– Iš jų išeina geriausi karstai, – pasakė Arlenas.

– Iš kur, po galais, žinai tokius dalykus?

– Tėvas taip kalbėdavo, – pasakė Arlenas. – Jis į tokius dalykus kreipė daug dėmesio.

Atsiminimai nenorėjo pasitraukti. Jau seniai juodu su Baretu parvežė medieną ir sunešė ją į prieplauką, bet Arlenas vis dar galvojo apie savo tėvą. Regėjo tamsias akis virš tankios barzdos, girdėjo jo gilų, malonų balsą. Matė didelius delnus, apkabinusius oblių ar švitrinį popierių, lyginantį kažkieno paskutinių namų plokštumas. Jis praleisdavo tiek daug laiko su karstais, kaip retas kuris, elgėsi su kiekvieno elgetos kapu taip, tarsi tai būtų turtuolio mauzoliejus. Net ir šiltinės vasarą, kai per vienuolika dienų mirė dvidešimt devyni žmonės, jis pasistengė, kad kiekvienas karstas būtų paruoštas tinkamai. Arlenas prisiminė, kad tą vasarą tėvas darbuodavosi per naktis, tą vasarą, kai mirė jo motina. Arlenui tada buvo dvylika, ji išėjo lėtai ir kankindamasi, o Izaokas visą laiką spaudė jos ranką, žvelgdamas sūnui į akis ir kartodamas, kad jis nesibaimintų, kad žemiškasis gyvenimas galų gale visai nesvarbus.

Tai atsitiko prieš dvidešimt penkerius metus.

Jis rūšiavo ir krovė medieną, bandė visa tai išstumti iš minčių, tačiau atsiminimai nenorėjo atsitraukti, todėl tą vakarą, sėdėdamas verandoje su Rebeka, jis pasakė:

– Manyčiau, aš jau pasirengęs papasakoti tau savo istoriją.

Ji minutėlę atidžiai į jį žvelgė, o tada tarė:

– Kodėl? Kas pasikeitė?

Arlenas apmąstė jos žodžius išsitraukdamas cigaretę ir ją prisidegdamas. Niekas nepasikeitė. Viskas pasikeitė. Negalėjo to aiškiai apibūdinti; pasaulis pasikeitė ir jis net pats gerai nesuprato, kaip ir kiek. Žinojo tik tiek, kad tie pasikeitimai nepaprastai susiję su ja.

– Paprasčiausiai atėjo laikas papasakoti, – tarė. Pasakoti tai, ko niekada niekam nepasakojo.

Ji neatsakė. Sėdėjo sudėjusi rankas ant kelių ir laukė. Jis sutraukė keletą dūmų stebėdamas bangas, o tada papasakojo jai apie dieną, kai mirė jo tėvas.

32

Tai atsitiko praėjus penkeriems metams po Arleno motinos mirties. Izaokas pradėjo vis daugiau laiko leisti savo dirbtuvėse, ypač naktimis, kai mažiausiai tikėtina sulaukti lankytojų. Dirbtuvės buvo įrengtos kaip tik po kambariu, kuriame miegodavo Arlenas, todėl garsai sklisdavo aukštyn, beveik neslopinami aukštus skiriančių plonų perdangų. Jis jau seniai pažinojo medžio apdirbimo įrankių skleidžiamus garsus – jo tėvas, be smulkaus ūkininkavimo, vertėsi baldų gamyba – kartais Arlenas taip pat išgirsdavo Izaoką tyliai sau niūniuojant ar tarstelint kažką vokiškai, savo gimtąja kalba. Tačiau pokalbiai buvo naujas reiškinys.

Iš pradžių Arlenas galvojo, kad tėvas kalbasi su savimi. Žodžiai buvo tariami tyliai, iš pradžių tai buvo tik foninis triukšmas, murmėjimas, į kurį jis per daug nekreipė dėmesio. Tik tada, kai tai tęsėsi jau kurį laiką, jis pradėjo kreipti dėmesį į žodžius, ir jam net nugara pašiurpo nuo frazės, kurią jis girdėjo vėl ir vėl.

Papasakok man, – sakė Izaokas Viagneris. – Papasakok man.

Kuo daugiau jis klausėsi, tuo darėsi akivaizdžiau, kad jo tėvas bandė kalbėtis su mirusiaisiais. Ir ne tik bandė – jis tikėjo, kad kalba su jais. Jo lūpas paliekantys žodžiai buvo pokalbio dalis.

Tie pokalbiai tęsėsi daugelį savaičių, kol Arlenas išdrįso nusileisti į dirbtuves, kad pamatytų viską savo akimis. Jo laukė kraupus vaizdelis: Izaokas kalbėdavo prispaudęs rankas prie lavonų. Stovėdavo palinkęs virš jų, uždėjęs delnus ant jų krūtinių arba suėmęs jų veidus. Kai jau išsikalbėdavo, atitraukdavo rankas, grįždavo prie darbo ir nutildavo. Jis visada būdavo tylus, nebent laikydavo rankas prispaudęs prie negyvo kūno.

Už dirbtuvių ribų jis irgi pasidarė visai kitoks žmogus – tiek su Arlenu, tiek su miestelio žmonėmis. Permainingų, nenuspėjamų nuotaikų, nuolat ką nors leptelintis, o polinkis nekreipti dėmesio į gyvųjų rūpesčius visai išsikerojo.

Praėjo dar keli mėnesiai, kol Arlenas galutinai pripažino, kad jo tėvas baigia išprotėti.

Po miestelį sklandė įvairūs gandai, bet jie nepasiekė pavojingos ribos, kol į dirbtuves užsuko apsiašarojęs vyrukas su vaikišku žaislu rankose norėdamas paprašyti, kad žaislas būtų palaidotas su jo žmona. Tada jis užtiko Izaoką jam jau įprasta poza, palinkusį virš kūno ir uždėjusį rankas ant mirusios moters galvos – tarsi dvasininkas, suteikiantis paskutinį palaiminimą. Vaizdas pribloškė sielvartaujantį vyrą, ir nors neįvyko nieko blogesnio nei įnirtingas pokalbis – Izaokas nė nesiruošė nuraminti vyro paprasčiausiai pasakęs, kad savo dirbtuvėse kalbės garsiai, jeigu taip bus nusiteikęs, ir su kuo panorės – tai dar įbėrė anglių į įtarimų ugnį, kuri jau ruseno visame miestelyje.

Ką daryti su tėvu, netekusiu proto? Tas klausimas persekiojo Arleną dienomis ir neleido užmigti naktimis. Jie liko tik dviese: miestelyje kitų giminaičių nebuvo. Izaokas pats atvedė juos į šią vietą, o Arleno motina daugiau nesugebėjo pastoti pagimdžiusi savo pirmąjį ir vienintelį vaiką. Nebuvo jokio patikėtinio, artimo draugo. Todėl jis klausėsi, kaip jo tėvas kalbasi su numirėliais, ir galvojo, kas atsitiktų, jeigu pabandytų jam surasti pagalbos, jeigu kam nors miestelyje papasakotų tiesą, kol galiausiai nusprendė, kad geriau bus patylėti. Tėvas juk nedarė nieko blogo. Taip, jo elgesys buvo keistas, kėlė nerimą ir trikdė, tačiau niekam nekenkė. Jis pažadėjo sau, kad jeigu kada nors tai pasikeistų, pasistengs ką nors padaryti.

Džoja Mein mirė pačioje žiemos pradžioje. Tris šalnos naktis tęsėsi paskutinis bobų vasaros kvėptelėjimas, kurį išdegino šaltas vėjas, o miestelyje niekas nenumirė jau šešias savaites. Izaokas vietoj karstų gamino baldus, o Arlenas beveik pasiekė ramybės būseną. Naktimis jo miego netrikdė balsai iš apačios, o tamsūs ratilai aplink tėvo akis sumažėjo, sumažėjo ir jo keistų pastabų. O tada į dirbtuves buvo atvežtas Džojos Mein kūnas.

Meinai buvo galingiausia miestelio šeima. Edvino tėvas buvo matininkas ir nepaprastai suktas žmogus. Vietoj atlygio jis prašydavo – ir gaudavo – žemės lopinėlių, o kadangi turėjo gerą akį žemei, netrukus įgijo didelius plotus palei Naująją Upę ir į ją sueinančius siaurus tarpeklius. Tai buvo anglių ir medienos kraštas, graži žemė, greitai tapusi turtinga žeme, tad kol Edvinas suaugo, buvo pats kasybos pakilimas, o jo paveldėta nuosavybė pavertė jį turtingu žmogumi. Jis liko Fajeto apygardoje ir užėmė tėvo paliktą tuštumą. Tai buvo stambus ir pompastiškas vyras, bet žavingas, kai to prireikdavo. Dažniau jis būdavo šiurkštus ir žiaurus, bet miestelio žmonės, regis, tikėjo, kad to galima tikėtis iš savo vadų.

Džoja Hardgrouv buvo pati gražiausia apygardos mergina, protinga ir sumani, talentinga pianistė ir apdovanota įsimenamu, nuostabiu balsu, kuris atsukdavo galvas per sekmadienines pamaldas. Jų vedybos labiau priminė sandorį – Džojos tėvas varžėsi dėl daug žadančios šachtos pirkimo. Edvino piršlybos buvo labai skatinamos, nepaisant to, kad Edvinas buvo perkopęs keturiasdešimt, o dukteriai buvo tik septyniolika, tad vos po kelių savaičių Džoja Hargrouv tapo Džoja Mein.

Ji mirė po septynerių santuokos metų. Per tą laiką ji pagimdė tris vaikus ir tapo nepaprastai tyli; ji, regis, visai noriai atlikdavo iš jos reikalaujamus formalumus ir atsitraukdavo į savo kiautą. Džoja buvo gerai žinoma Fajeto apygardoje, tačiau dorai jos niekas nepažinojo.

Tą ankstyvo lapkričio vakarą, netikėtai dienos šilumai sparčiai nykstant kartu su tamsa, ją atvežė į Viagnerių namus. Džojai Mein prieš savaitę buvo sukakę dvidešimt penkeri, o mirė ji nuo perskeltos kaukolės.

Ją atlydėjo Edvinas, ašarų pilnomis akimis ir su šerifu prie šono. Jis paaiškino, kad Džoja ėjo iš arklidės pasimatyti su juo, o tada pasimuistė arklys, ūmai spyrė galine kanopa ir pataikė jai tiesiai į galvą.

Jis arklį nušovė, paaiškino Edvinas stringančiu balsu, o tada pasiuntė pakviesti šerifo. Gal taip ir nereikėjo pasielgti, gal ir nereikėjo nušauti to arklio, bet jis tiesiog negalėjo susivaldyti. Kažkas turėjo atsakyti krauju už kraują.

Visa tai Arlenas išklausė būdamas namo viduje: vyrai stovėjo verandoje, kūnas gulėjo prie jų kojų, susuktas į antklodes. Kai Edvinas papasakojo tą nutikimą, Izaokas Viagneris paklausė:

– Tai tu pirmiausia pagalvojai nušauti savo arklį, kol tavo žmona vadavosi mirtimi?

Tada įsikišo šerifas, pasakė Izaokui, kad Edvinas yra sielvarto apimtas vyras ir kad daugiau nebūtų tokių klausimų, ir kam rūpės kažkoks arklys tokiu metu? Izaokas daugiau nieko nebesakė, bet Edvinas Meinas stebėjo jį tamsiomis akimis, o Arlenas, stovėdamas prie lango, pajuto, kaip per stiklą pereina šaltis, tarsi vėjas ką tik būtų pasisukęs nuo šiaurinių kalvų.

Izaokas paėmė kūną ant rankų ir susiruošė nešti Džoją Mein į savo dirbtuves. Edvinas vėl prabilo ir paliepė jam pagaminti patį puikiausią karstą, kokį kada nors yra daręs: kitoks būtų nuodėmė, ir visai nesvarbu, kiek kainuos dėžė, jis sumokės bet kokią kainą.

Izaokas atkirto, kad visi karstai, kuriuos jis pagamina, yra puikūs.

Jiems išvykus Arleną iš tėvo dirbtuvių pasiekė kraupioji frazė: Papasakok man.

Šį kartą jis nusėlino link durų. Paprastai tai išgirdęs stengdavosi pasišalinti kuo toliau, tačiau šį vakarą ore tvyrojo neįprasta įtampa, pradedant jo tėvo klausimu apie arklį ir grėsmingu Edvino Meino žvilgsniu.

„Tik ne su ja, – pagalvojo Arlenas, – iš visų miestelyje esančių, tik nemėgink pasikalbėti su ja, tik ne su jo žmona. Jeigu kas nors sužinos, mus iš čia išvarys.“

Tačiau šiurpą keliantis „pokalbis“ tęsėsi. Izaokas Viagneris apsimetinėjo, kad girdi nužudymo paaiškinimą.

Tai jis palietė tarnaitę? Tai mergaitei ne daugiau penkiolikos, ar taip? Jis norėjo ją išniekinti? Ar ji matė, kas paskui atsitiko? Kuo jis tau trenkė? Ar mušė tave ir anksčiau? Ar vaikai matė? Ar kas nors matė?

Arlenas stovėjo prie durų, visa tai girdėjo, o virpėjimas krūtinėje dar labiau sustiprėjo, kai Izaokas tarė: Aš pasistengsiu, kad šis reikalas būtų sutvarkytas. Aš jau pasirūpinsiu, kad jis sulauktų atpildo. Pažadu tau, prisiekiu tau.

Neištvėręs Arlenas atidarė duris, įėjo į kambarį ir suriko tėvui liautis, o tai, ką išvydo, buvo baisiau nei įsivaizdavo. Izaokas buvo pakėlęs mirusią moterį, uždėjęs jos rankas sau ant pečių ir žvelgė į jos veidą. Jos plaukuose vis dar buvo kraujo, vokai buvo nusvirę ir pusiau uždengę akis, bet vis tiek buvo matyti mėlynos rainelės ir atrodė, kad per Izaoko petį jos žvelgia tiesiai į Arleną.

– Ji man pasakoja, kas atsitiko, – paaiškino Izaokas. – Nebijok, sūneli. Ji man pasakoja tiesą.

– Nieko ji nedaro, – suklykė Arlenas. – Ji negali kalbėti, ji tau nieko negali pasakyti, ji negyva! Jos nebėra!

– Ne, – atsakė Izaokas, – tai jos kūne gyvybės nebėra. Ji pati vis dar čia.

Arlenas stovėjo prie durų ir purtė galvą jausdamas, kaip akys prisipildo ašarų. Izaokas lėtai ir labai švelniai paguldė kūną ir atsigręžė į sūnų.

– Privalau juos paliesti, kad išgirsčiau, – paaiškino. – Yra tokių, kuriems to nereikia, kurie gali iškviesti sielą be prisilietimo, bet aš taip nesugebu. Galbūt, laikui bėgant. Man prireikė daugelio metų, kad apskritai sugebėčiau juos pasiekti.

– Liaukis, – ištarė Arlenas. – Liaukis, liaukis, liaukis.

– Tu netiki, – pasakė Izaokas. – Tie, kurie netiki, negali išgirsti. Bet, vaikeli, tu pats turi tokią dovaną. Esu tuo tikras. Matau tai tavyje.

– Užteks, – nesiklausė Arlenas, atbulomis traukdamasis pro duris. – Daugiau nieko nebesakyk.

– Pažvelk giliau už savo baimę, – tęsė Izaokas. – Reikia daryti tai, kas teisinga. Ši moteris buvo nužudyta, mušta kirvio rankena ir nužudyta, Arlenai! Tai reikalauja teisingumo. Aš pasirūpinsiu, kad jis būtų įvykdytas. Aš jai pažadėjau. Ir jeigu man yra kas nors šventa, tai pažadai, duoti mirusiesiems.

Arlenas apsisuko ir išbėgo.

Jis beveik dvi valandas praleido miškingose kalvose, klupinėdamas per krūmynus. Akys buvo pilnos karštų ašarų, o širdis tirtėjo nuo siaubo. Galvojo, ar jo tėvas vis dar dirbtuvėse su Džoja Mein, o gal išėjo ieškoti pažadėtojo atpildo. Kuo ilgiau Arlenas vaikščiojo, tuo buvo tikresnis, kad negali leisti, jog taip atsitiktų.

Bet, vaikeli, tu pats turi tokią dovaną. Esu tuo tikras. Matau tai tavyje.

Būtent šie tėvo žodžiai labiau nei kiti pastūmėjo jį išbėgti iš miško atgal į miestelį. Jo tėvas buvo beprotis – mirusieji negali kalbėtis su gyvaisiais; jie išeina, o po jų nelieka nieko – tačiau Arlenas nebuvo beprotis. Jis nebuvo ir niekada nebus.

Tegul Izaokas Viagneris pats vienas kenčia savo gėdą, tegul neverčia jos ir ant sūnaus. Jeigu Izaokas pademonstruos pasauliui, kad jis išprotėjęs, jo sūnus parodys esąs tikrai sveiko proto.

Šerifas buvo namie, o kai Arlenas jam viską papasakojo, kurį laiką tik spoksojo į jį apstulbusiomis akimis. Atsipeikėjęs susikaupė, padėkojo Arlenui, kad atėjo, liepė grįžti namo ir laukti.

– Aš netrukus jo ateisiu, – pasakė jis. – Sūnau, padarei teisingą dalyką. Žinok tai. Tu padarei teisingą dalyką.

Arlenas parėjo namo. Jis laukė. Izaokas vis dar buvo savo dirbtuvėje, nekalbėjo.

Kol atvyko šerifas, praėjo trisdešimt minučių, bet jis buvo ne vienas. Su juo atėjo Edvinas Meinas, apsivilkęs ilgą paltą, gindamasis nuo žvarbaus nakties vėjo. Pamačius juos artėjant, Arlenui pasidarė bloga. Kodėl šerifas viską papasakojo tam žmogui?

Jie žengė pro duris nepasibeldę, o išvydę viduje stovintį Arleną paklausė, kur tėvas. Drebančia ranka jis mostelėjo į uždarytas dirbtuvės duris.

Jie užėjo vidun. Arlenas liko už durų, bet klausėsi pokalbio, kaip Edvinas Meinas šaukė ir keikėsi, o Izaokas kalbėjo giliu, atmatuotu tonu. Kai jie vėl išėjo pro duris, Izaokas buvo surakintas.

Izaokas susirado jį akimis, pažvelgė Arlenui tiesiai į akis, o jo veidas buvo toks švelnus, toks geras...

Jis tarė:

– Tau teks kada nors patikėti. Ir žinai ką, sūnau? Meilė pasilieka.

Jie išstūmė jį pro priekines duris, nuo verandos į tamsią, dulkėtą gatvę. Arlenas vilkosi iš paskos. Edvinas Meinas vis dar šūkavo ir svaidėsi grasinimais. Jie buvo nuėję porą šimtų jardų, kai Izaokas kreipėsi į jį.

– Tu ją nužudei, – pasakė jis, – ir bėgant laikui tai bus įrodyta. Pasikalbėsime su tavo namų pagalbininke ir vaikais, ir jie man papasakos, ką jau papasakojo Džoja.

Tada Edvinas Meinas jį puolė, o šerifas žengė tarp jų. Edvinas buvo didelis vyras, tačiau Izaokas – dar didesnis, jis stovėjo ramiai ir žvelgė į rėkiantį našlį; visai neatrodė, kad tai jam keltų nerimą.

– Tu trenkei jai kirvio kotu, – tęsė jis. – Ji išbėgo iš namo norėdama nuo tavęs pabėgti, o tu ją nusivijai į kiemą ir ten ją nužudei. Tada nutempei į arklides, kad ten būtų jos kraujo, ir nušovei arklį, nes tikėjai, jog tada tavo pasakojimas bus įtikinamesnis. Štai kaip viskas buvo. Štai kokia tiesa.

Edvinas Meinas išsivadavo iš šerifo glėbio. Šerifas suklupo ir nukrito ant kelių ir rankų, o Edvinas pakišo ranką po paltu ir išsitraukė pistoletą. Arlenas šūktelėjo ir ėmė bėgti link jų, o Edvinas Meinas atlaužė gaiduką ir nusitaikė į Izaoko galvą iš mažiau nei dviejų pėdų atstumo.

Izaokas Viagneris nusišypsojo. Edvinas Meinas iššovė. Tada Arlenas susivokė klūpąs ant kelio, jo tėvo kraujas tekėjo į dulkes, o vėjas čaižė juos šaltais šuorais, žadėdamas artėjantį sniegą.

33

Viskam papasakoti prireikė daugiau laiko, nei jis tikėjosi, o pasakodamas tuos įvykius jautėsi keistai nervingas, surūkė tris cigaretes, kol užbaigė. Rebeka tiesiog klausėsi. Ji nepertraukė, nė karto net nesumurmėjo, nepapurtė galvos, kol jis kalbėjo, bet ir nė karto nenutraukė akių kontakto.

Jis papasakojo jai, kaip tada viskas atrodė gatvėje, kaip vėjas pūtė dulkes ant kraujo, pasakojo apie Edviną Meiną, kuris stovėjo kaip koks senų laikų ginkluotas banditas su plevėsuojančiu paltu, ir šerifą, suspaudusį rankose kepurę, o tada užbaigė savo paskutinę cigaretę ir užgesino ją. Kurį laiką buvo tylu.

– Kas atsitiko vėliau? – galiausiai paklausė ji. – Kas tave paėmė?

– Niekas manęs nepaėmė. Aš išvykau.

– Išvykai?

Jis linktelėjo.

– Beveik metus dirbau vienoje kasykloje, gyvenau pensione. Europoje vyko karas, bet mes dar nebuvome į jį įsitraukę. Pagalvojau, kad pabandysiu įstoti į kariuomenę. Buvau per jaunas, bet pamelavau apie savo amžių ir mane priėmė. Nebuvo labai sunku. Po kasyklų nebeatrodžiau kaip berniukas.

– Kiek tau buvo metų?

– Kai įstojau, septyniolika. Tačiau buvau beveik devyniolikos, kai sudalyvavau pirmame mūšyje.

– Ir niekada nebuvai grįžęs namo?

– Po galais, ne. Kas manęs ten laukia?

Ji minutėlę apie tai pagalvojo ir tarė:

– Ar tai turėjai galvoje, kai sakei, kad mes esam giminingos sielos?

– Taip.

– Na, man bent jau neteko visko matyti savo akimis, – pasakė ji. – Bet kažkodėl tai nelabai guodžia.

– Tikriausiai ne.

Tamsoje bangos plakėsi į smėlį, čirškė vabzdžiai ir kažkas daužėsi vėjyje netoli valčių namelio.

Rebeka tarė:

– Kiek laiko praėjo, kol suvokei, kad jis buvo teisus?

Arlenas susiraukė:

– Nesupratau?

– Tavo tėvas. Kai sakė, kad tu turi dovaną.

Arlenas lėtai papurtė galvą.

– Jis nebuvo teisus. Negaliu kalbėtis su numirėliais, jis irgi negalėjo. Jis buvo beprotis.

– Bet tu matai perspėjimus apie mirtį. Matai jau daugelį metų.

– Tai visai kas kita.

Ji atlošė galvą.

– Kaip?

– Niekas nekalba su numirėliais, – pasakė jis. – Kaip su jais kalbėti, jeigu jų nebėra, Rebeka? Bet kas, kas sako kitaip, yra toks pat beprotis, koks buvo mano tėvas.

– Vadinasi, tu netiki tuo, ką jis pasakė apie tą mirusią moterį.

– Ne.

– Tai kodėl Edvinas Meinas jį nušovė?

Arlenas jautė, kaip viduje auga susierzinimas ir pyktis. Buvo krūva priežasčių, kodėl jis niekada nepasakojo šios istorijos, ir tai buvo viena iš jų. Jam nereikėjo, kad koks prašalaitis pradėtų sakyti, jog tas senas išprotėjęs šunsnukis galėjo būti teisus. Nes jeigu jis buvo teisus... jeigu jis buvo...

– Edvinas Meinas buvo įsiutęs, – pasakė Arlenas, – kaip būtų bet koks vyras, išgirdęs pasaką, kurią rietė mano tėvas. Jis reagavo iš įniršio.

– Ar jis buvo suimtas už tai, kad nušovė tavo tėvą?

– Ne.

– Bet tavo tėvas buvo surakintas antrankiais! Tai buvo šaltakraujiška...

– Jis buvo išprovokuotas, – nukirto Arlenas. – Tokią išvadą padarė šerifas. Niekas nesiginčijo.

– Negaliu suprasti, kaip žmogus, kuris patyrė tai, ką tu patyrei, negali patikėti galimybe, kad tėvas sakė tiesą, – ištarė ji.

– Tarp šių dalykų didžiulis skirtumas. Aš turiu sugebėjimą nujausti, galbūt atsiradusį dėl visų tų mirčių, kurias regėjau, daugybės mirčių. Nežinau, negaliu to paaiškinti, bet tai tik nuojauta. Jausmas to, kas netrukus atsitiks. O štai kalbėtis su mirusiaisiais... – Jis palingavo galva. – Tai senų bobučių ir vaikų, ne sveiko proto vyrų, tikėjimas.

– Paskutiniai tavo tėvo žodžiai buvo, kad turi išmokti patikėti.

Tiesą pasakius, jo paskutiniai žodžiai buvo pažadas, kad meilė pasilieka. Pasakyti taip tyliai, taip švelniai, su tokiu prakeiktu atlaidumu, kad praėjus šitiek metų Arlenas prisiminęs vis dar atsibusdavo naktimis beveik negalėdamas kvėpuoti.

– Vienintelis dalykas, kuriuo turiu patikėti, – tarė Arlenas, – kad pasielgiau teisingai. Privalau tuo tikėti. Ir žinai ką? Aš tikiu. Visada tikėjau, visada tikėsiu.

Ji patylėjo, o tada tarė:

– Arlenai, jeigu žinai, kad gali matyti mirusiuosius dar prieš jiems numirštant, kodėl negali su jais kalbėtis, kai jie jau numiršta?

Jis staigiai pakilo iš kėdės, pasiryžęs eiti vidun ir įsipilti viskio, kad pabėgtų kuo toliau nuo šio prakeikto pokalbio. Nereikėjo jam pasakoti tos istorijos. Niekada.

– Sustok. – Ji pagavo jo ranką, jos delnas buvo švelnus ir vėsus, ir jį nuramino. – Mes daugiau apie tai nebekalbėsime.

Jis persibraukė ranka per akis ir atsirėmė į sieną, ūmai pajutęs neišpasakytą nuovargį.

– Eime į lovą, – tarė ji pakildama, ranką vis dar laikydama jam ant rankos.

– Tai, kas jam atsitiko – negerai, – pasakė Arlenas. – Labai blogai. Žmogžudystė, kaip tu ir sakei. Tačiau tai, ką jis darė – taip pat buvo blogai. Rebeka, jis buvo visai kuoktelėjęs. Tikriausiai visai kitaip atrodo, kai tik klausaisi apie tai. Tačiau tu jo nematei. Nematei, kaip jis laikė tą vargšę mirusią moterį ir žiūrėjo jai į akis.

– Suprantu, – pasakė ji.

– Jis būtų pridaręs daug bėdų. Jis būtų kam nors pakenkęs.

– Taip, žinoma, – tyliai tarė ji. – Žinoma.

Daugiau apie tai jie nekalbėjo. Ėjo dienos. Jis dirbo valčių namelyje, kurio sienos sparčiai kilo aukštyn, niekas jų neaplankė. Rebekos brolį turėjo paleisti ateinantį antradienį, todėl kartą ji nuvažiavo į Tomo Bareto parduotuvę paskambinti ir sužinoti, kaip ir kada jį turės paimti. Arlenas paklausė, ar ji norėtų, kad jis važiuotų kartu, bet ji pasakė, jog ne.

– Susitiksi su juo, kai grįšime.

Arlenas linktelėjo, bet negalėjo susilaikyti nepagalvojęs, ar paskui ją dar kada nors pamatys. Kad galbūt ji pasiims savo brolį ir išvažiuos nežinoma kryptimi, taip viskas ir baigsis. Jis tikėjosi, kad taip neįvyks, bet negalėjo visiškai užgniaužti šios minties.

Pasirodė, kad jam visiškai nereikėjo dėl to nerimauti – ji taip ir negavo galimybės nuvažiuoti į Reifordą. Ovenas Kadis grįžo pirmadienį, diena anksčiau nei numatytasis paleidimas, ir atvyko jis su Solomonu Veidu.

Jie atvažiavo maždaug vidurdienį, kai Arlenas ir Rebeka sėdėjo galinėje verandoje ką tik papietavę. Juodu išgirdo automobilį, susižvalgė su vienodu nepasitenkinimu, baimindamiesi, kad tikriausiai atvyko Veidas. Kai perėjo baro kambarį ir kieme pamatė pilkąjį Ford kupė, Rebeka tarė:

– Jis atvažiavo dar kartą pagąsdinti, kad nesugalvočiau rytoj pabėgti.

O tada atsidarė Ford durelės ir iš jo išlipo du vyrai: Solomonas Veidas pro vairuotojo dureles, o pro keleivio – aukštas, ilgakojis vaikinas šviesiais plaukais. Rebeka sukuždėjo: „Ovenas“, ir išėjo į verandą.

Abu vyrai prisiartino prie jos, Solomonas Veidas nutaisęs bereikšmę išraišką, Ovenas Kadis – plačiai išsišiepęs. Jis užbėgo laipteliais ir karštai apkabino seserį.

– Aš namie! – sušuko jis. – Pagaliau namie!

Jis atsitraukė per žingsnį ir nusikvatojo, vis dar lengvabūdiškai šypsodamasis, o Rebeka stovėjo apstulbusi ir tyli.

– Ei, o aš galvojau, kad tu apsidžiaugsi, – pasakė jis.

– Aš turėjau važiuoti tavęs pasiimti, – tarė ji. – Rytoj. Turėjau tave pasiimti rytoj. Jie sakė man, kad tave paleis antradienį.

Ji įsmeigė akis į Veidą.

– Mūsų Solomonas patraukė keletą virvelių ir mane išleido diena anksčiau, – paaiškino Ovenas Kadis. – Galvojau, nustebinsim tave.

– Tu gali traukioti virveles? – ištarė ji sumedėjusiu balsu, vis dar žiūrėdama į Veidą. – Ir padarei tai, kad ištrauktum jį diena anksčiau? Viena diena?

– Maloniai prašom, – pasakė Veidas.

– Nešdinkis iš mano žemės, – iškošė Rebeka. – Važiuok iš čia. Ir laikykis nuo jo atokiau. Tik laikykis...

– Rebeka, kokia musė tau įkando? – įsiterpė Ovenas, iškeldamas abi rankas taikdarišku judesiu ir pasižiūrėdamas į Veidą su atsiprašymu veide. – Solomonas nepadarė nieko blogo, jis tik man padėjo.

Arlenas pagalvojo, kad po šių žodžių ji gali pratrūkti. Pagalvojo, kad ji gali apsisukti ir užbėgusi laiptais į viršų grįžti jau su Smith & Wesson rankoje. Tačiau ji tik staigiai pasisuko ir įsmeigusi akis į brolį pasakė:

– Jis nepatampė jokių virvelių, kad išgelbėtų tave nuo kalėjimo.

– Tai ne jo kaltė! Aš pats kaltas. Nežinau, kas tau...

– Viskas gerai, sūnau, – įsiterpė Solomonas Veidas, jo balsas buvo toks kupinas geraširdiškumo, kad net skendo jame. – Jeigu tavo sesuo nori, kad tai būtų šeimos šventė, tegul bus šeimos šventė. Aš tik norėjau pats pasveikinti tave sugrįžus į Koridoriaus apygardą.

Jis trumpai linktelėjo ir tarė:

– Malonios popietės visiems.

Tada apsisuko, sugrįžo į savo automobilį ir nuvažiavo, prieš tai iškišęs vieną ranką pro langelį ir kaimyniškai mostelėjęs. Tai matant Rebekos veidą užliejo tamsus raudonis.

– Nežinau, kokia musė tau įkando, – pasakė Ovenas. – Aš tik norėjau tave nustebinti. Ar negali parodyti bent trupučio džiaugsmo mane išvydusi?

Ji vėl pažvelgė į jį, sumirksėjo ir šiek tiek pralinksmėjo.

– Taip, žinoma, aš džiaugiuosi.

Ovenas pakėlė akis į tarpdurį, į Arleną, ir paklausė:

– Kas jis toks?

Arlenas žengė į priekį ir ištiesė ranką pasisveikinti, o Rebeka jį pristatė:

– Arlenas Viagneris. Jis man padeda viską atstatyti. Per uraganą netekome prieplaukos ir valčių namelio, ir didžiosios dalies galinės verandos.

– Malonu susipažinti, – pasakė Ovenas. Tačiau jis nužvelgė Arleną vertinančiu žvilgsniu, o jo akyse buvo matyti įtarumo krislelis.

– Man taip pat, – ištarė Arlenas. – Sesuo su nekantravimu laukė tavo sugrįžimo.

– Ne taip smarkiai kaip aš, tai jau tikrai. Reifordas ne pati smagiausia vietelė. Ten daug „kietų“ vyrukų. – Ovenas vėl išsišiepė, o jo akys ir poza spinduliavo pasipūtimą, tarsi jis manė, jog verta didžiuotis kalėjime praleistomis dienomis.

Arlenas tarė:

– Esu tikras, kad ten nėra smagu.

– Nagi, einam vidun, – pasiūlė Ovenas Rebekai. – Noriu įsipilti išgerti, ko nors stipresnio, o tada papasakosiu tau keletą istorijų. Papasakosiu, kaip ten viskas buvo.

Rebeka susiraukė, o Arlenas suprato kodėl. Vaikis kalbėjo taip, tarsi ką tik būtų sugrįžęs iš atostogų išvykos. Nori papasakoti keletą istorijų? Velnias. Tai priminė Arlenui vyrus, kurie visada norėdavo papasakoti apie tai, koks buvo karas. Neišvengiamai tai dažniausiai būdavo tie, kurie taip ir nematė tikro mūšio. Jam dar neteko sutikti vyro, kuris išgyveno Belo miške ir troško pasakoti istorijas apie tai.

Kol Ovenas Kadis pasipūtėliškai žirgliojo į baro kambarį, bliaudamas, kaip gražiai atrodo viskio buteliai, Arlenas baisiai ilgėjosi Polo.

Jis pasakojo savo istorijas. Jie sėdėjo maždaug valandą, Rebeka sutepė jam storą sumuštinį ir atnešė šalto alaus. Ovenas valgė ir gėrė, ir kalbėjo. O tada pakalbėjo dar truputį. Viskas, ką jis sakė, buvo skirta padaryti įspūdį. Jis pasakojo, kokie „kieti“ buvo Reifordo prižiūrėtojai, kaip greitai paleisdavo į darbą savo lazdas ir kumščius, bet neatrodė, kad tie prisiminimai jį būtų labai liūdinę. Pavyzdžiui, papasakojo apie vieną vyrą, kurį sargybiniai sumušė taip stipriai, kad jį teko išnešti su perskelta kelio girnele ir keliais sulaužytais šonkauliais, o baigęs pasakoti nusijuokė ir palingavo galva, tarsi būtų prisiminęs smagią išdaigą. Jis gyrėsi kitais pažįstamais kaliniais, tarsi jie būtų buvę kažkokių mitinių herojų rinktinė, o ne kalėjimo skyrius, pilnas žiaurių banditų ir sukčių.

– Svarbiausia toje vietoje iš pat pradžių susipažinti su reikiamais žmonėmis, kitaip jie suvalgys tave pietums, – pasakė. – Aš susiradau keletą vyručių, kurie žinojo, su kuo dirbau, tokia buvo pradžia. Susirandi ką nors, kad palaikytų tavo užnugarį, tą patį darai, jei jiems reikia tavo pagalbos, ir taip išgyveni. Kilus muštynėms geriau nebūti vienam.

Rebeka klausėsi tylėdama, bet nelaiminga. Ovenas daugiausia dėmesio skyrė Arlenui, gestikuliavo ir mosikavo savo alaus buteliu.

– Ten buvo toks vyrutis, kuris dirbo kartu su Dilindžeriu9, – pasakojo. – Ar žinojai, kad Džekas – taip Dilindžerį vadino tie, kurie jį pažinojo, – buvo trumpam atvykęs į Floridą, kai reikalai Indianoje tapo per karšti? Tikra tiesa.

– Dilindžerį nušovė praėjusiais metais, – pasakė Arlenas.

– Pats žinau. Visi tai žino.

Arlenas gūžtelėjo pečiais.

– Taip pat ir Gražuoliuką Floidą, ir Vaikutį Nelsoną, – tęsė Ovenas. – Visi žuvo per vienerius metus. O kur dar Klaidas Barou ir Bonė Parker10? Ne, 1934-ieji tikrai nebuvo geri metai „sėkmės džentelmenams“.

– Jokie metai tam nėra geri, – neištvėrė Rebeka. – Nenorėčiau, kad kalbėtum taip, tarsi tai būtų liūdnas dalykas. Tie žmonės buvo nusikaltėliai. Jie buvo žudikai.

– Žinau, sesute, žinau. – Tačiau gerdamas savo alų jis mirktelėjo Arlenui.

Po kurio laiko jam nebeliko ką pasakoti, o gal pavargo kurpti istorijas, todėl pasakė Rebekai, kad nori lipti į viršų ir pailsėti.

– Tu net neįsivaizduoji, kaip saldžiai miegosiu tikroje lovoje, – tarė. – Alus ir tikra lova per vieną dieną? Tikriausiai danguje atsidūriau. Dabar man beliko susirasti kokią merginą.

Jis ir vėl mirktelėjo Arlenui, o Arlenas atsakydamas pasistengė užsiklijuoti ant veido šypseną, kol vaikis pasipūtęs nužirgliojo link laiptų. Rebeka jam parodė paruoštą miegamąjį. Senąjį Polo kambarį.

Kai ji vėl nusileido žemyn, iš pradžių nė vienas nekalbėjo.

– Jis geras berniukas, – pasakė ji galiausiai.

– Nė neabejoju.

– Visos tos šnekos, tas elgesys – jis tik bando pasirodyti „kietas“. Įsivaizduoju, kad tokioje vietoje greitai išmokstama taip daryti.

Arlenas linktelėjo.

– Džiaugiuosi, kad jis iš ten išėjo ir kad išėjo taip greitai. Labai daug vyrų, patenkančių į kalėjimus, negrįžta į laisvę tokie pasipūtę. Kadangi jam tai pavyko, spėju, jog tie keli mėnesiai buvo lengvesni nei kai kuriems kitiems.

– Tikiuosi, – tarstelėjo ji.

Jis nepasakė, ką dar apie tai galvojo; kad, pavyzdžiui, yra toks tipas žmonių, kuriems kalėjime nebūna sunku, nes, tiesą pasakius, jiems patinka, kad kai kuriose sferose „atsėdėtas laikas“ suteikia jiems patikimumo, kaip ir tokių vyrų, kuriems patinka turėti randų, nes šie tarsi liudija pasauliui: „Buvau baisiose vietose, mačiau baisių dalykų, bet, bičiuliai, aš vis dar stoviu čia.“

Arlenas turėjo pakankamai randų. Slėpė juos kaip galėdamas geriau.

– Jis geras berniukas, – pakartojo ji. – Tik duok jam truputį laiko.

– Žinoma. Bet ar galiu tavęs šio to paklausti? Kada ketini papasakoti jam savo planą? Apie išvykimą ir kelionę į Meiną?

– Po kelių dienų, – pasakė ji. – Noriu, kad jis apsiprastų, nusiramintų. Noriu, kad Solomonas matytų, jog mes niekur nebėgame. Noriu, kad visi atsipalaiduotų.

– Gerai.

– O kol kas... būk su juo kantrus. Žinau, kaip dabar skamba jo šnekos, bet tai ne jis. Tikrai ne jis.

– Po galais, jis gali kalbėti kaip tik jam patinka, – pasakė Arlenas. – Aš čia niekuo dėtas.

– Žinau, tik aš noriu, kad... noriu, kad jis tau patiktų.

Jis matė jos akyse nuoširdų susirūpinimą, todėl pasakė:

– Rebeka, jis man patinka.

Tai buvo bene lengviausias melas, kurį jam teko ištarti.

_______________

9 John Herbert Dillinger (1903–1934) – garsiausias Didžiosios depresijos laikų bankų plėšikas ir gangsteris JAV.

10 Garsūs Didžiosios depresijos laikų bankų plėšikai ir gangsteriai, visi žuvę nuo pareigūnų kulkų 1934 metais: Charles Arthur „Pretty Boy“ Floyd (1904–1934), „Baby Face Nelson“ vardu buvo žinomas Lester Joseph Gillis (1908–1934), Clyde Barrow (1910–1934) ir Bonnie Parker (1909–1934).

34

Vakare Ovenas vėl grįžo prie to paties, neužsičiaupdamas pasakojo savo istorijas, pliurpė apie Karpį, Barkerius11 ir Dilindžerį, ir dar daugybę kitų gerai žinomų gangsterių, kurių jis nė akyse nebuvo matęs, bet norėjo, kad Arlenas patikėtų, jog buvo juos sutikęs. Jis kalbėjo apie bankų plėšikus ir žudikus, ir sukčius, kalbėjo apie juos su pagarba balse. Jis buvo dvidešimtmetis, aukštas, išvaizdus jaunuolis tamsiai mėlynomis akimis ir žavia šypsena, kuri, be jokios abejonės, suvilios ne vieną moterį. Rebeka, kurios neviltis su kiekviena minute vis labiau augo, nelaukė tiek ilgai, kiek žadėjo, ir paaiškino, kad jie netrukus paliks „Kiparisų namus“.

– Dabar, kai jau sugrįžai, – pasakė ji viduryje vieno iš tų pasakojimų, – mums reikia rasti laiko viską aptarti. Nebūtinai šiąnakt, bet netrukus.

– Ką aptarti? – paklausė jis, atsilošdamas su visa kėde.

– Kur mes keliausime. Kas bus vėliau.

Jis susiraukė.

– Keliausime? Man nereikia keliauti. Po galais, aš ką tik grįžau namo.

– Čia ne namai, – pasakė ji. – Šioje vietoje tavęs niekas nelaukia, tik bėdos. Tos pačios bėdos, į kurias pakliuvai praėjusį kartą.

Jis išsišiepė ir atsainiai numojo ranka.

– Ei, man viskas gerai.

– Ne, Ovenai. Niekas tau negerai. O čia – ne namai.

– Po galais, dar ir kaip namai, – pasakė jis, nuleisdamas kėdės kojas atgal ant grindų ir įsmeigdamas į ją tvirtą žvilgsnį. – Aš nesiruošiu važiuoti į Savaną.

– Ne į Savaną, bet... kur nors kitur. Ovenai, čia neišgyvensime. Niekas čia neatvažiuoja, išskyrus tuos, ką atsiunčia Solomonas Veidas. Gali įsivaizduoti, kokie tai žmonės.

Ovenas dirstelėjo į Arleną, susiraukė ir tarė:

– Nėra reikalo čia kalbėti šiurkštybių apie teisėją Veidą.

Rebeka žvelgė į jį negalėdama patikėti. Jos skruostai suvirpėjo.

– Aš sakau tai, ką jaučiu, o tas vyras yra tikra Dievo rykštė. Jis – blogio išpera.

– Jis vienintelis žmogus, kuris padėjo tėčiui ir man išsilaikyti sunkiais laikais.

Dabar atėjo Rebekos eilė pažvelgti į Arleną. Jos akyse matėsi neviltis, o Ovenas pasekė jos žvilgsnį.

– Beje, o ką jis čia veikia? – tarė. – Kalbi, tarsi čia būtų šeimos susirinkimas. Mums nereikia, kad tavo samdytinis tai žinotų.

– Jis daugiau nei samdytinis. Jis yra mano draugas, ir aš juo pasitikiu. Arlenas liks.

Arlenas tikėjosi prieštaravimų, tačiau Ovenas tik pasiuntė jam tamsų, suprantantį žvilgsnį.

– Aptarsime tai kitą kartą, – pareiškė jis. – Tačiau aš visiškai nenoriu išvykti. Čia yra nemažai būdų užsidirbti pinigų, tik tu jų dar nematai.

– Ar tuos pinigus galima uždirbti taip, kaip darei paskutinį kartą? – plykstelėjo ji. – Tokiu pat būdu, kuris nuvedė tave į Reifordą? O taip, tokių tikrai yra. Patikėk, aš puikiai žinau apie tuos pinigus. Manęs paprašė juos skaičiuoti, kol tavęs nebuvo! Štai kaip teisėjas Veidas man padėjo tau nesant.

– Na tai ačiū Apvaizdai, kad jis taip padarė, – atkirto Ovenas. – Kitaip tau būtų buvę riesta. Ar kada nors apie tai pagalvojai?

Rebekos lūpos judėjo, akys sudrėko. Ji uždėjo vieną ranką ant stalo, tarsi jai būtų pakirtę kojas, nors ji vis dar sėdėjo, o tada staigiai atsistojo ir palikusi juos nuėjo link laiptų. Arlenas pakilo, tačiau Ovenas Kadis mostelėjo jam atsisėsti.

– Tegul moterys eina miegoti anksti, kol vyrai lieka ir geria, štai ką aš visada sakydavau.

„Štai ką tu visada sakydavai? – pagalvojo Arlenas. – Kiek tau, jau dvidešimt metų? O taip, neabejoju, kad tai kartoji labai, labai seniai.“

Bet jis atsisėdo. Tą istoriją turėjo papasakoti ji pati, ir jis tai gerbs. Jeigu kas nors pasaulyje ir supranta tokią naštą, tai Arlenas Viagneris. Jis priėmė butelį. Ovenas prieš kokią valandą nuo alaus perėjo prie viskio, ir tai jau buvo matyti: jo akys nebekoncentravo vaizdo, skruostai išraudo.

– Velnias, kaip skanu, – pasakė, kai Arlenas įsipylė gėrimo ir perdavė butelį atgal. – Jau senokai taip skaniai negėriau, štai ką pasakysiu. Žinoma, gaudavom naminukės, bet tai ne tas pats kaip tikras viskis, nemeluoju. Ar kada nors buvai kalėjime?

– Ne.

– O areštuotas?

– Taip.

Ovenas išmintingai palingavo.

– Taip ir žinojau. Iš karto matyti.

– Tikrai?

– Žinoma. Iš karto matyti, kad esi šio to regėjęs. Tau teko nemažai patirti, kaip ir man.

„Kaip ir tau? – pagalvojo Arlenas. – Tu gavai šešių mėnesių terminą už kvaišalų gabenimą. Tu dar nė velnio nematei, vaikeli.“

– Man už grotų nepatiko, – pasakė garsiai. – Neketinu ten grįžti.

Ovenas atmetė galvą ir nusikvatojo, tarsi tai būtų pokštas, bet kai vėl nuleido galvą, jo akys buvo primerktos, šaltos.

– Miegi su mano seserimi?

Arlenas gurkštelėjo iš savo stiklo.

– Man atrodo, kad dabar ji miega viena. Nebent laikytų ką nors pasislėpusi viršuje.

Vaikis kurį laiką spoksojo į jį, o tada pasakė:

– Jeigu ir miegi, nieko tokio. Man tai nekliudo. Tačiau tau būtų geriau suprasti tokį dalyką: šiuose namuose paradui vadovauju aš. Ne ji ir tikrai ne toks šiknius kaip tu. Mano tėvas paliko šią smuklę man.

Jis pasibaksnojo į krūtinę smiliumi, jeigu Arlenas kartais nesuprastų.

– Aiškių aiškiausia, – atsiliepė Arlenas. – Aš tik plaktuku mojuoju.

– Geriau to nepamiršk.

– Dar nepamiršau.

Akimirką Ovenas spoksojo į jį, tarsi būtų palaikęs tuos žodžius priešgyniavimu, bet tada vėl nusikvatojo, kaip įpratęs, per garsiai.

– Man tu patinki, – pareiškė pakeldamas viskio butelį ir gerdamas tiesiai iš kaklelio. Visai nebūtinas gestas, ypač kai jo stiklinė dar buvo pilna.

– Malonu girdėti.

Ovenas stuktelėjo butelį ant stalo ir palinko į priekį.

– Ar nori užsidirbti šiek tiek pinigų? Tikrų pinigų?

– Priklauso nuo to, kaip jie uždirbami.

Ovenas išsišiepė.

– Šūdas, nesvarbu, kaip jie uždirbami, svarbu, kad jie uždirbami. Pasakysiu tau, ko tikriausiai dar nežinai, senuk: prisimeni tą teisėją, kuris mane atvežė iš Reifordo? Jis praktiškai valdo visą šią valstiją. Ir aš su tuo vyruku kaip kumštis. Jeigu nori sudalyvauti, galiu su juo pasikalbėti.

– Nežinau, ar tau pavyktų, – pasakė Arlenas. – Solomonas Veidas man ne toks malonus kaip tau.

– Nesąmonė, aš galiu tau parūpinti darbelio, kur gaunami tikri pinigai, be problemų. – Ovenas atsilošė, pasitikėdamas savo pozicija Veido organizacijos hierarchijoje.

– Dėkui, – pasakė Arlenas, – bet tai ne man. Liksiu prie dailidės amato.

– Nori pasakyti, kad liksi prie suskilusios geldos.

Arlenas gūžtelėjo.

– Kaip sau nori, – burbtelėjo Ovenas.

Arlenas vėl išgėrė.

– Žinai, tavo sesuo nenori čia Veido nė matyti.

– O man tai turėtų rūpėti? Štai ką pasakysiu: Rebekai būtų geriau grįžti į Savaną. Ši vieta ne jai. Nežinau, ką, po galais, ji manosi daranti.

Arlenas pažvelgė į jį, o tada nusuko akis.

– Galbūt ji čia atvyko dėl tavęs.

– Manęs?

– Ir tavo tėvo. Kad jums padėtų.

– Ką gi, tėtukas negyvas, o man jokios pagalbos nereikia.

Arlenas nieko nepasakė.

– Paklausyk, – tarė Ovenas, – tikrai neketinu viso gyvenimo praleisti pjaudamas lentas, tampydamas pašaro maišus, skindamas apelsinus ar ką ten, tavo manymu, turėčiau veikti. Aš ketinu iškilti, senuk, ir pažįstu tinkamų žmonių, kurie man padės tai padaryti.

– Solomonas Veidas.

– Tarp kitų. – Jis linktelėjo. – Pažįstu daugybę žmonių.

– Gangsterių. Nusikaltėlių.

Ovenas išsišiepė.

– Vadink mus kaip nori.

Mus. Arlenui prireikė sukaupti visas jėgas, kad paprasčiausiai klausytųsi šito vėplos ir nepadarytų ko nors daugiau. Užsivertė stiklinėje buvusius viskio likučius ir atsistojo.

– Rebeka nori išvykti iš šios vietos, – pasakė. – Ji pakankamai prisikentėjo tavęs belaukdama.

Ovenas dar kartą girtai mostelėjo, o Arlenas pajuto, kaip jo pirštai prie šonų tarsi savaime susigniaužė į kumščius. Dar akimirką pažiūrėjo į vaikį, sukandęs žandikaulį, galvodamas apie visus dalykus, kuriuos turėtų pasakyti. Tačiau ne jam derėjo juos pasakoti.

– Sveikas sugrįžęs, – tarstelėjo, o tada apsisuko, užlipo laiptais į viršų ir nuėjo į savo miegamąjį vienas.

_______________

11 Alvin Fracis Karpis, gimęs kaip Albin Francis Karpowicz (1907–1979), ir Barkerių šeimos nariai buvo sukūrę vieną garsiausių ir ilgiausiai egzistavusių (1931–1935) Didžiosios depresijos laikų gaujų (Barker-Karpis Gang), kuri dalyvavo ne tik bankų plėšimuose, bet ir užsiiminėjo įkaitų grobimu dėl išpirkos.

35

Nuo pat Polo išvykimo jie miegodavo vienoje lovoje, tačiau tą naktį užmigo atskirai. Rebeka neatėjo į jo kambarį tamsoje, kaip kitomis naktimis. Jis bandė neleisti, kad brolio buvimas jį paveiktų, bet tai padaryti buvo sunku. Ji tikėjosi, kad jie visi pabėgs į Meiną kartu, kaip kokia velniškai laiminga šeimynėlė. Arlenui buvo sunku tai įsivaizduoti.

Tačiau jis negalėjo įsivaizduoti ir to, kad ją paliktų. Niekada.

Atsibudęs išgirdo garsius, piktus balsus. Išlipo iš lovos, apsirengė ir nusileido į pirmą aukštą jausdamas neaiškų, tarsi pagirių sukeltą pyktį, kaip dažnai atsitikdavo rytais po bemiegių naktų. Kai pasiekė laiptų apačią, prie Rebekos ir Oveno dueto prisijungė dar vienas balsas ir išsklaidė bet kokį mentalinį rūką. Balsas priklausė Solomonui Veidui.

– Liepiau palikti jį ramybėje, – kalbėjo Rebeka. – Kalbėjau rimtai. Nedrįsk artintis prie šių namų!

– Aš tik bandau padėti vaikiui atsistoti ant kojų, – atsakė Veidas tuo savo tęsiamu balsu, kuris buvo atsargiai nutaisytas neišduoti jokios reakcijos, bet sukurti nuolatinį jo viršenybės jausmą. – Negalėjau net įsivaizduoti, kad tu tam prieštarausi.

– Laikykis nuo jo atokiau.

– Rebeka, liaukis rėkusi, – pasakė Ovenas kaip tik tada, kai Arlenas įžengė į kambarį. – Šis vyras bando padėti, jis atvyko, kad duotų mums...

– Mums nereikia iš jo jokių dovanų.

– Tai ne dovana, tai tik paskola, – atsakė Ovenas. – Kad galėčiau vairuoti, tik tiek.

Arlenas dirstelėjo pro langą ir pamatė, kad šalia seno Rebekos krovininio furgono stovi dar du automobiliai: pilkas Solomono Veido Ford kupė ir mėlynas automobilis sulankstomu stogu bei baltašonėmis padangomis.

– Vairuotum kam? – nenurimo Rebeka.

– Aš radau vaikinukui darbelį, – pasakė Veidas.

– Ne. – Ji ėmė purtyti galvą. – Ne, jis tau nedirbs.

– Nagi, Rebeka. Dabar laikai sunkūs, aš radau Ovenui galimybę užsidirbti, o juk jis ką tik iš kalėjimo. Maniau, būsi labiau dėkinga. Bet juk tu man ir pati dirbai, argi ne?

Ji nieko neatsakė.

Solomonas Veidas tarė:

– Aš jus dabar paliksiu, kad viską aptartumėte. Ovenai, susisiek su manimi, gerai? Man tavęs reikia, ir tas reikalas atneš nemažai dolerių. Krūvas dolerių.

Jis išėjo pro duris link savo automobilio. Teitas Makgratas laukė keleivio vietoje: žinoma, juk kažkas turėjo atvaryti kitą automobilį.

– Aš tavęs nesuprantu, – pasakė Ovenas Rebekai. – Visai tavęs nebesuprantu.

– Ovenai, tu jam nedirbsi. Aš to neleisiu.

– Tu neleisi? – Jo balse nuskambėjo iššūkis, antakiai pakilo.

– Būtent. Tas vyras yra...

– Vienintelis žmogus šioje apygardoje, kuris nors kam nors duoda galimybę užsidirbti, – atšovė Ovenas. – Galbūt nepastebėjai, Rebeka, bet dabar visur Didžioji depresija. O teisėjas Veidas pasirūpina, kad žmonėms būtų sumokėta. Ką blogo jis tau kada nors padarė?

– Ką jis padarė? – atkartojo ji. – Ką jis padarė?

– Būtent to ir klausiau.

Visas jos kūnas virpėjo.

– Jis nusikaltėlis. Jis skaudina žmones ir vagia iš jų, ir...

– Ne blogesnis nei dauguma kitų žmonių.

– Ir jis žudo juos. Jis yra žudikas.

Ovenas nusijuokė.

– O, brolyti. Tai tu prisiklausei visokių pasakėlių. Kas jas pasakoja? Šitas? – Jis bakstelėjo į Arleną.

Rebeka stovėjo ir žvelgė į savo brolį netekusi amo, o jis tik pašaipiai šypsojosi.

– Važiuoju pasivažinėti, – pareiškė Ovenas. Jis praėjo pro Arleną, žengė pro duris, o po minutėlės kabrioletas jau riaumodamas lėkė tolyn.

– Kodėl jam nepapasakoji? – tarė Arlenas. – Po galais, jis privalo sužinoti.

Ji nepakėlė į jį akių.

– Papasakosiu. Tik... dar netinkamas laikas.

– Na, tai tegul tas tinkamas laikas ateina greičiau, – pratrūko Arlenas. – Nes štai ką pasakysiu – tavo brolužis tikrai ne sutrikęs berniukas, netyčia patekęs į bėdą. Jis manosi tapsiąs gangsteriu ir ta mintis jam visai patinka.

– Tai netiesa!

– Ne? – tarstelėjo Arlenas ir jie apsimainė nemaloniais žvilgsniais.

– Paklausyk, – pasakė jis pauzei kiek užsitęsus, – maniau, kad tu lauki čia, kol jį paleis iš kalėjimo. Maniau, jog vienintelė tavo likimo čia priežastis – kad Veidas būtų patenkintas, kol tavo brolį paleis.

– Būtent todėl aš ir likau čia.

– Ką gi, Rebeka, jis jau paleistas. Ir jis sako, kad čia pasiliks.

– Neliks. Jis išvažiuos.

– Prireiks daug įtikinėjimų, kad jis tai padarytų. Vakar su vaikiu ilgai kalbėjau. Jis mano, kad taps kitu Alu Kapone.

– Tai tik kalbos.

– Po galais, taip, tai tik kalbos. Tačiau svarbu ne tik kalbos, nes jis tikrai nori juo būti. Jis mano, jog Veidas yra tikras asas. Ir jeigu trokšti, kad jis keliautų su tavimi, turėsi papasakoti jam tiesą. Jūsų tėvas nenuskendo, jam buvo perpjauta gerklė. Vaikis privalo tai sužinoti.

Ji linktelėjo.

– Aš jam papasakosiu. Bet nenoriu to daryti čia.

– Kaip suprasti, nenori to daryti čia?

– Ovenas yra... karštakošis, – pasakė ji atsargiai. – Kartais elgiasi kvailai. Jis labai jaunas.

– Nesuprantu, ką nori pasakyti.

– Negaliu papasakoti jam tiesos, kol jis sukiojasi netoli Solomono Veido ir Teito Makgrato, – pasakė ji. – Nejaugi tu nesupranti? Jis nesutiks išvykti: jis norės suvesti sąskaitas. Jis per mažai žino, nesupranta, kad neįmanoma suvesti sąskaitų su tokiais vyrais. Papasakosiu jam viską, kai tik išvažiuosime. Tačiau pirmiausia privalau jį iš čia išsivežti.

– Tu bandai jį apsaugoti nuo Veido, – tarė Arlenas, – ir nuo savęs paties. Tau gali pavykti padaryti viena. Bet garantuoju, kad niekada nepavyks padaryti to kito dalyko. Šis vaikis pats nusižymės savo veiklos kursą. Man atrodo, kad jis jau seniai pakeliui.

– Man tik reikia jį iš čia išsivežti.

– Tai kodėl mes nevažiuojame? Kiekvieną dieną, kurią čia užtrunkame, jis vis giliau klimpsta į Veido pinkles.

– Aš negaliu... aš kai ko laukiu.

– Kai ko lauki?

Ji nusisuko.

– Tai štai kaip, – pasakė jis su kartėliu. – Manimi pasitikima tik iki tam tikros ribos. Tu vis dar saugai savo paslaptis. Tas, kurios yra svarbiausios.

– Arlenai, taip elgiuosi ne todėl, kad tavimi nepasitikiu. Tikrai ne. Aš pasikalbėsiu su Ovenu. Pamatysi, vos tik jis grįš, aš su juo pasikalbėsiu.

Tačiau tądien jis negrįžo. Kai iš karto po saulėlydžio pasigirdo beldimas į duris, jie abu nusprendė, kad tai Ovenas. Bet už durų stovėjo ne jis.

Ten buvo Polas Brikhilas.

36

Jis atrodė pavargęs ir sulysęs, veidas purvinas nuo kelio dulkių, išvagotas prakaito. Batai buvo aplipę purvu ir vienoje pusėje įtrūkę nuo daugybės mylių ėjimo. Rebeka laikė atidarytas duris ir spoksojo į jį nekrutėdama. Arlenas sėdėjo prie baro, bet per jos petį galėjo matyti vaikiną, o šis žvelgė į jį nieko nesakydamas, nepakitusia veido išraiška.

– Gal galėčiau užeiti vidun? – galiausiai pasakė vaikis kreipdamasis į Rebeką.

– Taip, žinoma, užeik.

Ji pasitraukė į šoną ir leido jam praeiti, o jis numetė krepšius ant žemės, prisiartino prie baro ir vėl pakėlė akis į Arleną. Nė vienas nekalbėjo. Pirmoji Arleno reakcija, kuri persmelkė jį vos išvydus vaikiną, buvo palengvėjimas. Nuoširdžiai džiaugėsi vėl jį matydamas. O tada prisiminė dūmus, kuriuos regėjo Polo akyse, prisiminė visos šios prakeiktos sumaišties tikslą ir pagalvojo: „Ne. Tu neturėjai sugrįžti.“

Polas pažiūrėjo į jį tuo savo abejingu žvilgsniu, apėjo aplink barą ir nusitraukė butelį džino nuo lentynos. Įsipylė jo į stiklinę ir gurkštelėjo, o tada išėjo iš už baro ir atsisėdo ant aukštos kėdės už kelių taburečių nuo Arleno. Pažvelgė į laikrodį.

– Vis dar eina, – pasakė. Jo balse nesigirdėjo jokio pasididžiavimo. Ne taip, kaip sutaisius generatorių.

– Taip, – atsakė Rebeka. – Labai dėl to dėkoju. Polai, nori, paruošiu ko nors užkąsti? Atrodai taip, lyg tau reikėtų pasistiprinti.

– Galėčiau ko nors ir užkrimsti.

– Aš tuoj pat ką nors paruošiu. – Prisiartinusi ji uždėjo ranką jam ant peties, o jis pasukęs galvą šaltai į ją pažvelgė. Tada Rebeka atsitraukė. – Tuoj pat, – sumurmėjo ir išėjo.

Buvo tylu, tik girdėjosi, kaip sukiojasi ant vyrių virtuvės durys, vis lėčiau ir lėčiau, kol sustojo, o tada tylą bare trikdė tik laikrodžio tiksėjimas.

Arlenas tarė:

– Tau viskas gerai?

– O tau rūpi? – Polas pakėlė stiklą ir gurkštelėjo džino.

– Žinoma, kad rūpi, – atsakė Arlenas. – Ir tu puikiai žinai.

Polas pavargusiu judesiu papurtė galvą.

– Na taip, Arlenai, taip.

– Paklausyk, sūnau, tai, kas atsitiko...

– Nenoriu nieko apie tai girdėti. Daugiau niekada. Tik nekalbėk apie tai.

Arlenas nutilo. Jie girdėjo, kaip Rebeka juda virtuvėje, deda ant viryklės keptuvę ir įžiebia degiklį.

– Kur tu buvai? – paklausė Arlenas. – Kur keliavai?

– Buvau nusigavęs į Hilsboro apygardą. Į „CKK“ stovyklą. Žinai, tą, kuri užsiima parko atsodinimu, kur tu norėjai važiuoti, kai privertei mus išlipti iš traukinio?

Arlenas linktelėjo:

– Taip, prisimenu.

– Prisimeni? Tai štai, jei norėjau turėti galimybę vėl padirbėti su „CKK“, turėjau ten nuvažiuoti anksčiau. – Jis pasukiojo džino stiklinę rankose, jo veidas buvo niūrus ir apsiniaukęs.

– Jie nepriėmė tavęs atgal?

– Ne. Ir žinai kodėl? Todėl, kad girdėjo, į kokias bėdas čia patekau. Bent jau man taip buvo pasakyta. Be jokios abejonės, Solomonas Veidas jiems paskambino. Jis arba šerifas.

– Kada jis skambino? Tą dieną, kai mus uždarė už grotų?

– Tiksliai nežinau. Tačiau kažkas iš čia jiems paskambino, visko prikalbėjo ir perspėjo, kad galime pasirodyti ieškodami darbo. Pasakė jiems, kad esame nepageidaujami Floridoje, todėl jeigu kartais pasirodytume, jie turėtų mus pasiųsti savais keliais.

Arlenas pajuto, kaip pyktis suspaudžia sprandą. Tai buvo geriausias darbas, kurį vaikinas galėjo rasti, o Veidas užvėrė jam šį kelią.

– Galvojau grįžti atgal į Flagą, – tęsė Polas, – bet mano grupė išvažiavo dar vasarą. Be to, Veidas paskambino ir ten tikrindamas mūsų pasakojimą. Abejoju, ar jie labai apsidžiaugtų mane išvydę.

Arlenas nieko neatsakė. Būtų jautęsis geriau, jeigu būtų galėjęs pasiginčyti sakydamas, kad stovyklos vadovai per daug gerai pažįsta Polą ir nepatikės šiomis nesąmonėmis, bet jis žinojo, kad tai tikriausiai netiesa. Vienintelis stovyklos vadovas, gerai pažinojęs Polą, buvo Arlenas.

– Kelias dienas praleidau netoli Hilsboro. Tada pagavau pakeleivingą mašiną į Sent Pitersbergą. Ten yra toks prašmatnus viešbutis, vadinamas „Vinoy“, visai prie jūros. Girdėjau, kad jie samdo nešikus, bet man nepavyko ten prigyti. Todėl patraukiau atgal. – Polas užbaigė savo džiną ir pridūrė: – Nenoriu čia būti. Tikiuosi, supranti. Nenoriu čia būti, bet daugiau neturiu kur eiti.

Kaip tik tą akimirką su trenksmu atsivėrė paradinės durys ir prieš juos išdygo Ovenas Kadis. Jis vilkėjo kostiumą, buvo apsiavęs nupoliruotus batus.

– Kaip sekasi, vyručiai? – kreipėsi Ovenas. – Tai pas mus yra svečias, ką? Tikiuosi, jis sumokėjo už tą džiną.

– Jis už jį nemokės. – Išgirdusi brolio sugrįžimo sukeltą triukšmą iš virtuvės pasirodė Rebeka. – Jis yra mano svečias. Kur tu buvai?

– Vėl pažindinausi su laisvuoju pasauliu. Nejaugi nemanai, kad to nusipelniau? – Jis perėjo kambarį ir atkišo ranką Polui. – Aš esu Ovenas Kadis. Ši įstaigėlė priklauso man.

– Polas Brikhilas. – Polas paspaudė jo ranką ir smalsiai dirstelėjo į Rebeką. – Tai čia tavo brolis?

Ji linktelėjo.

– Girdėjai apie mane? – tarė Ovenas išsitraukdamas cigarą iš vidinės kišenės ir nukirpdamas jo galiuką.

– Kurį laiką čia dirbau, – pasakė Polas. – Atvykau su Arlenu.

– Tikrai? Kodėl išvažiavai?

Polas pažvelgė į Arleną, tada į Rebeką ir tarė:

– Tikėjausi gauti darbo netoli Tampos, bet nepavyko.

– Tai kad dabar visur taip. – Ovenas užsidegė cigarą ir trūktelėjo dūmelį. – Na, sveikas atvykęs į „Kiparisų namus“, Polai Brikhilai. Lik čia, kiek tik norėsi. Mes daug lankytojų neturime, kaip jau tikriausiai pastebėjai.

– Jis čia neliks, – pasakė Arlenas.

Po tokių žodžių į jį susmigo aštrūs visų trijų žvilgsniai.

– Tiesą pasakius, – tarė Polas, – manau, kad liksiu čia, kol reikalai susitvarkys.

Arlenas papurtė galvą:

– Tau čia nesaugu. Tai...

– Pasakiau tau, kad daugiau nenoriu nieko girdėti. Tavo žodžiai tik prakeikta melų krūva, ir daugiau jų niekada nebesiklausysiu. Patikėk, neketinu čia likti ilgam. Bet man reikia lovos kelioms paroms, kol viską apgalvosiu. Ar tu atsakysi man ir tai?

Jis įžūliai nudelbė Arleną.

Ovenas tarė:

– Apie ką jūs čia, po galais, kalbate?

Niekas jam neatsakė.

– O dabar paklausykite manęs, – tarė Ovenas nukratydamas pelenus nuo cigaro, – neleisiu, kad kas nors kitas nustatinėtų taisykles, kas čia lieka ir kiek laiko. Rebeka nėra smuklės savininkė. Savininkas esu aš. Kai mūsų tėtis mirė, jis viską paliko man. Ir aš esu velniškai įsitikinęs, – jis parodė į Arleną cigaru, – kad jis nepaliko jos tau.

Ovenas laukė, ar kas nors puls jam prieštarauti. Kai niekas to nepadarė, jis patenkintas nusišypsojo ir tarė:

– Taigi, Polai Brikhilai, lik čia kiek širdis geidžia.

– Dėkoju.

Arlenas nenurimo:

– Kol čia būsi, laikykis nuo Solomono Veido velniškai toli. Supratai? Laikykis, po galais, kuo toliau nuo jo.

– O, velnias, mano sesuo ir tave įtikino giedoti jos giesmelę, ką? – dramatiškai sudejavo Ovenas, eidamas aplink barą, kad pasiimtų ko išgerti.

Arlenas nekreipė į jį dėmesio, tik atidžiai žvelgė į Polą. Vaikis to žvilgsnio neišlaikė.

Tą vakarą Polas sėdėjo su Ovenu Kadžiu ir klausėsi dar vienos pasakojimų apie gangsterius porcijos. Rebeka pakilo į viršų apsigaubusi šaltos tylos siena, o Arlenas išėjo į lauką ir apėjęs namą prisiartino prie priekinės verandos, kur įsitaisė šalia atviro lango, kad girdėtų viską, ką jie kalba. Jis nuslydo žemyn, kol sėdėjo ant verandos grindų atsirėmęs nugara į sieną, tada įsikišo cigaretę į burną ir pradėjo klausytis.

Ovenas Kadis giedojo ditirambus Solomonui Veidui.

– Tas vyras gal ir neatrodo kuo nors ypatingas, gal ir nekalba labai išraiškingai. Atrodo kaip paprastas užkampio, apie kurį niekas negirdėjęs, teisėjas, tiesa? Ką gi, pasakysiu tau štai ką: jeigu pasivažinėtum po šalį, rastum ne vieną, kuris žino jo vardą. Naujajame Orleane, Majamyje, Niujorke. Jie apie jį girdėjo ir jį gerbia.

Arlenas laukė vieno iš dviejų dalykų: Polo atkirčio arba jo tylos. Bet išgirdo Polo padrąsinimus Ovenui Kadžiui ir toliau aušinti burną.

– Tai tu jau seniai jam dirbi? – paklausė Polas.

– Kelerius metus, nuo tada, kai tapau pakankamai suaugęs, kad galėčiau jam būti kuo nors naudingas. Matai, kažkada jis su mano tėvu per čia gabendavo alkoholį, dar „sausojo įstatymo“ laikais. Atplukdydavau laivus į įlankėlę arba laikydavau juos toliau nuo kranto, o kartais važiuodavau į susitikimus su jais.

– Rebeka irgi dalyvavo?

– Ne, ji buvo Džordžijoje. Ji niekada nesuprato mano tėvo. Jis buvo geras ir protingas žmogus. Žinojo, ką reikia daryti, kad prasiskintum kelią šiame pasaulyje. Rebeka niekada to nesuprato. Man būtų geriau, jeigu ji ir vėl iš čia išvažiuotų.

– O tu nori čia likti?

– Po galais, ne, bet privalau, bent jau kurį laiką. Solomonas Veidas laiko mane už virvelės, kad ir kur aš užsimanysiu vykti, supranti? Galiu uždirbti daugiau pinigų per mėnesį dirbdamas su juo, nei porą metų darydamas ką nors kita. Sukaupsiu turtelį ir šiaušiu iš čia.

– Kur važiuosi?

– Galbūt į Niujorką. Čikagą? Po galais, nežinau. Kur nors, kur visada kas nors vyksta. Pasaulis didelis, brolau, ir aš ketinu jį pamatyti.

– Man irgi taip patiktų, – pasakė Polas. – Nežinau, ką aš veiksiu.

– Iš kur tu?

– Naujojo Džersio. Kad aš prasmegčiau, jeigu kada nors grįžčiau ten. Bet negaliu grįžti ir į „CKK“, o pinigų neturiu. Štai kodėl sugrįžau čia.

– Kaip judu čia apskritai atsidūrėte?

– Dėl to, kad Arlenas visai išsikraustęs iš proto, štai kaip, – pasakė Polas. – Aš nejuokauju. Jis kuoktelėjęs. Buvome traukinyje, kuris važiavo į Ki salas, tačiau jis mus išlaipino iš jo todėl, kad jam, mat, pasirodė, jog viduje mato negyvėlius.

– Meluoji.

– Nė kiek. Jis mus ištraukė iš traukinio, o tada įsėdome į vyruko, vardu Volteris Sorensonas, automobilį.

– Pažįstu Voltą.

Taip jie tęsė ir toliau, Polas nupasakojo įvykius, atvedusius juos į „Kiparisų namus“, kiekviename žingsnyje keikdamas Arleną, o Ovenas Kadis pritarė jam netikėjimo kupinais niurnesiais. Arlenas taip ir neužsidegė savo cigaretės. Ji kabojo prilipusi prie jo lūpos, minkštėdama, o jis klausėsi.

– Noriu iš čia išsinešdinti, – pasakė Polas. – Išvažiuoti į kokią nors visiškai nematytą vietą, viską pradėti iš naujo. Bet užantyje neturiu nė skatiko.

„Papasakok, kodėl taip atsitiko, – pagalvojo Arlenas. – Papasakok, kaip prie tavo apverktinos padėties prisidėjo didysis Solomonas Veidas.“

Bet Polas tarė:

– Gal kaip nors galėtum surasti darbo ir man? Galbūt galėčiau tau padėti, užsikalčiau vieną kitą dolerį.

Arlenas vos susilaikė nepakilęs nuo grindų ir nenuėjęs tiesiai prie durų. Jis norėjo sugriebti vaikį už pakarpos ir gerai papurtyti, pliaukštelėti per veidą ir paklausti, kas, po velnių, jam atsitiko, ar jau visai sukvailėjo? Tačiau liko savo vietoje ant verandos grindų. Žinojo, kas atsitiko vaikiui – Arlenas ir Rebeka. Dabar jis buvo visai kitoks nei anksčiau, kupinas kartėlio, šiurkštesnis. Visai ne paslaptis, kas jį tokiu pavertė.

„Maniau, kad tai teisingas sprendimas. Maniau, kad tai vienintelis kelias.“

Viduje Ovenas pasakė:

– Sakei, kad susidūrei su Veidu areštinėje?

– Aha, bet nuo to laiko nieko nepadariau, kad sukelčiau jam rūpesčių.

„Tačiau jis tau sukėlė rūpesčių, – pagalvojo Arlenas. – Jis įpūtė į tavo akis dūmų, Polai. Tas vyras taps tavo mirties priežastimi.“

Jis staigiai išsitraukė cigaretę iš burnos, sutrupino ją delne ir numetė ant kiemo žemės.

– Leisk man su juo pasikalbėti, – tarė Ovenas. – Aš užtarsiu už tave žodelį. Spėju, kad jis tikrai neprieštaraus. Man juk reikės pagalbos, nes artėja stambus reikaliukas.

– Koks? – paklausė Polas.

Ovenas Kadis nusijuokė:

– Kol kas dar negaliu tau pasakoti, Poliuk. Kol kas dar ne. Dar tavęs nepatvirtino.

– Tai padaryk taip, kad patvirtintų, – pasakė Polas. – Padarysiu bet ką, kad užsidirbčiau pinigų. Noriu iš čia ištrūkti ir neturiu jokio noro visą kelią žingsniuoti pėsčiomis. Jau prisivaikščiojau.

– Jeigu įsidarbinsi pas Veidą, iš šių apylinkių išvažiuosi Cadillac.

Pokalbis tęsėsi mažiausiai dar valandą. Arlenas visą tą laiką sėdėjo savo vietoje, klausydamasis jų ir purtydamas galvą, galvodamas, kad Polas visiškai į save nepanašus. Šito vaikio Arlenas niekada nebuvo sutikęs. Viena, jis stengėsi pasirodyti esąs „kietas“, antra, jis patikėjo Oveno Kadžio skiedžiamais paistalais. Tarsi nebūtų tas pats vaikinas, kuris taip velniškai užsidegęs norėjo pataisyti generatorių ir laikrodį, nebūtų tas pats vaikis, kuris puolė Teitą Makgratą baro kambaryje ir vos galo negavo.

Tačiau dėl to kaltas Arlenas. Polas nebuvo tas pats vaikis. Jis paliko „Kiparisų namus“ persimainęs, o laikas, praleistas kelyje, padėties tikrai nepagerino, tik leido jam dar giliau nugrimzti į kartėlį.

„Aš tik norėjau, kad tu išvyktum, – pagalvojo Arlenas, – nes žinojau, kas atsitiks, jeigu tu pasiliksi. Kodėl tu nesupranti, kad tai tiesa?“

Tačiau vaikinas to nesuprato, sugrįžo ir planavo prisidėti prie bet ko, ką pasiūlys Ovenas Kadis. Arlenas prisiminė, kaip Polo akyse sūkuriavo dūmai, kai jis spaudė ranką Veidui, ir kaip jie akimirksniu pranyko, vos tas vyras paleido vaikio ranką. Ūmai Arlenas suvokė, ką reikia padaryti.

Jam teks nužudyti Solomoną Veidą.

37

Ovenas pakilo anksti ir išvažiavo savo naujuoju automobiliu, o Polas – kartu su juo. Jie nepasisakė, kur važiuoja ar kada grįš.

Kai atvyko Teitas Makgratas, Arleną apėmė jausmas, kad jis kažkaip suuodė, jog smuklėje bus tik Arlenas ir Rebeka. Į kiemą įdardėjus senam sunkvežimiui, Arlenas tik dirstelėjo į jį ir pakilęs viršun susirado revolverį, kurį buvo palikęs po lova. Patikrino būgną ir vienu judesiu jį uždarė, o tada prispaudęs ginklą prie kojos nusileido laiptais žemyn. Sustojo pusiaukelėje, išgirdęs Rebeką atidarant duris.

– Solomonas norėjo, kad jums šitai atvežčiau, – tik tiek tepasakė Makgratas. Tada durys užsidarė ir Arlenas išgirdo, kaip sunkūs vyriškio batai nudunda veranda. Arlenas baigė nusileisti ir žvilgtelėjęs lauk spėjo pamatyti senį lipantį į sunkvežimį.

– Kam jis tau dabar? – paklausė Rebeka, žvelgdama į ginklą. Rankose laikė užklijuotą voką.

– Man tas šunsnukis nepatinka. Geriau jau turėsiu šautuvą rankoje kiekvieną kartą, kai jis čia apsilankys. – Jis galvos mostu parodė į voką. – Kas ten?

– Nežinau. – Ji atplėšė voką ir ištraukė sulankstytą popieriaus lapą. Kai jį išlankstė, Arlenas suprato, kad tai iškarpa iš laikraščio. Jis padėjo pistoletą ant baro ir priėjęs iš šono kartu su ja atidžiai nužvelgė iškarpoje išspausdintą nuotrauką. Veidas buvo pažįstamas – tai buvo vyriškis, vairavęs juodą Plymouth.

Straipsnis buvo iš Orlando laikraščio, smulkmeniškai pasakojo apie tai, kaip iš pelkės, nuošalioje vietelėje netoli Kasadagos kaimelio, buvo ištraukti du kūnai. Abu kūnai buvo vyriškos lyties, abu žmogžudystės aukos, tačiau tik vienas buvo atpažintas: Deividas A. Franklinas, vietinis Tampos gyventojas, žinoma šešėlinio pasaulio figūra. Antrosios aukos tapatybė nebuvo patvirtinta, anot policijos, dėl to, kad abi jo plaštakos buvo dingusios. Anoniminiai šaltiniai teigė, kad antrasis lavonas tikriausiai buvo Volteris H. Sorensonas, taip pat iš Tampos, artimas Franklino bendražygis.

– Sorensonas? – tarė Arlenas. – Tai štai kieno rankas mes turime? Negali būti.

Rebeka lėtai atsitraukė, beveik be garso, ir susmuko ant žemės. Sustingo atsisėdusi ant grindų, nugara atsirėmusi į barą. Jos žvilgsnis buvo nutolęs.

– Aš ne... aš galvojau, kad jos buvo kito vyro, – pasakė ji. – Franklino. Nesupratau, ką jie norėjo man pranešti.

– Tai negali būti Sorensono rankos. Jis sudegė... – Arleno balsas nutilo ir pasukęs galvą pažvelgė pro langą į tą kiemo vietą, kur susprogo Sorensono Auburn. Pagalvojo, kaip greitai tada sudegė lavonas, kad kūnas jau buvo neatpažįstamai apdegęs, kai Arlenas pasiekė automobilį.

„Būčiau pamatęs, kas jam gresia, – pagalvojo. – Būčiau matęs dūmus jo akyse, būčiau žinojęs dar jam nespėjus išeiti pro duris.“

– Auburn buvo ne jis, – pasakė Arlenas.

Rebeka papurtė galvą.

– Galvojau, kad tas vyras iš Plymouth jį nužudė, – pasakė Arlenas. – Tas vyras tikriausiai buvo Deividas Franklinas. Tačiau jis nenužudė jo. Jeigu ten būtų žuvęs Sorensonas, būčiau matęs ženklus. Ne, Sorensonas išėjęs iš smuklės dar turėjo galimybę išgyventi. Jis turėjo galimybę, bet jie susekė jį ir tą galimybę atėmė.

Rebeka nieko neatsakė.

– Franklinas atvažiavo tuo Plymouth jam padėti, – tęsė Arlenas. – Ar taip? Jis atvažiavo jo paimti ir padegti automobilį, kad mes galvotume, jog vyrukas žuvo.

– Taip.

Jis įsmeigė į ją akis.

– Tu žinojai. Tu visada tai žinojai.

– Ne. Tačiau man buvo kilę abejonių.

Arlenas lėtai atsistojo. Jis paliko ją sėdėti ant grindų ir apėjęs barą įsipylė išgerti, nors dar nebuvo net devynių ryto. Kai jis vėl prabilo, negalėjo į ją net pažvelgti.

– Noriu išgirsti, – pasakė. – Noriu išgirsti viską.

• • •

Pirmą kartą po uragano ji gėrė kartu su juo. Jie sėdėjo prie staliuko šalia židinio ir gėrė, o ji pasakojo jam apie Volterį Sorensoną.

Sorensoną Rebeka intrigavo. Jis nesuprato, kodėl ji liko „Kiparisų namuose“ mirus tėvui, ir nepatikėjo visuotinai skelbta nuskendimo istorija. Jis dažnai apie tai teiraudavosi.

– Užsukdavo čia maždaug porą kartų per mėnesį, – pasakojo ji. – Tai priklausydavo nuo to, ar būdavo pinigų, kuriuos reiktų surinkti. Viskas buvo suorganizuota taip: jis atvykdavo paimti Solomonui priklausančių pinigų. Jeigu neturėdavai tinkamos sumos, atvykdavo ne Volteris. Tada pasirodydavo Makgratas ir jo sūnūs.

Iš pradžių ji nekentė jo taip pat, kaip nekentė visų žmonių, susijusių su Solomonu Veidu. Tačiau laikui bėgant, kai jis ėmė ja pasitikėti ir pasiguodė, kaip smarkiai nori išsinarplioti iš organizacijos, kuriai priklausė, tinklo, ji taip pat pradėjo juo pasitikėti.

– Papasakojau jam tiesą liepos mėnesį, – pasakė ji. – Papasakojau, kas iš tikrųjų atsitiko mano tėvui ir kodėl aš vis dar čia, kad laukiau Oveno.

Sorensonas ją užjautė, bet labai nenustebo. Jis maždaug to ir tikėjosi nuo tada, kai Rebeka pirmą kartą pakeitė savo tėvą smuklėje. Jis pasiteiravo apie jos planus išvykti, vos Ovenas bus laisvas, bet jie nepadarė jam didelio įspūdžio.

– Aš žinojau tik tiek, kad pasiimsiu Oveną ir mes išvažiuosime, – pasakojo ji. – Man atrodė, kad to pakaks. Jis pasakė, kad mums reikės pinigų. Kad jeigu mes bandytume išvykti be pinigų, baigtųsi tuo, jog ieškotume šeimos pagalbos, o jeigu tai padarytume, Solomonas mus rastų. Tarsi paliktume duonos trupinėlių taką paskui save. Štai kur viskas nuvestų. Pasakiau jam, kad jeigu pabandytume pavogti Solomono pinigus, tai jis tikrai mūsų ieškotų, bet Voltas nesutiko. Tvirtino, kad Solomonas ir taip uoliai ieškotų, skirtumas tik tas, kad be pinigų mes negalėtume pasislėpti.

– Tikrai būtų nelengva pabėgti tuščiomis kišenėmis, – sutiko Arlenas.

– Taip sakė ir Volteris. Jis pasakė, kad mano tėvo planas buvo beveik tobulas, jam trūko tik keleto smulkmenų: pinigų ir liudininkų.

– Liudininkų, – pakartojo Arlenas.

Ji linktelėjo.

– Štai kodėl jis paėmė Polą ir mane, – pasakė Arlenas. – Mes suvaidinome savo vaidmenis. Tu irgi. Mes visi papasakojome tą pačią istoriją.

– Manau, kad tu teisus, – pritarė ji. – Bet jis taip pat pavadino jus sėkmės talismanais. Jis, regis, buvo stabtelėjęs pasikalbėti su Deivido Franklino mergina iš Kasadagos, ir ji davė jam patarimą. Tu ir pats sakei: prisimenu, kaip pasakojai apie tai Toliveriui. Kad ji liepė jam dairytis pakeleivių.

– Keliautojų, patekusių į bėdą, – pataisė Arlenas. Jis prisiminė tą pokalbį, „bolitos“ žaidimą, kaip Sorensonas leido Polui pavairuoti savąjį Auburn. Jo nuotaika dramatiškai pasikeitė vos jiems atvykus į „Kiparisų namus“, priartėjus kitam jo bandymo pabėgti etapui.

– Kaip gaila, kad jam nepavyko, – pasakė jis, ir nustebo savo balse išgirdęs liūdesį dėl vyro, kurį vargiai pažinojo. – Man labai gaila, kad tam šunsnukiui nepavyko.

– Man taip pat.

Jis pažvelgė į ją.

– Tu nežinojai. Tu tikrai nežinojai?

– Ne. Aš tik spėlioju ir tiek. Bet manau, kad mano spėjimai teisingi. Tačiau aš neatpažinau tų rankų. Solomonas Veidas tikriausiai galvojo, kad atpažinsiu.

– Jis taip pat tikriausiai galvojo, jog judu buvote užmezgę romaną.

– Žinau, kad jis taip galvojo. Jie mane dėl to intensyviai klausinėjo, Solomonas ir Toliveris, ir Makgratas. Manau, vienintelė priežastis, kodėl jie manimi galų gale patikėjo, buvo tai, kad judu su Polu pasakojote tą pačią istoriją.

– Taigi, mes buvome sėkmės talismanai, – pasakė Arlenas, – bet ne Sorensonui.

– Jie uždavė man daug klausimų apie Deividą Frankliną, – tarė ji. – Ar jis kada nors lankėsi čia su Volteriu ir panašiai. Tačiau aš niekada nebuvau jo mačiusi. Neturėjau nė menkiausio supratimo, kas jis toks. Iki pat tos nakties... nakties, kai jie atsivežė jį čia.

– Gvena, ta moteris iš Kasadagos, buvo Franklino mergina, – tarė Arlenas. – Jie pasinaudojo ja, kad pričiuptų Frankliną, o Franklinu – kad pasiektų Sorensoną. Bet kas, po galais, sudegė toje mašinoje? Jeigu tai buvo ne Sorensonas, kas tada?

– Neįsivaizduoju.

– Juk jie negalėjo atsitiktinai rasti kokio nors kūno. Kažkas buvo nužudytas. Tačiau kas?

– Aš ką tik pasakiau, kad neįsivaizduoju. Tačiau Volteris... jis tikrai nebuvo žudikas. Jis negalėjo ko nors nužudyti.

– Hm, toje mašinoje sudegė tikrai ne manekenas.

– Jis negalėjo ko nors nužudyti, – užsispyrusi pakartojo ji.

Arlenas kilstelėjo laikraščio iškarpą.

– Kodėl ją atnešė tau? Kodėl šiandien?

– Priminimas, – pasakė ji. – Solomonas mėgsta atgaivinti mano atmintį, retkarčiais priminti, kas atsitinka tiems, kas stoja jam skersai kelio. Dabar, kai Ovenas išėjo iš kalėjimo, jis juo grasinti nebegali. Todėl griebėsi kitų dalykų.

Ji priglaudė delnus prie veido uždengdama akis nuo ryškios šviesos.

– Vargšelis Volteris. Jis tarp jų buvo geriausias. Iš prigimties Sorensonas nebuvo blogas. Tik vyras, padaręs per daug sandėrių su savo sąžine dėl pinigų.

– Jeigu tu teisi, tada jis nesudarė didžiausio sandėrio, kurio jam reikėjo labiausiai, – pasakė Arlenas. – Jis buvo vagis, bet ne žudikas. Taip?

– Taip.

– O norėdamas pabėgti nuo Solomono Veido, jis privalėjo juo tapti.

Rebeka nuleido rankas ir pažvelgė į jį.

– Veidas privalo mirti, – paprastai pasakė Arlenas. – Nuo jo neįmanoma pabėgti. Visa tai tik suteikia dar daugiau įrodymų. Negalime sau leisti palikti jį už savo nugarų.

– Ne, – iškvėpė ji purtydama galvą.

– Taip, – tarė jis. – Aš tai padarysiu, Rebeka. Tai vienintelė galimybė, kurią jūs turite. Kitaip nuo jo išsivaduoti jums nepavyks.

– Negali jo nužudyti. Aš negaliu tau to leisti. Nei dėl manęs, nei dėl Polo, dėl nieko.

– Tai nepriklauso nuo to, ką tu gali ar negali leisti, – pasakė jis. – Tai susiję su tuo, kas privalo būti padaryta. Nori išsipainioti iš šio tinklo? Tai vienintelis būdas, kad tau pavyktų. Netikiu, kad yra koks nors kitas kelias.

– Mes nieko nežudysime. Nesvarbu, kokie blogi jie yra, nesitepsime rankų žudymu.

– Tada jis suras mus, – pasakė Arlenas, – ir suves sąskaitas. Įdomu, kas gaus tavo rankas kaip priminimą? Mano? Tavo brolio?

Jie žvelgė vienas į kitą ilgai, o tada ji nusisuko.

– Jis juk ne vienintelis, – pasakė ji. – Solomonas Veidas vertingas žmonėms, apie kuriuos mes net negirdėjome, pavojingiems žmonėms. Jis tik grandinės dalis, ir jeigu mes pašalinsime šią grandį, kiti žmonės tikrai užsimanys atkeršyti.

– Neketinu palikti vizitinės kortelės, kurioje būtų pasakyta, kad jį nužudžiau aš, – atsakė Arlenas. – O jeigu jis taip giliai įklimpęs, kaip tu sakai, tada jie turės gausybę kitų įtariamųjų. Mes jiems nieko nereiškiame.

– Ne, Arlenai.

– Vienintelis būdas palikti šią vietą, kad nereikėtų visą likusį gyvenimą dairytis per petį, – pasakė Arlenas, – išvykti palikus Veidą negyvą. Tu per daug žinai apie tai, ką jis daro. Tu jam esi pavojinga. Dalykai, kuriuos gali papasakoti policijai, kelia jam riziką. Jis ras kokį nors būdą išlaikyti tave savo valdžioje, kaip ir anksčiau. Praėjusį kartą padarė tai naudodamasis tavo broliu. Šį kartą jis gali pasinaudoti ne tokiais kantriais metodais.

Jie abu patylėjo. Jos akyse sustingo ašaros, bet taip ir nenusirito skruostais.

– Norėjau, kad būtų kuo paprasčiau, – tarė ji. – Aš tik norėjau pasiimti Oveną ir išvažiuoti. Pabėgti, pasislėpti, pralaukti. Maniau, kad sugebėsime tai padaryti. Bet jis mums neleis, taip? Jis niekada mūsų nepaleis.

– Nepaleis, – pritarė Arlenas. – Tikrai nepaleis. Ir dabar privalėsi papasakoti Ovenui tiesą. Turėsi juo pasitikėti. Nes galiu tave patikinti dėl dviejų dalykų: pirma, jis niekada nepaliks šios vietos pats. Antra, mums prireiks jo pagalbos.

38

Kai vaikinai pagaliau sugrįžo, artėjo saulėlydis. Polas aukštai iškėlęs galvą ir atlošęs pečius atgal plačiais žingsniais atžirgliojo link verandos kartu su Ovenu.

– Ilga dienelė buvo, – tarė Arlenas. – Ir ką gi nuveikei, Polai?

– Jis sutiko dirbti teisingą darbą už teisingą sumą pinigų, senuk, – atsakė Ovenas. – Atsirieks gabalėlį šio pasaulio.

– Ir tu nori to gabalėlio? – paklausė Arlenas, vis dar žvelgdamas į Polą. – Ši pelkynų apygarda, ar ji tau atrodo pakankamai reikšminga? Ar bent jau paklausei savęs, kas, po galais, čia turėtų vykti, kad kam nors būtų bent šio to verta?

– Man tavo nuomonės reikia kaip dar vienos skylės galvoje, – atkirto Polas.

Ovenas nusijuokė.

– Velniškai teisinga, Poliuk. Kodėl tau nepasirūpinus savais reikalais, seni?

– Rūpinsiuos tuo, kuo norėsiu, – pasakė Arlenas. – O jeigu dar kartą mane pavadinsi seniu, šūdagalvi šunsnuki, tuoj man pradėsi dantimis spjaudytis.

Oveno veidą aptemdė įtūžis ir jis žengė link Arleno, bet jam kelią pastojo Rebeka. Arlenas apgailestavo, kad ji čia, kad mažasis šiknius neturės galimybės ir toliau „šakotis“, o Arlenas praras galimybę nušnioti jo buką galvelę.

– Ovenai, – ištarė Rebeka, uždėjusi ranką broliui ant krūtinės, – mums reikia pasikalbėti.

– Su šituo šunsnukiu aš ne kalbėtis noriu, – iškošė Ovenas, rodydamas į Arleną.

– Tačiau su juo ir su manimi būtent kalbėsies, nori ar ne, – išrėžė ji. – Šioje prakeiktoje vietoje tavęs laukiau pusę metų ir tu nors kartą manęs išklausysi! Tu manęs išklausysi!

Jos balsas peraugo į riksmą ir tai, regis, visus nustebino. Ovenas spoksojo nuleidęs į ją akis, bet nebandė prieštarauti.

Rebeka tarė:

– Polai, norėčiau, kad eitum vidun. Tai šeimos reikalas.

– Tai kodėl jis lieka? – paklausė Polas, linktelėdamas į Arleną.

Rebeka įsmeigė į jį akis ir pasakė:

– Aš tavęs prašau. Prašau.

Polas norėjo paprieštarauti. Arlenas matė. Jis norėjo liepti jai atsiknisti, pasakyti, kad darys, ką užsimanęs, kad ji eitų po velnių, nes ji sudaužė jam širdį. Tačiau vaikinas neturėjo savyje tiek piktumo ir žiaurumo. Tik ne tada, kai ji žvelgė į jį tokiomis akimis. Taip, jis pasikeitė daugeliu aspektų, tačiau vienas dalykas liko toks pat: ji vis dar jam rūpėjo. Jis norėjo jai patikti ir įtikti.

Galiausiai Polas nuėjo į vidų kaip ir buvo paprašytas, prasibrovė pro Arleną ir piktai nušlepsėjo pro duris tarsi paniuręs vaikas.

– Na gerai, Rebeka, – prabilo Ovenas, – aš su tavimi elgiuosi labai kantriai, nes tu esi mano sesuo, aš tave myliu. Tačiau man nereikia motinos.

„Ne, – pagalvojo Arlenas, – tau tereikia gero spyrio į užpakalį.“

– Aš ir nebandau būti tavo motina, – atkirto Rebeka. – Aš bandau apsaugoti tave nuo to, kad daugiau nebesielgtum kaip kvailys.

– Nenoriu nieko apie tai girdėti, – pasakė Ovenas, žengdamas prie durų.

– Tu išklausysi, – tarė ji, užkirsdama jam kelią. – Privalau pasakyti keletą dalykų, kuriuos turėsi išklausyti. Pavyzdžiui, kaip iš tikrųjų mirė tavo tėvas. Mano tėvas. Mūsų tėvas.

Jis sustojo ir pakėlęs galvą įsmeigė į ją akis. Tada staigiai dirstelėjo į Arleną, įtariomis akimis, ir žengė atgal.

– Apie ką tu čia kalbi?

– Jis nenuskendo, – pasakė Rebeka. – Jis buvo nužudytas. Jam buvo perrėžta gerklė. Ir tai padarė pats Solomonas Veidas arba kam nors įsakė tai padaryti.

Ovenas žvelgė į ją išsižiojęs. Vėl dirstelėjo į Arleną ir išspaudė dirbtinį juoką, tarsi tikėdamasis, kad Arlenas prie jo prisijungs irgi suprasdamas situacijos absurdiškumą.

– Kalbi čia visiškas nesąmones, – pasakė.

Ji buvo rami. Nepajudinamai tvirta, kaip beveik visada. Rebeka nepaprastai gerai išmoko neprisileisti emocijų. Arlenas susimąstė, ar tai sveika.

– Jis mėgino pabėgti, – tęsė ji. – Suklastoti savo paties mirtį. Jis buvo skolingas Solomonui pinigų, daug pinigų, bet jam nepatiko metodai, kuriais turėjo juos grąžinti. Nebepatiko tai, kaip jo gyvenimas nuodijo tavąjį, jis nenorėjo matyti, kuo tu tampi. Tą dieną turėjau jį paimti iš laivo, turėjome kartu jį nuskandinti, ir tėvas būtų dingęs. Aš būčiau likusi čia pakankamai ilgai, kad visi patikėtų, jog jis nuskendo. Tada turėjau pasiimti tave ir išvykti, ir mes būtume jį susiradę.

Ovenas papurtė galvą. Jis netikėjo, nenorėjo net girdėti.

– Aš jį mačiau, – pasakė ji. – Mačiau jį gulintį ant laivo denio, mačiau, kaip jo kraujas džiūvo saulėje, mačiau jo akis, Ovenai, mačiau viską!

Jos balsas drebėjo, o jis vis dar purtė galvą viską neigdamas.

– Aš suprantu, tu nenori, kad dirbčiau Veidui, gerai, gali taip ir pasakyti, bet nedrįsk pasakoti tokių dalykų.

– Pasižiūrėk į mane.

Jis papurtė galvą ir nusisuko.

– Pažiūrėk į mane.

Šį kartą jis susidūrė su sesers žvilgsniu. Jos akys žvilgėjo nuo ašarų, bet ji neverkė, tik žiūrėjo į jį ir nieko nesakė. Arlenas matė, kaip vaikio pasipriešinimas slopsta. Jo nutrūktgalviškumas ir smarkavimas negalėjo atsilaikyti prieš tiesą, glūdinčią tame žvilgsnyje.

– Noriu, kad kai ką perskaitytum, – tarė ji. – Tada pabandyk pasakyti, kad aš meluoju.

Ji išsitraukė popieriaus skiautę iš suknelės kišenės. Tai buvo berankovė suknelė, bet nepaisant šiltos dienos Arlenas matė, kaip pašiurpo jos rankų oda. Rebeka išlankstė popieriaus skiautę ir ištiesė broliui.

Arlenas jau žinojo, kas ten rašoma. Ji davė paskaityti, kol juodu laukė sugrįžtant Oveno ir Polo. Tai buvo laiškas, išsiųstas iš Koridoriaus apygardos daugiau nei prieš metus, kai Rebekos tėvas vis dar buvo gyvas, o ji vis dar gyveno Savanoje, du puslapius užimančios dejonės dėl gyvenimo, į kurį vis labiau klimpo Ovenas. „Aš netikiu, kad jo širdis tamsi, – rašė Deividas Kadis, – bet bijau, kad jis turi tamsų protą. Bijau, kad jis gali pateisinti per daug blogio, o jį į šį kelią galbūt pastūmėjau aš... o taip, pastūmėjau. Bet jeigu galėtume pabėgti toli, toli nuo šios siaubingos vietos ir nuo šių siaubingų žmonių, Rebeka, žinau, kad jis dar nėra visiškai sugadintas.“

Ovenas skaitydamas užtruko. Jis nieko nesakė, bet Arlenas matė, kaip kiečiau sukanda žandikaulį skaitydamas, o kai pagaliau sulankstė laišką ir perdavė atgal, jo judesiai buvo labai lėti, suvaldyti.

– Nė vienas iš jūsų man nieko nesakėte, – ištarė jis kimtelėjusiu balsu.

– Jis manė, kad taip bus saugiausia. Būtume tau papasakoję, bet ne čia, toli nuo čia.

„Tau dar nespėjus užtraukti jiems bėdos, – pagalvojo Arlenas, – ir tai tas pats nelemtas planas, kurį ji turėjo ir šį kartą. Tai aš įkalbėjau jį pakeisti, įkalbėjau ją pasitikėti manimi. Todėl dabar nenuvilk manęs. Nedrįsk manęs nuvilti.“

– Greičiausiai tai padarė Makgratas, – galiausiai ištarė Ovenas. Jo akys buvo tuščios. – Arba vienas iš jo vaikiščių. Visada maniau, kad jais negalima pasitikėti.

– Kad ir kas tai padarė, – pasakė Rebeka, – padarė įsakytas Solomono Veido.

Jis papurtė galvą.

– Aš dirbau su Veidu daugelį kartų, Rebeka. Jis ne toks, kaip tu galvoji.

Jos akys išsiplėtė.

– Ne toks, kaip aš galvoju? Jis yra tai, su kuo aš turėjau gyventi praėjusius šešis mėnesius! Tik nekalbėk man, ką aš galvoju. Ar žinai, kodėl aš vis dar čia? Kodėl neišvažiavau į Savaną ar kur nors kitur, bet kur, kad tik nelikčiau čia?

Ovenas nieko neatsakė.

– Todėl, kad man buvo pasakyta, jog tu būsi nužudytas, jeigu aš išvažiuosiu, – pasakė ji. – Jis man labai išsamiai paaiškino, kiek daug įtakos turi Reiforde, ir kad gali tavo buvimą ten paversti arba labai lengvu, arba labai skausmingu – kaip jis užsigeis. Kad tai priklauso nuo manęs. Tai priklauso nuo to, ar aš jam ir toliau padėsiu. Kol tu buvai kalėjime, aš buvau čia. Stebėjau, kaip pro mano duris keliauja narkotikai ir pabėgėliai, aš skaičiavau narkotikus ir pinigus, ir teikiau ataskaitas Solomonui Veidui. Jis nesipurvina savo rankų: jeigu kas ir būtų patekęs į bėdą su įstatymu, tai būčiau buvusi aš. Atlikau tą patį vaidmenį kaip tėvas, nes mūsų tėvas paliko neišmokėtą skolą. Štai ką man pasakė Veidas. Todėl aš mokėjau jo skolą, mane sulaikė čia, kad ją mokėčiau, paaiškinę, kas atsitiktų tau, jeigu to nedaryčiau. Štai koks tas Solomonas Veidas.

Ovenas tarė:

– Jis nebūtų to padaręs. Tik ne kam nors iš mano šeimos. Solomonas mane gerbia. Jis mane mėgsta ir gerbia. Jis nebūtų...

Rebeka pasisuko į Arleną ir tarė:

– Prašau, paimk kastuvą. Norėčiau pamatyti dėžutę, kurią tu užkasei.

Jis nuvedė juos iki medžio sausuolio šalia paplūdimio, atskaičiavo žingsnius ir pradėjo kasti. Ilgai neužtruko, dėžutę rado greitai. Ovenas prabilo vieną kartą, paklausė, ko jie, po velnių, ieško, o Rebeka liepė jam užsičiaupti ir tiesiog laukti. Kai Arlenas atkasė dėžutę, ji tarė:

– Tegul Ovenas ją atidaro.

Ovenas paėmė kastuvą. Nuo dėžutės sklido nestiprus, bet nemalonus kvapas, nors jis nė iš tolo neprilygo smarvei, sklidusiai nuo užutekyje rasto kūno.

– Štai ką man atvežė Solomonas Veidas, – pasakė Rebeka. – Asmeniškai. Štai kokį rūpestį manimi demonstravo Solomonas Veidas, kol tavęs nebuvo. O dabar – atidaryk ją.

Ovenas apsilaižė lūpas ir vėl atsigręžęs į dėžutę kastuvo ašmenimis atšovė dangtį. Jis dar kartą pastūmė ir visiškai atidarė dėžutę, o tai, ką ten išvydo, privertė jį atšokti atgal, prisidengus burną ranka. Kai vėl pasižiūrėjo, laikėsi šonu, tarsi negalėtų žiūrėti į dėžutę tiesiai, atsisukęs visu veidu.

– Man ją atvežė Solomonas Veidas, – pakartojo Rebeka. – Šios rankos priklausė Volteriui Sorensonui. Prisimeni Volterį?

Ovenas linktelėjo, vis dar spoksodamas į dėžutę, vis dar prisidengęs burną ranka.

– Taip ir maniau, kad prisiminsi. Jis buvo mielas vyrukas. Geras. Ne pats tinkamiausias žmogus tokiam verslui. Kaip ir tėtis. Visai kaip ir tu.

Arlenas paėmė kastuvą iš Oveno rankų ir įspyręs dėžutę bei dangtį atgal į duobę pradėjo ant jų versti smėlį.

– Tu jau seniai viską žinojai, – pasakė Ovenas, žvelgdamas į Rebeką.

– Ir ką aš turėjau padaryti? Parašyti tau laišką ir papasakoti? Papasakoti per vieną iš savo apsilankymų Reiforde, ypač kai liepei man daugiau tavęs ten nelankyti?

– Galėjai ir papasakoti.

Ji papurtė galvą.

– Tik ne tol, kol buvai toje vietoje. Negalėjau tau papasakoti, kol nebuvai išėjęs į laisvę. O tada tu išėjai ir norėjai sugrįžti tiesiai į savo ankstesnį gyvenimą, Ovenai. Atvažiavai čia su Solomonu Veidu ir pareiškei, koks jis didis žmogus. Ar gali įsivaizduoti, kaip tada pasijutau?

Ovenas žvelgė į jūrą. Nuo jos pūtė smarkokas vėjas, bangos stipriai plakėsi į krantą, daužė paplūdimį taip, tarsi jo egzistavimas būtų kėlęs joms didelį pasipiktinimą. Saulė buvo tik dėmė vakarų horizonte, aplink juos gulė šešėliai.

– Aš jį užmušiu, – pareiškė Ovenas. Jo balsas buvo šaltas. – Aš perrėšiu to kalės vaiko gerklę. – Jis sugniaužė rankas į kumščius ir tarė: – Paskersiu jį kaip kiaulę, Rebeka. Nužudysiu jį lėtai. Aš taip...

– Ne, tu to nedarysi, – pasakė ji. – Būtent todėl delsiau papasakoti tau tiesą. Negaliu leisti, kad dar labiau pablogintum situaciją.

– Tai ką tu sumąstei? – paklausė Ovenas. – Paskambinsi šerifui? Manai, Toliveris jį suims? – Jis pasibjaurėjęs nusijuokė ir papurtė galvą.

Šį kartą prabilo Arlenas.

– Mes jį nužudysime, – pasakė jis. – Bet padarysime tai teisingai. Tavo dalyvavimas būtinas, bet privalai išlaikyti galvą ant pečių, kol tai bus daroma. Jeigu dabar važiuosi ten iki galo nepasiruošęs, baigsis tuo, kad ne tik pats žūsi, bet tikriausiai į kapus nusitempsi ir savo seserį. Ir nepurtyk čia savo galvos: tai tiesa, po galais. Geriau jau patikėk tuo.

Ovenas atsistojo ir piktai į jį dėbtelėjo. Arlenas baigė trypti smėlį, o tada palinko ant kastuvo ir pažvelgė vaikinui į akis.

– Ar nori, kad jis mirtų? Nori suvesti sąskaitas?

– Gali nė neabejoti. Ir aš jau pasirūpinsiu, kad jis sumokėtų.

– Puiku, – tarė Arlenas. – O dabar mudu sėsime į tą prašmatnų automobilį, kurį jis davė tau, ir važiuosime pasivažinėti. Mums reikia aptarti keletą dalykų.

Ovenas dirstelėjo į seserį, tada vėl į Arleną ir linktelėjo. Rebeka stebėjo vandenyną, jos veidas buvo mirtinai rimtas. Jai ši mintis nepatiko. Nenorėjo, kad jie aptarinėtų tokius dalykus. Tačiau jai teks su tuo susitaikyti. Šioje sumaištyje buvo vienintelis dalykas, dėl kurio Arlenas neabejojo, ir jo pasiryžimą tik sustiprino rankos, kurias jis ką tik užkasė antrą kartą.

Nuo Solomono Veido neįmanoma pabėgti. Tik ne gyvam.

39

Kai jie grįžo, Polas lūkuriavo galinėje verandoje. Jis dėbsojo į juos suraukęs antakius, o Arlenas pastebėjo, kad rankoje vėl spaudžia džino stiklinę.

– Šeimos susirinkimas baigėsi? – paklausė vaikinas.

– Taip, – tarė Rebeka. – Dabar paruošiu ko nors užkąsti.

Arlenas padėjo kastuvą šalia verandos ir su Ovenu patraukė aplink namą, link automobilio.

– Kur jūs keliaujate? – šūktelėjo Polas jiems iš paskos.

– Pasivažinėti, – atsakė Arlenas. – Noriu pažiūrėti, kaip juda šitas kvailas vežimaitis.

– Važiuosiu kartu.

– Tu liksi čia.

– Ne tau spręsti.

– Bet man, – įsiterpė Ovenas. – Ilgai netruksime. – Jo balsas buvo tylus ir pavargęs. Viskas bylojo apie staigų nuovargį. Ėjo spardydamas smėlį, pakumpusiais pečiais, susigrūdęs rankas į kišenes ir net nepasivargino pažiūrėti į Polą. Polas nesiginčijo, bet atsisėdo pykčio temdomu veidu.

– Pirmas dalykas, kurį privalai suprasti, – tarė Arlenas, įslydęs į keleivio vietą šalia Oveno, – kad vaikis nieko neturi sužinoti apie mūsų reikalus. Visiškai. Supratai?

Ovenas linktelėjo. Jis įjungė pirmąją pavarą ir dirstelėjęs į Arleną paklausė:

– Kur dabar?

– Paprasčiausiai važiuok keliu, – pasakė Arlenas. – Tu vairuok ir kalbėk. Papasakok man apie Veido darbus. Papasakok man tai, ko nežino tavo sesuo. Papasakok, kaip, tavo nuomone, jis turėtų būti nužudytas. Galėtų būti nužudytas. Ir dar vienas dalykas: papasakok man, kaip galėtume ištuštinti jo kišenes prieš jį nudobdami.

Ovenas atsigręžė į jį nustebęs.

– Būtų klaidinga manyti, – paaiškino Arlenas, – kad mūsų niekas nepersekios: kas nors vis tiek vysis. Kad pabėgtume, mums reikės pinigų. Šiuo klausimu Volteris Sorensonas buvo teisus.

Ovenas išsuko iš kiemo į duobėtą keliuką, priekiniai žibintai pagavo vaiduokliškus kedeninių tilandsijų, svyrančių visai virš automobilio, šešėlius.

– Bus sunku, – tarė jis. – Kitam savo sandoriui jis pasitelks daug žmonių. Tokių kaip Teitas Makgratas.

– Aš taip ir supratau, – pasakė Arlenas. – Dabar norėčiau išgirsti visą scenarijų.

• • •

Tai turėjo būti tipiška operacija, kokios dažnai vykdavo „Kiparisų namuose“, bet kuriose niekada nedalyvaudavo Veidas. Jis niekada nė iš tolo nesiartindavo prie tikrų krovinių. Tuo užsiimdavo Makgratai ir Kadžiai. Ovenas jau anksčiau dirbo Solomono Veido vairuotoju, sunkvežimiais gabeno apelsinų dėžes iš Koridoriaus apygardos į Memfį, Naująjį Orleaną ir Kanzas Sitį. Tose dėžėse buvo paslėptas kontrabanda iš Kubos atplukdytas heroinas.

Pinigai nuo Veido Ovenui turėjo būti perduoti dieną prieš kubiečių atvykimą. Jie turėjo atplukdyti laivą į vandenis tiesiai priešais „Kiparisų namų“ paplūdimį ir laukti šviesos signalo, kuris praneštų, kad jau saugu prisiartinti. Tada jie įplauktų į užutekį ir tuoj pat prasidėtų iškrovimo darbai. Teitas Makgratas ir jo sūnūs turėjo pasirūpinti iškrovimu. Krovinys – daugybė dėžių apelsinų. Kai kurios dėžės turėtų būti pažymėtos viena skylute, pragręžta šoninėje lentjuostėje. Tose pažymėtose dėžėse buvo netikras dugnas, po juo – supakuotos heroino granulės. Ovenas nežinojo, kiek narkotikų bus atplukdyta šį kartą, bet turėjo būti nemažai. Vos iškrautos apelsinų dėžės tuoj pat išgabenamos sunkvežimiais. Vieną jų turėjo vairuoti Ovenas ir jis jau pasakė Veidui, kad Polas važiuos kartu. Tai turėjo tapti savotišku išbandymu jiems abiem: galimybė Veidui įsitikinti, kad kalėjimas nepakenkė Oveno lojalumui, ir patikrinti Polo patikimumą.

Arlenas dar paklausinėjo apie pinigus. Ovenas pasakė, kad, jo žiniomis, Veidas moka po trisdešimt dolerių už unciją, kitas asmuo kontrabandos grandinėje tikriausiai moka mažiausiai šešiasdešimt ar septyniasdešimt už unciją.

– O kiek pinigų jis duos tau? – paklausė Arlenas. – Kiek tu sumokėsi vyrukams, kurie jį atgabens?

Ovenas atsakė, kad negali žinoti tiksliai, nes neaišku, kokio dydžio bus krovinys, bet jeigu bus laikomasi dar prieš jo įkalinimą galiojusios tvarkos, kubiečiai tikriausiai atveš mažiausiai tris šimtus uncijų.

– Vadinasi, tau jis turėtų įduoti devynis tūkstančius dolerių, – pasakė Arlenas. Suma jį pribloškė. Jie ketino nuplukdyti šitiek pinigų krūvai kubiečių ir perduoti mainais į jų laivelyje atgabentas apelsinų dėžes?

– Maždaug tiek, – sutiko Ovenas. Jie dabar važiavo asfaltuotu keliu, švilpė beveik septyniasdešimties mylių per valandą greičiu, todėl buvo sunku jį girdėti nuo į automobilį besiplakančio vėjo. Tačiau Arlenas neketino liepti pristabdyti. Pagalvojo, kad vaikiui dabar reikia judėti, reikia galimybės paspausti greičio pedalą.

– Tai tau paprasčiausiai perduos tiek pinigų? Jis tavimi šitaip pasitiki?

– Na, visi labai atsargūs juos skaičiuodami, – pasakė Ovenas. – Bičiuli, jeigu pritrūksi nors kelių dolerių – blogos naujienos.

Šį kartą pritrūks daugiau nei keleto dolerių – jeigu viskas vyks, kaip suplanavo Arlenas. Tačiau negyvėliui pasigesti pinigų bus sunkoka.

– O už pinigus atsakingas tu? Ne Makgratas?

Ovenas linktelėjo.

– Teitas su savo berniukais lieka užutekyje. Jie užsiima iškrovimu, bet niekada nevyksta susitikti su kubiečiais. Aš plaukiu savo laivu į susitikimo vietą, ir tik tada jie atplukdo prekę į krantą. Pusę sumos jiems duodu, kol jie dar atviruose vandenyse. Antrąją pusę jie gauna tada, kai jau viskas būna iškrauta. Teitas su savo vaikinais ir trimis ar keturiais sunkvežimiais jau laukia prieplaukoje ir labai greitai perkrauna dėžes. Kai viskas baigiama, aš perduodu likusią dalį pinigų, ir visi patraukia į skirtingas puses.

– Kokia tavo dalis?

– Jis sakė, kad už šią operaciją gausiu šimtą dolerių.

Šimtas dolerių buvo gero mėnesio uždarbis daugumai vyrų, tačiau atsižvelgiant į didelę tikimybę vėl pakliūti į kalėjimą, jeigu būtum pagautas, suma neatrodė labai didelė. Arlenas įtarė, kad Veidas turėjo atsargiai sukurptą alibi tam atvejui, jeigu kada nors kas nors tikrai būtų pagautas ir mėgintų nurodyti jį kaip pinigų šaltinį. Taip pat buvo labai tikėtina, kad bet kuris kvailys, pabandęs tai padaryti, kalėjime prabūtų labai trumpai ir tikrai ne savo jėgomis išeitų iš kameros.

– Tu gausi tuos pinigus dieną prieš operaciją? – pasitikslino Arlenas.

– Aha. Pristatymo dieną manęs matyti jis nenori. Pristatymo dieną jis su niekuo nesusitinka.

Labai gerai. Taip jie turės daugiau laiko savo planams įgyvendinti. Bus kur kas lengviau tai padaryti nei tuo atveju, jeigu už pinigus būtų atsakingas pats Makgratas. Norint juos gauti tada jiems tektų susidoroti dar ir su juo bei gauja jo banditėlių sūnų. Kadangi rūpintis piniginiais reikalais buvo paskirtas Ovenas, visas šis reikalas tapo paprastesnis. Jie nuo pat pradžių turės pinigus savo rankose. Liks tik nužudyti Veidą.

Priekiniai žibintai apšvietė keistus šešėlius, ir Ovenas pristabdė automobilį jiems prisiartinus prie grupelės juodaodžių vyrų ir moterų, einančių keliu. Jie buvo basakojai, žibintų šviesoje baltai sublyksėjo jų akys. Viena moteris glėbyje nešėsi vaiką.

„Darbo ieškotojai, – pagalvojo Arlenas. – Jie klajoja naktimis, eina basi, ieškodami bet kokio darbo. O Solomonas Veidas tik laukia galimybės įdėti devynis tūkstančius dolerių į lagaminą ir išsiųsti juos kažkokiems laivu atplaukusiems kubiečiams mainais į narkotikus, kurie paslepia skausmą – protinį ar fizinį. Toks jau tas mūsų pasaulis.“

Jie, du balti vyrukai, lekiantys kabrioletu visiškame pasaulio užkaboryje, prariaumojo pro einančią šeimą. Įdomu, ką vargetos apie juos pagalvojo, šmėstelėjo jam. Gal iš pirmo žvilgsnio suprato, kokie nešvarūs pinigai nupirko šį automobilį.

– Ką jis veiks tą dieną? – paklausė Arlenas. – Solomonas Veidas?

– Net neįsivaizduoju. Kaip ir sakiau, jis laikysis atokiau.

– Ką gi, man juk reikės kažkaip jį susirasti. Ar žinai, kur jis gyvena, kur dirba ir panašiai?

Ovenas nervingai linktelėjo. Jis pažvelgė į Arleną – jo veidas tamsoje atrodė labai blyškus – ir tarė:

– Tu tikrai ketini jį nužudyti.

Arlenas nusisuko.

– Negaliu leisti, kad tavo seseriai baigtųsi taip pat, kaip tavo tėvui. Bet negaliu ir leisti jai čia likti.

– Ar jau esi ką nors nužudęs?

– Pakankamai. Kare buvo dienų, kai per valandą nužudydavau po keletą.

– O ne kare?

Arlenas papurtė galvą.

– Aš maniau, kad tai visiškai kitoks jausmas.

Arlenas atsakė:

– O aš taip negalvoju.

– Ką?

– Tai gyvybės atėmimas. Nesvarbu kaip, nesvarbu kur, tai visada reiškia, kad atimi kito žmogaus gyvybę. Čia nėra jokių laipsnių. Bent jau aš tokių nematau. Niekada to nedarę žmonės gal ir gali įsivaizduoti visus tuos skirtumus. Aš gal ir sutikčiau, kad aplinkybės ir veiksmo priežastys gali būti labai skirtingos. Bet pats veiksmas? Jis visada toks pats.

– Tu jį nužudysi, – pakartojo Ovenas, tarsi likę žodžiai būtų praslydę pro jo ausis be jokio poveikio.

– Taip, – pasakė Arlenas. – Nužudysiu jį, o tu pasiimsi seserį ir išsinešdinsi iš čia. Su pinigais.

Ovenas tylėjo. Kurį laiką jie važiavo nieko nesakydami, o tada jis išsuko iš kelio, susiruošęs apsukti automobilį, pasirengęs keliauti atgal.

– Ką tu žinai apie žmones, su kuriais susijęs Veidas? – paklausė Arlenas.

– Nelabai ką. Jie sėdi Naujajame Orleane.

– Ar jie galėtų vaikytis mus dėl devynių tūkstančių dolerių?

– Jeigu žinos, ką vaikytis.

Arlenas linktelėjo. Jis numanė, kad jų ieškos, bent jau iš pradžių, tačiau jeigu Veido nebebus, abejojo, ar šulai iš Naujojo Orleano norės daug laiko švaistyti tokiam reikalui. Jiems teks į jo vietą pasodinti ką nors kitą ir tiek.

– Polas gaus dalį pinigų, – pasakė Arlenas. – Prieš mums imantis šio sumauto reikalo, jis gaus dalį pinigų ir įlips į traukinį.

Ovenas tarė:

– Jis galvoja, kad bus čia. Padės man.

– Ką gi, jo čia nebus.

Ovenas linktelėjo.

– Kiek pinigų planuoji jam duoti?

– Pakankamai, – pasakė Arlenas. – Pakankamai.

– O ką, po galais, darysime su kubiečiais?

– Tegul sau sėdi, – pasakė Arlenas. – Jeigu jie nesulauktų signalo, pranešančio, kad kelias laisvas, pagalvotų, kad iškilo kažkokia problema, ir plauktų sau, taip?

– Manyčiau, būtent tokia ir yra signalo paskirtis.

– Būtent. Todėl jie nežinos, kas atsitiko. Tik supras, kad atsitiko kažkas blogo. Ir jie bus teisūs.

– Tada mums reikės iš čia pasišalinti iki sutemstant, – pasakė Ovenas. – Makgratas ir jo sūnūs pasirodys maždaug apie saulėlydį. Jie įsitaisys įlankėlėje ir lauks, kol ateis eilė iškrauti dėžes. Viską atidžiai stebės. Tas senas šunsnukis nieko nepraleidžia pro akis.

– Na, kol jis čia atsidurs, smuklė jau bus tuščia. Žinoma, jis supras, kad kažkas atsitiko, ir ką gi jis darys? Bėgs ieškoti Veido. Ir ras jo kūną.

– O tada jau greitai įsisuks velniava, – pasakė Ovenas, nukeldamas vieną ranką nuo vairo ir nervingai pasitrindamas smakrą.

– O kam ten per daug suktis? Jie atvažiuos mūsų ieškoti. Tačiau mūsų jau nebus.

– Aha, geriau jau nebebūtų. Ir kur, po galais, mes keliausime?

– Ar Makgratas turi laivą, kuris galėtų išplaukti į atvirus vandenis?

– Ne.

– Gerai. Vadinasi, judu su Rebeka išplauksite laivu dieną. Tokiu būdu, net jeigu Makgratas ar kuris nors jo sūnus jus stebės, vis tiek negalės sekti iš paskos. Ar žinai kokį uostamiestį, kur galėtum pakankamai lengvai nusigauti ir kur aš jus galėčiau paimti automobiliu, kai sutvarkysiu Veido reikalą?

– Yra toks Jankitaunas.

– Tada štai kaip viskas vyks. Jūs nuplauksite ten laivu ir lauksite manęs. Iš pradžių pasinaudosime šia mašina, bet gana greitai reikės ją pakeisti. Per visą tą laiką, kurį praleidai Reiforde kalbėdamasis su „kietais“ nusikaltėliais, ar bent jau išmokai, kaip pavogti automobilį?

– Tikrai galiu kokį pavogti.

– Gerai, – pasakė Arlenas. – Kol viskas baigsis, tau gali tekti pavogti ne vieną.

Ovenas nieko neatsakė.

– Ar bent kiek dvejoji? – tarė Arlenas.

Tyla.

– Jeigu dvejoji, – pasakė Arlenas, – gali prisiminti tą dėžutę, kurią iškasėme iš smėlio. Ir dar gali pagalvoti apie savo tėvą.

Šį kartą Ovenui atsisukus, jo žvilgsnis buvo tvirtas.

– Nedvejoju.

– Puiku. – Arlenas pasisuko jausdamas, kaip vėjas pučia į veidą, ir tarė: – Žinai, kur gyvena Solomonas Veidas?

– Taip.

– Nuvežk mane ten dabar.

– Kodėl?

– Aš juk negaliu tiesiog nuvažiuoti ir jį nudėti, – pasakė Arlenas. – Man reikės tinkamos progos. Manau, kad teks gerą gabalą dienos praleisti jį sekant. Jis gyvena vienas?

– Turi merginą. Nežinau, ar ji daug laiko praleidžia pas jį.

– Privalome sužinoti, – pasakė Arlenas. – Nieko daugiau nenoriu sužaloti. Kai aš jo ateisiu, jis privalo būti vienas.

Ūmai Arlenui prieš akis iškilo vaizdas, kaip iš nakties išnyra Fajeto apygardos šerifas ir Edvinas Meinas, o jis stovi prie lango stebėdamas, kaip jie artėja, laukdamas jų.

– Taip, – ištarė, – kai aš ateisiu, jis privalo būti vienas.

40

Namas buvo milžiniškas, plantacijos stiliaus statinys, išsikėtojęs maždaug už mylios nuo Aukštamiesčio, ilgo, kiparisais apsodinto keliuko gale. Šviesa sklido pro plačius stiklinius langus vienoje namo fasado pusėje. Už namo dunksojo buvusi karietinė, priešais ją buvo pastatytas Veido Ford kupė ir dar vienas automobilis. Iš pradžių Arlenas negalėjo aiškiai įžiūrėti antrojo automobilio, bet kai Ovenas Kadis pasakė: „Šerifas irgi čia“, prisiminė jį kuo puikiausiai, prisiminė, kaip sėdėjo to automobilio gale su antrankiais ant riešų galvodamas, kad jam tereikia atkentėti lengvą pasistumdymą ir visai greitai vėl bus pakeliui į Flago kalną.

Atsiminimai buvo tokie stiprūs ir keisti, kad atrodė priklausantys visai kitam žmogui. Arlenas daugiau niekada neberegės Flago kalno. Dingo tai, kas anksčiau atrodė savaime suprantama, viską pasiglemžė aplinkybės, kurių jis negalėjo kontroliuoti. Jis susimąstė, ar Volesas O’Konelas ir kiti vyrai iš traukinio irgi panašiai jautėsi, kai suvokė, kad juos netrukus užgrius uraganas. Ar nors vienas iš jų prisiminė jį tą vakarą ant stoties platformos, kai jis ragino juos išlipti, bandydamas įtikinti, kad priešakyje laukia nelaimė?

Jis suvokė, kad visi jie keliauja į galingų audrų sūkurį. Tik jo audrai prireikė daugiau laiko įsismarkauti.

– Man nepatinka čia sėdėti, – subambėjo Ovenas. – Jie pažįsta šį automobilį; po galais, tai jo automobilis. Jeigu nors vienas iš jų pamatys mus čia, ką pagalvos?

Jie buvo per gerą ketvirtį mylios nuo namo, tvyrojo tamsa, niekas jų tikrai nebūtų pamatęs, bet Arlenas neturėjo priežasčių čia pasilikti, todėl pasakė vaikinui, kad galima važiuoti.

– Labai jau didelis namas, – tarstelėjo jis, kai jie vėl pravažiavo pro teisėjo nuosavybę, Ovenui vis dar neįjungus priekinių žibintų.

– Jį pasistatė medienos perdirbimo įmonės savininkas. Savo laiku jis buvo turtingiausias žmogus per daugelį mylių aplinkui. Dabar turtingiausias Veidas.

Taip jau būna. Teisėtas darbas prapuola, o į jo vietą žengia tokie kaip Solomonas Veidas. Arlenui pasidarė įdomu, ką pravažiuodami pro tą vietą galvoja vietiniai. Tikriausiai jaučiasi palaužti, bejėgiai, kaip Tomas Baretas. Įdomu, ką jie galvos, kai teisėjas bus negyvas. Ar iš to iškils kas nors gera, ar tuštumą tiesiog užpildys dar vienas solomonas veidas?

– Ar jis turi tarnų? – paklausė garsiai.

– Taip, bet nė vienas ten negyvena. Žmonės atvažiuoja ir išvažiuoja dienos metu, mat jam nepatinka, kad kas nors gyventų jo žemėse.

Visai neblogai. Dabar, jau apžiūrėjęs namą, Arlenas pagalvojo, kad tai bus geriausia vieta jo sumanymui, o priešaušris – geriausias metas. Jam jau teko žudyti priešaušriu, ne vieną vyrą paliko plūstantį kraujais, rytuose dar tik ryškėjant blyškiems saulėtekio ženklams. Galės ir vėl taip padaryti. Kaip jau anksčiau sakė Ovenui, keičiasi tik aplinkybės, ne pats veiksmas. Jis niekada netroško tokių aplinkybių, kaip šios, bet, po velnių, nenorėjo jis ir karo. Juk neįmanoma visiškai pagal savo norus sureguliuoti gyvenimo, kaip tikėtasi jaunystėje. Ne, telieka imti tai, kas siūloma, ir bandyti išsisukti kaip įmanoma geriau.

– Kaip tu gausi pinigus? – paklausė.

– Šerifas atveš.

– Šerifas? – Jis vos susitvardė nenusikvatojęs. Na ir įstatymų sergėtojai toje Koridoriaus apygardoje.

– Būtent. Jis atveš juos ketvirtadienį vakare.

– Tačiau laivas atplauks tik penktadienio naktį.

– Jiems patinka laikytis saugaus atstumo, – paaiškino Ovenas. – Be to, Teitas Makgratas viską stebi už juos. Teitas stebės visą laiką. Praktiškai nuo tos akimirkos, kai Toliveris pristatys pinigus, Teitas sukiosis aplink nenuleisdamas akių. Kaip manai, kas nužudė mano tėvą? Tai buvo Teitas, beveik galiu garantuoti. O mano tėvas išplaukė laivu, visai kaip kad tu nori, jog mes padarytume.

Jo balsas palaipsniui kilo, o kartu su juo – ir automobilio greitis; jo pėda vis stipriau spaudė akseleratorių, vis labiau jį užvaldė nervingumas. Arlenas tarė: „Ramiau, sūnau“, ir Ovenas pristabdė automobilį, tačiau papurtė galvą vis dar nelaimingas.

– Šūdinas planas, – pasakė jis. – Tu mus išsiunti visai taip pat, kaip mano tėvas išplaukė, ir tikiesi, kad kažkaip viskas pavyks geriau.

Arlenas neturėjo ką atsakyti. Po galais, vaikis buvo teisus. Arlenas žinojo tik tiek, kad nori, jog Rebeka išvyktų iki to laiko, kai jis puls Veidą – tam atvejui, jeigu kas nors nepavyktų. Jis norėjo, kad tuo metu šitie du jau būtų išvažiavę ir pasiruošę važiuoti tol, kol reikės. Teitas Makgratas, tas prakeiktas sarginis šuo, sumaišė visas kortas.

– Laivas tikrai bloga mintis, – pripažino jis. – Jeigu išplauksite anksčiau nei turėtum, jiems tai nepatiks. Tau ir Rebekai geriau būtų išvažiuoti jos furgonu vidury dienos, be jokių daiktų. Tarsi važiuotumėt tik iki Bareto parduotuvės. Būtų taip akivaizdu, kad jis net įsivaizduoti negalėtų, jog jūs turite kitų planų.

– Tačiau tada nelieka tiek daug laiko.

– Taip, laiko mažiau. Bet net ir nedaug laiko geriau nei nė kiek, o aš manau, kad tu teisus – jeigu pabandysime per daug gudrauti, kol Makgratas stebi, mums gali greitai atsirūgti. Geriausia bus, jeigu tu ir Rebeka išvažiuosite jos sunkvežimiu tarsi būtų eilinė diena, o aš būsiu ten, kur ir visada būnu, prie valčių namelio, mosuodamas plaktuku. Manau, kad tol, kol mes neišvažiuosime visi kartu, jis bent jau kurį laiką nieko nedarys. Iš karto nesitikės, kad kažkas negerai.

– Vadinasi, mes išvažiuosime dienos vidury, – pasakė Ovenas, – o tu lauksi iki vakaro, kad galėtum nužudyti Veidą?

– Kada atvyksta kubiečiai?

– Gerokai sutemus.

– Gerai. Tada aš turėsiu šiek tiek laiko. Po galais, prieš išvažiuodamas aš pasišnekėsiu su Teitu. Pasakysiu, kad tu liepei man nakčiai išsinešdinti. Jis tuo patikės: atrodys tinkama. Jis manimi nepasitiki, todėl lengvai patikės, kad ir tu negali pasitikėti manimi.

– Vadinasi, tu pasikalbėsi su Teitu, – pasakė Ovenas, – o tada...

– Įlipsiu į šį automobilį, nuvažiuosiu keliu į miestelį ir nužudysiu Solomoną Veidą.

Teks pakeisti veiksmų laiką. Jis nebegalės laukti iki saulėtekio, kad prigriebtų Veidą, kaip įsivaizdavo anksčiau. Ne, jam teks išvažiuoti į miestą dienos šviesoje, rasti teisėją, pasekti jį ir pasinaudoti pirma pasitaikiusia proga. Jam reikės labai greitai apsisukti. Rebeka ir Ovenas turės kelių valandų pranašumą, bet atėjus vakarui ir jiems negrįžus, Teitas Makgratas pradės įtarinėti, kad kažkas negerai.

Kai Ovenas vėl prabilo, Arlenas nustebo: prieš tai buvo labai tylu.

– Tai turėčiau būti aš, – pasakė jis.

– Kas?

– Aš turėčiau jį nužudyti, o ne tu. Tarp judviejų nėra nieko asmeniško. O štai tarp mūsų – labai asmeniška. Aš turėčiau nuspausti gaiduką.

Arlenas tarė:

– Tu suvoki, kad prie to prisidėjai?

Ovenas pasisuko į jį ir pažvelgė sutrikusiu žvilgsniu.

– Ko?

– Juk skaitei tėvo laišką. Žinai, kad pats susipainiojai su Veidu. Žinoma, tavo senis parodė kelią, bet būtent tu padėjai pridėti peilį jam prie kaklo. Nepamiršk to. Nori kaltinti Veidą – maloniai prašom. Tačiau nepamiršk ir savo sprendimų.

– Žinai, turi įžūlumo taip kalbėti. Tik todėl, kad tam vyrui dirbau, nereiškia...

– Tu darei daugiau nei tik dirbai tam vyrui, – nukirto Arlenas. – Tu norėjai būti kaip jis. Norėjai važinėtis prabangiais automobiliais, prisisegęs prie diržo ginklą ir pilnomis kišenėmis pinigų, nešvarių pinigų, kruvinų pinigų, tik todėl, kad galėtum jaustis taip, tarsi turėtum valdžios. Kad jaustumeis dideliu šulu. Vos išėjęs iš Reifordo atvažiavai, pasipūtęs įžengei į smuklę ir net nepagalvojai apie savo seserį, ką jai teko patirti belaukiant tavo bevertės subinės. Ne, tu tik norėjai riesti pasakėles apie savo pažįstamus banditus ir nusikaltėlius. Tačiau tu jų net nepažįsti. Ar žinai, kad tai apgailėtina, vaikeli? Apsimesti, kad esi Solomonas Veidas? Štai ko tu nori iš savo gyvenimo. Būti toks, kaip vyras, įsakęs perpjauti tavo tėvui gerklę.

Oveno žandikaulis sustingo, jo rankos kietai suspaudė vairą.

– Buvau tokiose vietose, kur tokie žodžiai gali parašyti žmogui mirties nuosprendį, – pasakė jis.

– Sūneli, – tarė Arlenas, – tu dar niekur nebuvai. Tu net nenutuoki apie tikrąjį pasaulį. Tik dabar tau tenka paragauti, koks jis, ir tai pirmasis tavo patyrimas. Atmetus šitas „aš kietas vyrukas“ nesąmones, tai tik pirmasis tavo patyrimas, ir tu tai žinai.

Ovenas nieko neatsakė.

– Pažiūrėk man tiesiai į akis ir pasakyk, kad aš neteisus, – tarė Arlenas.

Tyla.

– Yra tik vienas dalykas, kurį dabar privalai padaryti, – pasakė Arlenas, – tu turi pasirūpinti savo seserimi. Pamėginti atsilyginti už klaidas, kurias padarėte judu su tėvu ir kurios jus įvėlė į šią kebeknę. Aš atliksiu tavo kruviną darbą. Tu paprasčiausiai, dėl įvairumo, būk vyru.

Tą naktį miegoti jis nėjo ilgai, sėdėjo su Rebeka galinėje verandoje ir abu klausėsi, kaip į krantą dūžta bangos, atsitraukia ir vėl puola pirmyn. Kurį laiką nė vienas nekalbėjo. Ovenas pakilo į antrą aukštą vos jiems grįžus ir užsidarė savo kambaryje. Daugiau tą vakarą nepasirodė. Jo galvoje sukosi daug minčių. Tegul pagalvoja, pabūna vienas, kad tik neleistų savo kvailam temperamentui vėl prasiveržti.

Polas sukiojosi baro kambaryje, kol ten žengė Arlenas, o tada atsistojo, praėjo pro jį netaręs nė žodžio ir taip pat užlipo laiptais į viršų. Arlenas leido jam eiti. Kaip jis norėjo, kad Polas niekada nebūtų grįžęs... Privalėjo pasirūpinti, kad vaikis greitai išvyktų, kad jo ir pėdos būtų ataušusios, kai įsisuks reikalai su Solomonu Veidu. Tačiau prieš tai reikėjo palaukti pinigų. Tada Arlenui liks tik maždaug dvidešimt keturios valandos, kad įtikintų Polą išvykti... o tarp vaikio ir Koridoriaus apygardos spės susidaryti tik maždaug dvidešimt keturių valandų nuotolis. Arlenas abejojo, ar kas nors ims rimtai persekioti vaikinuką, bet egzistavo ir tokia galimybė. Polui teks keliauti apgalvotai, keliauti su planu; prireiks su juo rimtai pasikalbėti. O juk dabar vaikinukas net nenori su juo sveikintis.

Rebeka palietė jo ranką; užteko vien pajusti jos odos prisilietimą, kad juodulys jo sieloje šiek tiek prašviesėtų. Jis užsimerkė, jausdamas šilumos taškelius ten, kur lietėsi jos pirštai, ir keletą sekundžių stengėsi sutelkti dėmesį tik į juos.

– Tu neturėtum to daryti, – ištarė ji tyliai. – Apskritai neturėtum į tai veltis.

– Liaukis, – pasakė jis.

– Bet tai tiesa. – Ji vieną kartą spustelėjo jo ranką, o tada atitraukė delną ir pridūrė: – Aš papasakojau Polui apie tavo tėvą.

Jis vėl atsimerkė:

– Ką?

– Arlenai, jis jaučia tau neapsakomą pyktį, o aš negalėjau daugiau to matyti. Bandžiau apie tai su juo pasikalbėti, bandžiau atsiprašyti dėl to, kas atsitiko ir kaip tai atsitiko, paaiškinti, ką mėginai padaryti. Kad tu labai giliai tikėjai, jog jam gresia pavojus, kad norėjai išginti jį iš šios vietos bet kokia kaina.

– Leisk spėti, – tarė Arlenas, – jis nepatikėjo.

– Nepatikėjo. Pasakiau jam, kad aš tavimi tikiu. Jam tai irgi nerūpėjo. Jis norėjo sužinoti, kaip aš apskritai galiu patikėti tavimi.

– Todėl tu jam papasakojai.

– Taip. Tikiuosi, nepyksti. Žinau, kad šiuo pasakojimu tu nesidaliji, bet, Arlenai... norėjau, kad jis žinotų.

Tikriausiai turėjo supykti. Tačiau kažkodėl nejautė pykčio. Paprasčiausiai negalėjo jo savyje pajusti, tik ne ant jos, tik ne dėl to.

– Nenoriu matyti, kaip miršta tas vaikis, – pasakė jis. – Neleisiu, kad taip atsitiktų. Ne ši vieta jam kelia grėsmę, o Veidas. Aš susidorosiu su Veidu.

– Mes galėtume tiesiog išvykti, – tarė ji. – Aš vis dar manau, kad mes galėtume paprasčiausiai...

– Ne, – pasakė jis. – Tu išvyksi. Tu, tavo brolis ir Polas. O aš tikiuosi pasivyti jus pakeliui. Aš tikrai pasivysiu, bet tik tada, kai Solomonas Veidas negalės sekti mums iš paskos.

41

Laiko buvo mažai ir bėgo jis labai greitai. Vakare Toliveris turėjo atvežti pinigus, o kitą naktį – atplaukti kubiečiai su apelsinų dėžių prikrautu laivu. Jeigu viskas eis be sutrikimų, jie plūduriuos Meksikos įlankos vandenyse laukdami šviesų, kurios niekada neužsižiebs, o tada apsisuks ir grįš į savo šalį vis dar su apelsinų dėžėmis. Polas tikriausiai bus traukinyje, Rebeka ir Ovenas – automobilyje, dumiančiame į šiaurę, o Solomonas Veidas – negyvas.

Visa tai reikėjo padaryti per mažiau nei keturiasdešimt aštuonias valandas.

Kitą dieną Arlenas nusileido į valčių namelį ir visą rytą pjovė, obliavo lentas, kaip ir kiekvieną kitą dieną, nusprendęs, kad jeigu Makgratas ar Veidas netyčia pasirodytų, būtų geriausia, jeigu jie pamatytų, kad viskas vyksta kaip ir kiekvieną dieną, kad niekas nerodytų, jog planai pasikeitė.

Beveik visą rytą svarstė, ką pasakyti Polui. Norėjo paruošti jį tam, kas įvyks, bet nesitikėjo, kad vaikinas norės jį išklausyti. Reikės palaukti, kol Ovenui atgabens pinigus, dalį jų skirti Polui ir nuvežti jį į traukinių stotį. Jeigu Polas nenorės klausytis Arleno, paklausys pinigų. Jis juk ieško būdų, kaip iš čia pabėgti. Jie padovanos jam tą būdą.

Štai kas sukosi Arleno galvoje, kai visai prieš vidurdienį iš valčių namelio nužingsniavo į smuklę ir sužinojo, kad Polo nėra.

– Išėjo į miestą, – pasakė Rebeka Arlenui. – Ovenas pasisiūlė pavėžėti, bet jis atsisakė, nes norėjo pabūti vienas ir prasivaikščioti.

Arlenui tai nepatiko.

– Ko, po galais, jam prireikė mieste? Jis neturi užantyje nė skatiko. Ką jis ten veiks?

Rebeka skėstelėjo rankomis.

– Nežinau, Arlenai. Jis nesiruošė apie tai diskutuoti. Tiesiog išėjo.

Arlenas pagalvojo, kad gal reikėtų pasiskolinti Rebekos sunkvežimiuką ir važiuoti jo ieškoti, bet nusprendė to nedaryti. Tikriausiai būtent dėl Arleno Polas norėjo iš čia ištrūkti – nebūtų prasmės jį vaikytis.

Diena tempėsi lėtai, o Polas vis negrįžo. Karštis laikėsi jau visą savaitę, tačiau šiandien per saulę vis bėgo ploni, nuolat formą keičiantys debesys, ir Arlenas pagalvojo, kad ore tvyro lietaus pažadas. Jūra bangavo stipriau nei paprastai, Meksikos įlanka įgavo žalsvą atspalvį, kirai klykavo ir kovojo su vėjo srovėmis aukštai danguje. Tiek daug dalykų, kurie Arlenui jau tapo įprasti: sūraus brizo kvapas ir intensyvios, beveik tropinės saulės prisilietimas prie kaklo ir rankų, palmių lapų šnaresys. Tai galėjo būti graži vieta. Tai buvo graži vieta, jeigu ne čia įsiveržę vyrai. Gerai pagalvojus, ji priminė Arlenui Belo mišką. Ten irgi buvo dailus žemės lopinėlis, laukai ir miškas. Velniškai graži vietelė, kol neatėjo blogi žmonės, o tada ji virto kūnų, spygliuotos vielos ir sužeistųjų riksmų raizgyne.

Atėjus ketvirtai Polas dar nebuvo grįžęs, o debesys sutirštėjo ir pradėjo judėti lėčiau, tarsi prieš puolimą besitelkiantys kareivių būriai. Kai nukrito pirmieji stambūs lašai, o medžius aplink užutekį įsisiūbavo vėjas, Arlenas susirinko įrankius ir grįžo į smuklę. Kol jis pasiekė pastogę, lietus visai įsismarkavo, o tada atsistojo šalia Rebekos ir Oveno prie lango galinėje sienoje ir stebėjo, kaip lietus čaižo ir pliekia pilką, nerimstančią jūrą.

Lietus čia liejosi kitaip nei vietose, kur teko būti Arlenui, buvo tankesnis ir greitesnis, vos per keletą minučių pavertė kiemą tvenkiniu su vandeniu iki kulkšnių. Paplūdimys kurį laiką geriau sugėrė vandenį, tačiau netrukus net ant smėlio pradėjo formuotis balos, o bangos veržėsi pirmyn ir vijosi lietų, tarsi ketindamos sutartinai darbuodamosi paversti visą pasaulį vandenynu.

Arlenas prisiminė, kad taip lijo ir tą dieną, kai jie grįžo iš areštinės. Prisiminė, kaip juodu su Polu leidosi bėgti link verandos, juokdamiesi lyg vaikai, įsiveržė pro duris jausdamiesi taip, tarsi blogiausia jau būtų praeityje.

Dabar atrodė, kad tai buvo labai seniai.

Jis buvo nugrimzdęs į šį atsiminimą, kai suvokė, jog Rebeka su Ovenu apsisuko ir nuėję prie priešakinių langų dabar žvelgia į ant kalvelės sustojusį automobilį, kurio priekiniai žibintai švietė pilkoje liūties tamsoje. Šerifo automobilis. Toliveris sustojo toje pačioje vietoje, kur išleido Arleną ir Polą dieną prieš uraganą.

„Jis atvyko su blogomis naujienomis, – pagalvojo Arlenas, o jo vidurius suspaudė staigus įsitikinimas, kad Polo kūnas nejudėdamas guli to automobilio gale, uždengtas balta marška. – Jis atvyko mums pasakyti...“

Tačiau tada prabilo Ovenas:

– Jis atvyko pas mane. Atvežė pinigus.

Jie visi atsigręžė vienas į kitą ir susižvalgė, kol dar vienas vėjo gūsis sudrebino smuklę, o žaibas sužioravo beveik visai virš jų, užliedamas tamsų baro kambarį akinamu blyksniu. Piktai ir agresyviai sugrumėjo griaustinis.

Arlenas tarė:

– Tada geriau jau eik.

Stojo dar viena tyli pauzė, kai visi suvokė, kad dabar yra tas pradinis taškas. Tą akimirką, kai pinigai pereis iš Toliverio į Oveno rankas, planas bus pradėtas vykdyti, ir daugiau nereikės galvoti apie idėjas ir galimybes, bet tik apie jo įgyvendinimą. Privalės daryti taip, kaip suplanavo, ir daryti taip, kaip reikia. Didžioji dalis tos naštos gulė ant Arleno pečių ir Smith & Wesson, gulinčio antrame aukšte, po lova.

Ovenas iškvėpė ir patraukė link durų. Kai uždėjo delną ant durų rankenos, jį sustabdė Arleno šūktelėjimas.

– Privalai atrodyti atsipalaidavęs, – patarė Arlenas. – Kaip bet kurią kitą dieną. Tu nieko blogo nedarai, tik padedi. Ten, ant kalvelės, šerifas, jis tavo draugužis, kaip ir Veidas. Nieko kito jiems nerodyk.

Ovenas linktelėjo.

– Lietus padės, – pridūrė Arlenas. – Šerifas skubės. Jam nepatinka vairuoti per liūtį.

Ovenas vėl linktelėjo ir trūktelėjęs atvėrė duris. Vėjas stipriai pūtė iš pietų, pagavo duris ir išplėšęs iš jo rankos trinktelėjo į sieną. Į vidų papurškė lietus ir permerkė grindlentes Ovenui nespėjus sugriebti durų ir vėl jų užtrenkti, o tada Arlenas su Rebeka prisigretino prie lango netoli baro, kad galėtų jį stebėti.

Vaikinukas susigūžęs perbėgo kiemą. Stebint jį, Arleną vėl apėmė bloga nuojauta, mintyse sušmėžavo tamsūs vaizdai – iš automobilio vidaus pasipila kulkos ir Ovenas krinta į purvą lietuje; Ovenas priartėja, nusileidžia langelis, pro jį greitai blyksteli peilio ašmenys ir šauna link vaikino gerklės.

„Reikėjo man geriau patikrinti jo akis, – pagalvojo Arlenas. – Aš nieko nemačiau, jis žvelgė man tiesiai į veidą ir aš nieko nemačiau, bet galbūt pakankamai atidžiai nežiūrėjau...“

Tačiau nieko neatsitiko. Atsivėrė šerifo automobilio durelės ir Oveno rankose staiga atsidūrė juodas lagaminas, visai toks pat, kokį nešiojosi Volteris Sorensonas. Vaikis stovėjo šalia automobilio, įtraukęs galvą į pečius – bandydamas pasislėpti nuo lietaus – ir kažką tarstelėjo. Arlenui Toliverį užstojo durelės, bet Ovenas atrodė pakankamai atsipalaidavęs. Lietus tikrai padėjo. Dėl jo buvo lengviau paaiškinti bet kokią vaikio įtampą – tarsi jis tiesiog būtų norėjęs kuo greičiau pasprukti nuo liūties ir pasislėpti viduje.

Tai truko ne ilgiau kaip trisdešimt sekundžių, Toliveris užtrenkė dureles, o Ovenas apsisuko ir bėgte pasileido link namo. Rebeka iškvėpė, o Arlenas pažvelgė į ją per petį ir suvokė, kad ji galvojo lygiai taip pat kaip ir jis. Jis sugebėjo išspausti šypseną.

– Viskas gerai, – pasakė. – Supratai? Solomonas Veidas galvoja, kad tavo brolis vis dar jo pusėje, o tu vis dar priklausai jam, nes esi pakankamai įbauginta. Jie nesitiki jokios bėdos, bent jau ne iš mūsų pusės.

Ji linktelėjo, tačiau buvo išblyškusi ir negalėjo jam atsakyti tokia pat šypsena.

Durys plačiai atsivėrė ir po akimirkos Ovenas vėl buvo viduje, taškydamas lietaus lašus į visas puses. Jo šviesūs plaukai nuo vandens patamsėjo ir prilipo prie kaktos iki pat akių. Jis pažvelgė į juos ir aukštai iškėlė lagaminą.

– Na tai ką, pradedam, – pasakė.

Arlenas linktelėjo.

– Pradedam.

• • •

Pinigus suskaičiavo virtuvėje, pasislėpę nuo langų. Išvydęs lagamine šūsnis banknotų, Arlenas prisiminė savo pinigus, kuriuos taip sunkiai uždirbo ir taip ilgai taupė, tuos 367 pavogtus dolerius. Gal jie irgi buvo šioje krūvoje.

Skaičiavo Rebeka. Ji greitais ir įgudusiais pirštų judesiais bėgiojo banknotais, netarė nė žodžio perversdama krūveles, tyliai skaičiuodama mintyse, kol paskutinis banknotas palietė jos nykščio galiuką. Tada atsisuko į juos ir pasakė:

– Dešimt tūkstančių.

– Dešimt tūkstančių dolerių? – pakartojo Arlenas. Jis stebėjo, kaip ji skaičiavo, savo akimis matė visus tuos banknotus, tačiau vis dar negalėjo patikėti šiuo skaičiumi. „CKK“ mokėdavo trisdešimt dolerių per mėnesį. Šiame paprastame juodame lagamine gulėjo daugiau nei dvidešimt penkeri metai darbo.

– Taip, – pasakė ji, o tada pirmą kartą nusišypsojo. – Jam nepatiks juos prarasti.

– Velniop, – pasakė Arlenas, – jis praras dar kai ką, ir tai jam dar mažiau patiks.

Kažkodėl jo žodžiai privertė visus tris nusijuokti. Tas juokas nebuvo sveikas. Labiau kilęs iš baimės, pjaunantis per kietai tarsi lanko templė įtemptus nervus, tačiau vis tiek buvo gera tai daryti. Jie visi kartu pasijuokė, tada trenkė ypač stiprus griaustinis, net sudrebinęs smuklės sienas, ir jie vėl nutilo.

– Polas gaus savo dalį, – tarė Arlenas. – Perduosiu pinigus, nuvešiu jį į traukinių stotį ir įsodinsiu į traukinį, kuris važiuoja kuo toliau nuo čia.

– Kiek pinigų ketini jam duoti? – paklausė Ovenas.

– Pusę, – trumpai pasakė Arlenas. Ovenas atlošė galvą ir pažvelgė į jį plačiai išplėstomis akimis.

– Kokia nesąmonė, už ką jam pusė? Jo čia nebebus dar niekam neprasidėjus! Jis šiame reikale nevaidina jokio vaidmens, nepadeda, ne...

– Jis gaus pusę, – nukirto Arlenas, o jo balse nuskambėjo iššūkis, kaipmat užčiaupęs Oveną. Kurį laiką piktai sučiaupęs lūpas jis su nepasitenkinimu spoksojo į Arleną, tačiau kai vėl prabilo, jo tonas buvo švelnesnis.

– Mūsų čia yra keturi, – ištarė. – Lygi dalis būtų du tūkstančiai penki šimtai. Tai būtų daugiau nei teisinga.

– Tas vaikinas turi motiną, kuri priklausoma nuo jo „CKK“ čekių, – pasakė Arlenas. – Jis privalo pasirūpinti ne tik savimi, bet ir ja.

Ovenas vėl pradėjo purtyti galvą, bet tada įsiterpė Rebeka.

– Viskas gerai, – pasakė ji. – Viskas gerai.

Ji atskaičiavo lygiai pusę pinigų, sudėjo juos į maišelį iš storo audinio ir perdavė jį Arlenui. Jis padėjo maišelį ant viršutinės lentynos už popierinio miltų pakelio, o tada juodu su Ovenu stebėjo, kaip Rebeka sudėjo likusius pinigus į juodą lagaminėlį, užšovė užraktus ir padėjo po stalu.

– Liko viena diena, – pasakė ji.

42

Polas grįžo pačiame liūties įkarštyje. Lietus šiek tiek susilpnėjo, tačiau žaibai ir griaustinis, regis, tik sukaupė daugiau energijos, smuklės sienos ir langai nuolat drebėjo, o Meksikos įlankoje kaukdamas siautėjo vėjas. Dar neatėjo metas saulėlydžiui, tačiau saulė jau galėjo būti ir nusileidusi: tą dieną ji tikrai nesiruošė vėl pasirodyti. Trys sąmokslininkai sugrįžo į baro kambarį, lyg ir norėdami išnagrinėti planą, iki menkiausių smulkmenų aptarti veiksmus, jų vietą ir laiką. Tačiau nė vienas neturėjo ką pasakyti. Tarsi pinigų pristatymas, tas pirmas gaiduko paspaudimas, kurio niekas ir nematė, kažkaip būtų visus juos nutildęs.

Taigi jie nieko neaptarinėjo, bet sėdėjo klausydamiesi audros ir gėrė. Arlenas su Ovenu vienas kitam vis perduodavo viskio butelį, net ir Rebeka išlenkė taurelę. Jos akys nuolat judėjo nuo paplūdimio link židinio, tada laikrodžio, lakstė nuo vieno daikto prie kito, tarsi būtų dariusi inventorizaciją.

– Kas tau neduoda ramybės? – paklausė Arlenas.

– Aš vis galvoju, kad čia ne tokia jau bloga vieta.

Ta pati mintis ryte besidarbuojant valčių namelyje dingtelėjo ir jam.

– Supranti, aš pradėjau nekęsti jos, – tęsė ji. – Beveik kaltinau fizinę vietą dėl visko, kas čia atsitiko, dėl to, kas čia vyko. Bet, žinai, mano tėvai buvo teisūs: tai nuostabi vieta. Vieną dieną ji taps ypatinga. Kas nors tikriausiai visai gerai pragyvens iš to, kuo mano tėvas visada tikėjosi čia verstis. Tačiau tai bus kitokie žmonės ir kitokie laikai. Dabar ši vieta tarsi užkrėsta. Liga praeis. Tačiau dar negreitai. Dar negreitai.

Arlenas linktelėjo. Ne viena ji taip galvojo ir ta idėja neapsiribojo šia vieta. Dabar visas pasaulis buvo tarsi užkrėstas. Prisiminė, kaip laikraštyje skaitė straipsnius apie juodas dulkes, kurios pakilo lygumose ir privertė ūkininkus ieškotis prieglobsčio po žeme, galingi dulkių debesys, nuslinkę per visą šalį ir užtemdę dangų virš Niujorko. Velniškai stiprus dalykas. Žiogų būriai užpuolė tuos pačius ūkius tarsi biblinis maras, naikindami javus ir griaudami bet kokias viltis gauti pinigų už derlių. Tuo pačiu metu žlugo bankai, moterys ir vaikai stovėjo eilėse prie duonos, o tokie jauni vyrai kaip Ovenas Kadis ir Polas Brikhilas buvo pasiryžę susieti savo gyvenimus su viso pasaulio solomonais veidais, nes nematė kito kelio išsikeberioti iš tranšėjų, kuriose gulėjo.

Tačiau tai praeis. Arlenas tuo tikėjo, privalėjo tikėti. Reikia laikyti galvą nuleistą ir ištverti tai, ką atneša gyvenimas, reikia tikėti, kad sunkumai praeis. Jis žvelgė į Rebeką ir galvojo: „Tu esi viskas, ko man reikia.“ Ir ji buvo viskas. Nepaisant pragaro, kuris gali užgriūti jį per ateinančias kelias valandas, jis neturėjo nė mažiausios abejonės, kad reikia čia likti ir viską iškęsti. Pakako vien galimybės būti su ja. Tokio jausmo jis niekada nesitikėjo patirti.

Tada jį užvaldė prisiminimas. Polas tamsoje ant prieplaukos, kol Toliveris ir Teitas Makgratas ruošėsi žudyti šiame kambaryje. Polas sako: Arlenai, man atrodo, jog keliavau per laiką siekdamas čia atsidurti tik tam, kad ją rasčiau.

Po galais, ir kodėl tai turėjo ištikti juos abu? Kodėl meilė negali būti padalyta lygiai ir lengvai?

Kaip tik tada kambarį užplūdo balta šviesa ir akimirką niekas nesureagavo, nes priprato prie nuolatinių, ryškių žaibo blyksnių. Tačiau šį kartą šviesa užsilaikė, o kai Arlenas pasisuko ir pažvelgė pro langą, kai dangų supurtė riaumojantis, siautulingas griaustinio grumėjimas, pamatė ant kalvos viršūnės sustojusį Tomo Bareto krovininį furgoną, kurio priekiniai žibintai perrėžė tamsą kieme. Atsivėrė keleivio durelės, pro jas iššoko Polas ir atbėgo per lietų. Baretas porą kartų spustelėjo garso signalą, apsuko furgoną ir nuvažiavo keliu atgal.

Kai Polas įsiveržė pro duris ir sustingo priešais juos kiaurai permerktas lietaus, visi spoksojo į jį tylėdami. Prie krūtinės jis spaudė popierinį maišelį.

– Na ir audrelė, – leptelėjo Polas.

– Kur, po galais, buvai? – paklausė Arlenas.

– Nuėjau iki parduotuvės, jei tau taip jau parūpo. Nors ir neturėtų rūpėti.

– Ta parduotuvė ne mažiau kaip už penkių mylių nuo čia.

– Norėjau pasivaikščioti, – atžariai atkirto Polas. – Kai prasidėjo liūtis, ponas Baretas pasakė, kad arba paveš mane, arba turėsiu laukti iki ryto. Jis mano, kad ši liūtis greitai nesibaigs.

– Eikš čia, tau reikia išdžiūti, – pasakė Rebeka, pakildama ir nuo baro nutraukdama rankšluostį. – Gal reikėtų įkurti ugnį. Nėra šalta, tačiau tokią naktį gali...

Polas ėjo link jos, bet visi sustingo, kai Arlenas ištiesė ranką ir ištraukė iš jo glėbio popierinį maišelį.

– Ei! – šūktelėjo Polas ir ištiesė rankas jo atsiimti, tačiau Arlenas pasuko petį ir užblokavo judesį, kad atidarytų maišelį ir nužvelgtų jo turinį. Viduje buvo keletas pigių saldainiukų ir keletas pakelių cigarečių.

– Atiduok, – pasakė Polas, šį kartą Arlenas leido jam pasiimti maišelį. – Kas tau dabar? Nori viską iš manęs pavogti?

– Dar niekada nieko iš tavęs nepavogiau, – atsakė Arlenas. – Po galais, niekada nepaėmiau jokio dalyko, kuris priklausytų tau.

Polas šaltai į jį pažvelgė ir nieko nepasakė.

– Tu nerūkai, – pastebėjo Arlenas.

– Ką?

– Tame maišelyje pilna cigarečių, gudročiau. Kodėl?

– Nes norėjau jų, štai kodėl.

– Dar kartą kartoju, – pasakė Arlenas, – tu nerūkai.

Polas atlošė pečius ir pažvelgė Arlenui tiesiai į akis.

– Jos Ovenui. Pagalvojau, kad jis apsidžiaugs. Tu gal irgi būtum apsidžiaugęs, bet neketinu tau nieko duoti.

– Ei, ačiū, – įsiterpė Ovenas, o Arlenui knietėjo trenkti tam kvailiui taip, kad išlėktų pro langą.

– Taigi tu parsinešei sau tik saldainių, – pasakė Arlenas. – Ėjai penkias mylias keliu tik tam, kad nusipirktum saldainių?

– Būtent taip.

– Arlenai, ar tai svarbu? – tyliai paklausė Rebeka perduodama Polui rankšluostį. Vaikis ėmė šluostytis veidą ir kaklą, o Arlenas tylėdamas žvelgė į Rebeką. Tiesą pasakius, jis nežinojo ką atsakyti. Jis tik žinojo, kad jam tai nepatinka. Kažkas čia buvo ne taip, kad Polas vidurdienio karštyje išsiruošė pasivaikščioti į tokią tolybę tik norėdamas nusipirkti prakeiktų saldainių.

– Ar beklajodamas nesusidūrei su Solomonu Veidu? – tarė.

– Ne. Nesutikau nė gyvos dvasios, be pono Bareto ir jo žmonos. Nesuprantu, ko tau parūpo. Ne tavo reikalas, ką aš veikiu.

– Kaip už visa tai sumokėjai?

Polas sustingo priglaudęs rankšluostį prie vieno skruosto.

– Ką?

– Už šį šlamštą, dėl kurio sukorei tokį kelią. Cigaretes ir saldainius. Kaip už visa tai sumokėjai? Man buvo susidaręs įspūdis, kad tu plikas kaip tilvikas.

Polas prisidėjo rankšluostį prie kito skruosto ir lėtai jį nusišluostė. Jis, regis, galvojo.

– Ponas Baretas leido juos pasiimti į kreditą, – pasakė.

– Į kreditą, – pakartojo Arlenas. – Sūneli, dabar Didžioji depresija. Tas vyras gerai tavęs nepažįsta. Kodėl, po velnių, jis tau duotų ką nors į kreditą?

– Pasakiau jam, kad netrukus turėsiu pinigų, – atsakė Polas. – Kad Ovenas parūpino man darbelį.

– Einu pagaminti ko nors valgyti, – nervingai pasakė Rebeka, susirūpinusi dėl ore tvyrančios įtampos. – Visi pasėdėsime čia, kur sausa, ir pavalgysime.

Arlenas ir Polas ilgokai žvelgė vienas į kitą, o tada Polas nusisuko ir numetė cigaretes Ovenui.

– Štai.

– Ačiū.

– Nėra už ką. Tai rytoj naktį mes vis dar turime darbą?

Ovenas sutrikęs pažvelgė į Arleną, bet linktelėjo:

– Aha. Dar turime darbą.

– Gerai, – tarė Polas. – Man pinigai praverstų. Nenoriu tavęs įžeisti, bet man šios vietos jau gana.

Arlenas nuėjo prie baro ir įsipylė išgerti, bet stiklinės prie lūpų nepakėlė. Jis stebėjo Polą ir prisiminė, koks jis buvo tą dieną, kai pataisė Arleno klaidą dėl stogo nuolydžio kampo Flago kalno stovykloje, jo nuoširdų ir gilų susidomėjimą, kuriuo apdovanodavo kiekvieną jungtį ir šarnyrą. Kaip išardė generatorių ir paskleidęs jo dalis per visą verandą be jokių dvejonių galvoje viską sudėjo atgal, užtikrintas, kaip viskas turi būti. Prisiminė tuos kartus ir vakarą, kai išplaukė laivu į vandenyną, o dabar žvelgė į šį liesą jaunuolį surauktu veidu ir galvojo: „Aš tai padariau. Aš tik mėginau jam padėti, bet aš tai padariau.“

– Į ką čia taip spoksai? – pasišiaušė Polas.

– Nieką, – tyliai tarė Arlenas. – Visiškai nieką.

Tada jis gurkštelėjo viskio, bet skonio nepajuto, todėl nustūmė stiklą nuo savęs ir pro sukamąsias duris nuėjo į virtuvę.

Rebeka ant viryklės padėtoje keptuvėje kepė griežinėlį kumpio. Atsisuko į jį tarsi norėdama kažką sakyti, tačiau vietoj to tiesiog žengė į priekį ir apsivijusi jį rankomis priglaudė veidą prie jo kaklo. Jis irgi apkabino ją, jie ilgai tylėdami laikė vienas kitą. Jos veidas prie jo kaklo buvo šiltas, jautė jos kvėpavimą ir kažkodėl norėjo užsimerkti, išlaikyti šią akimirką tamsoje.

– Atleisk man, – pasakė ji.

– Atleisti tau?

– Už viską. Tu neturėtum būti viso to dalimi. O, kad aš galėčiau...

– Liaukis, – švelniai pasakė jis. – Mes su viskuo susidorosime. Gerai? Liko mažiau nei viena diena, Rebeka. Rytoj, dar iki saulės nusileidimo šiuose vandenyse, tavęs čia jau nebebus. Tu keliausi į šiaurę, į Meiną, visai kaip norėjai. Aš pasirūpinsiu, kad taip įvyktų.

Jis atstūmė ją atgal, pakėlė jos smakrą ir pabučiavo į lūpas. Švelniai ir lėtai. Kai bučinys nutrūko, jis tarė:

– Ar dar yra traukinys, kuriuo galima būtų išvažiuoti šiandien?

Ji susiraukė.

– Dar vienas iki rytojaus ryto, bet stotis už valandos kelio. Kodėl klausi?

– Norėčiau atiduoti Polui jo dalį ir įsodinti į tą traukinį.

Ji žengė atgal ir pažvelgė į jį nustebusi.

– Jau dabar?

Jis linktelėjo.

– Rebeka, noriu, kad jo niekas su šiuo reikalu nesietų. Nebijok, aš ketinu viską padaryti, kaip mes planavome, bet noriu, kad jo čia nebūtų. Jis jau pasirengęs palikti šias vietas. Mes apkartinome jam turbūt, po galais, beveik viską. Negaliu to pakeisti. Bet galiu įdėti į jo kišenę pinigų ir įsodinęs į traukinį palinkėti visko, kas geriausia.

Ji uždėjo delnus jam ant pečių ir tarė:

– Aš tave myliu.

Jis sugebėjo išspausti tik varganą:

– Aha.

Tada jie abu nusijuokė, jis prisitraukė ją arčiau ir tarė:

– Aš irgi tave myliu. Ir man nusispjauti į tai, kas atsitiko nuo tada, kai čia atsidūriau, ar kas dar atsitiks – aš radau savo kelią link tavęs. Bet kokia kaina, kurią turiu sumokėti mainais už tai – maža.

Rebeka vėl jį pabučiavo, ir šį kartą jis pajuto, kaip jos skruostu nusirito ašara ir ištiško jam ant odos, tada ji nuėmė drobinį maišą su penkiais tūkstančiais dolerių nuo lentynos ir perdavė jam. Arlenas paliko ją virtuvėje ir nuėjo ieškoti Polo.

43

Polas gėrė kartu su Ovenu. Bandė jį įvelti į įprastas pasakėles, klausinėjo apie Dilindžerį ir Dailutį Harį Pjerpontą12, kurį pasodino į elektros kėdę Ohajuje, klausinėjo apie juos, tarsi būtų galvojęs, kad Ovenas važinėjo kartu su jais. Tačiau net ir Ovenas šį vakarą neturėjo tam ūpo. Jis atrodė nuvargęs ir pasakė tik tiek:

– Ai, tie vyrukai labai jau trumpai prabuvo Floridoje. Kartą praleido čia kelis mėnesius besislapstydami ir tiek.

Arlenas tarė:

– Polai?

Vaikis pasisuko ir pasižiūrėjo į Arleną su jau įprasta antipatija veide ir taure alkoholio rankoje.

– Ko?

– Gal gali man skirti minutėlę? Išeikime kartu į verandą.

– Nematai, kad kalbuosi?

Arlenas pakartojo: „Polai“, vieną kartą, nė kiek nepakeisdamas tono. Vaikis iškvėpė susierzinęs ir sunkiai trinktelėjo stiklinę ant stalo, bet vis tiek pakilo ir nusekė paskui jį į galinę verandą. Dar lijo, tačiau vėjas pakeitė kryptį ir susilpnėjo tiek, kad jau nebeįstengė apipurkšti jų lietaus lašais po verandos stogeliu ir permerkti. Sustojo prietemoje, o Polas sukryžiavo rankas ant krūtinės ir įsmeigė akis į Arleną.

– Kad ir ką norėtum pasakyti, tai tikriausiai neverta sugaišto laiko. Neturiu jokio noro vėl visko aptarti. Nenoriu girdėti tavo pasakėlių ar perspėjimų, arba tavo...

– Atidaryk ir pažiūrėk į vidų, – pasakė Arlenas, perduodamas jam savo nešulį. Jis stebėjo, kaip Polas atsargiai paėmė maišelį, atidarė ir išsižiojo iš nuostabos. Tada lėtai įkišo vidun ranką, tarsi staigūs judesiai galėtų išgąsdinti pinigus ir jie išsilakstytų, ir nykščiu perbraukė per banknotų pakelio kraštą.

– Iš kur visa tai gavai?

– Iš to paties vyro, iš kurio tikėjaisi uždirbti pats.

Polas pakėlė akis.

– Solomono Veido?

– Būtent. Maišelyje yra penki tūkstančiai dolerių.

– Penki tūkstančiai...

– Ir visi jie tavo, – tęsė Arlenas. – Bet tik su sąlyga, jeigu dabar pat susirinksi savo daiktus ir važiuosi su manimi į traukinių stotį. Iš ten gali vykti kur nori. Daugiau tau nieko neliepsiu, neduosiu nė vieno patarimo. Tu nieko nenori girdėti, o aš nenusipelniau nieko sakyti. Daugiau nebe. Bet nepaisant to, ką tu manai, ar kuo tiki, noriu, kad žinotum: geriau nešk kudašių iš šios valstijos ir kuo greičiau.

Polas vis dar spoksojo į maišelį.

– Ar mes sutarėme? – paklausė Arlenas.

– Kaip tu gavai juos?

– Nesuk dėl to galvos. Tai mano rūpestis. Tačiau pinigai – tavo. Jų užteks nuvažiuoti toli nuo čia ir kurį laiką pragyventi. Tačiau naudokis jais protingai. Pasinaudok jais įsikurti, kad... – Jis nutilo ir palingavo galva. – Velnias, juk sakiau, kad daugiau nebenurodinėsiu tau, ką daryti, bet ir vėl taip elgiuosi. Dabar jau užsičiaupsiu. Bet tu paimsi tuos pinigus, susikiši į savo krepšius ir važiuojam. Ar pasirengęs taip padaryti?

Polas linktelėjo. Išvydęs pinigus jis kone išbalo. Nurijo seiles, bet atrodė, kad net tam jam prireikė pastangų.

– Gerai, – pasakė. – Taip, aš pasirengęs.

Arlenas pasiliko apačioje ir sėdėjo su Ovenu, kol Polas rinkosi daiktus, judėdamas taip lėtai, tarsi staiga būtų nutirpusios galūnės. Rebeka išėjo iš virtuvės ir stebėjo, kaip jis ruošiasi.

– Nejaugi tikrai negalite likti bent vakarienės? – paklausė Arleno.

Jis papurtė galvą.

– Kuo greičiau judėsime, tuo geriau. Jeigu užtruksime, nebebus jokių traukinių.

– Ir iki stoties tolimas kelias, – sumurmėjo ji. Ji jau buvo nupasakojusi jam, kaip ten nusigauti. Kadangi Koridoriaus apygardoje nebeliko nė vienos stoties, reikėjo važiuoti į kitą. Per tokį lietų galėjo užtrukti ir daugiau nei valandą.

Polas išsitiesė ir apsidairė, tarsi nežinodamas, ką daugiau sakyti ar daryti. Jis žinojo, kad čia vyksta jam nežinomi dalykai, bet galiausiai nusprendė nieko neklausti. Tik pasakė:

– Na, tai sudie, visiems.

Rebeka perėjo kambarį ir jį apkabino. Iš pradžių jis pasišiaušė, tarsi būtų norėjęs pasipriešinti, bet paskui irgi ją apkabino. Arlenas pastebėjo, kaip vaikis, tik akimirką, užmerkė akis visai kaip Arlenas neseniai virtuvėje.

– Sudie, – pakartojo Polas ir atsitraukė.

Jie išėjo į lauką, per šlapią kiemą nušlepsėjo link sunkvežimiuko ir sulipo vidun. Virš jų vėjas nešė naujus liūties debesis, ir netoliese taip garsiai trinktelėjo griaustinis, kad akimirką Arlenas net nesuprato, jog sunkvežimio variklis jau užsivedė. Įjungęs pavarą dar kartą per petį dirstelėjo į „Kiparisų namus“, kurių viršutinė dalis skendėjo tamsoje, apatinė buvo apšviesta, o lange juodavo juos stebinčios Rebekos siluetas. Pastebėjo, kaip ji kilsteli ranką, atsakydamas pakėlė savo, nors žinojo, kad ji negali jo matyti.

Kelias virto žvilgančio, sidabrinio lietaus vandens upe, o sunkvežimio ratai kartą prasisuko šlapiame purve ir jau grasinosi užklimpti prieš rasdami pakankamai tvirtą pagrindą, kad galėtų pasistūmėti į priekį. Tai buvo stipriausia liūtis po uragano, su kuriuo jie čia atvyko. Arlenui atrodė simboliška, kad išveža Polą tokiu pat oru.

Polas tylėjo, kol jie pasiekė asfaltuotą kelią. Tada tarė:

– Tai ketini tuos pinigus pavogti ar užsidirbti atlikdamas kokį suktą darbelį?

Arlenas nepasižiūrėjo į jį, neatsakė.

Polas tęsė:

– Arlenai, jeigu jau aš keliauju su šitais doleriais savo kišenėse, privalau žinoti, kaip jie buvo gauti.

– Pats velniškai gerai žinai. Jie priklauso Veidui. Manai, jam jie atiteko sąžiningu būdu?

– Bet kaip tu juos gavai?

– Nesuk dėl to sau galvos. Pasiimk juos ir keliauk. Ar jau sugalvojai kur galėtum patraukti?

– Ne visai.

– Galėtum pabandyti stoti į tą Karnegio mokyklą, apie kurią tiek kalbėjai, – pasakė Arlenas. – Nežinau, kiek tam reikėtų pinigų, bet įtariu, kad šitų pakaktų velniškai gerai pradžiai.

– Pakaktų. – Polo tonas pasikeitė, aštrūs tonai nusitrynė, kuo toliau jie važiavo į pelkėtus miškus. – Arlenai, ką tu ketini daryti?

Jis kurį laiką tylėjo svarstydamas, ar kiltų bėdų, jeigu vaikinas sužinotų jų planą. Jeigu jį pasivytų, Teitas Makgratas ar kas nors visiškai kitas, ar nežinojimas padėtų? Arlenui taip neatrodė. Tik ne dabar.

– Ketinu jį užmušti, – pasakė galiausiai. Jie ką tik prasilenkė su pirmu sutiktu automobiliu, kelias kaipmat vėl aptemo, vos tik to automobilio priekiniai žibintai liko tolumoje.

– Teisėją Veidą?

Arlenas linktelėjo.

– Ar visai išprotėjai? Kaip tai, ketini jį užmušti?

Rebeka minėjo, kad iki traukinių stoties maždaug valanda kelio. Pakankamai laiko viskam papasakoti. Arlenas nusprendė, kad galima taip ir padaryti.

– Ar prisimeni tą dieną, kai Makgratas puolė tave su kėdės koja?

– Žinoma.

– Prisimeni dėžutę, kurią Veidas atsivežė kitą dieną?

– Taip.

– Gerai, – pasakė Arlenas. – O dabar papasakosiu tau, kas buvo jos viduje. Geresnės vietos pradėti nesugalvosi.

Jie važiavo per tamsą ir lietų. Arlenas viską pasakojo pradėdamas nuo nakties, kai ištraukė iš jūros dėžutę su Volterio Sorensono rankomis. Paaiškino apie Rebekos ir Oveno tėvą, ir kokių grasinimų sulaukė Rebeka, kol jos brolis sėdėjo kalėjime.

– Yra daugybė įrodymų, kas atsitinka, kai kas nors bando pabėgti nuo Solomono Veido, – užbaigė Arlenas. – Daugiau nei pakankamai įrodymų man. Tikrai nepaliksiu jo gyvo užnugaryje, kad jis galėtų pradėti ją vytis. Negaliu.

– Kada tai padarysi?

– Rytoj.

– Rytoj?

– Būtent rytoj atvyksta kubiečiai, – pasakė Arlenas. – Turime tai padaryti rytoj, kitaip jis pasiges pinigų. Jų mums reikia, kad turėtume nors šiokią tokią galimybę pasprukti.

Polas staigiai nuleido akis į krepšį ant jo kelių.

– Kiek jų yra? Iš viso?

– Dešimt.

– Atidavei man pusę?

– Taip.

– Kodėl? Aš nieko nedarau. Tu man atiduodi pusę pinigų ir išsiunti dieną prieš viskam įvykstant?

– Po galais, taip, taip ir darau, – atkirto Arlenas. – Man nusišvilpti, tiki tu ar ne, tačiau tikrai žinau štai ką: jeigu ten liksi, mirsi nuo to vyro rankos. Visi tavo priešgyniavimai nepakeis šios tiesos.

Tačiau Polas neištarė nė žodžio. Tik tyliai pasakė:

– Rebeka man papasakojo apie tavo tėvą.

– Girdėjau.

Polas pakėlė galvą.

– Ar tai tiesa?

– Taip.

– Ji man papasakojo ir apie Prancūziją, – tęsė vaikis. – Ką tu teigei matęs...

„Teigei“ matęs. Vis dar netiki.

– Štai ką tau pasakysiu, – tarė Arlenas. – Blogiausia, ką ten mačiau, buvo tikrovė. Vyras su dūmų kupinomis akimis galėjo būti išgelbėtas – kartais. Tačiau kiti? Tie laukai, kuriais aš ėjau, nukloti lavonų? Tie vyrai neturėjo kitos išeities, Polai.

Polas nieko neatsakė. Arlenas žinojo, kad vaikinas juo netiki, bet tai nebuvo blogai. Jis jau seniai prarado viltį įtikinti žmones. Kai kurie patikėdavo bent kuriam laikui – Polas tai padarė vieną kartą, Rebeka, regis, vis dar juo tikėjo – bet dauguma negalėjo ar nenorėjo, ir jis susitaikė su mintimi, kad tegali bandyti padėti. Šiandiena niekuo nesiskyrė nuo tų kitų kartų.

Privalėsi patikėti.

Po daugelio metų jį vėl pasiekė tėvo žodžiai, prieš akis iškilo barzdotas veidas ir akys, kurios atrodė tokios ramios, tokios švelnios tą akimirką, kai jis ištarė paskutiniuosius žodžius savo sūnui.

„Jis tau taip pasakė, – pagalvojo Arlenas, – o tu šitiek laiko praleidai bandydamas įtikinti kitus patikėti tavimi, bet pats juo vis tiek negali patikėti. Štai ko nesupranta Rebeka: kodėl tu negali juo patikėti?“

Šis klausimas turėjo labai paprastą atsakymą, bet Arlenas metų metus kaip įmanydamas vengė to atsakymo ir toliau taip darys. Jeigu jo tėvas kalbėjo tiesą, tada dėl jo mirties – ten, siaučiant šaltam vėjui, kelio dulkėse – Arlenas buvo lygiai tiek pat kaltas kaip Edvinas Meinas. Tai reikštų, kad Arlenas pats prisišaukė mirtį į savo namus, pats ją susirado, išdavė savo šeimą ir...

„Jis buvo išprotėjęs, – pagalvojo Arlenas taip įnirtingai, kad vos neištarė garsiai. – Niekas neturėtų tikėti tuo, kuo tikėjo jis. Su mirusiaisiais kalbėtis neįmanoma. Tie, kurie mėgina tai padaryti, yra kvailiai, o tie, kurie tvirtina, kad kalba... na, jų sielos dar tamsesnės.“

Jie prisiartino prie kryžkelės, kurioje nebuvo jokių kelio ženklų, tačiau Rebeka ją apibūdino, todėl Arlenas žinojo, kad reikia sukti į kairę, šiaurėn. Nuo artimiausio miesto – ir artimiausios traukinių stoties – dabar juos skyrė maždaug dvidešimt minučių. Lietus silpo, tačiau žaibavimas vėl sustiprėjo, apšviesdamas kraštovaizdį pamėkliškais blyksniais.

– Galėtum keletą dolerių įdėti į voką ir nusiųsti savo motinai, – pasakė Arlenas. – Jeigu tau reikia jų visų – tiek to. Bet ji jau buvo įpratusi gauti tavo „CKK“ čekius. Nepamiršk savo šeimos, nesvarbu, ką apie juos manytum.

Polas neatsakė. Arlenas žinojo, kad jo įtakos dienos jaunuoliui jau praeityje, tačiau negalėjo susivaldyti, tik ne dabar, kai kelyje atsirado daugiau automobilių, o miškuose vis daugėjo proskynų su namais ir tapo aišku, kad jie netrukus priartės prie miesto. Daugiau jis vaikio nebematys, todėl negalėjo susilaikyti nedavęs patarimų, nors ir žinojo, kad nederėtų to daryti.

– Artimiausiu metu būk budrus, – tarė. – Tikiuosi, kad niekas tavęs neieškos ir niekada nesusies su tuo, ką mes darysime. Bet egzistuoja tokia tikimybė, todėl geriau būk tam pasiruošęs. Važiuok kuo toliau nuo čia ir kurį laiką gyvenk tyliai. Laikyk kaklą ištempęs ir akis atvėręs. Jeigu jie ką nors pasiųs tavęs ieškoti, tau reikės pagalbos, ir greitai. Tačiau tikiuosi, kad neieškos.

Tariant tuos žodžius jo balsas truputį suvirpėjo, jis garsiai atsikrenkštė ir sumirksėjo, apakintas dar vieno žaibo blykstelėjimo.

– Ir noriu, kad žinotum, – tęsė jis, – jog aš neplanavau su ja prasidėti.

Polas atsisuko į jį visu kūnu ir įsmeigė akis, nieko nesakydamas.

– Nebuvo jokio sąmoningo sprendimo, – tęsė Arlenas. – Tačiau aš nusprendžiau, ką daryti, kad tu išvažiuotum, galbūt tai buvo klaidingas sprendimas. Bent jau ji taip visada manė. Aš tik galvojau... man reikėjo, kad tu išvyktum. Tačiau aš neplanavau jos suvedžioti. Aišku?

Tyla.

Arlenas linktelėjo, tarsi Polas būtų ką nors atsakęs, ir toliau vairavo tamsoje.

– Mes turime pinigų, – galiausiai pasakė Polas. – Galbūt tu palikai ten pusę, bet šiame krepšyje aš turiu penkis tūkstančius dolerių. Galėtume kartu sėsti į traukinį. Nėra jokios priežasties jį žudyti. Galėtume išvažiuoti kartu, kaip ir atvažiavome.

Visas šiurkštumas, kuriuo apsigaubęs sugrįžo Polas, išnyko. Jis ir vėl kalbėjo kaip tas berniukas, kurį Arlenas sutiko Flago kalne, vaikinas, kuris sumąstė betono lataką, sutaupiusį jiems velnias žino kiek pinigų ir laiko. Arleno sieloje tarsi kažkas atsipalaidavo, jam pasidarė šiek tiek geriau supratus, kad senasis Polas galutinai neprapuolė. Kaip kartais paprastas balso tono pasikeitimas gali paveikti. Velniškai galingas dalykas. Mintis, kad jis vis dar sutiktų išvykti iš čia lydimas Arleno, po visko, kas įvyko, akimirką užgniaužė Arlenui gerklę.

– Aš tau labai dėkingas už pasiūlymą, – galiausiai ištarė jis. Tai buvo keisti žodžiai. Nerangūs, per daug oficialūs.

– Bet tu jo nepriimsi.

– Kai iš čia išvažiuosiu, – tyliai atsakė Arlenas, – tai tik su ja. Išvažiuosiu tik su ja. Niekaip kitaip negaliu.

Polas nutilo. Arlenas vėl prisiminė naktį, kurią jie praleido ant sulaužytų valčių namelio grindinių lentų, kaip vaikis jam pasakė, kad negali jos čia palikti, ir pajuto visą kūną užliejančią karštą gėdos bangą.

„Nieko negaliu pakeisti, – norėjo pasakyti jis. – Juk turėtų mus suporuoti po vieną, tada susirasti porą būtų labai lengva. Tu iš karto suprastum, kad tai ji, vos ją išvydęs, o ji suprastų, kad tu esi jos vienintelis. Štai kaip lengva viskas būtų. Tačiau taip nėra. Taip nėra, ir man dėl to labai gaila.“

Pagaliau jie įvažiavo į miesto pakraštį ir lygiagrečiai kelio nusidriekė geležinkelio bėgiai. Priešakyje jau spingsojo stoties žibintai. Ten stovėjo garvežys, leisdamas skystus, lengvus dūmus. Šildė variklį, pasiruošęs traukti į šiaurę. Paskutinis vakaro traukinys.

Polas tarė:

– Rytoj nužudyti Solomono Veido tu negali.

– Tu tik nesirūpink dėl to, – pasakė Arlenas. – Padarysiu, kas turi būti padaryta. Tu tik rūpinkis savimi. Man labai gaila, kad viskas įvyko būtent taip, velniškai gaila dėl daugelio dalykų, bet...

– Ne, – nutraukė jį Polas, purtydamas galvą. – Negali jo nužudyti rytoj, Arlenai. Jeigu pabandysi tai padaryti, būsi uždarytas į kalėjimą. Vienaip ar kitaip, tikriausiai būsi uždarytas.

– Menkiausiai man rūpi įstatymo sergėtojai, – pasakė Arlenas. Jis jau suko sunkvežimį link stoties, lėtino greitį. – Gerasis Koridoriaus apygardos šerifas gal ir kelia man grėsmę, bet tikrai ne susijusią su įkalinimu.

– Tai nebus šerifas, – pasakė Polas. – Tai bus grupė finansų ministerijos agentų iš Majamio ir Tampos.

Arlenas staigiai sustabdė sunkvežimį ir išgirdo, kaip nuaidi traukinio švilpukas. Jis pasisuko į Polą ir įsmeigė į jį akis nieko nesakydamas. Vaikio veidas buvo išblyškęs.

– Pakrantę iš jūros saugos du laivai, daugiau nei tuzinas vyrų sausumoje stebės kiekvieną jūsų žingsnį, – tęsė Polas.

– Apie ką tu čia kalbi?

Polas pakėlė galvą ir sutiko Arleno žvilgsnį.

– Norėjau tave įskaudinti, – pasakė jis. – Ir ją. O, kaip aš norėjau ją įskaudinti...

– Ką tu čia, po velnių...

– Aš grįžau ne todėl, kad man daugiau nebuvo kur eiti, – tarė Polas. – Grįžau todėl, kad norėjau pamatyti, kaip jus sukiša už grotų.

_______________

12 „Hansome“ Harry Pierpont (1902–1934) – garsus „sausojo įstatymo“ laikų gangsteris, geras Dilindžerio, su kuriuo susitiko kalėjime, draugas ir mokytojas.

44

Kol jis viską pasakojo, traukinys išvažiavo. Jie abu stebėjo, kaip jis lėtai išpūškuoja iš stoties ir bilda į šiaurę, tačiau nieko nepasakė.

Jis nusigavo iki „CKK“ stovyklos Hilsboro apygardoje. Ta jo pasakojimo dalis buvo tiesa. Tačiau visa kita – melas: jeigu jis būtų troškęs pasilikti stovykloje, būtų galėjęs tai padaryti. Gal net ir būtų pasilikęs. Bet trečiąją jo buvimo ten dieną pasirodė pora nepažįstamų kostiumuotų vyrukų su lankytoju iš Koridoriaus apygardos: Tomu Baretu.

– Parduotuvės savininku? – pasitikslino Arlenas.

– Taip. Jis su jais dirba jau beveik metus.

– Dirba su kuo?

– Federaliniu narkotikų biuru, – pasakė Polas. – Bent jau jie taip man sakė. Spėju, kad jie kreipėsi į jį dėl to, kad jis nesutarė su Toliveriu.

Tai jau tikrai nesutarė – juk kovojo su juo dėl šerifo vietos. Arlenas prisiminė pasivažinėjimą į miško medžiagų sandėlį su Baretu, ir gana aiškiai tai įsivaizdavo. Jeigu jie norėjo į pagalbą pasitelkti kokį vietinį, Bareto pasirinkimas buvo netgi labai logiškas.

– Iš pradžių jie tenorėjo su manimi pasikalbėti, – tęsė Polas. – Sužinoti, ką mačiau ar girdėjau. Tačiau aš vis klausinėjau ir tvirtinau, kad nieko jiems nesakysiu, jeigu nežinosiu, kokia ten situacija, o kai jie man papasakojo...

– Išvydai galimybę mus įskaudinti. Taip, kaip mes įskaudinome tave.

Polas nieko nepasakė, bet linktelėjo.

– Po velnių, kodėl jie nenuėjo tiesiai pas Rebeką? – tarė Arlenas. – Ji būtų jiems padėjusi.

– Baretas ja nepasitiki. Sakė, kad jos tėvas buvo artimas Veido bendražygis, kaip ir jos brolis, o ji paprasčiausiai atvažiavo čia ir pasekė jų pėdomis.

Ji taip ir padarė. Bent jau žvelgiant iš šalies.

– Tai vis dėl jos brolio, – paaiškino Arlenas. – Velnias, jie praktiškai laikė jį įkaitu, nesvarbu, kad jis buvo kalėjime.

– Bet agentai viską matė ne taip, – tarė Polas. – Baretas ir kiti man papasakojo, kad ji tokia pat netikusi, kaip ir bet kuris kitas iš tos šutvės.

– Ir tu tuo patikėjai?

Polas nusisuko.

– Bent jau norėjau.

– Tai kas dabar mums bus? – paklausė Arlenas. – Ką tu padarei?

Išgirdęs šį klausimą, Polas krūptelėjo, o tada pasakė:

– Rytoj naktį jie stebės, ar atplaukia laivas. Baretas jau pasakė jiems, kad paties Veido ten nebus. Kad jis laikosi atokiai. Todėl jie suims visus kitus, uždarys juos į areštinę ir pateiks labai rimtus kaltinimus tikėdamiesi taip išgauti daugiau informacijos, gauti daugiau įrodymų.

– Tu taip pat turėjai ten būti, – pasakė Arlenas.

Polas linktelėjo.

– Ir būtum stebėjęs, kaip mus išveda surakintus antrankiais.

Polas nebegalėjo į jį žiūrėti, o Arlenas lėtai palingavo galvą ir nuleidęs langelį prisidegė cigaretę. Vis dar lijo, bet vėjas, galintis įpūsti lietaus lašus vidun, nurimo, o ir oras buvo vėsesnis.

– Mes tikriausiai labai apkartinome tau gyvenimą, jeigu ryžaisi padaryti tokį dalyką.

– Štai kodėl tau papasakojau, – tarstelėjo Polas tyliai, nuleidęs galvą.

– Labai nedaug trūko, kad leistum man įlėkti tiesiai į tą širšių lizdą, – tarė Arlenas. – Kodėl to nepadarei?

Polas pažvelgė į jį.

– Nes pasakei, kad negali jos čia palikti. Nepaisydamas beviltiškos situacijos, kurioje atsidūrėte. Tai padarė viską... Nežinau. Tai kažką reiškė, tik tiek. Tai kažką reiškė.

Arlenas linktelėjo, toliau rūkė galvodamas. Po kurio laiko tarė:

– Kai šiandien nuėjai keliu, ėjai raportuoti Baretui.

– Taip.

– Vadinasi, jie tiksliai žino apie planą. Jie žino ir stebės.

– Taip.

– Jeigu mes išvyktume, – svarstė Arlenas, – visi išvyktume šiąnakt, neliktų nieko, ką būtų galima areštuoti, išskyrus Makgratus ir kubiečius.

– Tikriausiai.

– Tačiau tai jiems daug neduotų. Nes kubiečiai neatplauks prie kranto be šviesos signalo, o Makgratas ir jo berniukai neturės nieko vertingo – nei pinigų, nei kvaišalų.

Polas neatsakė.

– O tada jie visi ims mūsų ieškoti, – tarė Arlenas. – Pirmiausia tie vyriausybės agentai, kurie tavimi pasitikėjo. Ir, žinoma, Solomonas Veidas. Iki to laiko jis jau tiksliai žinos, kas buvo sumąstyta, ir žinos, kas tai padarė.

– Tai ką mums daryti? – paklausė Polas.

Arlenas kilstelėjo antakius, išpūtė dūmą ir iškėlė rankas delnais į viršų.

– Rimtas klausimas, Brikhilai. Ir, po velnių, kad aš žinočiau atsakymą. Jeigu mes tęsime tai, ką suplanavome, visi atsidursime kalėjime. Galėtume keliauti pas Baretą ir pasakyti, kad norime padėti. Arba galėtume perspėti Veidą, kas prieš jį rezgama, įgyti jo pasitikėjimą ir atidėti kovą iki kitos dienos.

– Jie mano, kad Ovenas ir Veidas yra labai artimi, – pasakė Polas. – Štai kodėl taip ilgai mane užlaikė, kad negrįžčiau. Jie norėjo, kad Ovenas jau būtų čia. Norėjo, kad aš pabandyčiau su juo susidraugauti.

– Jie ir buvo artimi, – pasakė Arlenas, – kol Ovenas sužinojo, kad Veidas naudojosi juo prieš Rebeką. Kol sužinojo, kad tas kalės vaikas įsakė nužudyti jo tėvą.

– Tai ką mums dabar daryti? – pakartojo Polas.

Arlenas sutrynė cigaretės nuorūką į durelių rėmą ir išmetė likučius į gatvę, o tada vėl užvedė sunkvežimiuką.

– Mes grįšime, – nutarė jis. – Ir leisime visiems pasisakyti.

Tačiau tai buvo labiau panašu į leidimą visiems patylėti negu pasisakyti. Kai jis sugrįžo vis dar su Polu, Rebeka ir Ovenas buvo, švelniausiai tariant, nustebę. Kai jis leido vaikiui papasakoti, ką tas padėjo suorganizuoti, jie buvo priblokšti. Net ir Ovenas beveik nieko nesakė. Tik palingavo galva, tarsi būtų negalėjęs tuo patikėti, ir įsipylė viskio į stiklinę, nors jos ir nepalietė.

– Prisiekiu, – pareiškė jis, – kad man buvo lengviau Reiforde.

– Viską išklausius atrodo, – tarė Arlenas, – kad tavo sugrįžimą ten bus visai lengva suorganizuoti.

Rebeka pasiuntė jam aštrų žvilgsnį, o jis tik gūžtelėjo pečiais. Ji pakilo nuo kėdės, nuėjo prie lango ir pažvelgė į tamsą, tarsi agentai jau bandytų juos apsupti, jau stebėtų iš miškų. Po galais, gal jie jau ir stebi.

– Galėtume išvažiuoti dabar, – pasakė ji. – Turime pinigų. Galėtume išvykti dabar, o jie tegul sau narplioja savo raizgynes rytoj ir pamiršta, kad mes apskritai egzistavome.

– Nemanau, kad jie taip paprastai mus pamirš, – paprieštaravo Arlenas. – Nei vieni, nei kiti. Jie lips mums ant kulnų dar nespėjus nusileisti saulei. O tada būtų geriausia, jeigu pirmieji mus pasivytų įstatymo sergėtojai.

– Tada jūs važiuokite. Tu ir Polas. Jūs nieko blogo nepadarėte. Šitos bėdos tik Kadžių reikalas.

Arlenas nukirto:

– Ne.

Tyliai, bet tvirtai. Ji atsisuko į jį, Ovenas padarė tą patį, o tada kelis kartus pažiūrėjo nuo vieno link kito ir palingavo galva.

– Aišku, – numykė Ovenas. – Tai ką, po galais, tada siūlai?

Jis mąstė apie tai visą valandą trukusią tylią kelionę atgal iš traukinių stoties. Nė vienas variantas jam neatrodė patrauklus, tačiau tik vienas atrodė protingas.

– Mes važiuosime pas Baretą, – pasakė jis, – ir pasiūlysime savo pagalbą.

– Tačiau, anot Polo, būtent jis mus ketina suimti, – įsiterpė Rebeka.

– Galbūt taip yra dabar. Tačiau jis nėra visiškai bukas – juk labiausiai trokšta pričiupti Veidą. Jis mano, kad pašalinęs judu, jis galbūt galės pasiekti teisėją. Privalome jį įtikinti, kad tam visai nebūtina jūsų įkalinti. Tiesą pasakius, jūs būtumėte gerokai geresni pagalbininkai laisvėje nei uždaryti.

Rebeka neužtikrintai pažvelgė į Oveną.

– Aš jiems padėjau, – tarė ji. – Aš tvarkiau jo pinigus ir leidau, kad mano žemės bei namai būtų naudojami gausybei siaubingų dalykų, bet nesakiau nė žodžio.

– Nes baiminaisi dėl savo brolio, – pasakė Arlenas.

– Tu supranti, – atsiliepė ji. – Ar supras jie?

– Tikėtina, kad gali ir suprasti.

– Viskas baigsis tuo, kad mes dirbsime išvien su jais prieš jį.

– Taip.

Ji nutylėjo.

– Tu nemanai, kad jie sugebės mus apsaugoti? – tarė Arlenas.

– Jie nepakankamai geri, – įsiterpė Ovenas. Jis klausėsi jų iš tolo, paguldęs ranką netoli nepaliesto viskio taurės.

– Negali būti toks užtikrintas.

– Po velnių, dar ir kaip galiu. Ar žinai, kaip seniai Solomonas valdo šią valstijos dalį? Nejaugi manai, kad įstatymo sergėtojai nebandė jo nuversti jau anksčiau? Nebandė prigriebti italų, su kuriais jis susijęs Tampoje, ar vyrukų iš Naujojo Orleano? Šūdas, jie tai tik ir daro, bando prigriebti tokius žmones. Ir metai iš metų kai kurie iš jų nugrimzta į dugną. Tačiau Veidas? Solomonas Veidas tik stiprėja.

– Bet galbūt, – nepasidavė Arlenas, – šie metai yra jo nuopuolio metai.

Visi kurį laiką tylėjo. Lietus pagaliau visai liovėsi, vėjas nurimo, jie girdėjo, tik kaip tiksi didysis laikrodis ant židinio atbrailos ir labai tyliai į krantą teliūskuoja bangos.

– Jis išklausys, – pasakė Polas.

Jie visi atsisuko į jį.

– Baretas, – pridūrė jis. – Jis išklausys jus. Jis supras.

– Tu dar per mažai matęs, kad galėtum spėti, kuo galima pasitikėti, o kuo – ne, – atkirto Ovenas.

– Manau, kad mačiau pakankamai. Ir štai ką pasakysiu: Arlenas teisus. Baretas ir tie, kam jis dirba, nori Solomono Veido. Tu ir Rebeka jiems tesate priemonės jį pasiekti. Manau, kad jie padarytų praktiškai bet ką, kad tik jį suimtų. Kiek man pasakojo Baretas, Veido beveik neįmanoma pričiupti dėl to, kad jis nuo visko atsiriboja. Tiek gyvendamas tokioje vietoje, kur gyvena, tiek rasdamas tokių žmonių kaip... – Jis sudvejojo, bet užbaigė: – ...žmonių kaip jūs, kurie už jį atlieka visą juodą darbą.

– Tu žinai, kad tai tiesa, – pasakė Arlenas. – Štai kodėl jis vadovauja paradui, nė neabejoju. Ir jeigu jie bent tiek supranta, turėtų sugebėti patikėti ir tuo, ką mes turime pasakyti. Po galais, jie tikriausiai matė ir tokių dalykų.

Ovenas iškvėpė, nes kurį laiką sėdėjo sulaikęs kvėpavimą, pasilenkė ir pirmą kartą paėmęs viskio taurę gėrė tol, kol liko tik pusė.

– Gerai, – pasakė jis. – Pakurstykim šitą pragaro ugnelę.

Arlenas linktelėjo.

– Važiuosime pas jį ryte. Iš pat ryto.

– Pas Baretą?

Jis vėl linktelėjo.

Rebeka tarė:

– Ovenas turėtų palaukti čia. Aš važiuosiu viena.

Arlenas palenkė galvą į šoną ir susiraukė.

– Manyčiau, kad jie užsimanys pasikalbėti ir su juo. Negali visko už jį padaryti.

– Ir nesiruošiu. Tačiau rytoj policininkai tikriausiai nebus vieninteliai stebėtojai. Jeigu mes abu nuvažiuosime į Bareto parduotuvę ir ten užsibūsime arba nuvažiuosime ten, kur jis nusiveš, mus gali pastebėti. O to visai nereikia. Tik ne visi iš karto. Solomonas Veidas pasitiki Ovenu, jis žino, kad aš nedarysiu nieko, kas užtrauktų mano broliui bėdą. Tad kol Ovenas liks čia, jie neturės dėl ko nerimauti.

Ovenas ištarė: „Ji teisi“, net Arlenas jau pritariamai lingavo galva.

– Gerai, – sutiko jis. – Bet aš važiuosiu drauge. Mes kartu susitiksime su Baretu. Iš pat ryto.

– Iš pat ryto, – atkartojo ji, o Ovenas pakėlė savo taurę ir išmaukė viskį iki dugno. Daugiau netarė nė žodžio, tačiau jo veidas buvo akmenų, kuriais buvo apmūrytas židinys už jo nugaros, spalvos.

45

Diena išaušo stulbinamu, kruvinai raudonu saulėtekiu. Nesimatė jokių naktinės liūties ženklų, tačiau raudonis rytiniame dangaus pakraštyje buvo perspėjantis ženklas. Jie tyliai papusryčiavo, kol saulė pakilo iki medžių viršūnių ir užliejo kiemą šilta šviesa, o tada Arlenas tarė:

– Ką gi, geriau būtų pradėti, kaip manote?

Rebeka linktelėjo.

– Judu abu liekate čia? – kreipėsi ji į Oveną ir Polą.

– Taip, – atsakė Ovenas. – Dar viena eilinė diena. – Bet tada jis atsikrenkštė ir nežiūrėdamas į seserį paklausė: – Kaip reikalai su ginklais?

Visi akimirką patylėjo. Tada ji tarė:

– Kam, dėl Dievo meilės...

– Geras klausimas, – įsiterpė Arlenas, – ir gera mintis. Palik jam vieną revolverį, mes pasiimsime kitą. Dar yra pora ilgavamzdžių laive.

Jai tai nelabai patiko, tačiau užlipo laiptais aukštyn ir grįžo nešina Smith & Wesson revolveriais. Ovenas paėmė vieną, Arlenas – kitą.

– Na ką, – tarė Arlenas. – Jūs čia nemiegokite, būkite budrūs, kol sugrįšime. Galime grįžti vieni, bet galime ir su keliais pareigūnais.

Ovenas burbtelėjo:

– Geriau jau be pareigūnų.

Arlenas susiraukė:

– Manyčiau, jiems atrodys kitaip.

– Gal ir taip, – atsakė Ovenas, – bet šiandien kiekvienas žmogus, įkėlęs koją į mūsų valdas, bus pastebėtas. Pasistenk, kad jie tai suvoktų.

Rebeka tarė:

– Turėtume pasiimti pinigus.

– Kam? – paklausė Arlenas.

– Kad parodytume Baretui gerą valią. Jis tikrai nepatikės mumis vien iš geros širdies. Privalome turėti įrodymų, kad mūsų pasakojimas tikras.

– O jeigu kas nors atvažiuos tų pinigų? – paklausė Ovenas. – Jeigu Solomonas užsimanys atsiųsti Toliverį ar Teitą manęs patikrinti? Ką, po velnių, tada man sakyti jiems?

Tai buvo visai neprastas argumentas. Arlenas pagalvojo ir tarė:

– Taip, paliksime pusę čia, lagamine, kurį atvežė Toliveris. Nelabai tikėtina, kad jie ims juos skaičiuoti. Jie tavimi pasitiki.

Jis tikėjosi, kad taip ir yra.

Daugiau nebuvo ką pasakyti, Arlenui ir Rebekai beliko leistis į kelią ir pradėti dienos darbus. Arlenas atsisuko į Polą, šis pakėlė akis ir sutiko jo žvilgsnį. Staiga Arlenas pajuto, tarsi turėtų kažką pasakyti, perspėti ar patarti, tačiau galva buvo visiškai tuščia, todėl jis tik linktelėjo atsisveikindamas, o Polas atsakė tuo pačiu. Juodu su Rebeka išėjo į kiemą – Arlenas užsikišo pistoletą už diržo ir prispaudė jį ranka, nes prisiminė, ką Ovenas minėjo apie stebėtojus – ir sulipo į sunkvežimiuką. Auksinės ryto saulės šviesos pagauti Rebekos plaukai sutvisko, kai ji sėdo prie vairo ir atsisuko į jį pavargusiu žvilgsniu.

– Tai padės? – tarė ji. – Juk taip?

– Taip, – atsakė jis. Tada ji užvedė variklį ir jie išvažiavo.

Važiuodami nesikalbėjo, bet kartą ji ištiesė ranką per kabiną ir įsikibo jam į ranką. Jos žandikaulis buvo sukąstas, veidas ramus. Jis žinojo, kad ji turi daug vidinės tvirtybės. Ji itin tvirtai laikėsi uragano akivaizdoje ir per susitikimą su Veidu, taip pat išvydusi tą prakeiktą cigarų dėžutę. Šiandien, kaip ir anksčiau, ta tvirtybė padės jai išsilaikyti. Dėl to jis nesijaudino.

Ovenas buvo labiau abejotinas. Neatrodė, kad jam labai patiktų planas, jis neabejotinai jautė buvusio kalinio nepasitikėjimą viskuo, kas susiję su bendradarbiavimu su įstatymu. Tačiau kol jis sėdės smuklėje ir niekas neatvyks jo ieškoti, bėdų kilti neturėtų. Arlenas apgailestavo, kad Polas taip ir neišvažiavo praėjusios nakties traukiniu, tačiau po visko, ką jis papasakojo prieš pat traukinio išvykimą, vargu ar tokia galimybė liko.

Keliai buvo tušti. Arlenas stebėjo galinio vaizdo veidrodėlius, ar niekas jų neseka, tačiau nematė jokio kito automobilio. Tačiau jis buvo linkęs sutikti su Ovenu: Makgratas ir jo sūnūs greičiausiai jau stebi, kas vyksta „Kiparisų namuose“.

Bareto degalinėje ir aptarnavimo stotyje garažo durys jau buvo pakeltos, vadinasi, jo diena jau prasidėjo. Rebeka pastatė automobilį priešais, o atidarę parduotuvės duris vėl išvydo už prekystalio tą pačią dailią indėnę. Parduotuvė kvepėjo tabaku ir melasa, jau buvo persmelkta drėgmės.

Bareto žmona pasisveikino su jais galvos linktelėjimu, bet Rebekai nespėjus tarti nė žodžio durys į garažą atsidarė ir pro jas įžengė Baretas. Parduotuvės savininkas įėjo taip, kad Arlenas suprato, jog jis matė juos atvažiuojant; akimirką kažkas šmėstelėjo prekeivio veide, greitas nerimo šešėlis. Bet jis iš karto pridengė jį viena iš savo šypsenų ir tarė:

– Labryt. Kas jus išginė tokioj ankstybėje?

– Ar kur nors galime pasikalbėti konfidencialiai? – paklausė Rebeka.

Jis suraukė antakius.

– Ar kas atsitiko?

– Jeigu užsuktų lankytojai, – tęsė ji, – labai abejoju, ar norėtum, kad kas nors išgirstų šį pokalbį.

Jis iš karto liovėsi apsimetinėjęs. Arlenas tikėjosi, kad Baretas šiek tiek temps laiką, bet jis tik linktelėjo, tarsi būtų to tikėjęsis, ir tarė:

– Vaikis prasitarė.

– Nes privalėjo, – pasakė Arlenas. – Baretai, taip jis tikriausiai išgelbėjo keletą gyvybių. Tu net neįsivaizduoji, kokią operaciją šiąnakt norėjai surengti.

– Tikrai? – Bareto žandikaulis judėjo, jo akyse blykčiojo pyktis, o tada jis tarė: – Puiku, eikite paskui mane.

Jis nužingsniavo medinėmis parduotuvės grindimis ir žengė atgal pro duris į garažą. Jo žmona jiems praeinant neištarė nė žodžio, bet akivaizdžiai atrodė įsitempusi, o akys buvo įsmeigtos į kelią, tarsi būtų tikėjusi, kad kažkas jau lipa jiems ant kulnų. Arlenas atsisuko į ją eidamas pro garažo duris ir pastebėjo, kad ant lentynėlės po kasos aparatu guli nedidelis revolveris.

Baretas nuleido garažo duris žemyn, uždarydamas juos drėgname ir suplėkusiame kambaryje. Priešais Rebeką pastatė taburetę, pats atsisėdo ant padangų krūvos prie tolimosios sienos. Arlenas liko stovėti.

– Galėčiau jus suimti dabar pat, – pareiškė Baretas. – O gal dar ir suimsiu. Bet pirmiausia išklausysiu.

– Tai jos pasakojimas, – tarė Arlenas, – todėl leisiu pasakoti jai. Tačiau iš pat pradžių šį tą išsiaiškinkime: tau reikia Veido. Ne Rebekos, ne Oveno, ne Makgrato. Tu nori sučiupti Veidą ir Toliverį.

– Aš tik noriu išvalyti šią apygardą nuo šiukšlių, o jei reikės, padarysiu tai po vieną vienu metu.

Arlenas tarė:

– Tikrai?

Baretas įdėmiai žvelgė į Arleną, bet galiausiai pripažino:

– Aš noriu Veido.

– Puiku, – tarė Arlenas. – Tokiu atveju, mes esame geriausia tavo galimybė jį prigriebti. Ir mes būtume daug mažiau naudingi už grotų nei likę laisvėje.

– Aš galiu padaryti ir kitokią išvadą.

– Nepadarysi, – atsakė Arlenas, o tada linktelėjo Rebekai. – Pasakok.

Ir ji papasakojo. Pradėjo nuo savo tėvo ir vyniojo įvykių giją per pastaruosius šešis mėnesius, apibūdindama grasinimus, kurių sulaukė dėl savo brolio. Jai pasiekus tą vakarą, kai Solomonas Veidas atvežė Sorensono rankas, Bareto veidas paniuro, ir jis tarė:

– Ir tu leidai jam taip pasielgti, bet niekam nepranešei? Paėmei įrodymus ir išmetei į jūrą? Tai tokį bendradarbiavimą tu nori mums parodyti?

– Bendradarbiavimą su kuo? – atkirto ji. – Ar turėjau išsikviesti Toliverį? Tu man tebuvai dar vienas vietinis gyventojas. Ir, bent jau aš maniau, draugas. Tada aš dar nežinojau, kad tu tik ir lauki, kada galėsi įkišti mane už grotų.

Jis susiraukė ir įsikišo į burną cigaretę, nors jos neužsidegė.

– Tęsk.

Ir ji tęsė. Iki pat Oveno sugrįžimo ir paskutinę minutę įvykusio Polo prisipažinimo. Tada ji parodė jam krepšį su penkiais tūkstančiais dolerių. Baretas paėmė pinigus taip pat atsargiai kaip Polas praėjusią naktį: tarsi staigesnis judesys priverstų juos išnykti. Jis apžiūrėjo banknotus, sudėjo juos atgal į krepšį ir grąžino jį Rebekai.

– Vogti iš Veido ne pati protingiausia mintis, – pasakė jis. – Buvai čia pakankamai ilgai, kad tai suprastum.

– Na, matai, – įsiterpė Arlenas, – aš ketinau jį nudobti. Šiandien.

Baretas tik spoksojo į jį.

– Taip, – tęsė Arlenas. – Patikėk. Nematėme kito kelio išsipainioti iš šios situacijos. Dabar mes tikimės, kad tu parodysi tą kitą kelią.

Baretas išsitraukė iš burnos neuždegtą cigaretę ir giliai iškvėpė, tada pasitrynė veidą ranka.

– Šiąnakt atvyksta penkiolika agentų, – pasakė jis. – Bus du laivai vandenyne, penki automobiliai keliuose. Mes viską paruošėme.

– Ir būtumėte sugavę, – tarė Arlenas, – tik Oveną už pinigų perdavimą ir Makgratus už narkotikų pristatymą. Galbūt dar būtumėte ką nors prikabinę Rebekai. Esu tikras, kad būtumėte. O jeigu tavo vaikinai būtų buvę labai atidūs, dar būtumėte suėmę mane už žmogžudystę.

Baretas vėl pažvelgė į jį tylėdamas.

– Galite šiąnakt ir toliau vykdyti savo operaciją, – tęsė Arlenas, – ir gauti tuos pačius dalykus. Tik nesitikėkit, kad aš dabar imsiu žudyti Veidą. Atrodytų mažumėlę neapdairu.

Tie žodžiai sukėlė šypseną, nors ir labai silpną.

– Mes vis dar galėtume sučiupti Makgratus, – pasakė Baretas. – Jeigu sugebėčiau įtikinti vyrukus iš Tampos jumis pasitikėti, vis dar galėtume juos prigriebti.

– Ar to pakaks? – paklausė Arlenas.

– Jie velniškai pavojingi žmonės. Ir labai svarbūs Veidui.

– Bet ar tau tai padės? Ar jie tau papasakos ką nors, ką galėtumėte panaudoti? Man kažkodėl neatrodo, kad Teitas Makgratas imtų ir įduotų jums Veidą.

Bareto tyla patvirtino, kad jam irgi taip neatrodo.

– Tačiau jūs galite padėti, – galiausiai pasakė jis. – Rebeka gali padėti. Tu irgi turi ką papasakoti. O ar tos Sorensono rankos vis dar kur nors yra?

– Taip, – pasakė Rebeka.

– Na, tai vis šis tas.

– Tikrai? – tarė Arlenas. – Man atrodo, kad jo advokatai lengvai jį išsuks. Turime du liudininkus, kurie tvirtina, kad jis jas atnešė. Jis ras mažiausiai vieną, pavyzdžiui, Makgratą, kuris paliudys, kad toje dėžutėje buvo tik šokoladiniai saldainiai, kai jis atvežė ją Rebekai.

– Aha, – tylutėliai tarstelėjo Baretas.

– Turi pričiupti jį su svarbiais įrodymais, – pasakė Arlenas. – Pagauti jį įkišusį savo rankutes į grietinėlės puodynę. O neatrodo, kad jis kaišiotų jas ten labai dažnai. Tik ne savo rankutes.

– Tai ką, siūlai nieko nesiimti? – tarė Baretas. – Tegul jie sau plukdo savo kvaišalus ir vežioja juos sunkvežimiais, o mes tylėsime? To jau nebus. Patikėk manimi. Agentai iš Tampos tikrai neleis, kad taip atsitiktų.

– Paklausyk, – tarė Arlenas, – viskas susiveda štai į ką: be mūsų šiąnakt nieko neįvyks. Jūs nieko nesugausite, na, gal išskyrus sumautus kubiečius. Galbūt. Bet garantuotai nieko nepagausite Koridoriaus apygardoje. Su mumis jūs galite pričiupti Makgratus. Tačiau Veidas tada lieka laisvėje, lieka ten velniškai gerai žinodamas, kas jį pakišo. Tai ką mums daryti? Paspausti jums rankas atsisveikinant ir keliauti sau, o tada jau laukti, kada jis perrėš mums gerkles?

Baretas atsiduso ir atsistojo atsargiai padėdamas cigaretę ant vienos padangos krašto.

– Leiskit man paskambinti į Tampą, – pasakė jis. – Neturiu įgaliojimų spręsti tokius dalykus.

Jis grįžo į parduotuvę ir jie girdėjo, kaip jis kažką tyliai sako žmonai. Tada viskas nutilo. Arlenas uždėjo ranką Rebekai ant peties. Ji trumpai palietė jo pirštus, bet akių nepakėlė.

Garaže su Baretu jie prabuvo gal kokią valandą, tačiau ryto saulę jau uždengė pilki debesys. Šiandien vėl lis. Baretas grįžo maždaug po dvidešimties minučių. Jis uždarė duris, atsirėmė į jas ir atidžiai juos nužvelgė.

– Tampa pasirengusi jums garantuoti neliečiamybę, – pasakė jis, – su sąlyga, jeigu šiąnakt jūs toliau vykdysite apsikeitimo operaciją. Jeigu ją sužlugdysite – jeigu bet kas ją sužlugdys – jie pateiks jums kaltinimus.

– Kaip velniškai teisinga, – tarė Arlenas. – Šiąnakt daugiau dalykų bus mums nepavaldūs, nei tokių, kuriuos galėtume kontroliuoti.

Baretas gūžtelėjo.

– Jiems jūsų pasakojimas įspūdžio nepadarė.

– Nepadarė įspūdžio? – pasipiktino Rebeka. – Jiems nepadarė įspūdžio mintis, kad šitas vyras, šitas teisėjas, nužudė mano tėvą, nužudė Volterį Sorensoną, grasino mano broliui, grasino man? Jiems nepadarė...

Arlenas vėl uždėjo ranką jai ant peties ir ji liovėsi kalbėjusi, papurtė galvą, iš pykčio kietai suspausdama lūpas.

– Paklausykit, – tarė Baretas, – man atrodo, kad tai doras sandėris. Jums tereikia užtikrinti, kad viskas vyktų kaip suplanuota. Tai labiau priklauso nuo tavo brolio nei nuo tavęs. Juk jis vadovaus šiam paradui?

Rebeka linktelėjo.

– Vadinasi, jums telieka užtikrinti, kad jis tinkamai jam vadovautų, – pasakė Baretas, – ir tada jums viskas bus gerai. Galėsite stebėti apimti šoko ir nustebę, kaip suima Makgratus.

– Tai bus siaubingai įtikinama, – tarė Arlenas, – kai jie bus suimti, o mes – ne.

– Tačiau juk ir jūs būsite suimti.

Rebeka nustebusi šūktelėjo: Ką? Tačiau Arlenas pradėjo suvokti, kas vyksta, ir linktelėjo.

– Štai kaip jūs pašalinsite mus iš Veido akiračio, – pasakė jis. – Jeigu įvyktų kas nors kita, jis kaipmat užuostų teisybę. Jeigu mus visus suims, jis nežinos, kas nutekino informaciją.

– Būtent. Jūs būsite įkalinti kitoje apygardoje. Ir jūs, ir Makgratai.

– Mes būsime įkalinti? – tarė Rebeka.

– Tik popieriuje, – patikslino Baretas. – Jeigu viskas bus gerai, mes išgabensime jus iš čia į saugią vietą. Bet atėjus laikui privalėsite prieš jį liudyti.

Ji pažvelgė į Arleną, o jis tik iškėlė rankas delnais į viršų.

– Man tai irgi nepatinka, – pasakė. – Bet kito kelio nematau.

Baretas tarė:

– Tavo vyriškis teisus. Kito kelio nėra. Tik ne dabar.

Egzistavo ir kitas kelias, ir tai buvo kelias, kuriuo Arlenas planavo eiti, kol Polas neatskleidė policijos planų. Jis vis dar nebuvo įsitikinęs, kad tai tikrai nebuvo geresnis kelias. Tokį žmogų kaip Veidas buvo lengviau užmušti nei nuteisti.

– Tai dabar mes galime keliauti namo? – paklausė Rebeka. – Toks planas?

– Dar ne dabar, – atsakė Baretas. – Pirmiausia sulauksime žmonių iš Tampos. Atvyksta keletas vyrukų, jie nori su jumis susitikti. Manau, kad jie atveš kažkokių dokumentų pasirašyti.

– Ir kas juose bus sakoma?

– Kad jūs apsaugoti, – tarė Baretas, – žinoma, jeigu šios nakties žaidimo partija bus sužaista taip, kaip turėtų būti.

46

Jie sėdėjo garaže, į vidų vis labiau skverbėsi kaitra, o oras darėsi vis labiau dusinantis, tačiau Baretas nesiliovė jų klausinėjęs. Kuo ilgiau jis tai darė, tuo labiau Arlenas įsitikino, kad jis tikriausiai būtų velniškai geras įstatymų sergėtojas. Jis žaidė teisingai. Kuo kietesnis darydavosi jo balso tonas, tuo labiau jis blefavo; kuo kasdieniškiau skambėdavo jo balsas, tuo labiau sutelktas buvo dėmesys. Rebeka atsakė į visus jo užduotus klausimus. Smulkiai papasakojo apie savo gyvenimą „Kiparisų namuose“ – iki paskutinės uncijos morfino. Ji nieko neslėpė.

– Baretai, ar galiu kai ko paklausti? – maždaug po valandos pasiteiravo Arlenas. – Tu net nesumirksėjai, kai Rebeka pasakė, kad gavo Volto Sorensono rankas cigarų dėžutėje.

– Manęs tai tikrai nenustebino. Solomono Veido vyrukai yra padarę ir baisesnių dalykų.

– Nė neabejoju. Tačiau atrodė, kad tu netikėjai, jog Auburn žuvo Sorensonas.

Baretas neatsakė.

– Tačiau automobilyje buvo kūnas, – tarė Arlenas. – Kieno kūnas ten buvo?

Baretas keletą akimirkų žvelgė į jį, o tada pasakė:

– Džordžo Makgrato. Vyriausiojo Teito sūnaus.

Arlenas pažvelgė į Rebeką ir jos veide išvydo blankų atpažinimą.

– Tu jį pažinojai? – paklausė jos.

– Esu jį mačiusi. Atvažiuodavo su Teitu. Tiesą pasakius, beveik visą laiką būdavo kartu su juo. Bet pastaruoju metu Teitas atvykdavo vienas. Išskyrus tą naktį, kai...

– Atsivežė visą šeimą, – pasakė Arlenas, galvodamas apie merginą iš Kasadagos, laukusią Toliverio automobilyje su antrankiais ant riešų. – Štai kodėl jie visi atvažiavo, net ir jauniausieji. Tai buvo šeimos reikalas.

Jis pasisuko į Baretą.

– Kas nužudė Džordžą Makgratą? Sorensonas ar Deividas Franklinas?

– Iš kur man žinoti, Viagneri?

– Paistalai.

Baretas atsiduso.

– Klausyk, aš tikrai nežinau. Džordžas Makgratas, kaip ir jo tėtušis, buvo Solomono Veido parankinis. Jo banditas, galvažudys. Kai kas ką nors pavagia iš Veido, Makgratai pasirūpina, kad jie atsakytų. Voltas Sorensonas ilgą laiką vogė iš Veido. Nusukdavo pinigų. Mes tai žinojome. Visa kita... mes daugmaž įtariame, kas atsitiko.

– Veidas pasiuntė Makgrato vaikį, – pasakė Arlenas, – bet Sorensonas buvo už jį greitesnis. Štai kaip jums atrodo.

– Aš taip spėju. Džordžas Makgratas dingo visa diena anksčiau už Sorensoną. Sorensono automobilyje sudegė kūnas, bet jis nebuvo Sorensono.

– Vadinasi, Franklinas atvežė tą kūną, – pasakė Arlenas. – O Rebeka, Polas ir aš turėjome papasakoti jiems, kad automobilyje žuvo Sorensonas. Štai koks buvo jo pabėgimo planas. Priversti juos patikėti, kad jis negyvas, nežinant, kas atsitiko Makgrato vaikiui.

– Mes irgi taip pagalvojome. Vienintelė problema buvo ta, kad jie žinojo, jog nužudyti pasiuntė Džordžą. Štai kodėl jie negalėjo patikėti, kad automobilyje buvo Sorensonas. O Sorensonas... – Bareto veidas paniuro. – Jam buvo būtina, kad jie patikėtų, jog automobilyje buvo jis.

Arlenas minutėlę pasėdėjo tylėdamas, bandydamas viską sudėlioti į vietas.

– Tai jis važinėjosi po Floridą jau nužudęs vaikį? – paklausė. – Kodėl jis, po galais, taip darė? Kodėl jis ir toliau vykdė savo užduotis?

– Dėl pinigų, – pasakė Baretas paprastai. – Jis žinojo, kad kai jie pradės jo ieškoti, jam reikės pabėgti nepaprastai toli. O tam reikėjo pinigų. Paskutinio apvažiavimo metu surinkti pinigai turėjo keliauti tiesiai jam į kišenes. Jo ir Franklino.

– Tu visa tai žinai, – pasakė Arlenas, – tačiau niekas nebuvo suimtas. Niekas nebuvo...

– Yra siaubingai didelis skirtumas tarp to, ką mes žinome ir ką mes galime įrodyti! – pratrūko Baretas. – Koridoriaus apygardoje pilna kuždesių, bet mažai liudininkų.

– Štai kokią situaciją tu turėjai pagerinti, – įsiterpė Rebeka. – Ar ne taip? Jiems reikėjo vietinio žmogaus pagalbos.

Baretas linktelėjo.

– Jie kreipėsi į mane maždaug prieš metus. Aš baisiai džiaugiausi, kad galiu padėti. Kažkas juk turėjo tai padaryti.

– Daugelis žmonių padėtų, – pasakė Rebeka, – jeigu nebijotų pasekmių. Ir nežinau, ar jie pasirinko tinkamą žmogų šiam darbui – tu pasakei jiems, kad aš dirbu su Veidu, kad darau tai savo noru, patenkinta. Atsirado, mat, žmonių charakterių žinovas.

– Apie tave žinau nedaug, – sutiko jis, – bet nemažai žinojau apie tavo tėtušį, Rebeka, o kiekvienas to vyro kaulelis buvo suktas.

Ji žvelgė į jį įniršusi, bet tylėjo. Arlenas stebėjo jos akis ir galvojo: „Jis teisus, ir ji tai žino. Tai jos senis juos į visa tai įtraukė, ir darė tai šypsodamasis, kol išvydo, kaip suimamas jo sūnus. Bet tada jau buvo per vėlu.“

– Tai nėra, – ištarė ji, – įgimtas šeimos bruožas.

– Tikiuosi, kad esi teisi, – pasakė Baretas.

Suskambo telefonas, po akimirkos Bareto žmona pašaukė jį prie ragelio. Jis pakilo ir nuėjo vidun atsiliepti. Užtruko neilgai.

– Skambino iš Tampos, – pasakė grįžęs. – Buvo nuspręsta, kad jūs turite grįžti.

– Grįžti? – atkartojo Rebeka. – Maniau, kad jie nori su mumis susitikti.

– Taip jie ir sakė. Bet viskam vadovauja toks vyrukas iš Majamio, Kuperis. Jis sako, kad neverta rizikuoti operacija: prieš viskam prasidedant kas nors gali pastebėti nepažįstamus žmones. Jis mano, kad kuo ilgiau jūs užtruksite išvažiavę iš smuklės, tuo labiau nerimaus Veidas, o tada gali viską atšaukti. Kuperis nenori, kad viskas būtų atšaukta.

Apdairu ir protinga, tačiau grupelė iš „Kiparisų namų“ dabar turėjo veikti remdamasi tik neliečiamybės pažadu, duotu parduotuvės savininko, kuris, pasirodo, buvo dar ir slaptasis agentas. Baretas atrodė geras vyras ir nuovokus darbuotojas, tačiau jo įtaka agentūroje, kuri jį užverbavo, buvo geriausiu atveju minimali. Arlenas tarė:

– O kaipgi dokumentai, Baretai? Neliečiamybė?

– Turėsite pasikliauti mano žodžiu.

Arlenas papurtė galvą.

– Man labiau patiktų koks nors raštelis. Tik neįsižeisk.

Baretas tarė:

– Nebus jokio raštelio, Viagneri. Todėl turi pats priimti sprendimą. Pasikliauti mano žodžiu arba ne.

Arlenas pažvelgė į Rebeką, kuri linktelėjo, pasikliaudama jo sprendimu. Jam ši situacija visai nepatiko, bet jis nežinojo, ką dar galima padaryti.

– Tikiuosi, kad jis šio to vertas, – pasakė jis. – Tas tavo žodis.

– Visada buvo ir visada bus.

Arlenas linktelėjo ir atsistojo, Rebeka pasekė jo pavyzdžiu. Jie išėjo iš parduotuvės tiesiai į stiprų brizą, net tirštą nuo artėjančio lietaus kvapo.

– Tik pasirūpinkit, kad viskas eitų pagal planą, – šūktelėjo Baretas. – Jums tereikia pasirūpinti, kad...

Jo balsas nutrūko, o kai Arlenas pakėlė galvą, pamatė, kad Baretas spokso į kelią. Iš šiaurės artėjo šerifo Toliverio automobilis. Jis pravažiavo lėtai, Baretas kilstelėjo ranką ir draugiškai pamojavo. Atsako nesulaukė. Automobilis nuvažiavo keliu, o tada pasuko į kairę. Į kitą pusę nuo kalėjimo. Link Solomono Veido namų.

– Tik pasirūpinkit, kad viskas vyktų kaip suplanuota, – vėl pasakė Baretas, tačiau jau tyliau. – Saugokit savo kailius, supratot?

Ir grįžo vidun nesulaukęs jų atsakymo.

47

–Man tai nepatinka, – pasakė Rebeka vos tik jie susėdo į sunkvežimiuką. – Mane apėmė negera nuojauta, Arlenai. Ovenas ir Polas tame laive... o jeigu kas nors atsitiks? O jeigu tie vyrai pradės šaudyti?

– Kiek supratau iš jo pasakojimo, prieš veikdami jie palauks, kol bus iškrautos apelsinų dėžės, – pasakė jis. – Tada Ovenas su Polu jau turėtų būti grįžę į smuklę, ir mes visi laikysimės kartu, kuo toliau nuo pavojaus, kol viskas pasibaigs.

Ji papurtė galvą, neįtikinta. Maišelis su pinigais gulėjo ant sėdynės tarp jų. Penki tūkstančiai prakeiktų dolerių paprasčiausiai gulėjo ten. Arlenas pagalvojo, kiek jie iš tikrųjų reiškia tiems bevardžiams, beveidžiams žmonėms iš Naujojo Orleano, kurie viskam vadovavo. Jis žinojo, kiek jie reikštų daugeliui paprastų žmonių pasaulyje, bet tokiems? Net negalėjo įsivaizduoti.

– Paklausyk, – tarė jis, – man tai irgi nepatinka. Bet ką dar galėtume padaryti?

Ji patylėjo porą mylių, o tada tarė:

– Žinai, jis buvo teisus.

– Baretas? Dėl ko?

– Dėl mano tėvo, – pasakė ji. – Nekaltinu Bareto, kad jis taip galvoja apie Oveną ir mane. Tėvas būtų padaręs bet ką dėl atitinkamos sumos pinigų. Būtų padaręs beveik bet ką.

– Na, juk pasistengei, kad brolis netaptų toks pat, – tarė Arlenas. – Juk supranti? Tu jam papasakojai tiesą ir jis pasikeitė.

– Tikiuosi, – tarė ji.

Jie važiavo vakarų kryptimi, kai jis pastebėjo, koks keistas virš jų dangus: pietuose telkėsi tamsūs debesys, nuo giedresnio dangaus šiaurėje juos skyrė beveik visiškai tiesi linija. Atmosferos frontai čia dažnai susiformuodavo staiga, greitai atlėkdavo debesys, oras persimainydavo nespėjus susivokti – tokiam kalnų gyventojui kaip Arlenas buvo sunku juos sekti. Ant priekinio stiklo nukrito keletas atsitiktinių lietaus lašų, tačiau vėjas pūkšnojo leipiais gūsiais, o audros frontas šį kartą pasislinko į pietus aplenkdamas juos.

Bent jau taip atrodė, kol jiems liko mylia iki smuklės, tada vėjas netikėtai apsisuko ir ėmė varyti debesis virš jų, saulė vėl pasislėpė, o keliuką link „Kiparisų namų“ užklojo šešėliai. Šalikele krypavo šarvuotis, visai nekreipdamas dėmesio į sunkvežimį, vos neužbaigusį jo gyvenimo. Medžiai staiga baigėsi ir priešais išdygo smuklė. Už jos tyvuliuojanti jūra besikeičiančio debesų fronto buvo padalyta į dvi dalis – šviesią ir tamsią. Oveno kabrioletas stovėjo ten pat, kur ir prieš tai, jokių lankytojų nesimatė. Viskas atrodė ramu.

– Kiek dabar valandų? – paklausė Rebeka.

– Beveik vidurdienis.

– Laivas turėtų atplaukti sutemus. Ovenas sakė, kad maždaug apie devynias.

– Taip.

– Vadinasi, mums liko visa popietė, – pasakė ji, kai jie išlipo iš sunkvežimio ir atsigręžė į smuklę. – Oo, tai juk iš tikrųjų gali būti paskutinis kartas, kai esu čia.

Ji stovėjo ant kalvos ir žvelgė žemyn, į smuklę, o dangus vis temo ir vėjas pirmyn atgal ant girgždančių vyrių sūpavo „Kiparisų namų“ ženklą. Porelė kirų suklykė skrisdami virš stogo, o tada staigiai nėrė link paplūdimio, kur ištiško didelė banga, piktai pažerdama debesį purslų.

– Aš jos nepasiilgsiu, – pasakė ji. – Nė kiek.

– Tu dar pasieksi Meiną, – ištarė Arlenas. – Pažadu.

Ji silpnai šyptelėjo, paėmė jo delną ir suspaudė, jie kartu nusileido link smuklės. Užlipo priekiniais laipteliais, iškaba ir toliau ritmiškai girgždėjo, tarsi verandos sūpuoklės karštą vasaros popietę kokiame nors mieguistame laimingame miestelyje, o tada pro paradines duris jie įžengė į baro kambarį. Arlenas nešė pinigų maišą. Šviesos buvo išjungtos, todėl dėl netikėtos debesų sangrūdos viduje buvo tamsu. Įeidama Rebeka šūktelėjo:

– Ovenai? Polai?

Arlenas uždarė duris. Velkė trakštelėjusi užsidarė, o tada Rebeka sukliko.

Jis buvo nuleidęs akis, bet iš karto jas pakėlė. Pažvelgė per kambarį ir langus į galinę verandą. Pamatė Oveno Kadžio kūną, svyruojantį vėjyje, galva žemyn, su plačia, tamsia žaizda, išplėšta gerklės viduryje.

48

Aplink vaikino kulkšnis buvo apraizgyta virvė, kurios vienas galas laikė jo kojas suspaustas, o kitas buvo pritvirtintas kažkur ant stogo. Tikriausiai ant „Našlės stebyklos“. Jo plaukai karojo nudrikę žemyn, aptaškyti krauju. Kraujo dryžiai taip pat driekėsi jo skruostais, vagojo veidą. Arba žaizda buvo labai šviežia, kai jį taip pakabino, arba jie perpjovė jo gerklę jam jau esant tokioje padėtyje.

Rebeka vėl sukliko, šį kartą šaukdama brolio vardą nevilties kupinu kauksmu, ir pasileido į verandą. Arlenas pabandė sučiupti ją už rankos, bet nespėjo, todėl metė maišelį su pinigais ant žemės ir nubėgo jai iš paskos, kai ji išsiveržė pro galines duris. Vėjas pastūmėjo jos brolio kūną arčiau jos, tada jo svoris nunešė jį atgal, tarsi švelniai svyruojanti švytuoklė. Ji vėl ištarė: „Ovenai“, bet šį kartą nepaprastai tyliai, beveik negirdimai, ir suklupo ant verandos grindų.

Arlenas atsiklaupė šalia ir tylėdamas ją apkabino. Jo galvoje sukosi: „Polas, kur Polas?“, o negyvėlis sūpavosi pirmyn atgal, Oveno Kadžio kraujas džiūvo jo plaukuose, tik retkarčiais į grindlentes, ant kurių jau susikaupė nemaža balutė, tekštelėdavo vienas kitas lašas.

– Eik vidun, – pasakė jis, nusisukęs nuo lavono ir pažvelgęs į atvirą paplūdimį, pirmą kartą suvokęs, kokie pažeidžiami jie čia yra. – Eime.

Ji nereagavo, bet ir nekovojo su juo. Jis įtempė ją vidun, bet vos tik paleido, ji vėl susmuko ant grindų. Arlenas leido jai parkristi, apsidairė ir dabar jau pamatė, ko neišvydo anksčiau, kai visą jo dėmesį buvo užvaldęs kūnas – vieną parverstą kėdę, sudaužytą stiklinę, dvi plėštines duobutes priekinėje sienoje, neabejotinai paliktas kulkų.

Jo pistoletas vis dar buvo sunkvežimyje. Jis tarė: „Rebeka, palauk čia, prašau, palauk“, o tada perbėgo per kambarį, pro duris, link sunkvežimio. Kai ginklas jau buvo jo rankoje, uždarė dureles ir lėtai išsitiesė, tada ilgai ir iš lėto apsižvalgė. Visai kitokiu žvilgsniu, taip jis nežiūrėjo jau daugelį metų: tai buvo mūšio lauko apžvelgimas, nes dabar viskas buvo svarbu, o kiekviena smulkmena – potencialiai grėsminga. „Kiparisų namus“ gaubė tyla, išskyrus vėją, kirus ir girgždančią iškabą.

Arlenas šūktelėjo:

– Polai!

Tyla.

– Polai!

Tyla.

– Tegul jie prasmenga skradžiai, – pasakė jis šiek tiek drebančiu balsu. – Kad juos kur skradžiai.

Perėjo kiemu ir grįžo į smuklę. Rebeka užsidengusi veidą rankomis vis dar klūpėjo ant grindų. Kai prabilo, jos balsas buvo prislopintas.

– Ką? – paklausė Arlenas.

– Nukabink jį, – pasakė ji, ir šį kartą jis aiškiai išgirdo ją net per raudojimą. – Prašau, nukabink jį.

Jis uždėjo ranką jai ant nugaros.

– Rebeka, mes privalome išsi...

– Nukabink jį!

Arlenas išsitiesė.

– Gerai.

Logika jam rėkė, kad privalo nešdintis iš čia, tuoj pat, grįžti pas Baretą, kol tai padarę niekšai vėl čia nepasirodė, tačiau instinktas kuždėjo, kad jie išvažiavo ir kol kas nesiruošia grįžti. Bet kurgi Polas?

– Negalime jo čia taip palikti, – nenurimo Rebeka, vis dar nepakeldama galvos, nuo ašarų užkimusiu balsu. – Negalime.

– Einu jo, – pasakė Arlenas.

Jis išėjo į verandą ir dar kartą lėtai, atidžiai nužvelgė paplūdimį, tačiau nieko nepamatė, tik smėlį, kriaukles ir vandenį. Kaip visada. Paplūdimyje net nesimatė įspaudų, kur galėjo būti atplukdyta valtis. Bet kas, norėjęs pasiekti juos iš vandens pusės, būtų pasinaudojęs užutekiu.

Jis žengė prie kyburiuojančio lavono, atsargiai, kad neįliptų į kraują, tempdamas paskui save verandos kėdę. Tada užlipo ant jos ir suėmė Oveno kojas, stengdamasis laikyti akis nukreiptas į jo batus, nežvelgti žemyn, į nelaimėlio veidą.

„Nieko nemačiau tavo akyse, – pagalvojo jis. – Atleisk man. Šį rytą ten nieko nebuvo. Kažkas pasikeitė, kai mes išvykome. Negalėjau tavęs perspėti. Man labai dėl to gaila, bet negalėjau. Atleisk.“

Taip galvodamas tvirtai sugriebė Oveno kojas ir išsitraukė savo rankinį peiliuką. Prisilietęs prie negyvo kūno vėl pagalvojo apie Polą Brikhilą ir sukuždėjo:

– Polai, aš tavęs ateisiu. Nežinau, ar dar yra laiko, bet aš tavęs ateisiu.

Sakydamas tuos žodžius iškėlė peilį link virvės, o kai sulaukė atsakymo, vos nepersipjovė juo savo pirštų.

Laiko dar yra.

Trys žodžiai, pasakyti tiesiai į ausį, tiesiai jo prakeiktoje galvoje. Jis susvyravo ir nukrito nuo kėdės ją parversdamas. Pistoletas buvo ant verandos turėklo, todėl iš karto jį sugriebė.

Vėl buvo tylu. Tie trys žodžiai – tik atsiminimas. Jis apsisuko ir nukreipė ginklą pirmiausią į vieną pusę, tada į kitą, visą laiką traukdamasis nuo lavono, bet nieko nepamatė, nieko neišgirdo.

Tai buvo Oveno balsas.

– Ne, – tyliai ištarė Arlenas. – Nebuvo.

Bet buvo.

Akimirką jis lyg sustingęs stovėjo vietoje, bet iš namo vidaus sklindantis Rebekos raudojimas jį išjudino ir jis vėl žengė prie kūno. Šį kartą nelietė Oveno kojų, bet ištiesė ranką aukščiau, link virvės. Kaire ranka sugriebė žemesnę virvės dalį, o dešine pradėjo pjauti virš jos, kol galiausiai virvė pasidavė ir mirusio kūno svoris nutempė jo ranką žemyn. Jis nuleido jį kaip įmanydamas švelniau, paguldė ant verandos, jo paties kraujyje. Tada vėl pasiėmė ginklą ir grįžo vidun.

– Nuleidau jį, – pasakė švelniai, atsiklaupdamas šalia Rebekos ir pakeldamas jos veidą taip, kad matytų jos akis. Pasigailėjo vos išvydęs jose sustingusį siaubingą skausmą. – Jis dabar ilsisi, supranti? Bet aš privalau apsižvalgyti. Man reikia rasti...

– Polą, – tarė ji.

– Taip.

Jis vėl atsistojo, atidarė pistoleto būgną, patikrino, ar jis užtaisytas, tada suktelėjęs uždarė ir nuėjo link laiptų. Viduje dabar buvo labai tamsu, nes šviesos vis dar buvo neįjungtos, o debesys visai sutirštėjo, todėl lipo laiptais prietemoje, iškėlęs priešais save pistoletą. Penki kambariai viršuje, penki patikrinimai, penki dirstelėjimai į nepajudintus baldus.

Nusileidęs išvydo link verandos ropojančią Rebeką. Jis susiraukė, nes nenorėjo, kad ji vėl pamatytų tą vaizdą. Tačiau ten gulėjo jos brolis, ir jeigu ji primygtinai norės jį išvysti, jis negalės jos sustabdyti. Nusekė paskui ją į verandą ir įbrukęs į delną pistoletą pasakė:

– Štai. Jeigu kas nors prisiartins – šauk. Aš nusileisiu patikrinti, ar Polo nėra valčių namelyje. Tada mudu privalome išvykti.

Ji nieko neatsakė. Arlenas paleido jos ranką, bet ji laikė suspaudusi ginklą ir spoksojo į vandenyną. Jis keletą sekundžių ją stebėjo, o tada pasakė sau, kad dabar niekuo negali jai padėti, nusileido iš verandos ir nubėgo link valčių namelio.

Jis vis dar buvo neužbaigtas, be stogo, pjuvenų kvapas maišėsi su jūros sūrymu ir gendančių žuvų dvoku. Jis patikrino valčių namelį, nuėjo visu prieplaukos ilgiu, spoksodamas į vandenį, tačiau nieko nepastebėjo. Laivas buvo ten pat kur ir anksčiau. Jis minutėlę į jį žvelgė, dvejodamas. Nenorėjo švaistyti laiko ten plaukdamas, tačiau prisiminė, kad prieš pusmetį būtent laive buvo paliktas Rebekos tėvas, tad galbūt jie tą patį pakartojo su Polu.

Nuvilko irklinę valtį į vandenį, beskubėdamas apsitaškė, vis galvodamas, kad jau ir taip užgaišo čia per daug laiko, o tada nuirklavo link žvejybos laivelio ir užlipo į denį. Tuščia. Prieš sugrįždamas į krantą, nuėmė abu ilgavamzdžius nuo ginklų lentynos ir įmetė į valtį. Jie buvo užtaisyti, tačiau jis niekur nematė papildomų šovinių ir neturėjo pakankamai laiko jų ieškoti. Kai vėl pasiekė krantą, nubėgo takeliu link „Kiparisų namų“ abiejose rankose spausdamas po šautuvą. Net ir kirai buvo dingę: nieko nesigirdėjo, tik bangų mūša. Dingo bet koks lopinėlis giedro dangaus.

Grįžęs į verandą išvydo ją stovinčią ir apsidžiaugė, kol ji neatsisuko į jį ir nepasakė:

– Kodėl tu nežinojai?

– Ko?

– Tu juk turėtum žinoti! – sušuko ji, ašarų išvagotu veidu ir pykčiu žaižaruojančiomis žydromis akimis. – Tu turėtum matyti, kad ji artėja! Turėtum sugebėti perspėti, sustabdyti, kodėl negalėjai jos sustabdyti?!

Ji pasileido į jį, iškėlusi rankas, tarsi ketintų smogti, tačiau vietoj to tik puolė jam prie krūtinės ir vėl pradėjo raudoti.

– Kodėl negalėjai jos sustabdyti?

– Aš nieko nemačiau, – pasakė jis. – Rebeka, atleisk man. Šį rytą jo akyse nieko nebuvo. Kažkas pasikeitė. Nežinau, kas atsitiko... kas jo atėjo... kai mes šį rytą išvažiavome, jie dar neketino to daryti. Tada mirtis dar nebuvo prie jo prisiartinusi.

Tiesa jį užklupo staiga, ir jis suvokė, ką tai reiškė.

Kažkas Veidui viską papasakojo visai neseniai. Jeigu jie būtų ketinę atvykti žudyti šį rytą, jis būtų galėjęs pamatyti Oveno akyse mirties pranašus. Tačiau nematė, o kai dabar pagalvojo, kiek laiko juos privertė laukti Bareto federalinis kontaktas, kaip ilgai jie sėdėjo garaže laukdami, kol atvyks tie, kurie niekada neatvyko, suprato, kur nutekėjo informacija. Tai nebuvo Baretas; tai buvo kažkas Tampoje arba Majamyje. Tas vyras, parsiuntęs juos atgal. Koks buvo jo vardas? Kuperis.

Rebeka vis dar verkė, prigludusi prie jo krūtinės, ir jis labai norėjo ją apkabinti, bet abiejose rankose laikė šautuvus.

– Išsiaiškink, kas tai padarė, – pasakė ji.

Akimirką jis nereagavo, tik stovėjo sustingęs. Tada numetė šautuvus ir stipriai ją apglėbęs pasakė:

– Aš išsiaiškinsiu. Pažadu. Bet dabar mes privalome...

– Ne, – pasakė ji, o jos lūpos sukrutėjo prie jo kaklo, šlapio nuo jos ašarų, – sužinok dabar pat. Pasikalbėk su juo.

– Rebeka... ką tu...

– Tu gali su juo kalbėtis, – sušuko ji, atsistumdama nuo jo ir pažvelgdama Arlenui tiesiai į akis. – Tu žinai, kad gali, gali tai daryti visai kaip tavo tėvas.

Jis papurtė galvą, ištiesė į ją rankas, bet ji žengė atgal.

– Tai netiesa, – pasakė jis. – Atleisk, bet tai netiesa, to padaryti neįmanoma.

– Įmanoma! – sušuko ji.

Jis norėjo paprieštarauti, tačiau tie trys žodžiai – Laiko dar yra – tarsi įstrigo jo smegenyse, o kartu su jais ir tikrumas, kad tai tiesa, kad tai visada buvo tiesa, kad jo tėvo sugebėjimas buvo tikras, o dabar ir jis tai sugeba.

– Ovenas miręs, – pasakė jis. – Jo nebėra.

– Aš žinau. Bet tu gali jį girdėti.

Ji vėl pradėjo verkti ir kurį laiką jis laikė ją apkabinęs. Tačiau pernelyg ilgai neleido jai atsiduoti skausmui. Tam nebuvo laiko. Jis atstūmė ją nuo savęs ir pasakė:

– Eime.

– O kaipgi Ovenas?

– Jam niekuo negalime padėti.

– Bet negalime jo paprasčiausiai ten palikti. Mes negalime...

– Aš juo pasirūpinsiu, – pasakė jis. – Bet tu išvažiuoji.

Rebeka papurtė galvą, bet jis pakartojo:

– Taip, tu išvažiuoji. Privalai.

Jis suėmė jos sustirusius pirštus ir nutempė nuo verandos į smuklės vidų, pakėlė maišelį su pinigais nuo grindų, o tada nuvedė ją iki pat sunkvežimio. Jos veidas buvo toks, kokius jis dažnai regėjo karo metu pasibaigus sprogimams. Arlenas žinojo, kad dabar jos protas ne visai savas. Tai praeis, o kai taip atsitiks, tikroji agonija suleis į ją savo dantis. Tačiau dabar geriau buvo taip.

Jis atidarė sunkvežimio dureles ir padėjo jai įlipti vidun. Ji nesakė nė žodžio, tik darė, ką jis vertė ją daryti, bet kai atsidūrė prie vairo, atsisuko į jį ir pažvelgė klausiančiomis akimis, tarsi nieko nesuprasdama.

– Aš privalau jo ieškoti, – paaiškino Arlenas. – Privalau surasti Polą. Negaliu jo čia palikti.

– Neversk manęs važiuoti vienos, – pasakė ji, ir akimirką jo pasiryžimas beveik išgaravo. Jis atsigręžė į namą, į tamsius debesis, plaukiančius nuo jūros, pagalvojo apie Polą Brikhilą ir papurtė galvą.

– Negaliu jo palikti.

– Tada aš liksiu su tavimi.

– Ne. – Jis palinko į sunkvežimio vidų ir padėjo maišelį jai ant kelių. Tada švelniai suėmė jos veidą abiem rankomis ir privertė pažvelgti jam į akis. – Turi čia penkis tūkstančius dolerių. Lengvai gali nuvažiuoti į Meiną. Tačiau važiuok greitai ir nestodama. Privalai kuo toliau iš čia išvažiuoti.

– Ką? Aš negaliu...

– Kas tau čia liko? – paklausė jis. – Rebeka, jį nužudė. Tavo brolio nebėra. Dabar jie ateis tavęs.

Ji sėdėjo tylėdama, pravėrusi lūpas, miglotomis akimis.

– Ar Meine buvo koks miestas? – paklausė jis.

– Ką?

– Kur tu norėjai važiuoti. Ar buvo konkretus miestas?

Ji sumirksėjo, tarsi nebepažindama jo veido, o tada pasakė:

– Kamdenas. Aš norėjau važiuoti į Kamdeną.

– Tai ir važiuok, – pasakė jis. – Susirask kelią. Vairuok atsargiai ir laikyk pistoletą po ranka. Jeigu kas nors mėgins tave sustabdyti – šauk.

– Negaliu. Neišsiųsk manęs vienos. Negaliu važiuoti viena.

– Dar ne viskas baigta, – ištarė jis. – Kai viską užbaigsiu, aš tave susirasiu. Bet, Rebeka, negaliu bėgti palikęs tą vaikį. Jis dabar su jais. Su vyrais, nužudžiusiais Oveną.

Išgirdusi brolio vardą ji krūptelėjo.

– Tada važiuosiu pas Baretą, – tarė ji.

– Būtent todėl, kad važiavome pas Baretą, – pasakė Arlenas, – ir susiklostė ši situacija. Galbūt ne tiesiogiai dėl jo, tačiau tikrai per tuos vyrus, su kuriais jis dirba. Negali pas jį važiuoti. Privalai išvykti, ir privalai išvykti dabar.

Ji neatsakė.

– Važiuok į šiaurę, – tarė Arlenas, o tada atsitraukė. – Aš tave rasiu. Aš tave visai greitai pavysiu.

– Arlenai, ne.

Bet jis uždarė dureles, pažvelgė pro langą tiesiai jai į akis ir pasakė:

– Rebeka, privalai išvažiuoti.

Ji sėdėjo tylėdama, spoksodama į jį pro stiklą. Jis tarė:

– Aš suvesiu visas jo sąskaitas. Tu jau manimi patikėk. Viską užbaigsiu. Visus juos pribaigsiu. O tada rasiu tave.

Rebeka užvedė variklį. Arlenas paleido dureles, žengė atgal ir atsisveikindamas iškėlė ranką. Tada apsisuko ir nužingsniavo link namo, prie jos brolio kūno, kad įvykdytų savo pažadą.

49

Kol tolumoje nutilo variklio ūžimas, jis jau stovėjo palinkęs virš lavono, o gaivus jūros brizas stūmė link jo sūrų kvapą ir šiugždeno tuos šviesius Oveno plaukus, kurių nesulipino sukrešėjęs kraujas.

– Na, gerai, – pasakė Arlenas pakuždomis, užgniaužta nuo įtampos gerkle. – Pabandykim.

Tą pirmą kartą jam užteko paliesti Oveno kojas. Galėjo pabandyti bent tiek.

Jis atsiklaupė ant verandos šalia kūno ir ištiesęs dešinę ranką prisilietė prie Oveno Kadžio kulkšnies. Per kelnių klešnę nepajuto jokios šilumos. Tik sustingusį, nejudrų kūną.

„Leisk man tave vėl išgirsti, – pagalvojo jis. – Prabilk ir vėl. Pažiūrėkim, ar aš iš tikrųjų galiu tave girdėti.“

Nieko neišgirdo, nieko nepajuto.

Na, gerai, tada pabandykime kalbėti garsiai. Jis suvilgė lūpas ir labai tyliai pasakė:

– Ovenai?

Nieko. Tikra beprotybės viršūnė, taip velniškai kvaila, kad...

Tau teks pasistengti labiau.

Tai ir vėl buvo Oveno balsas, palietė Arleną taip, tarsi ant jo sprando būtų švelniai uždėtas ledo gabaliukas. Arlenas sėdėjo ant verandos, priglaudęs ranką prie vaikino kojos, negalėdamas nei pajudėti, nei prabilti.

– Kaip suprasti, pasistengti labiau? – ištarė pagaliau. Jo balsas buvo negarsesnis už šnabždesį.

Aš dabar nuo tavęs toliau.

Arlenas atitraukė ranką ir atsisėdęs ant kulnų keletą kartų perbraukė delnu kaktą. Delnas kaipmat pasidarė slidus nuo šalto prakaito. Jam kilo mintis. Arba, tiksliau, iškilo prisiminimas. Jis pasilenkė į priekį, uždėjo rankas Ovenui ant pečių ir pažvelgė jam į veidą. Pilkas, kraujo išvagotas kūnas nieko nerodė. Arlenas akimirką sudvejojo, o tada ištiesė rankas ir labai švelniai nykščiais pakėlė Oveno vokus. Jie pakilo tik truputį, tiek, kad būtų matoma šiek tiek rainelės mėlynumo; nuo to vaizdo Arleno krūtinė susispaudė taip, kad tapo sunku net paprasčiausiai kvėpuoti. Jis prisivertė pažvelgti į mirusiojo akis, o tada vėl prabilo, nuleidęs rankas Ovenui ant pečių. Šį kartą truputį garsiau, šiek tiek tvirčiau. Tarsi būtų įtikėjęs.

– Na, gerai, – pasakė. – Aš stengiuosi. Sugrįžk pas mane, po galais. Sugrįžk.

Aš čia.

Balsas buvo daugiau negu klaikus. Arlenas niekada negirdėjo nieko panašaus, net įsivaizduoti to negalėjo. Tas balsas sklandė jo paties galvoje, bet buvo nepaprastai aiškus ir visiškai atpažįstamas. Gerklė išdžiūvo, o žodžiai nuskambėjo kaip kvarkimas. Jis atsikrenkštė ir pabandė dar kartą.

– Papasakok man, – pasakė jis, o nuo pažįstamos, seniai girdėtos frazės oda nubėgo šiurpulys. – Papasakok man, kas atsitiko.

Jie žinojo.

– Ką žinojo? – paklausė jis. – Kad mes ketiname juos pakišti?

Taip.

Vėjo gūsiai keistai atvėsę sustiprėjo, o į krantą garsiai atsimušė didelė banga. Arlenas nieko kito taip netroško, kaip atitraukti rankas nuo lavono ir išsinešdinti iš šios verandos, pasivyti Rebeką ir važiuoti, važiuoti tol, kol bus labai toli nuo šios siaubingos vietos. Prireikė minutėlės, kad užgniaužtų šį troškimą, o tada uždavė kitą klausimą.

– Kas tai padarė? Kas tavęs atėjo?

Nesulaukė jokio atsako. Atrodė, tarsi jo smegenimis būtų nuslydęs kuždesys, tačiau labai greitai ir tyliai, tada jis išvydo, kad Oveno vokai užsivėrė, todėl vėl ištiesė rankas ir juos atvėrė. Šį kartą atitraukė toliau, pamatė daugiau mėlynumo, o nuo to vaizdo jo skrandžiu pasklido šleikštus šaltukas.

– Kas tavęs atėjo? – paklausė dar kartą.

Makgratai. Teitas ir vienas iš jo sūnų. Jie atplaukė įlankėle valtimi, o Toliveris atvažiavo automobiliu. Aš išėjau pasikalbėti su Toliveriu. Kol su juo kalbėjau, Makgratai atsėlino per miškelį. Išgirdau, kaip sušuko Polas.

Balsas nutilo, o Arlenas suspaudė vaikino pečius ir tarė:

– Pasakok man. Nesustok.

Išsitraukiau pistoletą ir nubėgau atgal. Toliveris išsitraukė savo, bet nešovė, jis tik vijosi mane, o aš grįžau vidun, pamačiau, kad jie laiko Polą, ir du kartus iššoviau, tačiau į nieką nepataikiau. Buvau nusitaikęs į Teitą, ruošiausi jį nušauti, bet Toliveris mane pasiekė pirmas. Pargriovė. Tada ant manęs užšoko Teitas. Manau, kad Toliveris norėjo paimti mane gyvą, tačiau aš iššoviau į Teitą, todėl kai jis mane puolė, puolė jau išsitraukęs peilį.

Balsas blėso, tarsi vis silpnėjantis radijo signalas, o Arlenas pasilenkė arčiau negyvo vaikino veido ir suspaudė jo pečius.

– Kas atsitiko Polui? – paklausė jis. – Prašau, papasakok.

Jį pasiėmė.

– Ar jis negyvas? – Arleno balsas buvo garsesnis, bet jis negalėjo susivaldyti. Jautėsi lyg apimtas karštinės sukelto sapno. Ūmai jo kaukolę užliejo siaubingas skausmas, o veidu žliaugė šaltas prakaitas. Pasaulis aplink jį mirguliavo. Buvo sunku išlaikyti koridorių atvertą. Velniškai sunku.

Dar ne.

– Kur jis?

Su Makgratais.

– Kodėl jie jo dar nenužudė?

Jiems reikia sužinoti, su kuo jis kalbėjosi. Kas į tai įsivėlęs. Jie palauks Veido. Jis norės ten būti apklausos metu.

– Kas jiems pasakė? – paklausė Arlenas. – Ar tai buvo Baretas?

Nežinau.

Balsas tapo velniškai tylus, beveik visiškai negirdimas. Jis vėl suspaudė Oveno pečius ir suvokė, kad dabar visai pakibęs virš vaikino lavono. Prakaito lašas atsiskyrė nuo jo smakro ir nukrito mirusiam vaikinui ant veido.

– Pasakyk, ką man daryti, – tarė jis. – Ar dar galima jį išgelbėti?

Nežinau. Turi išvežti mano seserį iš čia. Dabar jie atvažiuos jos. Tavęs ir jos. Jie atvažiuos jūsų visų. Dabar jis nė vieno nepaliks gyvo. Tik ne po šito.

– Jos čia nebėra. Išsiunčiau ją. Ji važiuoja į šiaurę.

Arleno kvėpavimas pasidarė greitas ir trūksmingas. Jis nesitikėjo, kad bus taip sunku fiziškai, tačiau tai reikalavo nepaprastai daug jėgų, o jo kūnas reagavo taip, tarsi jis būtų ilgai ir įtemptai klampojęs pelkynais. Skaudėjo raumenis, galva tvinkčiojo, o šaltas prakaitas sunkėsi iš visų porų.

Gerai, pasakė Ovenas. Ji negali čia pasilikti. Ir tu negali.

– Bet Polas...

Nežinau. Galbūt. Vis dar yra laiko. Tačiau ir daugiau mirties. Daugiau nei manoji. Jeigu tu liksi, mirtis liks su tavimi. Aš tuo neabejoju. Sek paskui mano seserį. Važiuok su ja dabar, važiuok greitai.

Arlenas galvojo apie tai, o bangos plakėsi į krantą, vėjas gūsiais pūtė nuo Meksikos įlankos, sukurdamas šiugždančią plėvelę ant kraujo klano.

– Ar Polas su Makgratais? – pasitikslino.

Taip.

– Ir jis vis dar gyvas?

Kol kas. Tačiau aplink jį labai daug mirties.

– Ar gali mane pas juos nuvesti? – tarė Arlenas. – Ar gali man parodyti kelią?

Dabar jis kalbėjo praktiškai priglaudęs lūpas prie vaikino ausies, galėjo net užuosti varinį kraujo kvapą. Kiekvieną kartą Ovenui prabilus, jo balsas buvo vis tylesnis.

Galiu.

Galvos skausmas išsiliejo staigia, nepakeliama agonija, jam teko paleisti vaikiną ir atsilošti nuo lavono. Skausmas atlėgo, tačiau Arlenas buvo permerktas prakaito ir jautė, kaip iš nuovargio virpa visi raumenys. Viską vainikavo keistas svaigulys, tarsi jis per ilgai būtų prabuvęs be oro.

– Atleisk, – pasakė jis, pasilenkdamas į priekį ir dar kartą sugriebdamas vaikino pečius. – Man labai gaila.

Žinau. Kuždesys, veik negirdimas.

– Aš viską sutvarkysiu, – pažadėjo Arlenas. Vėjas vėl pakilo, plačiu gūsiu aptaškė verandą pavieniais lietaus lašais, ir staiga Arlenas pajuto, kad yra vienas, jis suvokė, pirmą kartą per keletą minučių, kad žvelgia į mirusio žmogaus akis. Šio veiksmo tikrovė kuriam laikui buvo išnykusi; tiesą pasakius, kurį laiką jis praktiškai nieko nematė, tik girdėjo. Tarsi būtų patekęs į transo būseną, tačiau dabar kažkas būtų iš jos ištraukęs, išstūmęs atgal į realybę.

– Tu nuo manęs tolsti, – pasakė.

Negaliu daugiau čia pats išsilaikyti, iš už laiko ir vietos ribų atsklido Oveno Kadžio kuždesys. Tu nežinai, kaip mane čia išlaikyti.

– Aš stengiuosi.

Taip. Bet dar negali to padaryti.

Labai tyliai. Beveik negirdimai. Arlenas tarė:

– Sudie. Kad ir kur keliautum, lengvos tau kelionės.

Ir viskas. Arlenas pajuto, kad Ovenas išėjo. Prakaitavimas liovėsi, drėgmė greitai nudžiūvo nuo jo odos, o tikrojo pasaulio garsai sugrįžo – kirų klyksmai, palmių lapų šiurenimas, medinio namo girgždėjimas.

Jo tėvas sugebėjo mirusiuosius išlaikyti ilgiau. Galėjo lengviau juos pašaukti. Kaip jam tai pavykdavo?

„Galėjai jo paklausti, – pagalvojo Arlenas, – bet to nepadarei. Tu atsisakei tikėti nors vienu jo pasakojimų žodžiu, o dabar jo patarimai, kuriuos galėjai gauti, tau nepasiekiami. Tau liko tik jo atsisveikinimo žodžiai – patarimas, kad privalai patikėti, ir pažadas, kad meilė pasilieka. Ir viskas. Pasistenk, kad tau to užtektų.“

Polas vis dar buvo gyvas. Bent jau kol kas. Jie jį paėmė, tačiau paėmė gyvą. Jis vis dar gali šiandien numirti. Tačiau jeigu Polo neliks, Arlenas pasirūpins, kad vaikis neišeitų vienas.

Jis atsitraukė nuo negyvo kūno, atsistojo. Nenorėjo palikti Oveno čia vieno, nenorėjo jo apleisti, tačiau kito pasirinkimo neturėjo. Užėjo į smuklę galvodamas, kad bent jau paims antklodę ir jį pridengs. Gal ir nedidelis pagarbos gestas, tačiau vis šis tas. Jis buvo nuėjęs gal kokius dešimt žingsnių per tamsų kambarį, kai dirstelėjo į savo atspindį veidrodyje už baro ir sustingo.

Iš stiklo už baro į jį žvelgė skeletas. Arlenas spoksojo į jį nejudėdamas, o tada lėtai pakėlė ranką tikrindamas atvaizdą. Vyras veidrodyje irgi sujudėjo, kauliniai pirštai stikle sukrutėjo. Arlenas suvilgė netikėtai išdžiūvusias lūpas, o kai jis tai padarė, vyras veidrodyje iškišo juodą liežuvį ir apvedė juo plikus, niekuo nepridengtus dantis.

Jeigu tu liksi, mirtis liks su tavimi, – sakė Ovenas. – Aš tuo neabejoju.

Jis nusisuko nuo veidrodžio ir pažvelgė pro langą, į keliuką, kuriuo visai neseniai išvažiavo Rebeka.

Sek paskui mano seserį, – dar jam sakė Ovenas.

Bet jis taip pat sakė, kad Polas vis dar gyvas.

Arlenas nebežiūrėjo į veidrodžius, kai perėjo kambarį ir susirado raktus nuo kabrioleto. Nežiūrėjo į veidrodžius lipdamas į antrą aukštą, iš kur atsinešė antklodę. Nežiūrėjo į juos ir vėl eidamas per kambarį į galinę verandą. Atsiklaupė šalia Oveno, paskutinį kartą užvėrė jo vokus, tada užtiesė antklodę ant viršaus ir užkišo galus, kad vėjas jos nenuplėštų. Užbaigęs pakėlė abu šautuvus ir apžiūrėjo. „M1903“ modelio Springfield ilgavamzdžiai. Vienodi. Rebekos ir Oveno tėvas tikriausiai nusipirko šią porelę tuo pačiu metu, kai įsigijo pistoletus. Tai buvo geri ginklai. Tokie atėmė daugybę gyvybių per daugelį metų. Toks jau tų gerų ginklų standartas.

Jis atidarė spynas ir įsitikino, kad abu šautuvai užtaisyti penkiomis trisdešimto kalibro kulkomis. Šie ginklai galėjo pasiųsti kulkas iš šešių šimtų jardų atstumo ir per pėdą suvaryti į pušies kamieną. Paskutinį kartą, kai Arlenas tokį laikė, ant jo vamzdžio buvo pritvirtintas durtuvas.

Jis užtrenkė spynas ir sugniaužęs po šautuvą kiekvienoje rankoje paskutinį kartą pažvelgė į uždengtą lavoną po savo kojomis. Tada nusileido nuo verandos ir apėjęs aplink namą nužingsniavo link automobilio. Debesys virš jo galvos buvo tamsūs ir sunkūs, tačiau dar nelijo. Paguldė ginklus ant galinės sėdynės ir atsisėdęs prie vairo užvedė variklį. Variklis buvo galingas, automobilis važiuos greitai. Nežinojo, kur važiuos, bet Ovenas sakė, kad gali rodyti jam kelią, ir jis juo patikėjo. Nematė priežasčių, kodėl numirėlis turėtų meluoti.

Prieš įjungdamas pavarą, dirstelėjo į galinio vaizdo veidrodėlį. Apšvietimas dėl dangumi lekiančių tamsių debesų buvo keistas ir nepastovus, tačiau jo akys atrodė tarsi jas būtų padengusi ledo pluta. Iš kišenės jis išsitraukė degtukų dėžutę, uždegė vieną ir iškėlė jį visai priešais veidą, pasilenkė arčiau veidrodėlio.

Jo akys buvo pilnos baltų dūmų. Jie sklendė iš jo akiduobių, susipynė su nuo degtuko kylančiais dūmais ir sūkuriais kilo į dangų ir ten susispietusius audros debesis. Ilgai žvelgė sau į akis, o tada užpūtė degtuką, įjungė pavarą ir tvirtai nuspaudė akseleratoriaus pedalą.

Ketvirta dalis

Numirėlio reikalai

50

Debesys sutirštėjo visai paslėpdami saulę, tačiau taip ir nepradėjo lyti. Tarsi kažkas būtų neleidęs liūčiai įsisiautėti, todėl ji vis labiau niršo. Dangus grėsmingai pritvinko, niekaip negalėdamas išsilieti, tik užgulė apačioje esantį pasaulį šešėliais, prispausdamas karštį bei drėgmę prie žemės. Arlenas nuvažiavo iki pat asfaltuoto kelio, sustojo T formos kryžkelėje ir pagalvojo: „O kur dabar?“

Pasuko į kairę. Nebuvo jokio sąmoningo sprendimo, jokios aiškios priežasties sukti į kairę, o ne į dešinę, tiesiog pažvelgė į abi puses ir pajuto, kaip koja atleido stabdžio pedalą ir persikėlė ant akseleratoriaus, kai jo akys įsmigo į vėjo mosuojamas pilkas samanas, nukarusias nuo kiparisų, augančių šiaurės kryptimi.

„Jis mane veda, – pagalvojo. – Ovenas rodo man kelią.“

Nežinojo, kaip jis tai daro, tačiau tikėjo tuo, jautė keistą tikrumą, kad būtent šis kelias nuves jį pas Polą.

Važiuojant per kiparisų giraitę vėjas sustiprėjo, viena kedeninių tilandsijų atplaiša tingia arka atskriejo link automobilio ir nutūpė ant keleivio sėdynės šalia. Buvo dar tik po pirmos, tačiau atrodė taip, tarsi jau būtų užslinkusios sutemos. Kubiečių laivas turėjo atplaukti po gerų aštuonių valandų. Jeigu apskritai pasirodys. Arlenas nujautė, kad jis nebeatplauks, kad jiems kažkaip bus perduota žinia ir kad neįvyks nieko, ko taip laukė Baretas ir jo draugai.

Rebeka dabar važiavo tuo pačiu keliu, gerokai jį pralenkusi, toldama. Ji turėjo mažiausiai dar keletą valandų, kol prasidės jos sunkvežimio paieška.

„O tada aš ją pasivysiu“, – bandė galvoti jis, bet užteko vieno žvilgsnio į galinio vaizdo veidrodėlį, kad vėl pamatytų dūmus savo akyse.

Jis daugiau niekada jos nepamatys.

Mintis buvo skausmingai karti. Jis niekada nebijojo mirties. Keletą kartų gyvenime netgi ilgėjosi jos. Tačiau tos dienos buvo praeityje, dar prieš sutinkant Rebeką.

Bet buvo savotiškai teisinga patirti tokią netektį. Taip turėjo įvykti. Jis prisiminė, kaip uždėjo rankas Ovenui Kadžiui ant pečių ir pažvelgęs tiesiai numirėliui į akis labai aiškiai išgirdo jo balsą, kalbantį visišką tiesą, paskui prisiminė savo vaikystės žygį pas Fajeto apygardos šerifą, ir kaip jo tėvo kraujas patvino dulkėse, žinojo, kad viskas padaro ratą laike ir sugrįžta į tą pačią vietą. Visiems tenka sumokėti už savo nuodėmes. Šiandien jam teks sumokėti už savąsias.

Važiuodamas keliu tolyn, viena ranka pasiekė galinę sėdynę ir perkėlė vieną šautuvą į priekį, atrėmė į savo koją, nukreipęs vamzdį į grindis, kad buožė ir gaidukas būtų kuo arčiau rankos.

Automobilis važiavo nuostabiai; Solomonas Veidas tikrai turėjo gerą skonį mašinoms. Arlenas visą laiką spaudė beveik septyniasdešimties mylių per valandą greičiu. Du kartus aplenkė kitus automobilius, judančius puse to greičio, matė, kaip jų vairuotojai iškėlė rankas susierzinę ir nustebę, o jis tik pralėkė pro juos ir nurūko tolyn. Į šiaurę nuvažiavo mažiausiai penkias mylias, praktiškai nepristabdydamas kirto dvi kryžkeles, kažkodėl įsitikinęs, kad tie keliai neveda ten, kur jam reikia, kol pasiekė dar vieną keturių kelių sankryžą ir vėl pajuto, kaip suka į kairę visiškai nemąstydamas. Asfaltas greitai dingo ir jis nudardėjo šunkeliu. Praėjusios nakties lietaus vandenys čia dar nebuvo nutekėję, todėl jam teko taškytis per gilias balas, o ratai keletą kartų prasisuko minkštame purve. Pietuose sudundėjo griaustinis, tačiau žaibų nesimatė, o ir vėjas nurimo. Jis bandė išlaikyti greitį, tačiau kelias buvo toks duobėtas ir išvažinėtas, kad jis bijojo, jog jeigu ir toliau taip lėks, visi ratai nulakstys. Vienas lietaus lašas kažkaip sugebėjo pataikyti jam į kaktą, kai kelias susiaurėjo ir virto savotišku siauru žaliu tuneliu. Keisti, rojaus paukščius primenantys augalai susispaudė prie keliuko, jų platūs žali lapai kilo į dangų ieškodami saulės šviesos.

– Kur aš važiuoju? – garsiai ištarė jis, tikėdamasis atsakymo, tikėdamasis, kad Oveno balsas galės pasiekti jį ir čia. Tačiau jį pasitiko tik tyla. Kelias vingiavo vis tolyn ir tolyn, nesimatė nė ženklo, kad čia gyventų žmonės, jį supo tik žalios džiunglės.

Jis tikėjo kiekvienu judesiu, kurį padarydavo automobilyje, tikėjo, kad jį veda miręs žmogus, bet jeigu tai tik kvailas proto triukas ir jis tik tolsta nuo Polo? Abejonės augo keliui vis toliau vingiuojant į miškus, kuo labiau jis tolo nuo bet kokios pažįstamos vietos, kol pagaliau jis taip sumažino greitį, kad automobilis judėjo vėžlio žingsniu. Tada Arlenas pradėjo svarstyti, ar nepasukus atgal. Tačiau keliukas buvo toks siauras, kad tai būtų buvę praktiškai neįmanoma padaryti. Purve matėsi padangų vėžės ir kanopų paliktos žymės, tačiau ką tai įrodė? Tik tiek, kad kažkas čia pravažiavo: tai nebūtinai buvo Makgratas.

Tada tarp medžių pasirodė dumblino vandens rėžis, per miškus vingiuojantis upokšnis ar siauras užutekis. Arlenas jį nužvelgė, pastebėjo, kad nors ir siauras, jis buvo gilus, ir prisiminė užutekyje pasirodžiusią valtį tą dieną, kai jis taisė stogą kaip tik po uragano. Joje sėdėjo Teitas Makgratas. Be to, Ovenas sakė, kad Makgratas šiandien atplaukė užutekiu.

– Čia reikiama vieta, – garsiai ištarė jis. – Tu baigi mane atvesti ar ne?

Ir vėl, jokio atsakymo. Kaip jis troško, kad galėtų girdėti Oveną, ar bent jau jausti, žinoti, kad važiuoja ne vienas, tačiau patvirtinimo negavo. Viską turėjo daryti remdamasis tikėjimu, privalėjo patikėti, o išvydus vandenį, tai tapo lengviau.

Jis važiavo toliau, kol priešais pasirodė iškleręs medinis tiltelis. Jis buvo labai senas. Arlenas nebuvo tikras, ar apskritai sugebėtų išlaikyti automobilio svorį, tačiau tada jo akys nukrypo pirmyn ir tai, ką jis išvydo, privertė pamiršti šį rūpestį.

Link jo važiavo kitas automobilis. Jis ką tik išsuko iš posūkio ir lėtai artėjo link tilto. Arlenas visiškai nuspaudė stabdį ir liko vietoje, stebėdamas, kaip jis artėja. Kai automobilis išniro iš šešėlių ir buvo pakankamai aiškiai matomas, Arlenas jį atpažino – apygardos šerifo automobilis. Toliveris.

Jis pajuto, kaip sulėtėja kvėpavimas, pajuto, kaip atsipalaiduoja raumenys – taip kažkada atsitikdavo svetimos šalies laukuose toli nuo čia – Arlenas apkabino delnu Springfield riešutmedžio buožę ir laukė.

Šerifo automobilis dar labiau sulėtino greitį, kai vairuotojas pastebėjo Arleną, bet vis tiek artėjo, kol iki medinio tiltelio jam liko maždaug šimtas jardų, o tada sustojo. Dabar Arlenas jau aiškiai matė Toliverį, stambų vyrą, sėdintį prie vairo su viena žemyn nuleista ranka, kurios nesimatė. Neabejotinai uždėta ant ginklo, kaip ir Arleno. Tik tiek, kad Toliverio ginklas buvo pistoletas. Jis nebuvo labai galingas, todėl kol Toliveris nepervažiuos tilto, žalos nepadarys. O štai Springfield galios turėjo pakankamai.

„Jie išgirs šūvį, – pagalvojo Arlenas. – Jis nuvažiavo pakankamai toli, tačiau ne tiek, kad jie neišgirstų šūvio.“

Toliverio automobilis staiga šovė į priekį, iš purvynės link senojo tilto, ir Arlenas suvokė, kad jeigu leis jam važiuoti toliau, šūvio garsas bus mažiausias jo rūpestis.

Jis patraukė rankinį stabdį, atsistojo, o šerifo automobilis, ratais rausdamasis per purvą, artinosi prie tilto. Uždėjo vieną kelį ant sėdynės, užsitikrindamas atramą, ištraukė Springfield ir uždėjo jį ant priekinio lango rėmo. Šerifo automobilio variklis užriaumojo nuo staiga paspausto akseleratoriaus – Toliveris tikriausiai išvydo ginklą ir suvokė, kas gresia. Arlenas nuleido galvą žemyn ir prispaudęs skruostą prie glotnios šautuvo buožės pažvelgė išilgai vamzdžio. Šerifo automobilis važiavo greitai, tačiau vis dar viena linija: kol nepasieks tilto, Toliveris negalėjo jo pasukti nei į dešinę, nei į kairę. Arlenas palaukė, kol priekiniai ratai užkabins tilto lentas, tada lėtai, kantriai iškvėpė, nusitaikė į dešinę nuo priekinio automobilio stiklo vidurio ir nuspaudė gaiduką. Ginklas jo rankose švelniai trūktelėjo – senas, bet nepamirštas pojūtis – tada jis išmetė tūtą, užšovė spyną ir vėl iššovė. Springfield liko dar trys šoviniai, bet dabar jam jų nebereikėjo. Automobilis paskutinį kartą trūktelėjo į priekį, variklio riaumojimas nurimo ir automobilis lėtai nuriedėjęs nuo tilto sustojo purve. Variklis vis dar veikė, tik akseleratoriaus pedalo niekas nebemynė. Toliverio nesimatė. Jis parkrito šonu, ant keleivio sėdynės.

Arlenas išlipo neišjungdamas savo automobilio variklio ir per klampų purvą nubėgo link šerifo automobilio atstatęs šautuvą į priekį. Pakankamai prisiartinęs priklaupė ant vieno kelio, nutaikęs šautuvą į keleivio dureles, ir palaukė. Toliveris galėjo apsimesti, kad jį prisiviliotų, o tada pakilti su pistoletu rankoje kaip tik tą akimirką, kai Arlenas sieks durelių rankenos.

Tačiau jis nepakilo. Dvi trisdešimto kalibro kulkos iš Springfield pasiekė savo tikslą: priekiniame stikle buvo dvi skylės, vos per keletą colių viena nuo kitos, jas supo suskeldėjęs stiklas, kaip tik virš vairo. Arlenas palaukė dar keletą sekundžių klausydamas, kaip gaudžia motoras, o tada pastebėjo, kaip iš automobilio netoli durų rėmo apačios kažkas kapsi. Kraujas.

Išvydęs jį pakilo ir nuėjęs link keleivio durelių, atidarė jas, viena ranka prispaudęs Springfield prie šono, taip ir nenukėlęs piršto nuo gaiduko. Stambus Toliverio kūnas buvo įstrigęs tarp prietaisų skydelio ir keleivio sėdynės, tvirtai įsispaudęs pečiais. Kraujas sutekėjo ant grindų po juo, o kai durelės buvo atidarytos, plona jo srovelė išsiliejo Arlenui ant batų. Arlenas matė, kaip sudrebėjo dičkio nugara. Bando kvėpuoti. Dar nenusibaigęs.

Ant vairuotojo sėdynės gulėjo pistoletas, ginklas, kurį Toliveris laikė, kai jį užklupo kulkos. Arlenas palinko virš jo, paėmė pistoletą ir užsikišo už diržo. Tada sugriebė šerifą už marškinių ir ištempė jį iš automobilio į purvynę.

Nuo kelio neatsklido jokio garso. Tačiau Springfield paleisti šūviai sukėlė daug triukšmo, o Arlenas numanė, kad Makgratai panorėję gali per šiuos miškus judėti be garso. Nugara atsisukęs į automobilį, kad apsisaugotų, apvertė Toliverį. Tam prireikė padėti šautuvą: šerifas svėrė gerus du šimtus penkiasdešimt svarų. Kai jam pavyko tai padaryti, Arlenas išvydo dvi skyles šerifo kūne, vieną aukštai dešinėje pusėje, kur ji prasimušė per raktikaulį, o kitą žemiau, arčiau krūtinės vidurio. Toliveris lėtai sumirksėjo, iš po jo vokų sklido dūmai, pajudino lūpas tarsi vandens ieškanti žuvis ir mirė. Arlenas kaipmat suprato, kas atsitiko: praeityje matė ne vieną vyrą mirties akimirką.

Arlenas tarė:

– Bloga žinia, drauguži: negali taip lengvai nuo manęs pasislėpti.

Jis atrėmė šautuvą į automobilį, tada pasilenkė žemyn, suėmė Toliverio galvą abiem rankomis, pakėlė numirėlio veidą aukštyn ir pažvelgė į jo akis.

– Dabar pat grįžk atgal, – pasakė, – ir papasakok man, kiek jų ten yra.

Tu daugiau niekada neperžengsi šito tilto.

Balsas buvo visiškai kitoks nei Oveno. Taip, galima buvo atpažinti, kad tai Toliverio balsas, tačiau jis pasikeitė, tapo tamsesnis, iškraipytas. Kol Arlenas laikė rankose mirusio šerifo galvą, vyriškio oda tapo bespalvė, balta tarsi smėlis mėnesienoje, tarsi iš jo kūno buvo ištraukta paskutinė uncija kraujo. Arlenas pajuto kūnu nueinantį virpulį, vos nemetė Toliverio ir nežengė atgal. Tačiau liko vietoje, nurijo ir pasakė:

– Aš nieko neklausiau apie tilto perėjimą. Klausiau, kiek jų ten yra.

Tu visai nesupranti šito žaidimo, ką? – sušnabždėjo Toliverio vaiduoklis. – Drauguži, mes čia ne tam, kad tau padėtume. Tik todėl, kad gali mus pasiekti, nereiškia, jog privalome tau padėti.

Arlenas nieko nepasakė. Toliverio kraujas bėgo torsu žemyn, šiltomis srovelėmis tekėjo gerkle, glostydamas Arleno rankų šonus.

Tu esi geras šaulys, – tarė Toliveris. – Tačiau Teitas – geresnis.

– Dar pažiūrėsim, – pasakė Arlenas.

O taip, pažiūrėsim. Tas vyrukas – žudikas iš prigimties, kito tokio nemačiau. Labiau gimęs žudyti nei gyvatė barškuolė ar ryklys. Tu dar tokio nematei. Ir tas senis nevertina niekieno gyvybės, išskyrus savo sūnų. O, tu? Tu bendradarbiavai su žmonėmis, kurie nužudė vieną jo sūnų. Pavadinčiau tai garantuotu mirties nuosprendžiu.

Pasaulis aplink Arleną ėmė suktis. Jis stengėsi sutelkti dėmesį į Toliverio akis, tačiau aplink tą centrą visa kita judėjo, sukosi medžiai, dangus ir spalvos. Visai nepriminė pokalbio su Ovenu. Dabar jautėsi tarsi apimtas siaubingos karštinės.

– Ar Veidas su jais?

Dar ne. Bet jis greitai čia atvažiuos. Jis dar pamatys tave, nespėjus baigtis tavo žemiškai kelionei, o tada labai pasigailėsi, kad atvažiavai šiuo keliu.

Arleno ausyse gaudė šaižus, aštrus triukšmas, ėjo bangomis, tarsi pulsas, tad jis užmerkė akis ir susiraukė. Kai vėl atsimerkė, gausmas buvo stipresnis ir atrodė, kad pasaulį aptraukė rūkas. Jis galėjo matyti tik Toliverio veidą, negirdėjo nieko kito, tik tą gausmą, ir...

Paleisk jį.

Kalbėjo ne Toliveris. Pažįstamas balsas, bet ne Toliverio. Ar tai Ovenas Kadis? Ne, jis, regis, sklido iš daug tolimesnių laikų. Tačiau toks pažįstamas. Toks velniškai pažįstamas. Kieno tai balsas? Kaip jis galėjo...

Paleisk jį.

...pamiršti tokį balsą, tokį gilų ir stiprų, ir valdingą? Žinojo jo šaltinį, gerai žinojo, tačiau čia, rūke ir gaudesyje, viskas buvo neaišku. Jeigu tik jis galėtų prisiminti...

Paleisk jį, sūnau.

Izaokas? Ne, negali būti. Juk negali taip seniai miręs žmogus pasiekti Arleną dabar ir pasakyti jam...

Pagaliau jis įsisąmonino paliepimą. Privalėjo paleisti Toliverį. Jis nuleido rankas nuo šerifo galvos ir atsilošė į automobilį jausdamas veriančio skausmo ietį, pervėrusią krūtinę.

„Kulka, – pagalvojo jis. – Mane ką tik pašovė.“

Tačiau kulkos nebuvo ir skausmas greitai praėjo. Jis užmerkė akis, vėl jas atvėrė ir giliai įkvėpė, o pasaulis vėl buvo stabilus, išskyrus dilgčiojimą ant rankų, kur odą sutepė Toliverio kraujas. Nusišluostė jį į kelnes, žvelgdamas žemyn į negyvėlį ir suvokdamas, kas ką tik vos neatsitiko – Toliveris jį laikė čia. Taip, Arlenas gal ir atvėrė kelią bendravimui, tačiau Toliveris beveik uždarė jo kelią atgal, o ta transą primenanti būklė, kurią jis pasiekė su Ovenu, šį kartą galėjo baigtis mirtimi. Jis negalėjo nieko aplink save matyti, nieko negirdėjo, būtų visiškai nesugebėjęs apsiginti, jeigu nebūtų sugebėjęs paleisti kūno ir atsitraukti. Kuo ilgiau jis laikė Toliverį, kuo ilgiau bandė koridorių išlaikyti atvertą, tuo giliau grimzdo į transą. Galėjo likti čia, ant kelio, labai ilgai.

Atsipeikėti padėjo jo tėvo balsas. Arleanas buvo beveik visiškai tuo tikras, ir kažkodėl tai jį sukrėtė labiau nei bet kuris kitas dalykas.

Šis žaidimas pavojingas. Tai tikrai nėra paprastas pokalbis. Ne, daug daugiau nei paprastas pokalbis, o tai, ką pasakė Toliveris, irgi tiesa – mirusieji neprivalo jam padėti. Sugebėjimas juos pasiekti – nebūtinai geras dalykas.

Jis atsistojo ir peržengė kūną laikydamas rankose šautuvą, atidžiai nužvelgė kelią priešais, miškus ir upokšnį, stebėdamas ir klausydamasis, tvirtai uždėjęs pirštą ant gaiduko.

Nieko nematė, negirdėjo nė vieno žmogaus sukelto garso. Jis pasitraukė atgal prie automobilio priekio ir uždėjo delną ant antvožo. Variklis vis dar veikė ir skleidė karštį. Toliveris galbūt atvažiavo iš toliau nei Arlenas iš pradžių galvojo. Visai gali būti, kad Makgratai vis dar nežino, kad jis čia. O galėjo būti ir taip, kad šitas variklis visada kaito ir Arleno laikas pavojingai sutrumpėjo.

Jis greitai nužvelgė automobilio saloną ieškodamas ginklų. Nebuvo nė vieno, išskyrus pistoletą, kurį jis jau paėmė iš šerifo, tačiau rado dar ir dvi poras antrankių. Gale taip pat buvo ilgoka grandinė su pakabinama spyna. Arlenas pasikabino antrankius kitoje diržo pusėje nuo pistoleto, o tada atsitraukė atgal ir nužvelgė kūną. Stambūs Toliverio delnai gulėjo išskleisti purve ir Arlenas prisiminė, kaip šerifas jį talžė areštinėje, kol Solomonas Veidas stovėjo atsirėmęs į grotas ir viską stebėjo netardamas nė žodžio.

Jis greitai atvažiuos, – sakė Toliveris. Veidas pakeliui.

Arlenas apie tai pagalvojo ir apsisukęs nužvelgė tankiai suaugusius medžius aplink kelią, iš abiejų tiltelio pusių. Pastebėjo vieną šaką, kuri buvo pakankamai žemai pasvirusi ir pakankamai tvirta jo sumanymui. Tačiau teks paskubėti. Jis jau nusprendė, kad jeigu Makgratai taip ilgai išlaikė Polą gyvą, tai dar palaikys, kol atvyks Veidas, bet negalėjo leisti, kad jį kas nors pamatytų ant kelio.

Jis patraukė šerifo automobilį nuo tilto ir nuvairavo pakankamai toli nuo kelio, kad galėtų pravažiuoti kabrioletu. Pervažiavęs per tiltą kabrioletu pastatė jį už šerifo automobilio. Jam užteko dviejų mėginimų, kad permestų vieną tempimo grandinės galą per šaką, o tada nuleido ją taip, kad abu galai būtų ant kelio. Grandinė buvo pakankamai ilga. Jis nusiėmė vienus antrankius ir surakino jais Toliverio kulkšnis. Nutempė kūną link grandinės, pritvirtino ją prie antrankių, tada įstūmė Toliverio kūną į griovį, sugrįžo prie Oveno automobilio ir pritvirtino laisvą grandinės galą prie galinio buferio. Įlipęs į kabrioletą važiavo labai lėtai, colis po colio irdamasis į priekį. Grandinė įsitempė ir ėmė slysti medžio šaka, o tada Toliverio kojos pakilo į orą. Pasijuto trumpas trūktelėjimas, kai grandinė už kažko užsikabino, bet Arlenas stipriau spustelėjo akseleratorių įvarydamas automobilį į žolėmis apaugusį, provėžuotą griovį. Grandinė vėl pajudėjo, o Toliverio kūnas iškilo į orą.

Jis toliau varė automobilį į priekį, kol šerifas pakibo per keturias pėdas nuo žemės, žemyn galva, jo kūnas svyravo visai kaip Oveno Kadžio. Kraujas lašėjo nuo lavono į purviną kelią. Bet koks vairuotojas, pasukęs iš už kampo, neišvengiamai jį pamatys.

– Nagi, Veidai, – pasakė Arlenas tyliai lipdamas iš kabrioleto, o grįžęs prie šerifo automobilio įsitaisė prie vairo su šautuvu ant kelių. – Atvažiuok.

Prieš pajudėdamas metė žvilgsnį į galinio vaizdo veidrodėlį, pamatė tamsų dangų ir vėjyje siūbuojantį kūną ir dūmus – tamsesnius, tirštesnius – savo akyse.

Teisėjas jau labai arti.

51

Už tilto kelias vis labiau leidosi, o žemė abipus jo darėsi vis labiau pelkėta, grioviai virto juodais duburiais, o susipynusios mangrovių šaknys driekėsi tolyn, kur upokšnis raitėsi savo vaga, per daug nenutoldamas nuo kelio. Jis nuvažiavo mažiausiai dar vieną mylią nieko nepastebėjęs, ir atstumas jį nuramino – nelabai tikėtina, kad Makgratai girdėjo susišaudymą prie tilto.

Galiausiai keliukas staigiai pasuko į dešinę ir dar labiau susiaurėjo, todėl jis išjungė variklį ir išlipo iš automobilio. Dar nematė jokio namo, tačiau jautė, kad turėtų būti arti. Akimirką priklaupė šalia automobilio ir klausėsi, stebėjo. Iš medžių sklido tik vėjo šiurenimas ir paukščių čirpavimai. Bangos švelniai plakėsi į krantą čia pat už miško, upelio vanduo buvo pakilęs aukštai po vakarykštės liūties. Dangus atrodė taip, tarsi gana greitai turėjo vėl prapliupti. Būtų gerai, jeigu pradėtų lyti – jam visai nepakenktų garsus slopinantis šydas. Tačiau kol kas debesys tik spietėsi į krūvą ir tamsėjo, bet neišspaudė nė lašo. Retkarčiais nugrumėdavo vienas kitas griaustinis, tačiau toli, toli pietuose.

Jis pasileido pirmyn pėstute. Buvo keista judėti abiejose rankose laikant po šautuvą, su už diržo užkištu revolveriu ir antrankiais, tačiau jam atrodė geriau turėti visus ginklus kokius įmanoma, jeigu vėl pakliūtų į susišaudymą. Ištuštinti vieną Springfield, mesti jį, pradėti šaudyti antru, ištuštinti jį, tada pereiti prie pistoleto. Jeigu atsitiks taip, kad ir šio būgnas ištuštės, jam tikriausiai jau nebebus prasmės iš naujo jį užtaisyti.

Kelias čia buvo taip apaugęs medžiais, kad jų paunksmėje atrodė visiškai sutemę. Medžiai spietėsi artyn iš abiejų pusių, o vėjas juos šiaušė taip, kad jie nuolat girgždėjo – garsas jį neramino, nes sklido iš velniškai arti. Tai buvo vienas iš tų dalykų, kurie jam nepatiko šioje šalies dalyje: lapai buvo visai prie pat, o ne aukštai virš galvos. Lapų šnarėjimas penkiasdešimt pėdų virš galvos kėlė mažiau nerimo nei per dešimt colių į kairę nuo ausies.

Jis net nesusimąstė, kad reikėtų išsukti iš kelio ir skintis taką per tankmę. Tai jį tik sulėtintų ir keltų daugiau triukšmo. Net jeigu Makgratai – veikiausiai – negirdėjo šūvių garso, jie tikrai bus pasiruošę nemalonumams. Ši diena buvo kupina nemalonumų, ir jie dabar tai jau puikiai žinojo.

Miškas dešinėje praretėjo ir jis pastebėjo, kad toje vietoje upokšnis susilieja su mangrovėmis, sukurdamas pelkę tarp susiraizgiusių šaknų, primenančių šimtus sustingusių gyvačių. Arlenas priartėjo prie nedidelio skardžio, kur šunkelis vėl pakilo, ir iš karto pastebėjo pirmąjį pastatą.

Tai buvo stoginė ar daržinė, ant kurios sienos ištemptas džiūvo kažkieno kailis. Tamsiai pilki šeriai, tikriausiai šerno. Nuo pastato sklido dūmų kvapas, bet pačių dūmų nesimatė. Kad ir kokia ugnis ten degė anksčiau, dabar ji buvo užgesinta. Tolėliau pastebėjo kito pastato stogą, šį kartą tai buvo rąstų namelis, ilgas ir žemas. Arlenas iš karto nėrė į piktžoles, staigiai priklaupė jausdamas, kaip pro kelnes persismelkia drėgmė. Jis paguldė vieną Springfield tarp žolių, iškėlė kitą, prispaudė jį prie šlaunies.

Kažkur priekyje girdėjosi balsai, tačiau jie sklido ne iš rąstinio namelio. Iš pradžių jis pagalvojo, kad jie sklinda iš namo vidaus, bet tada labiau susivokė erdvėje ir suprato, kad garsai sklinda iš po jo, tos namo pusės, kurios jis nematė, bet kuri buvo arčiau upokšnio. Jis girdėjo batų dunksėjimą į lentas, vandens teškėjimą ir suvokė, jog ten tikriausiai yra prieplauka.

Kiek sūnų turėjo Teitas Makgratas? Tą naktį, kai visa šeima atvyko į „Kiparisų namus“, su juo buvo trys. Jeigu dabar už namo buvo visi, tai reiškė, kad jam reikia galvoti apie keturis priešus. Nebent buvo dar ir kitų. Kaimynų, pusbrolių, bendrininkų. Po galais, dabar čia jau galėjo būti ir vyrukai iš Naujojo Orleano, gal net patys kubiečiai. Jo tykoti galėjo kad ir tuzinas priešų.

Jis prasibrovė toliau nuo kelio, vanduo burbuliavo po kojomis, permerkdamas batus ir kelnes. Nukreipęs šautuvą į rąstų namelį, prisimerkęs pažvelgė išilgai vamzdžio ir jam patiko tai, ką išvydo. Jis greitai galėtų iššaudyti vyrus, jeigu jie paprasčiausiai iš ten išeitų ir stoviniuotų. Dar ne taip seniai jam teko greitai šaudyti iš Springfield, todėl visų įgūdžių neprarado.

Tačiau pirmiausia reikia juos iš ten išvilioti.

Jis palaukė dar keletą minučių klausydamasis tų duslių balsų, tačiau nieko nematė, o tada iššliaužė iš šlapio griovio ir sugrįžo link kelio pakraščio, eidamas atbulomis, aukštai iškėlęs ginklą. Antrąjį Springfield paliko žolėse. Žinojo, kur jį rasti prireikus.

Grįždamas keliuku atgal jis sutelkė dėmesį į šerifo automobilį. Ypač į priekinį stiklą. Norėjo žinoti, kaip arti reikia būti, kad aiškiai pamatytum kulkų padarytas skyles. Greitai suvokė, kad dėl medžių metamų šešėlių situacija geresnė nei tikėjosi. Net ir žinodamas, kad stiklas suvarpytas kulkų, norėdamas jas pamatyti turėjo prisiartinti maždaug per šimtą pėdų.

Šerifo automobilis buvo vienintelė priedanga, kurią jis turėjo, vienintelė galimybė juos sutrikdyti. Jis pagalvojo, kad turi du veikimo būdus: vienas buvo įsėlinti į sodybą ir pradėti šaudyti; antras rėmėsi šiokia tokia klasta. Jis žinojo, kad gali nušauti keletą vyrų pasirinkęs pirmąjį kelią, tačiau priešų pašalinimo jam neužteko. Jis privalėjo surasti Polą, o tam reikėjo sužinoti, kur vaikis laikomas. Kai prasidės šaudymas, savo noru tokios informacijos atskleisti niekas nenorės.

Vienintelį kartą jis matė sūnus tą dieną, kai jie atvyko į „Kiparisų namus“ atkeršyti už savo brolio mirtį, bet ir tada Teitas kalbėjo už visus. Būtent Teitas turėjo reikalų su Veidu, Teitas su Veidu keliavo. Tai jis darė sprendimus, jis buvo vadas. Arlenas tikėjosi, kad būtent jis išeis pažiūrėti, kodėl sugrįžo Toliveris.

O gal ir ne. Galbūt jie visi atslinks miškais atstatę ginklus. Jeigu jau taip atsitiks, antroji Arleno galimybė staigiai virs pirmąja, o tada jis privalės griebtis abiejų Springfield ir tikėtis, kad senieji instinktai dar gyvi. Tačiau jeigu Teitas Makgratas išeis vienas...

– Meilė pasilieka, – tyliai pasakė Arlenas, atidarydamas Koridoriaus apygardos šerifo automobilio dureles ir įsitaisydamas prie vairo. Tai buvo paskutiniai jo tėvo žodžiai, ir jis velniškai tikėjosi, kad jie teisingi. Ką ten Toliveris pasakė apie Teitą Makgratą? Kad vienintelės žmogiškosios būtybės, kurių gyvybes vertino Teitas – jo sūnūs. Arlenas ketino patikrinti, ar jo žodžiai teisingi. Jeigu pavyktų prie šio automobilio atsivilioti senį Teitą vieną, jis ketino padaryti kai ką, ko dar tikriausiai niekas nemėgino padaryti šiame pasaulyje – laikyti įkaitais gyvuosius, kad užsitikrintų numirėlio pagalbą.

52

Bevažiuojant ant priekinio stiklo užtiško keletas lietaus lašų, akimirką jis tikėjosi, kad pagaliau ateis viską dengianti liūtis, tačiau lietutis iš karto liovėsi. Springfield gulėjo jam ant kelių, pistoletas ant keleivio sėdynės. Po šlaunimis jautė šiltą drėgmę. Toliverio kraujas. Visas automobilio vidus juo atsidavė, viską persmelkė drėgnas vario kvapas, sustiprintas karščio.

Jis nuvairavo prie pat tos vietos, kur paliko savo antrąjį šautuvą. Ten, kur dar nesimatė pastatų. Niekas nesujudėjo, tačiau kažkas tikrai turėjo išgirsti artėjantį automobilį. Jam užgniaužė gerklę. Atėjo lemtinga akimirka. Pasiruošimai baigėsi; netrukus prasidės mūšis.

„Man teko išsigelbėti ir iš baisesnių vietų, – pagalvojo jis. – Aš buvau Belo miške. Gal ateis laikas, kai šioje šalyje jis nieko niekam nebereikš, tačiau tiems, kurie ten buvo, jis padarė vieną iš dviejų dalykų: arba nužudė, arba pakeitė baimės suvokimą. Ši vieta manęs negąsdina. Tik ne po to miško.“

Jis dirstelėjo į veidrodėlį, pasižiūrėjo, kaip dūmai sūkuriuoja akyse, ir pagalvojo: „Tačiau gyvam iš čia išsikapstyti man nepavyks. Vadinasi, turėčiau bijoti dar mažiau.“

Pabaiga buvo arti. Ta mintis teikė savotiškos ramybės. Liko tik keli nebaigti darbeliai.

Vieta buvo gera, arti mangrovių, kur upokšnis išsiliejo iš savo kraštų ir pavertė pelkynę negiliu tamsaus vandens tvenkiniu. Aukštos ir tankios nendrės bei kiti žolynai augo griovyje suteikdami puikią priedangą. Virš galvos kunkuliavo debesys, kai kurie jų sluoksniai buvo juodi kaip šviežiai išlietas degutas, kiti – vyno spalvos. Po jais driekėsi mangrovių medžiai, sustiprindami ir taip tamsios dienos šešėlius; tvyrojo prietema, tarsi jau būtų užslinkusios sutemos.

Jis įjungė priekinius žibintus ir jų spinduliai šovė keliu daug toliau, negu būtų galima paprastą dieną, aštrūs, balti ir, jis tikėjosi, trukdantys iš karto pastebėti kulkų padarytas skyles priekiniame stikle. Jie taip pat nukreips dėmesį nuo vandens, o plotas šalia automobilio atrodys dar tamsesnis.

Vos tik įsijungė šviesos, Arlenas pravėrė vairuotojo dureles ir įstūmė Springfield į sausiausią žolių kupstą, kokį pastebėjo. Kai per petį pažvelgė į keliuką, nieko nepamatė. Be jokios abejonės, Teitas Makgratas vietą savo sodybai pasirinko čia dėl to, kad iki jos buvo praktiškai neįmanoma nemačiomis prislinkti, tačiau dabar tai veikė prieš jį: būtų velniškai sunku nemačiomis išslinkti iš namelio. Arlenas juos išgirs vos prisiartinus.

Kai šautuvą paslėpė, Arlenas viena ranka suėmė Toliverio pistoletą, kita išsitraukė kišeninį peilį ir jį atlenkė. Peilis buvo nedidelis, bet geras. Turėjo stiprią, grublėtą rankeną, kurią buvo patogu sugriebti, ir keturių colių nerūdijančio plieno ašmenis, kuriuos Toliveris reguliariai galando. Tvirtai suspaudė jį kairėje rankoje ir išslydo pro duris, o tada vėl pasilenkė atgal į vidų ir pistoleto drūtgaliu trinktelėjo per garso signalą. Du trumpi pyptelėjimai, o tada vienas ilgas mykimas. Tikėjosi, kad tai nuskambėjo kaip sutartas ženklas. Dar tris kartus sublyksėjo šviesomis ir tada paliko automobilį.

Nusėlino į griovį, atsargiai pasinaudojo tarpu tarp nendrių, kad paskui save nepaliktų sutryptų ir sulaužytų stiebų. Vanduo kaipmat permerkė jo drabužius, atšaldė kūną. Vieną ranką sukišo į žemę, užgriebė saują tiršto, juodo purvo ir išsitepė juo veidą bei kaklą. Aplink jį zvimbė vabzdžiai, vienas uodas iš karto atsigėrė iš jo rankos, tačiau jis nemėgino jo nuvyti. Sustingo įsmeigęs žvilgsnį į kelią ir jį supančius medžius.

Nuslinkus nuo tarpo gilyn į vandenį, atsargiai, kad nepažeistų nendrių ir nebūtų taip lengva pastebėti, jį greitai paslėpė aukšti stiebai. Jis įsidėmėjo, kiek žingsnių buvo likę iki automobilio, kai pasimatė kulkų paliktos skylės priekiniame stikle, ir pasistengė nubristi tą patį atstumą. Geriausią vietą surado likus maždaug aštuoniasdešimt pėdų iki automobilio priekio. Jis judėjo kaip galėdamas greičiau, susigūžęs, jog net ir pečiai būtų panirę po vandeniu, iškišęs tik pistoletą, kad nesudrėktų.

Dabar jis brido iki kaklo vandeniu, tuo pačiu užutekiu, kuriame tik per kelias mylias nuo čia link žemupio tie patys vyrai paliko merginą iš Kasadagos, Gveną. Jis įsitaisė už nendrių guoto visai prie pat kelio. Padėjo pistoletą tarp jų stiebų, tada dar labiau pritūpė, kol vandens paviršių siekė jo smakras. Kelią iš čia galėjo matyti tik kaire akimi: visą kitą vaizdą užstojo nendrės. Priekiniai žibintai skleidė ilgus, tuščius šviesos spindulius į tamsą. Juose niekas nepasirodė.

Daugiausia vilčių jis dėjo į šerifo automobilį, jo planui jis buvo kritiškai reikšmingas. Toliveris jiems buvo draugas, ne priešas, tuo pačiu automobiliu išvažiavo iš čia mažiau nei prieš valandą. Jo sugrįžimas, nors ir netikėtas, neturėtų iš karto ir būtinai reikšti tikrų nemalonumų. Arlenas vylėsi, kad Teitas išgirs garso signalą, pamatys žibintų blykčiojimą ir pagalvos, kad tai koks nors sutartinis ženklas, kad Toliveris jo šaukiasi, nes kažkas pasikeitė. Galbūt šerifas pakeliui sutiko Veidą ir sulaukė naujų nurodymų; galbūt pamatė ką nors, kas jam nepatiko, o gal sumanė ką nors pasakyti. Galbūt šerifui ir buvo neįprasta sėdėti automobilyje neužeinant į vidų, tačiau tą dieną, kai į „Kiparisų namus“ atvežė Ovenui pinigus, jis sustojo ant kalvelės ir paspaudė garso signalą. Tada pylė lietus, bet dabar jis irgi galėjo greit prasidėti.

Kai pagaliau išgirdo pirmąjį žingsnį, kažkieno pėda užmynė ant šakelės, o tai reiškė, kad artėjantis žmogus eina šalikele, ne kelio viduriu. Automobilio garso signalas ir šviesos jį atviliojo, tačiau jis dar nepasitikėjo jais. Ne visiškai.

Gerai. Visai kaip planuota.

Ateinantysis judėjo kelio pakraščiu iš Arleno pusės. Irgi gerai, taip, kaip planuota. Kad ir kas ėjo, artėjo prie durelių iš vairuotojo pusės. Žingsniai vis garsėjo ir garsėjo, o Arlenas vis dar nieko nematė. Jis taip giliai pritūpė griovyje, kad net jo smakras paniro po vandeniu, galva buvo įkišta į nendrių tankmę, juodai nutepta purvu. Žingsniai buvo labai arti ir staiga visiškai nutilo, o dingus tam garsui, Arlenas pajuto, kaip sustingsta širdis.

„Pamatė? Ar aš buvau...“

Traškesys atsinaujino. Pėdos vėl pajudėjo, ir dabar jos buvo ne daugiau nei už dvidešimties žingsnių. Paniręs vandenyje, Arlenas kiečiau suspaudė pirštus aplink peilį. Matė pistoletą, gulintį nendrėse, ir žinojo, kad bet kada gali jį pačiupti, tačiau ar padarytų tai pakankamai greitai?

Tu esi geras šaulys, – kuždėjo Toliverio vaiduoklis. – Tačiau Teitas – geresnis.

Dar pažiūrėsim, – tada pasakė Arlenas. Taip, tikrai sužinos.

Jis nenorėjo šauti. Norėjo – reikėjo – kad tai būtų tylus nužudymas.

Pasigirdo dar vienas žingsnis, dar ir dar vienas. Atrodė, kad dabar jie artėja greičiau, su didesniu pasitikėjimu, tarsi šerifo automobilio vaizdas nuramino tą, kuris artinosi. Arlenas dar nematė to vyro, bet beveik buvo tikras, kad ateina Teitas. Keliu judėjo tik vienas žmogus, o Teitas tikrai nebūtų pasiuntęs nė vieno iš savo sūnų kalbėtis su Toliveriu vienu du. Jis būtų atėjęs pats.

Kaip tik tada vieno žibinto skleidžiamo spindulio pakraštyje sušmėžavo šešėlis, ir Arlenas išvydo sunkius brezentinius batus bei purvu nutaškytas kelnes. Dar vienas žingsnis į priekį ir dabar jis jau visiškai galėjo matyti vyrą – Teitą Makgratą. Senis ėjo greitais, trumpais žingsniais, tačiau jo galva sukiojosi į visas puses, žvalgydamasi visur, tik ne į šerifo automobilį. Saugosi užpuolimo – labai protingas veiksmas, tačiau juo ilgiau jis žvalgysis į pelkėtus miškus, tuo ilgiau nepastebės poros kulkų skylių kaip tik virš vairo.

Teitas turėjo peilį makštyje prie diržo ir ilgavamzdį revolverį dešinėje rankoje, kurį laikė nuleistą prie šlaunies.

Teitas geresnis...

Jis tikrai galės greičiau prisitaikyti. Arlenui reikės judėti greitai, greičiau, nei jo kūnas judėjo daugelį metų, netgi greičiau, nei jis vis dar sugebėjo judėti. Ir kaip tik dabar Teito dėmesys vis labiau krypo į šerifo automobilį.

„Palauk, kol jis pamatys skyles“, – netikėtai pasakė sau Arlenas, ūmai pakeisdamas pradinį planą. Jis norėjo pajudėti prieš Teitui suvokiant, kad kažkas iššovė į šerifo automobilį, tačiau dabar instinktai kuždėjo, jog tą vieną suvokimo sekundę Teito dėmesys bus sutelktas į vieną tašką. Bent jau akimirką jis matys tik automobilį.

Teito batai trypė purvą ir nendres ne daugiau nei per penkias pėdas nuo Arleno, o tada praėjo pro šalį. Vandenyje Arlenas pajudino pirštus ant peilio rankenos. Žemė čia buvo minkšta, bus velniškai sunku greitai nuo jos atsispirti, todėl jis atsisakė minties visiškai iššokti iš griovio. Ne, jam pirmiausia reikės griebti Teito kojas, nusitempti jį žemyn ir greitai viską užbaigti. Jam reikės...

Makgrato pėda sustingo ore, trūktelėjo ir sujudėjo, tarsi jis būtų tamsoje ieškojęs vietos, kur ją pastatyti, o kai ji pagaliau nusileido ant žemės, Arlenas suvokė, kas ką tik atsitiko – senis pastebėjo kulkų paliktas skyles.

Arlenas staigiai pakilo iš vandens ir nendrių, o minkštas purvas kabinosi prie jo batų ir bandė jį susiurbti atgal, tarsi pati šių vietų žemė būtų Teito Makgrato sąjungininkė. Jeigu jis būtų bandęs pasiekti vyrą visu ūgiu, tikrai būtų buvęs nušautas, tačiau tas paskutinis sprendimas, pirmiausia pulti kojas, jį išgelbėjo. Jam pavyko kaire ranka apkabinti Makgrato kulkšnį ir stipriai trūktelėti, o Teitas apsisuko grakščiai ir lanksčiai tarsi jaunuolis futbolo aikštėje, tuo pačiu metu atsukdamas savo revolverį.

„Tik nešauk, – pagalvojo Arlenas, – nešauk, man reikia tylos, man reikia tylos!“

Teitas iššovė. Nuspaudė gaiduką jau krisdamas žemyn, ir kulka praskriejo toli nuo Arleno, įsirėžė į už jų susiraizgiusias mangroves, tačiau žala buvo padaryta: šį kartą nebuvo jokios abejonės, kad šūvį kas nors išgirdo.

Teitas Makgratas nukrito ant nugaros ant šunkelio, tačiau atrodė, kad beveik nepajuto smūgio, nes jau suko revolverio vamzdį Arlenui į veidą, bet Arlenas numušė jį kaire ranka ir smeigė dešine.

Kai Arlenas suvarė kišeninį peiliuką į Teito krūtinę, giliai, iki pat rankenos, nuaidėjo dar vienas šūvis. Arlenas visai išlipo iš griovio, prispaudė ginklą laikančią Teito ranką prie žemės, ištraukė savo peilį – jo kaklą aptaškė šilto kraujo fontanas – o tada vėl smeigė jį žemyn, šį kartą taikydamas aukščiau, į širdį. Į antrąjį dūrį sutelkė visas jėgas, pajuto, kaip ašmenys sminga gilyn, kol užstrigo rankena, o tada dar stipriau užspaudė jį visu kūnu, jausdamas, kaip net ir pati rankena sulenda į žaizdą, skleisdama siaubingą plyštančio kūno garsą. Teitas Makgratas prasižiojo, tarsi ketintų išleisti skausmingą kauksmą, bet nieko nepasigirdo.

„Jis gal ir geresnis šaulys, Toliveri, – pagalvojo Arlenas, – tačiau ne visada viskas baigiasi šaudymu.“

Jis žinojo, kad dabar, po tų dviejų šūvių, jie tikrai ateis, todėl nė kiek neužtruko ir iš karto pradėjo trauktis, slysdamas atgal į nendres, abiem rankomis apkabinęs Teito kulkšnis, nusitempdamas numirėlį į vandenį.

53

Žinoma, be lavono būtų judėjęs greičiau, tačiau Arlenui to kūno reikėjo. Jis paėmė Teito revolverį, iš žolių ištraukė Toliverio pistoletą ir abu užkišo už negyvėlio diržo. Tada paguldė Springfield skersai Teito krūtinės ir atbulomis nubrido vandeniu, tempdamas lavoną iš paskos.

Vėl sudundėjo griaustinis, jo grumėjimas tęsėsi ir tęsėsi, tarsi liūtis būtų rąžiusis prieš pradėdama tikrą darbą. Vis dar pietuose, bet šį kartą arčiau. Čia, apačioje, mangrovių sąžalynuose, buvo beveik visiškai sutemę, ir jis tuo tik džiaugėsi.

Dar nematė nieko artėjant, tačiau negalėjo ir nieko girdėti, o tai kėlė nerimą. Tyla reiškė, kad jie elgiasi atsargiai. Jeigu po šūvių garsų visi būtų atbėgę keliuku, jis labai greitai ir lengvai būtų galėjęs juos nušauti.

Tačiau jis jau suprato, kad rąstų namelyje buvę žmonės dabar nedarys neapgalvotų klaidų. O tai reiškė, kad numirėlis jo rankose taps siaubingai svarbiu.

Meilė pasilieka.

Dabar jis patikrins, ar taip ir yra.

Jis vėl nusibrovė į mangroves stengdamasis per daug neišsikišti, tempdamas vandens paviršiuje plūduriuojantį kūną. Dumblas po jo pėdomis buvo labai minkštas, buvo sunku per jį eiti, tačiau paini šių keistų, uraganams atsparių medžių šaknų sistema suteikė jam priedangą. Jis brido atbulas, kol surado šaknų raizgynę, išsiraičiusią po ir virš vandens, mažiausiai per tris pėdas aukštyn, o tada įsitaisė ant jų taip, kad jo nugara rėmėsi į priešingą nuo kelio kamieno pusę, o priešais plūduriavo Teitas Makgratas. Iš šios pozicijos jis nė velnio nematė, tačiau per daug dėl to nesijaudino: niekas negalėjo ir į jį iššauti, nebent būtų tiesiai priešais, o tam reikėtų perbristi velniškai didelį plotą atviro vandens. Dabar turėjo laiko, jam to ir tereikėjo. Laiko pasikalbėti.

Pasižiūrėjo į Makgrato kūną. Vyriškio burna buvo praverta, matėsi pageltonavę dantys, keleto jų trūko, o ilgi žili plaukai tarsi vėduoklė išsiskleidė pelkynų vandenyje. Arlenas nužvelgė viską vienu žvilgsniu, apimtas nuostabos dėl savo sugalvoto plano. Idėja buvo visiškai beprotiška, tačiau jis tikėjo, kad ji pavyks.

Meilė pasilieka, – pažadėjo jo tėvas. Jeigu tai tikrai tiesa, Arlenas netrukus sulauks numirėlio pagalbos.

Jis nukėlė Springfield nuo Makgrato krūtinės ir atrėmė į medį, o tada viena ranka įsikibo į mangrovės šaknis, tarsi ieškodamas inkaro realybėje, tik tada ištiesė dešinę ranką ir atstūmė Teito Makgrato vokus. Paskui pakišo tą pačią ranką po negyvėlio nugara, kad išlaikytų jį tiesiai ir pakreiptų į save jo veidą, ir prabilo tyliai, bet aiškiai:

– Aš juos visus nužudysiu. Supranti? Žinau, kad mane girdi. Visą dieną užmezginėjau ryšį su negyvėliais ir dabar noriu tą patį padaryti su tavimi. Štai ką pažadu, seni: jeigu man nepadėsi, nušluosiu tavo sūnus nuo žemės paviršiaus. Tavo sūnus ir visus, kas ten dar laukia. Žmoną, dukterį – man nusispjaut. Visus juos išžudysiu.

Atsakymo nebuvo, tačiau jis jautė, kaip vėl pamažu slysta per tas neregimas duris. Jausmas buvo nepaprastai keistas, tarsi vienu metu ir kristų, ir tuo pat metu jį suspaustų sienos, tarsi įvirtus į gilų, siaurą šulinį. Pirmiausia išnyko jo periferinis matymas: iš pradžių pasaulio pakraščiai suvirpėjo, papilkėjo, ėmė blukti pelkė, kol jis galėjo matyti tik Makgrato veidą. Jo akys buvo piktos, rudos, net ir mirdamos išlaikė nuožmumą. Kairiąja ranka Arlenas tvirčiau suspaudė mangrovės šaknį, nenorėdamas, kad pasikartotų situacija, į kurią pateko susiekęs su Toliveriu.

– Privalai prabilti greitai, Teitai, – pasakė jis, ne tokiu tvirtu kaip anksčiau balsu. – Neduosiu tau daug galimybių, senuk. Paliksiu tave čia, o tada juos išžudysiu. Jeigu nori, pasiųsiu juos pas tave.

Nieko. Arleno galvą užliejo skausmas, gerklė išdžiūvo, o visas pasaulis papilkėjo ir atrodė apgaubtas miglos, išskyrus tas rudas akis. Delnu jautė šiurkščią mangrovės šaknies žievę, bandė sutelkti dėmesį į ją, tačiau negalėjo, todėl staigiai atitraukė dešinę ranką nuo Makgrato ir paleido negyvėlį laisvai plūduriuoti vandenyje. Lavonas lėtai nuplaukė toliau, kojos nugrimzdo, o torsas sukosi tol, kol veidas buvo nugręžtas nuo jo. Arlenas pagavo kūną ir prisitraukęs atgal sugrūdo į mangrovės šaknis, kad srovė nenuneštų tolyn. Tada paėmė Springfield ir pakėlė jį, priglaudęs pirštą prie gaiduko.

– Kaip sau nori, – pasakė Arlenas, jausdamas silpnumą. – Daviau tau galimybę, kalės vaike. Dabar pasiųsiu tavo berniukus pas tave.

Jis palinko link medžio šono, įkišo Springfield vamzdį tarp dviejų šaknų ir vėl pažvelgė į kelią. Šitos mangrovės buvo viena geriausių jo naudotų mūšio priedangų. Jam nepatiko stovėti taip giliai vandenyje, tačiau šaknų raizgynė buvo tokia tanki, kad jis žinojo, jog jo praktiškai neįmanoma pamatyti, o pats jis vis tiek visai gerai matė kelią. Kairėje galėjo įžvelgti daržinės stogą ir dalį už jos stovinčio rąstų namelio, tačiau nieko daugiau. Šerifo automobilio variklis vis dar gaudė, kaip jis jį ir paliko. Jie tikrai turės greitai ateiti. Privalės eiti ieškoti savo tėvo. Tokioje šeimynoje kaip Makgratai išaugę jaunuoliai galbūt net sugebėjo atpažinti, kad šūvius paleido Teitas. Galbūt jie pagalvojo, kad jis susidorojo su iškilusiais nesklandumais. Tačiau laikas bėgo, ir tėvui sugrįžus keliuku atgal, jie turėjo suprasti, kad jo užduotis nebuvo tokia lengva, todėl patys jo ieškos.

Belaukiant Arleno nuovargis išnyko, palengvėjo bandymo susisiekti su Makgrato vaiduokliu padariniai. Po galais, jis taip tikėjosi, kad tai suveiks. Taip, tai buvo beprotiška mintis, tačiau tokią dieną, kai viskas, ką jis laikė tiesa, buvo sutrupinta po tiesioginės patirties mortyra, net ir beprotiškos idėjos atrodė įmanomos. Tik todėl, kad gali mus pasiekti, nereiškia, kad mes privalome tau padėti, – pakuždėjo jam Toliverio vaiduoklis iš anapus, ir tai buvo tiesa. Bet Arlenas galvojo, tikėjosi, kad galbūt sugebės priversti suteikti tokią pagalbą.

Tačiau Makgratas neatsakė, nepaisė jo prašymo, ir net niekaip neparodė, kad apskritai išgirdo Arleną.

„Nagi, – pagalvojo jis, laukdamas ant kelio pasirodant Makgrato sūnų. – Nagi, po galais, judam, užbaigiam viską.“

Aplink jį zvimbė uodai, gėrė jo kraują, tačiau jis prisivertė niekaip į juos nereaguoti. Vaikinukai buvo kažkur ten, jie pažinojo šią pelkę daug geriau nei jis.

Pagaliau jis pamatė juos. Bent jau vieną iš jų. O pamatęs negalėjo nepajusti nuoširdaus susižavėjimo. Šitas vyras, šitas berniukas, judėjo miškais tyliai kaip gyvatė. Jis brido vandeniu prie pat nendrių juostos ir, nors judėjo nesustodamas, kažkaip sugebėjo likti Arleno nepastebėtas iki pat šios akimirkos, kai jau buvo nuėjęs pusę kelio. Rankose laikė šratinį šautuvą, visai virš vandens paviršiaus, retkarčiais pajudėdavo į šonus, norėdamas aplenkti kliūtis, kurių Arlenas net nematė. Jis beveik prisiartino prie vietos, kur prieš tai nendrėse slapstėsi Arlenas. Kažkaip sugebėjo tą vietą pamatyti, pasižiūrėjo iš toli ir pastebėjo kažkokius nedidelius pažeidimus, kurie jam bylojo, kad tai pavojinga vieta. Ne taip, kaip jo tėvas, jis daugiau nebepasitikėjo šerifo automobiliu, tik ne po tų šūvių.

Vanduo aplink Arleną susūkuriavo, o Teito Makgrato kūnas šiek tiek pajudėjo, jo kojos atsitrenkė į Arleno nugarą, vėl bandydamos nugrimzti, bet joms sutrukdė apačioje išsiraičiusios šaknys. Kol tėvo kūnas plūduriavo vandenyje, vaikinas judėjo pirmyn, judėjo tarsi pelkynų padaras, o juk jis ir buvo pelkynų padaras. Arlenas jį stebėjo ir galvojo, kad tas jaunuolis savotiškai panašus į Polą – talentingas, tikrai ir nepaprastai talentingas vienoje specifinėje srityje.

Beveik buvo gaila, kad jis turės mirti.

Arlenas nuleido skruostą ant Springfield buožės, nusitaikė, nukreipė vamzdžio žiotis vaikinui į krūtinę. Jis buvo pakankamai arti, kad būtų galima pataikyti ir į galvą, todėl Arlenas susimąstė, ar nebandžius taikytis į galvą, net jei tradicinis požiūris tam ir prieštarauja. Taip bent jau greičiau viską užbaigs.

Ne.

Jis suabejojo, ar tikrai išgirdo tą žodį. Šnabždesys jo galvoje, toks nežymus, toks silpnas, kad iš pradžių atrodė tarsi jo vaizduotės vaisius. Tada išgirdo jį dar kartą, ir šį kartą jis buvo aiškesnis, net skausmingas, tarsi to vieno žodžio perdavimas kažkam kainavo nepaprastai daug jėgų. Ne!

Arlenas atitraukė skruostą nuo Springfield buožės ir atsisuko į Teito Makgrato kūną. Jo kojos daužėsi į Arleną – tai buvo vienintelis sąlyčio taškas su lavonu – o vokai buvo beveik užsivėrę. Tačiau Teitas šaukėsi Arleno. Jis šaukėsi, maldaudamas antros galimybės.

Arlenas uždėjo ranką Makgratui ant krūtinės, šalia peilio padarytų žaizdų, ir sukuždėjo:

– Tai ką, persigalvojai?

Tik nešauk. Nešauk.

Arlenas be garso užlindo už medžio, norėdamas visiškai pasislėpti nuo kelio, ir tvirtai prispaudęs delną prie lavono vėl išvydo, kaip pasaulio pakraščiai suvirpa ir papilkėja.

– Juk sakiau tau, kad visus juos išžudysiu, – sušnabždėjo jis, prikišęs veidą prie pat numirėlio veido. – Aš nemelavau. Jeigu nenori, kad iššaučiau, būk pasiruošęs nuvesti mane pas Polą. Tai vienintelis dalykas, galintis juos išgelbėti.

Nuvesiu.

– Kiek jų ten yra?

Trys. Tik mano berniukai. Ir viskas. Jie mano sūnūs. Jie mano...

– Ovenas Kadis irgi buvo sūnus, – sušnabždėjo Arlenas.

Tu už jį jau suvedei sąskaitas. Aš jį nužudžiau, o tu atsilyginai man tuo pačiu.

– Ar Polas pas jus? Ar jis čia?

Taip, taip, jis čia.

– Kur? Rąstų namelyje?

Ne.

– Kur? – Jis kalbėjo tyliausiu įmanomu kuždesiu, bet net ir taip rizikavo. Transas gilėjo, traukė jį gilyn, stumdamas tikrąjį pasaulį į šalį, bet jis negalėjo sau leisti ilgam į jį nugrimzti. Dar keletą sekundžių, ne daugiau. Jeigu Teitas jam ir šį kartą nepadės, ar negalės padėti, paleis jį ir tada nužudys pirmąjį iš sūnų. Privalės.

Ne namelyje. Kitoje pusėje. Užutekyje. Po prieplauka.

– Po prieplauka? – atkartojo Arlenas vos girdimu balsu. – Ar jis negyvas? Tu jį irgi nužudei, tu...

Gyvas. Prirakintas grandinėmis. Laukėm Solomono. Jis greitai atvyks.

Kaip Toliveris ir žadėjo. Jis taip pat žadėjo, kad Arlenas gyvas per tą tiltą nebegrįš, o dūmai Arleno akyse liudijo, kad jis nemelavo. Tačiau Polas buvo gyvas. Tą ir norėjo sužinoti.

Jo galvoje iškilo mintis apie Rebeką. Ilgą laiką ją į šalį buvo nustūmę mūšio veiksmai, tačiau dabar Arlenas aiškiai įsivaizdavo, kaip ji važiuoja į šiaurę, viena, prieš akis vis dar matydama savo mirusį brolį, ir pajuto tokį aštrų praradimo jausmą, kokio dar gyvenime nejautė. Akimirką jo tvirtybė susvyravo, tačiau jis kietai užsimerkė ir prisivertė pasakyti mintyse Polo vardą. Jis privalėjo susikaupti. Privalėjo atlikti šią užduotį. Tai buvo paskutinė jo gyvenimo užduotis ir geriau jau būtų ją atlikti iki galo.

– Tu rodysi man kelią, – sušnabždėjo Arlenas Teitui Makgratui. – Žinau, kad gali tai padaryti; mane čia atvedė irgi numirėlis. Nuvesi mane pas Polą ir tie berniukai šiandien nemirs.

Taip, aš galiu parodyti tau kelią.

– Na, – pasakė Arlenas, – tai einam.

Tada jis paleido kūną. Nugara atsirėmė į mangrovės kamieną ir keletą kartų giliai įkvėpė, jausdamas, kaip pilkos miglos, susibūrusios jo akių pakraščiuose, išsisklaidė ir pasaulis vėl tapo aiškus. Kai atsargiai pasuko galvą ir pažvelgė pro kamieno šoną ieškodamas Makgrato sūnaus, išvydo jį beveik pasiekusį vietą, kur nužudė Teitą. Vaikinas judėjo daug lėčiau, atsargiai vertindamas visus ženklus priešakyje ir retkarčiais dirstelėdamas į automobilį. Dabar jis jau tikrai turėtų matyti kraują, kraują bei kulkų skyles priekiniame stikle ir bandyti nustatyti, kas čia atsitiko.

Jeigu Teitas ves Arleną taip, kaip vedė Ovenas Kadis, Arlenas negirdės jokio balso, bet veiks vedamas svetimos esybės diktuojamo instinkto, judės užtikrintai, tačiau pats negalvodamas. Bent jau sąmoningai negalvodamas.

Tačiau čia jis šiuo metodu nenorėjo pasitikėti. Pasąmonėje girdėjo kuždesį, kad tokiu žmogumi kaip Teitas Makgratas pasitikėti negalima, nesvarbu, gyvas jis ar miręs, ir nors senis tikrai troško, kad jo sūnūs išgyventų, mieliau tai pasiektų stebėdamas, kaip žūsta Arlenas.

Todėl jis vėl palietė Teitą, uždėjo delną ant vis dar kraujuojančios žaizdos krūtinėje ir tarė:

– Kur?

Paeik atgal. Privalai padidinti atstumą tarp savęs ir Deivio. Jis šiuos miškus pažįsta geriau nei tu, geriau nei bet kas kitas. Jis tave gana greitai išgirs, tačiau tas šratinis šautuvas jo rankoje toli nesiekia. Jeigu nesukelsi daug triukšmo, sugebėsi apsukti ratą ir apeiti namą iš kitos pusės. Kad pasiektum berniuką, turėsi perbristi upokšnį. Tai užtruks.

Giliau į pelkę. Kai kurie negyvėlio žodžiai buvo logiški, tačiau kai Arlenas pakėlė akis ir nužvelgė sūrokus vandenis, tyvuliuojančius tarp medžių ir išsiliejančius į pelkynus toliau, jam tas planas nelabai patiko.

Galėtų paprasčiausiai jį nušauti. Tarkim, pasiųstų velniop bandymą derėtis su negyvėliu, o geriau iš karto nušautų jo sūnų, nužudytų šitą, kurį jis vadino Deiviu, tada patrauktų tolyn ir pabandytų nukepti likusius. Kol kas jam sekėsi visai neblogai – du iš dviejų su Teitu ir Toliveriu.

Tačiau tai, ką sakė Teitas, irgi turėjo prasmės – jo sūnūs gerai pažinojo šiuos miškus, o Arlenas galiausiai tikrai dėl to paklius į bėdą.

Jis labai trumpai sudvejojo, o tada ėmė trauktis atbulomis, brisdamas vis giliau į pelkę, slinko taip lėtai, kad jo judėjimas buvo praktiškai begarsis, net su iš paskos plukdomu kūnu. Brido tiesia linija, kad didžioji mangrovė ir toliau užstotų jį nuo kelio.

Galbūt tai buvo kvaila: neįprastas papildomas svoris kiekvieną manevrą darė sunkesnį, tačiau jis taip pat nujautė, kad vos tik sūnūs rastų savo tėvo kūną, galvotų tik viena: žudyti. Kol Teito nerado, jie galėjo rinktis kitą taktiką. Mintis, kad kažkur buvo dar du tokie pat vaikėzai, kėlė nerimą. Pamatęs, kaip pirmas iš Makgrato sūnų vandeniu juda tyliai tarsi ungurys, jis visai nepasitikėjo savo sugebėjimais pastebėti kitus, kol tie visai nepriartėjo.

Judėjo atbulomis, kiekvieną žingsnį žengė atsargiai, dešinėje spausdamas Springfield, o kairėje – Teito Makgrato diržą. Retkarčiais vis dirstelėdavo per petį tikrindamas, kas jo laukia. Priešais jį tyvuliavo maždaug trisdešimties pėdų pločio vandens ruožas, už kurio augo daugiau medžių. Ten vanduo, regis, buvo daug seklesnis, mintis išbristi atrodė labai viliojanti, tačiau tada jo judesiai keltų daugiau triukšmo, o tempti Makgrato kūną būtų beveik neįmanoma. Jis ir vėl susimąstė, ar kartais neapsikvailino pasitikėdamas Teito nurodymais.

Vos tik ši mintis persmelkė jo smegenis, grįžo Teito balsas, kuždesys, sklindantis tarsi iš niekur, bet aiškiai girdimas Arleno galvoje.

Pasuk į kairę. Kitaip jis greitai galės mus matyti. Ar matai to medžio su perskilusiu kamienu pagrindą? Eik link jo. Prieik visai prie pat šaknų ir minutėlę palauk. Žiūrėk, ką jis darys.

Arlenas sustojo, lavonas atsimušė į jo diržą – Teito burna buvo atverta, suglebusi – o tada pažvelgė per petį. Rado medį, kurį nurodė Teitas, tačiau negalėjo įsivaizduoti, kaip jis galėtų jį apsaugoti nuo nepageidaujamo žvilgsnio. Tiesą pasakius, tikimybė, kad ten kaip tik patektų į sūnaus matymo lauką, atrodė didesnė.

Judėk, – sukuždėjo Teitas Makgratas, – ir kuo greičiau.

Jo balse nuskambėjo skubumas, todėl Arlenas nusprendė jo paklausyti. Jis pats sudarė tokį sandėrį, metas jį patikrinti. Nubrido link medžio papėdės, beeidamas pasisuko, kad geriau matytų, kur eina, todėl judėjo šonu tempdamas Teitą šalia. Daugiau nebegalėjo matyti Deivio nendrėse, bet vis dar regėjo šerifo automobilio stogą.

Eik, – pasakė Teitas, – dabar jau visai arti.

Kiekvieną kartą jam prabilus, pasaulis aplink Arleną susispausdavo, pakraščiai dar labiau papilkėdavo, o į ausis sugrįžo gaudimas. Jam tai visai nepatiko, norėjo, kad senas šunsnukis liautųsi bandęs komunikuoti. Arlenas ėjo tiesiai ten, kur ir turėjo eiti, nuo susiraičiusių dar vienos mangrovės šaknų jį skyrė vos keletas žingsnių...

Likus vos žingsniui, viena iš tų šaknų sujudėjo. Akimirką jis sustingo, o tada pastebėjo, kaip sujuda dar viena, šaknys ėmė slysti viena per kitą, ir jis suvokė, kad ten visai ne šaknys.

Ten buvo gyvatės.

Mažiausiai keturios, gal ir daugiau, visas vandeninių mokazinų lizdas, susiraitęs medžio papėdėje, medžio, link kurio jį taip gynė Teitas Makgratas. Jis pabandė žengti žingsnį atgal, tačiau buvo per arti ir pikti padarai pajuto grėsmę, tad pirma gyvatė nušliaužė nuo šaknų ir kirto.

Pataikė Teitui Makgratui į kaklą. Arlenas nežinojo, kokių pojūčių be regėjimo turi gyvatės, tačiau atrodė tarsi ši užuodė žmogaus kūną ir nusprendė, kad tai priešas, tik negalėjo atskirti mirusiojo nuo gyvojo. Jos iltys susmigo į Makgrato kaklo šoną, netoli jo mirusių akių ir vos per kelis colius virš Arleno rankos.

Pirmo nepataikymo užteko.

Arlenas negyvėlį pasuko vandenyje taip, kad lavonas atsidūrė tarp jo ir gyvačių, ir pamatė, kaip dar du mokazinai stulbinamu greičiu nušliaužė nuo šaknų ir kirto. Vienas pataikė lavonui į petį, kitas į ranką, o pirmoji gyvatė atsitraukė ir antrą kartą kirto į kaklą.

Arlenas ištraukė Toliverio pistoletą iš už Makgrato diržo melsdamas, kad vanduo nebūtų jo sugadinęs, nusitaikė ir iššovė.

Šovė iš labai arti. Ištaškė artimiausios gyvatės galvą, tos, kuri buvo įsikibusi į Makgrato ranką, tada pasisuko ir šovė į kitą, kuri, atsitraukusi nuo Makgrato peties, kaip tik taikėsi kąsti vėl, šį kartą į Arleną. Šūvis pataikė tiesiai į mėsingą kūną ir šis nukrito į vandenį vos per pėdą nuo Arleno, tačiau jos nasrai vis tiek bandė grybštelėti, todėl jis iššovė dar kartą, šį kartą visiškai perkirsdamas gyvatę per pusę. Kol jis atsisuko į pirmąją puolusią gyvatę, ji jau buvo dingusi. Arlenas pajuto šaltą, stingdančią baimę – „ji po vandeniu, ji plaukia tiesiai į mane, kiekvieną akimirką pajusiu jos iltis“ – tačiau tada pastebėjo raibuliavimą už dešimties pėdų, stebėjo, kaip gyvatė nuvinguriavo į pelkės gilumą. Ant šaknų nieko neliko, kitos gyvatės irgi dingo, o Arleno kūnas ėjo pagaugais įsivaizdavus, kaip jos juda visur aplinkui, po vandeniu.

Jis nubrido toliau nuo mangrovių, kad galėtų matyti kelią. Teito Makgrato sūnus stovėjo nendrėse, kaip tik toje vietoje, kur mirė jo tėvas, atsigręžęs jo pusėn ir iškėlęs šautuvą. Vos išvydęs Arleną iš karto šovė. Teitas sakė teisybę bent apie vieną dalyką: šratinio šautuvo siekis tikrai buvo nedidelis. Kulka atskėlė gabalėlį žievės nuo medžių netoliese, tačiau Arleno niekas nepalietė, kai jis iškėlė Springfield ir prisitaikė.

Jį vėl pasiekė neramus Teito kuždesys: Ne!

– Jau turėjai savo galimybę, – ištarė Arlenas garsiai, prispaudė skruostą prie buožės, numatė tikslą ir nuspaudė gaiduką.

Pokštelėjimas nepaprastai garsiai nuskambėjo vis dar tylioje pelkėje, o Makgrato berniukas šūktelėjo ir nukrito. Jis galėjo išleisti bet kokį garsą tik todėl, kad Arleno tikslas buvo pataikyti žemiau, o ne aukščiau, jis pasiuntė kulką į vieną iš vaikio kojų. Vaikis buvo išvestas iš rikiuotės, parkrito į vandenį ir nendres, tačiau vis dar gyvas. Jis dejavo ir rangėsi, tačiau daugiau neberėkė. Kol Arlenas stebėjo, vaikinas atsitraukė giliau į nendres ieškodamas priedangos. Tada ištiesė ranką bandydamas sugriebti savo šratinį šautuvą.

„Tai, – pagalvojo Arlenas, vėl jausdamas savotišką susižavėjimą, – velniškai puikus kareivis. Tikras kovotojas.“

Arlenas iššovė dar kartą, į nendres. Jis į nieką nepataikė, tačiau ranka atsitraukė ir šautuvas nugrimzdo į vandenį palikdamas vaikį beginklį.

Už Arleno nugaros Teito Makgrato kūnas plūduriavo niekieno neprilaikomas, jo kaklo šonas jau buvo išpampęs nuo nuodų. Arlenas ištiesė ranką, sugriebė lavoną už kojos ir prisitraukė arčiau. Vos tik jį palietė, jo smegenis sukrėtė toks siaubingas garsas, kokio dar niekada negirdėjo, – numirėlio kauksmas.

Užgriuvo jį tarsi iš niekur, iš ten pat, iš kur pasiekdavo Teito kuždesys, tačiau tai buvo riksmas, skausmingos nevilties kupinas klyksmas, ir Arlenas staigiai atitraukė ranką, tarsi Makgrato pėda jį būtų nutvilkiusi. Akimirką stovėjo vietoje, iki juosmens vandenyje, spausdamas Springfield ir žvalgydamasis po pelkę. Kai nieko neišvydo, vėl ištiesė ranką, tik šį kartą dvejodamas. Palietęs Makgrato blauzdą, tarė:

– Juk sakiau tau, šunsnuki. Viskas priklausė nuo tavęs. Vis dar priklauso. Dabar aš puikiai jį matau ir galiu bet kada nudobti. Tu jau žinai, kaip lengvai galiu jį nužudyti.

Vaikinas vis dar bandė stumdamasis alkūnėmis pasislėpti nendrėse, bet negalėjo, o Arlenas, stebėdamas, kaip jis rangosi ir dejuoja, pasakė:

– Man sakė, kad meilė pasilieka. Manyčiau, tu jos turi nepakankamai.

Nedaryk to, pasakė Makgrato vaiduoklis. Nežudyk jo. Nežudyk mano berniuko.

– Tu mane nuvedei į gyvačių lizdą. Dabar aš visus juos išžudysiu. Nužudysiu visus sūnus, kurie tau dar liko.

Ne. Aš jau pasakiau tau, kur yra vaikis. Gali jį rasti. Aš tave nuvesiu...

– Niekur tu manęs nebevesi, – atkirto Arlenas. Jis pasilenkė žemai, nes Makgratui kalbant jo regėjimas vėl aptemo, ir nors sužeistas vaikinas negalėjo jam pakenkti, tai galėjo padaryti jo broliai. Jis tam laiko neturėjo.

Aš tau patarsiu, kaip viską padaryti, sukuždėjo Makgratas. Privalai pasinaudoti Deiviu. Tai vienintelė tavo galimybė. Be jo tu niekada neištrūksi iš šios pelkės gyvas. Jie nužudys tave.

– Pasinaudoti juo?

Greitai nusigauk iki jo, bet palik gyvą. Jo broliai tavęs nenužudys, jeigu žinos, kad nuo tavęs priklauso jo gyvybė. Tai vienintelis...

Arlenas paleido lavoną ir nustūmė jį toliau nuo savęs, nes pasaulis tapo pernelyg pilkas, o gaudimas ausyse – per daug garsus. Makgratas sūpavosi vandenyje, sukiodamasis ir grimzdamas, pusė kaklo ir veido jau buvo groteskiškai ištinę nuo nuodų. Arlenas stebėjo, kaip srovė jį neša tolyn, o tada atsisuko į kelią ir suvokė, kad paskutinę akimirką Teitas Makgratas jam pasakė teisybę.

Laikyti tą sužeistą berniuką įkaitu buvo geriausia jo galimybė.

O taip, meilė pasilieka. Tik Teitui Makgratui prireikė šiek tiek įtikinėjimo, kad tai suprastų.

54

Makgrato vaikis, berniukas vardu Deivis, neišleisdamas nė garso gulėjo nendrėse. Arlenas neabejojo, kad vaikinas vis dar gyvas: Arlenas tikriausiai atėmė jam galimybę naudotis koja, o gal net ir pačią koją, jeigu vanduo buvo toks nešvarus kaip atrodė, tačiau jis šovė ne tam, kad nužudytų. Jeigu nendrėse būtų gulėjęs koks nors kitas žmogus, Arlenas gal ir būtų pagalvojęs, jog pašautasis toks tylus dėl to, kad nualpo nuo skausmo, tačiau dabar kažkodėl jam atrodė kitaip. Jis tikriausiai apsimetinėjo negyvu, neišleisdamas nė garso, ir stengėsi nustumti skausmą į šalį, slėpėsi ten tarsi į spąstus patekęs žvėris, bandydamas sugalvoti, kaip ištrūkti. O ištrūkti jis galėjo tik padedamas brolių. Jis tai žinojo, žinojo ir Arlenas. Vienintelis skirtumas buvo tas, kad vaikinukas dar žinojo, kur yra jo broliai. Arlenas, kad juos kur, neturėjo nė menkiausio supratimo, todėl žinojo, kad turi veikti greitai.

Jis nubėgo tarp mangrovių taškydamas vandenį, nesirūpindamas dėl triukšmo, nes jau praėjo metas, kai buvo svarbu judėti tyliai. Su kiekvienu žingsniu jam atrodė, kad mato gyvates. Tačiau jeigu jų ir pasitaikė, nė viena nebandė jam kirsti. Kai pasigirdo pirmas šūvis, nuo nendrių jį skyrė vos dvidešimt pėdų.

Graižtvinis šautuvas, ne pats didžiausias. Galbūt dvidešimt antro kalibro, koks nors senas, kenkėjams naikinti skirtas ginklas. Jis išleido sausą, aštrų pliaukštelėjimą, tikrai ne tokį galingą garsą kaip Springfield. Tačiau kulka buvo pakankamai karšta ir gana skausmingai pataikė Arlenui į petį.

Ji prasikasė urvelį tarp jo kairiojo peties ir kaklo, o nuo skausmo jis veidu tėškėsi į vandenį, ir tai tikriausiai išgelbėjo jį nuo antrojo šūvio. Bėgdamas jis žiūrėjo į kairę, link pastatų, bet nieko nematė. Kad ir kas paleido tą šūvį, puikiai mokėjo naudotis šautuvu. Puikiai, bet turėjo per daug pasipūtimo – bandė pataikyti į galvą ir, po galais, jam beveik pavyko. Kelių colių skirtumas.

Parkritęs į vandenį Arlenas nenustojo darbuotis kojomis ir per maurus nusikasė iki artimiausios mangrovės šaknyno. Vienas po kito ėjo dar du šūviai, tačiau jie pataikė tik į šaknis.

Jis išniro spjaudydamas vandenį ir iš skausmo gaudydamas kvapą. Jautė karštą kraują ant kaklo ir krūtinės, tačiau į žaizdą nežiūrėjo, greitai apsisuko ir du kartus iššovė iš Springfield numanoma šaulio kryptimi. Šaudė aklai, beprasmiškai, skausmingai ir turėjo prisiversti nenuspausti gaiduko trečią kartą galiausiai suvokęs, kad šiame Springfield tai paskutinis šovinys. Antrasis šautuvas, tas, kuriuo jis nužudė Toliverį, gulėjo nendrynuose su trimis užtaisais, tačiau dar reikėjo jį pasiekti.

Jį slėpęs medis buvo arčiausiai kelio. Arlenas giliai įsispraudė tarp šaknų; daugiau niekas nebešaudė, todėl jis suprato, kad medis kol kas gerai jį dengia, o šaulys žino, kad dabar neverta švaistyti kulkų.

Jis pažvelgė į nendres ir akimis rado Deivį Makgratą, susigūžusį griovyje, keistai sulenkta dešine koja – raudono kraujo fone skausmingai aiškiai ir švariai atrodė išsikišęs kaulas. Springfield buvo sukurti daryti žalą. Žaizda neabejotinai buvo baisi, tačiau vaikino akyse dūmų nebuvo – tik įniršis.

Tai buvo vyriausias iš likusių sūnų. Tikriausiai kokių dvidešimties metų. Arlenas prisiminė jį iš tos nakties, kai jie buvo atvažiavę į „Kiparisų namus“. Dabar jis gulėjo ant šono, skruostu į purvą, kvėpavo greitai, negiliai, nenuleisdamas akių nuo Arleno. Taip nė karto ir nedirstelėjo į sužeistą koją.

Arlenas pasisuko, nukreipė į jį šautuvą ir tarė:

– Pakviesk savo brolius, berniuk. Pakviesk juos ir pasakyk, kad liautųsi šaudę.

Vaikis neatsakė. Jo šratinis šautuvas dingo, paskendo juos skiriančiame vandens plote. Arlenas pirmą kartą pamatė, kad vaikinas dešinėje rankoje spaudžia peilį. Bandė paslėpti jį nendrėse.

– Tas peilis gali mane nužudyti, jeigu aš prisiartinsiu, – pasakė Arlenas, – o štai šis šautuvas nužudys tave man nesivarginant niekur eiti. Ir žinai ką? Tu nebūsi paskutinis.

Vis dar jokio atsakymo. Tik tas greitas kvėpavimas ir tuščias žvilgsnis. Arlenas nuleido akis žemyn, pamatė, kaip jo paties krūtine teka kraujas, tada palingavo galva.

– Kraujuoja stipriai, – pasakė, – tačiau ne pakankamai greitai. Tu manęs nepergyvensi. O aš noriu tik vieno, tik dėl vieno dalyko čia atėjau: vaikino, kurį jūs laikote prirakintą po prieplauka. Štai kaip viskas paprasta.

Jis truputį palaukė, nors dabar jau suvokė, kad jokio atsako nesulauks, o tada garsiai sušuko. Nuo skausmo sušuko net garsiau nei tikėjosi. Jo balsas šaižiai nuaidėjo per pelkinius miškus.

– Ei, paklausykit, jūsų broliukas, tas Deivis, jis dar gyvas. Aš dabar žiūriu į jį su savo Springfield šautuvu rankose, uždėjęs pirštą ant gaiduko. Visai nenoriu jo žudyti. Tačiau jeigu jūs dabar pat neateisite šiuo keliuku, aš tikrai tai padarysiu.

Nesulaukė jokio atsakymo, tik sugrumėjo griaustinis. Arleno žaizda pradėjo pulsuoti, šautuvas rankose ūmai apsunko. Šitas reikalas turėjo pasibaigti, ir greitai.

– Turite trisdešimt sekundžių, – užkriokė jis. – O jeigu nemanote, kad jis gyvas, aš visai pasiruošęs priversti jį rėkti, kad tai įrodyčiau.

Vėjas sustiprėjo, keldamas raibulius vandens paviršiuje.

– Dvidešimt sekundžių, – sušuko Arlenas. Jo dilemą pagilino tai, kad prakeiktas vaikiūkštis nesiruošė kalbėti, nenorėjo šaukti savo brolių. Jie neturėjo jokio įrodymo, kad jis vis dar gyvas. Arlenas numanė, jog jiems prireiks tokio įrodymo, kitaip ginklų jie tikrai nesudės.

– Sūnau, – pasakė jis, žvelgdamas sužeistam vaikinui tiesiai į akis, kalbėdamas tyliai, – paskutinis tavo tėvo noras buvo, kad leisčiau jums gyventi. Pasakiau jam, kad ištesėsiu pažadą, jei tik galėsiu. Ir tu ketini tam sukliudyti? Nori, kad ir tavo broliai mirtų?

Deivis Makgratas pakėlė galvą ir spjovė į Arleną.

Arlenas linktelėjo.

– Aišku, supratau, – pasakė, o tada išsitraukė iš už diržo Toliverio pistoletą, nusitaikė ir iššovė.

Norėjo suvaryti kulką į vaikino šlaunį, į tą pačią sužeistą koją, bet aukščiau, tačiau išėjo net geriau, nei planavo. Jis šiek tiek prašovė, todėl kulka tik nusvilino kojos kraštą. Nepadarė daug žalos, tačiau sukėlė daug skausmo, tiek, kad užsispyręs mažasis šunsnukis nebegalėjo užgniaužti riksmo, kuris pakilo jo gerkle. Jis sušuko ir tada pabandė pasisukti, tarsi mėgindamas uždengti žaizdą delnu, tačiau taip padarius sujudėjo jo sumaitota apatinė kojos dalis, o tai sukėlė dar daugiau skausmo, ir kitas jo klyksmas buvo dar garsesnis.

Iš karto pasigirdo šūviai, šį kartą iš dviejų ginklų. Arlenas to ir tikėjosi. Net jeigu jie negalėjo matyti brolio, jo klyksmas privertė juos niekais paleisti keletą kulkų. Arlenas įsikniso tarp šaknų kaip galėdamas giliau ir klausėsi, kaip kulkos pliauška į už nugaros augantį medį, gręžiasi į vandenį priešais jį, o kelios pataikė daug arčiau, nei jis manė įmanoma. Jie buvo velniškai geri šauliai.

Tačiau ilgai netempė. Greitai suprato, kad negali į jį pataikyti ir kad daugybė nenaudingų šūvių nepadės jų broliui. Be to, egzistavo didesnė tikimybė, kad akla kulka pataikys į jį, o ne į Arleną.

– Jūs girdėjot jį! – užkriokė Arlenas, kai vėl sugrumėjo griaustinis ir nukrito keletas lietaus lašų. – Jis vis dar gyvas, o aš vis dar galiu šaudyti. Kita kulka, kurią aš iššausiu, bus paskutinė, paleista jo kryptimi! O dabar sudėkit ginklus ir išeikit į kelio vidurį. Jeigu norite, kad Deivis liktų gyvas, darykite tai dabar pat!

Šį kartą jie pakluso. Neatrodė, kad praleido daug laiko tai aptarinėdami. Kai išėjo į atvirą vietą, jų rankos buvo pakeltos ir tuščios, be šautuvų. Arlenas pakilo iš mangrovės šaknų taškydamas vandenį, purvą ir kraują, o tada nukreipė Springfield į juos.

– Sustokit, – sušuko. Jie sustojo. Iš toli juodu buvo tokie panašūs, kad atrodė tarsi jam būtų susidvejinę akyse. Tokio paties ūgio, sudėjimo, pozos. Arlenas pagalvojo, kad ši šeimynėlė tikrai kraugeriška, tačiau tuo pat metu – labai glaudžiai susijusi. Jie padarys viską, kad išgelbėtų brolį.

– Aš čia dėl vienos priežasties, – pasakė Arlenas. – Dėl Polo Brikhilo, berniuko, kurį laikote prirakintą po prieplauka.

Jeigu jie ir nustebo, kad jis žino, kur laikomas Polas, to neparodė. Nė vienas nekalbėjo ir nepajudėjo, tik laukė.

– Štai kaip dabar viskas bus, – tęsė Arlenas. – Vienas iš jūsų nueis ten ir atves jį čia. Kitas stovės ten, kur ir dabar. Aš palauksiu penkias minutes, o tada pradėsiu žudyti.

Jie susižvalgė šiek tiek dvejodami, tarsi be garso tardamiesi.

– Ir jums geriau būtų nepamiršti vieno dalyko, – ištarė Arlenas. – Polas Brikhilas nė vienam iš jūsų nieko nereiškia. Įtariu, kad vienas kitam jūs trys reiškiate pakankamai daug. Taigi paklauskite savęs, ar verta dėl to mirti.

Nė vienas neatsakė, bet kairėje stovėjęs vaikis pašoko ir nurūko keliuku link sodybos. Arlenas žinojo, kad tie yra jaunesnieji broliai – kai jis juos matė „Kiparisų namuose“, jie atrodė ne vyresni nei penkiolikos. Tiesą pasakius, nelabai skyrėsi nuo daugumos berniukų, su kuriais jam teko dirbti Flago kalne.

Berniukas užtruko ilgokai. Per ilgai. Su kiekviena praeinančia akimirka Arleno petys vis labiau skaudėjo, jam darėsi vis sunkiau nulaikyti Springfield iškeltą. Kaip, po galais, galėjo aštuoni svarai atrodyti tokie sunkūs? Akimis nuvedė nuo berniuko ant kelio iki to, kuris gulėjo nendrėse, bet nė vienas nesujudėjo. Sužeistasis gulėjo užmerkęs akis, išbalusiu veidu. Kentėjo. Arlenas pagalvojo apie jų tėvą, kuris negyvas plūduriavo kažkur pelkėje, ir staiga pajuto neišpasakytą neapykantą. Kas taip augina berniukus? Kas įbruka šautuvus į rankas, užkiša peilius už diržų ir išsiunčia į pasaulį tikrus žudikus? Jis nuoširdžiai džiaugėsi, kad atsikratė Teito. Tikriausiai jau pavėlavo išgelbėti jo sūnus nuo tokio kraugeriško gyvenimo, tačiau vis tiek džiaugėsi.

Kai berniukas pagaliau pasirodė, o šalia jo ėjo Polas Brikhilas, Arlenas vos neišmetė šautuvo iš rankų. Jis ir taip vos laikėsi jo nepaleidęs, tačiau Polo vaizdas iš jo atėmė daugiau jėgų nei kulka. Pajuto, kaip iš plaučių ištrūksta atodūsis, o su juo vos neišslydo ir Springfield.

– Atvesk jį čia, – paliepė Arlenas ir nubrido vandeniu, prasibrovė pro nendres, laikydamasis atokiau nuo Deivio Makgrato ir peilio jo rankoje, ir išlipo ant kelio.

Polas Brikhilas buvo išbalęs ir visas purvinas. Jo nosis buvo sulaužyta, ant veido matėsi sukrešėjęs kraujas, jis ėjo labai atsargiai, tarsi jam skaudėtų kojas, o gal ir šonkaulius, bet jis buvo gyvas. Jis buvo gyvas.

Arlenas tarė:

– Polai, ateik čia ir paimk šiuos antrankius.

Polas atšlubčiojo, atkreipęs į Arleną veidą, kuriame maišėsi nuostaba ir siaubas. Arlenas nujautė, kad kiekvienas jį dabar išvydęs būtų apimtas siaubo. Visas purvinas ir šlapias, laisvai iš kaklo ir žemyn krūtine besiliejančiu krauju, su rankose spaudžiamu graižtviniu šautuvu ir pistoletu, užkištu už diržo. Kol Polas ėmė antrankius, Arlenas laikė nutaikęs šautuvą į jaunuosius Makgratus. Makgratai visa tai stebėjo paniurę ir su neapykanta.

– Jūs tikriausiai norėsite pasirūpinti savo broliu, – pasakė Arlenas. – Bet visai nenoriu, kad vienas iš jūsų darytų tai, o kitas sektų mums iš paskos. Polai, pritvirtink vieno dešinę ranką prie kito kairės. Taip jie galės pakankamai gerai judėti, bet lengva jiems nebus.

Jis stovėjo nutaikęs į juos Springfield, o Polas darė kaip palieptas.

– O dabar lipk į šerifo automobilį, – liepė jis Polui.

Polas tarė:

– Gerai.

Tai buvo pirmas jo pasakytas žodis, o tada jis dingo, palikęs ant kelio tik Arleną ir Makgratus.

– Deivis nemirs, – pasakė Arlenas. – Tačiau jis rimtai sužeistas. Padarykite dėl jo, ką sugebėsite. Netrukus čia atvažiuos kiti žmonės. Pareigūnai. Jie pasirūpins jūsų broliu, bet manau, kad pareikalaus už šį bei tą atsakyti.

Nė vienas nieko neatsakė. Jie atrodė tokie pat pikti, kaip ir vandens mokazinai, suleidę dantis į jų tėvo lavoną.

– O jeigu norite sužinoti, kas dėl to kaltas, – tęsė Arlenas, – toli ieškoti nereikia: tai Solomonas Veidas. Jūsų tėtušis galvojo, kad jis jo draugas, esu tuo tikras. Bet būtent jis iškasė jūsų tėvo kapą. Atsiminkite tai.

Jis atsitraukė, nenuleisdamas nuo jų šautuvo, apgraibomis susirado dureles. Įvirto vidun, šalia Polo ir pasakė:

– Man atrodo, kad pats metas nešdintis iš čia po velnių.

Jis įjungė šerifo automobilio pavarą, pavažiavo atgal, apsisuko ir nuvažiavo. Broliai Makgratai į automobilį nekreipė dėmesio, jie buvo per daug užsiėmę – ropštėsi į griovį, kad rastų vyresnėlį. Arlenas jautė, kad vos juo pasirūpinę, jie leisis ieškoti tėvo. Jiems nepatiks tai, ką ras.

– Šiame automobilyje pilna kraujo, – pasakė Polas.

– Taip, – atsakė Arlenas. – Šerifas nenorėjo jo man paskolinti.

Pradėjo lyti, lašai krito nuolat, bet tyliai, todėl Arlenas įjungė valytuvus, tada išsitraukė vandeniu permirkusią nosinę ir prispaudė ją prie žaizdos petyje. Polas pažvelgė į jį.

– Ovenas...

– Žinau, – pertarė Arlenas. – Mes jį radome. Jie pakabino jį žemyn galva pririšę prie stogo.

Polas suvirpėjo.

– Ar buvo labai blogai? – paklausė Arlenas. – Matau, kad tave sumušė.

– Viskas įvyko labai greitai. Vieną akimirką kieme buvo tik Toliveris, o kitą jie jau mus užpuolė. – Jo balsas beveik palūžo, kai jis tarė: – Arlenai, dėl visko kaltas aš. Tai dėl...

– Liaukis, – nutraukė jį Arlenas. – Kad daugiau negirdėčiau. Dėl visko kaltas Veidas ir tie jam dirbę šunsnukiai. Niekas kitas.

– Kur Rebeka?

– Važiuoja į šiaurę, – atsakė Arlenas. – Išsiunčiau ją vieną. O tada atvažiavau tavęs.

– Kaip? – tarė Polas. – Kaip tau pavyko?

– Lengva nebuvo, – teatsakė Arlenas. Jis pagalvojo apie pilkąjį transą, kraupius mirusiųjų šnabždesius, vandeniu artyn vingiuojančias gyvates ir palingavo galva. Vien mintis, kad dabar jis buvo šiame automobilyje su vaikiu, buvo neįtikėtina. Juk jis nuo pat pradžių žinojo, kad mirs čia, o vis dėlto...

Tada pažvelgė aukštyn. Pakėlė akis ir pasuko veidą į veidrodėlį. Tai, ką ten išvydo, nustelbė net veriantį kulkos padarytos žaizdos skausmą.

Jo akyse vis dar sūkuriavo dūmai.

Kaip? Jis susmuko atgal ant sėdynės, praverta burna, besisukančia galva. Kodėl, po galais, jie vis dar jo akyse? Jis išgyveno kiekvieną iššūkį, įveikė visus varžovus, dabar važiavo link saugaus prieglobsčio. Žaizda petyje pulsavo, tačiau tai nebuvo mirtina žaizda.

– Kas? – tarė Polas. – Ar kas atsitiko?

– Nieko, – atsakė Arlenas. Tačiau jis prisiminė Prancūzijos mūšio laukus, Belo mišką ir ką ten sužinojo. Pasmerktieji mirčiai negalėjo išsigelbėti patys. Jis galėjo padėti vyrams su dūmais akyse, tačiau patys sau jie negalėjo padėti.

Jis tarė:

– Ei, pažiūrėk į mane.

Polas atsisuko į jį. Na taip, jis atrodė prastai, visas apdrabstytas purvu ir sudžiūvusiu krauju, tačiau jo akys buvo švarios. Jose nebuvo nieko, tik tamsiai rudos rainelės. Nė užuominos tų pilkų sruogų.

– Aišku, – tyliai pasakė Arlenas. – Važiuojam toliau, sūneli. Nėra ko čia stoviniuoti.

Neužtruko nė minutės ir jie jau suko stačiu posūkiu, iš kurio matėsi tiltas. Tada išvydo kelio užtvarą. Kabrioletas stovėjo ten pat, kur jį paliko Arlenas, o Toliverio kūnas vis dar kadaravo nuo medžių, tačiau kitoje tilto pusėje šonu buvo pastatytas dar vienas automobilis, nepalikdamas jokios galimybės išvažiuoti. Tai buvo plieno pilkumo Ford kupė.

55

Minutėlę jie sėdėjo tylėdami ir spoksojo į priekį. Arlenas prisimerkęs bandė ką nors įžvelgti per suskeldėjusį priekinį stiklą, kol galiausiai, dėbsodamas į kulkų paliktas skyles, kai ką suvokė, todėl staigiai tarė:

– Polai, pasilenk žemyn. Labai žemai, kad niekas tavęs nematytų.

Šūviai, kuriais jis paguldė Toliverį, buvo paprasti ir švarūs. Jis nenorėjo, kad Polas būtų tokioje pat lengvai pažeidžiamoje padėtyje.

– Perduok man šautuvą, – pasakė.

Polas perdavė jam Springfield. Buvo gera vėl jausti jį savo rankose, tačiau mintis slėgė žinojimas, kad jame liko tik vienas šovinys. Antrasis šautuvas vis dar gulėjo piktžolėse pas Makgratus. Vos išvydęs Polą visai jį pamiršo. Tada jis tenorėjo judėti pirmyn, kuo greičiau nešdintis iš tos vietos. Dabar gailėjosi, kad neturi tų papildomų užtaisų.

Tačiau vis dar nieko nesimatė. Lietus švelniai barbeno į šerifo automobilio stogą. Polas tupėjo susirietęs ant grindų, palenkęs galvą žemiau prietaisų skydo.

– Tai Solomono Veido automobilis, – sušnabždėjo jis.

– Taip, tikrai.

– O tas kūnas medžiuose, ten šerifas.

Tikrai taip. Toliverio kūnas dabar svyravo daug stipriau.

Vėl prabilo Polas:

– Ar tai tu...

– Taip, – atsakė Arlenas. Jis vis dar žiūrėjo į Ford. Neatrodė, kad viduje kas nors yra. Priekiniai žibintai vis dar buvo įjungti, nukreipti į patvinusį, greitai tekantį upokšnį, tačiau viduje nieko nebuvo, tik šešėliai. Ėmė lyti vis smarkiau, matomumas silpnėjo. Kairioji Arleno pusė buvo visa šlapia ir šilta. Kraujas.

Jis jautėsi mažumėlę apsvaigęs, šiek tiek pykino, skausmas vis labiau jį veikė, o kai jis pagalvojo apie kažkur jų užnugaryje judančius tris Makgrato berniukus, keršto troškimo kupinomis širdimis, žinojo, kad ilgai laukti, kol baigsis šis žaidimas, nenori. Solomonas Veidas atvažiavo ir pastatė savo automobilį taip, kad užblokuotų tiltą, tačiau, regis, pats viduje neliko. Galbūt jis nuėjo pirmyn pėstute, o gal upelyje buvo pasislėpęs valtį. Galbūt turėjo kokį nors bendrininką, atsekusį kitu automobiliu, ir jie nuvažiavo atgal keliuku. Arlenui netrūko „galbūt“. Tik laiko.

Automobilyje tvyrojo tirštas kraujo kvapas – jo ir Toliverio. Perbraukė ranka per burną, o tada vėl pažvelgė į veidrodėlį. Dūmai jo akyse dabar buvo pilki tarsi audros debesys, tamsūs ir tiršti.

– Man gali prireikti tavo pagalbos, – pasakė jis Polui stebėdamas, kaip iš akiduobių sklinda dūmai. – Aš galiu nesugebėti visko padaryti vienas.

– Gerai. Tik pasakyk man, ką daryti.

Štai kur klausimas. O kai jis vėl pažvelgė į Polą ir išvydo jo skaidrias akis, susivokė purtantis galvą.

– Nors ne, – pasakė. – Žinai, tu geriau jau sėdėk čia, aišku? Nekišk galvos. Sėdėk dar žemiau nei dabar. Nemanau, kad jie žino, jog tu esi čia. Spėju, kad jeigu kas nors ten atsitiks, jie paprasčiausiai pravažiuos pro šalį.

Jis nebuvo tuo tikras, kol nepasakė tų žodžių. O kai jie jau išsprūdo iš burnos, beveik regėjo tai savo akimis, buvo taip įsitikinęs tuo, kad pats pradėjo sau pritariamai linguoti. Jeigu Veidas galvos, kad Arlenas automobiliu atvažiavo vienas, jis pravažiuos pro šalį ir nuvažiuos pas Makgratus. Kulkų suvarpytas automobilis tikrai nebuvo vertas jo dėmesio. Tik ne susiklosčius tokiai situacijai, kurią šiandien turėjo sutvarkyti.

– Manau, kad jis pravažiuos pro šalį, – pakartojo Arlenas, – o jeigu taip atsitiks, tu leisi jam tai padaryti. Nė nekrustelėdamas, girdi? Jeigu koks nors automobilis važiuos link tavęs, nejudėk.

– Arlenai, ką tu čia dabar kalbi? Neik ten ir...

– Tik sėdėk nejudėdamas ir būk budrus, – pasakė Arlenas. – Jeigu kas nors atsitiks, pasinaudok pistoletu.

Jis perdavė vaikinui Toliverio pistoletą. Ten buvo likęs mažiausiai vienas šovinys. Makgrato revolveris vis dar buvo užkištas už negyvėlio diržo, plūduriavo kažkur tarp mangrovių ir gyvačių. Jeigu jų laukė susišaudymas, Arlenas ir Polas nelabai turėjo kuo pasipriešinti.

– Einu patraukti tą automobilį, – tarstelėjo Arlenas.

– Ką? Jis gali sugrįžti, Arlenai. Jis gal laukia kitoje...

– Na, jeigu jis ten slepiasi, – nutraukė jį Arlenas, – neatrodo labai nusiteikęs pats patraukti automobilį. Todėl turėsime tai padaryti patys.

Akimirką Arlenas paprasčiausiai sėdėjo tylėdamas, klausydamasis lietaus barbenimo, o tada paskutinį kartą dirstelėjo į veidrodėlį, tarsi kas nors galėjo magiškai pasikeisti. Šį kartą į dūmus jis labai ilgai nežiūrėjo.

– Jeigu Veidas važiuos link čia, – pasakė, – leisk jam pravažiuoti, o tada skaičiuok iki šimto, supratai? Skaičiuok nesukčiaudamas ir lėtai. Kai pasieksi šimtą, sėsk prie vairo ir važiuok. Važiuok kaip galėdamas greičiau ir kaip galėdamas toliau nuo čia.

Jis atvėrė dureles Polui nespėjus atsakyti ir žengė į purvą. Pasisukus uždaryti dureles, Springfield atsitrenkė į šlaunį, o jis stengėsi susilaikyti nepažvelgęs atgal į vidų; nenorėjo išsiduoti, kad atvažiavo ne vienas. Laikydamas ginklą savo sveikąja ranka išėjo į kelio vidurį, o tada per lietų nužingsniavo link tilto.

Vis dar nieko nesimatė, Alrenas pagalvojo, kad gana gerai mato Ford vidų. Jeigu Veidas ir buvo kažkur netoliese, jis tikriausiai slėpėsi ne automobilyje, o už jo, naudodamasis kaip priedanga.

Prisiartinęs prie Toliverio kūno stabtelėjo. Akimirką gundėsi mintimi ištiesti ranką, sugriebti jį ir priversti numirėlį kalbėti. Tačiau iš to nieko nebūtų išlošęs: Toliveris padėtų jam ne daugiau, nei darė gyvas būdamas. Lietus taškėsi į Ford, priekiniai žibintai siuntė šviesos spindulius pro medžius link upelio, kurio lygis tarp krantų nesuvaldomai kilo.

Dešinė Arleno koja nusileido ant pirmos tilto lentos, pasigirdo skardus taukštelėjimas. Jis vėl sustojo ir pakėlęs šautuvą atsuko jį į Ford. O, ko tik jis neatiduotų už dėžutę šaudmenų... Suvarpytų tą automobilį kulkomis, kol liktų daugiau skylių nei metalo, sudraskytų Veidą į skutelius, jeigu jis ten laukė. Tačiau jam buvo likęs tik vienas šovinys.

Perėjo tiltą vis dar atstatęs Springfield, stengdamasis kuo daugiau svorio išlaikyti savo dešine ranka, nes kairiąją jau sunkiai valdė. Atrodė, tarsi iš peties visu kūnu sklistų tirpulys. Iki Ford liko ne daugiau kaip dvidešimt pėdų, kai Arlenui neliko abejonių, jog viduje nieko nėra. Per langus galėjo įžvelgti medžius, augančius kitoje automobilio pusėje. Tačiau tuose šešėliuose jis taip pat matė savo atspindį – skeletą su šautuvu rankose.

Jis sustojo ant tilto, per dešimt žingsnių nuo automobilio. Atidžiai nužvelgė šešėlius po Ford, ieškodamas ženklų, kad ten slepiasi žmogus, tačiau nieko nematė. Tada kaip galėdamas tvirčiau sugriebė šautuvą ir šūktelėjo:

– Solomonai? Viskas baigta. Leisk mums pravažiuoti.

Ilgą akimirką negirdėjo nieko, tik lietų. Pagalvojo: „Galbūt jis iš tikrųjų ne čia, galbūt viskas bus labai paprasta – man tik reikės patraukti automobilį į kelio pakraštį“, kai pasigirdo šūvis.

Nebuvo laiko suprasti ar atpažinti – kulka įsmigo jam į nugarą ir išlėkė pro krūtinę, nuo smūgio jis pasviro į priekį. Krisdamas nuspaudė gaiduką, visiškai instinktyviai, ir jo paskutinė kulka ištaškė Ford langą nusinešdama su juo skeletiškąjį Arleno atvaizdą. Tada šautuvas išslydo jam iš rankų, o jis pats atsidūrė ant tiltą dengiančių lentų.

Pamėgino sprukti, pasislėpti, kaip darytų bet koks gyvūnas paskutinėmis savo gyvenimo akimirkomis. Jam pavyko pasiekti turėklus šiaurinėje tilto pusėje – jis galvojo, kad galėtų nušliaužti nuo tilto ir nusiversti į upelį, bet supratęs, kad tai beviltiška, liovėsi judėti ir atsisukęs pamatė už savęs stovintį Solomoną Veidą.

„Po tiltu, – pagalvojo jis. – Jis slėpėsi po tiltu, tačiau priešingoje nei jo automobilis pusėje. Ten, kur ir turėjo slėptis. Būtent toje vietoje, kurią tu turėjai iš karto susivokti patikrinti.“

Dabar tai jau buvo nesvarbu. Arleno kraujas laisvai tekėjo per lentas, o Veidas žingsniavo link jo rankoje gniauždamas pistoletą. Jis ir vėl buvo užsidėjęs savo baltąją panamą, lietus liejosi nuo jos krašto. Susidūręs su Arlenu akimis, jis nusišypsojo.

– Ar labai didelį malonumą jautei iškrėsdamas tą pokštą su mano šerifu, ką? – prabilo jis. – Štai taip pakabinai jį, kad mane pasitiktų. Greitai pasigailėsi taip padaręs.

Arlenas neatsakė. Skausmas sklido visu kūnu, o kraujas atrodė labai ryškus ant nudėvėtų tilto lentų.

– Tik neišeik taip lengvai, – pasakė Veidas. – Norėjau tave tik pašauti, o ne tiesiog nudobti. Greitai manęs maldausi kito šūvio. Maldausi.

Solomonas Veidas taip nė karto ir nedirstelėjo į šerifo automobilį. Paskutinis Arleno smegenų lopelis, išlaikęs sugebėjimą mąstyti, tai pastebėjo ir sušnabždėjo: „Gerai. Jis nežino. Jis pravažiuos pro Polą nė nepasižiūrėjęs.“

Veidas peržengė per Arleną ir paėmęs Springfield pakilnojo rankoje, smalsiai nužvelgė ir išmetė per turėklus į upokšnį.

– Tavo klaida, – tarė jis, – buvo neįsisąmoninti, kaip toli siekia mano įtaka. Tu nesi pirmas, rezgęs pinkles Solomonui Veidui. Esu įsitikinęs, kad nebūsi ir paskutinis. Bet žinai ką? Aš vis dar stoviu, o tu guli čia springdamas savo krauju. Štai kaip viskas vyksta. Štai kaip visada bus.

Veidas susigrūdo pistoletą į palto kišenę ir išsitraukė peilį. Peilis turėjo šešių colių ašmenis, gale buvo užlenktas – tokiais medžiotojai skrodžia elnius. Išvydęs jį Arlenas užsimerkė.

„Įsivaizduok Polą, – paliepė sau, – įsivaizduok, kaip jis važiuoja iš čia greitai ir toli. Važiuoja į šiaurę. Lekia pakrante nesustodamas, iki pat Meino. Ten laukia Rebeka. Jis gali ją rasti.“

Veidas priklaupė šalia ir pasakė:

– Ne, ne, ne. Nenualpk, kietuoli. Noriu, kad tu viską jaustum.

„Turėjai pasakyti Polui miesto pavadinimą, – liūdnai pagalvojo Arlenas. – Tą, į kurį ji važiuoja. Kamdenas. Turėjai jam pasakyti, kad jie galėtų vienas kitą surasti.“

Veidas išgirdo variklio garsą anksčiau už Arleną. Vieną akimirką jis dar klūpėjo palinkęs virš Arleno kūno, sugniaužęs peilį rankoje, kitą jau buvo pašokęs ant kojų. Arleno ausys aiškiai girdėjo garsą, tačiau bent jau iš pradžių nesuprato, ką jis reiškia. O tada suvokė. Automobilis. Artėja link jų, artėja labai greitai.

„Ne, – pagalvojo jis apimtas nevilties, bandydamas pakelti galvą. – Ne, Polai, po velnių, tau tereikėjo palaukti...“

Šerifo automobilis dūmė link jų, artėjo link tilto, variklis riaumojo, ratai į visas puses taškė purvą. Solomonas Veidas atsitraukė per vieną žingsnį atgal, į tilto vidurį, išsitraukė pistoletą iš dėklo prie diržo ir nuspaudė gaiduką.

Arlenas išsižiojo rėkti, tačiau jam iš gerklės pasipylė tik kraujas.

Spaudydamas gaiduką Veidas atrodė visiškai ramus. Atrodė ramus po pirmojo šūvio, po antrojo ir po trečiojo, ir tik tada, kai priekiniai šerifo automobilio ratai su trenksmu užvažiavo ant tilto, jo veide pasirodė šioks toks rūpestis. Jis iššovė dar kartą, o tada nuleistukas tuščiai spragtelėjo ir Veidas apsisuko bėgti. Tilto galas ir saugumas kitoje jo pusėje buvo vos už trijų žingsnių.

Jis spėjo nubėgti du.

Automobilis prašovė pro Arleną, išsitiesusį po turėklais, nepataikydamas gal per pėdą. Gal ir per mažiau. Tačiau jis pataikė į Solomoną Veidą.

Kai antvožas trenkėsi į jį, teisėjas bandė nerti kairėn. Smūgis išmetė jį į orą, o šerifo automobilis cypdamas stabdžiais sustojo, priekiniais ratais jau ant kelio, galiniais vis dar ant tilto. Solomono Veido galva šonu trenkėsi į priekinio stiklo viršų, smūgis jį pasuko šonu, ir jis nudribo ant tilto šalia Arleno.

Durelės atsidarė ir rankoje spausdamas pistoletą iš automobilio iššoko Polas. Pirmiausia jis puolė prie Arleno, bet Arlenas jį sustabdė. Kai jis prabilo, jo burna buvo pilna kraujo, tačiau dar sugebėjo ištarti:

– Nušauk jį.

Polas pasisuko ir pažvelgė į žmogų, kurį ką tik partrenkė. Solomono Veido kaklas atrodė taip, tarsi rodytų į dvi puses vienu metu, o jo veido šonas buvo suskaldytas, virtęs kruvina koše.

– Jis negyvas, – pasakė Polas.

– Nušauk jį, – pakartojo Arlenas, o kraujas dryko jam nuo lūpų.

Ir Polas šovė. Vieną kartą, į galvą. Kūnas sutrūkčiojo ir nurimo. Polas sugrįžo prie Arleno, suklupo ant tilto. Jis pasižiūrėjo į žaizdą ir nusitraukęs savo marškinius prispaudė prie Arleno šonkaulių. Jo veidas buvo labai išblyškęs.

– Tu išsikapstysi, – pasakė Polas, bet jo balsas drebėjo. – Tau pataikė po šonkauliais. Tai gerai, juk taip? Tau viskas bus gerai. Tu išsi...

Jis kalbėjo per daug, klausėsi per mažai. Arlenas mėgino kalbėti, iš visų jėgų stengėsi kalbėti, tačiau buvo siaubingai sunku. Galiausiai vaikinukas išgirdo jo pastangas. Jis pasilenkė arčiau.

– Ką?

– Kamdenas, – pasakė Arlenas.

– Kamdenas? – pakartojo Polas, jo veide nieko neatsispindėjo, o tada jis ir vėl nusuko akis nuo Arleno veido, sužiuro į žaizdą, jo lūpos persikreipė ir susispaudė, kai pradėjo darbuotis pirštais. Jis daugiau nekreipė dėmesio į Arleną, bet tai buvo nesvarbu.

Jis išgirdo pavadinimą.

Kamdenas.

Jis išgirdo jį. Arlenas buvo tuo tikras. Jie ras vienas kitą.

Penkta dalis

Fajeto apygarda

56

Baretas sėdėjo savo garaže su penkiais agentais iš Tampos skaičiuodamas valandas iki „Kiparisų namų“ puolimo akimirkos, nieko nenutuokdamas apie kruvinas pjautynes, kurios nusiautė per apygardą, kai Solomono Veido Fordu atvažiavo Polas Brikhilas su nualpusiu Arlenu ant galinės sėdynės.

Vienas iš narkotikų skyriaus agentų, užsigrūdinęs veteranas pavarde Mileris, Prancūzijoje tarnavo karo lauko mediku. Jam užteko vieno žvilgsnio į Arleną ir jis liepė Baretui bei kitiems užsičiaupti ir leisti jam susikaupti.

Jie užsičiaupė.

Kai Arleną nugabeno į Tampą, jis vis dar buvo gyvas. Tai nustebino visus, išskyrus Milerį, tvirtai pasitikėjusį savo sugebėjimais. Paskutinis dalykas, kurį jis pasakė jiems leidžiantis į kelią, buvo:

– Viskas gerai. Tik reikia kraujo.

Tai buvo tiksli diagnozė. Vidiniai sužeidimai buvo minimalūs, o štai kraujo netekimas – milžiniškas. Prireikė dar vienos dienos, kad jis atgautų sąmonę. Tada jis jau buvo Tampoje, ligoninėje, su sargybiniais už palatos durų.

Iki to laiko jie lyg ir sugebėjo išsiaiškinti, kas nutekino informaciją. Tai nebuvo Kuperis, žmogus, atsakingas už Koridoriaus apygardoje planuotą policijos reidą, bet vienas iš jo agentų, pasprukęs vos tik juos pasiekė žinia apie operacijos žlugimą, palikęs stebėtinai pilną banko sąskaitą. Jo medžioklė baigėsi po penkių dienų, kai viename Luizianos užutekyje rado jo kūną, tik be abiejų rankų.

Visi trys jaunieji Makgratai buvo suimti namie. Jie nė kiek nesipriešino. Kai policija ten nuvyko, vyriausiasis gulėjo apsivyniojęs sužeistą koją krauju permirkusiomis antklodėmis, o verandoje gulėjo Teito Makgrato kūnas, išsipūtęs nuo nuodų.

Visa tai Arlenui papasakojo tarp nesibaigiančių klausimų, bet jam niekas nerūpėjo. To, kas jam rūpėjo, niekas negalėjo rasti. Jie klausinėjo apie ją šimtus kartų, nuolat keisdami taktiką, nuo švelnaus raginimo iki pasipiktinusio šūkavimo, tačiau jis nieko jiems nesakė. Jį visą laiką palaikė vienas žodis, žodis, jau tapęs jam talismanu, malda: Kamdenas.

Arleno pasakojimas apie grumtynes pelkėse abejotinas pasirodė tik Baretui. Jis niekada juo nesuabejojo kitų akivaizdoje, tačiau vieną kartą, sustojęs lovos kojūgalyje, paklausė Arleno, ar tas nenorėtų jam papasakoti, kas iš tikrųjų ten atsitiko.

Arlenas ilgai į jį žvelgė, o tada pasakė:

– Baretai, tai buvo nepaprastai keista kelionė. Ir nemanau, kad tau patiktų išgirsti jos detales. Ar kad patikėtum, net jei išgirstum.

Baretas neatrodė labai patenkintas, bet linktelėjo.

– Štai ką tau pasakysiu, – tarė jis. – Aš tikiu, kad tai tokie klausimai, kuriems nereikia atsakymų.

– Tu visiškai teisus, – pasakė Arlenas, o tada pasiteiravo apie apdovanojimą. Baretas pareiškė, kad jis išprotėjo. Arlenas taip nemanė. Koridoriaus apygardoje buvo išlieta labai daug kraujo, ir tik dėl federalinės policijos agentūros neišmanymo bei aplaidumo. Arlenas galėtų apie tai pasišnekučiuoti su spauda, bet gal ir ne. Dar neapsisprendė. O štai tam tikras apdovanojimas, kokia nors skatinamoji premija, galėtų labai paveikti jo sprendimą.

Praėjo vos pora dienų ir užsukęs Polas papasakojo jam neįtikėtinas naujienas. Kai viskas bus baigta, jie išsiųs jį į Pensilvaniją. Į Karnegio inžinierių mokyklą. Kažkas tai suorganizavo iš dėkingumo. Arlenas iš visų jėgų pasistengė atrodyti nustebęs.

Arlenas buvo praleidęs ligoninėje dešimt dienų, kai į Tampą vėl atvažiavo Tomas Baretas ir atvežė voką. Numetė jį ant Arleno lovos.

– Tai buvo atsiųsta tiesiai man. Kitame voke. Tame voke buvo raštelis, kad ji vieną kartą manimi pasitikėjo, ir visi žino, kas iš to išėjo, bet vis dėlto pabandys dar kartą. Ji paprašė, kad pristatyčiau tau šį voką neatplėštą.

Vokas buvo neatplėštas. Arlenui užgniaužė gerklę, bet jis nenuleido akių nuo Bareto.

– Turėčiau jį atplėšti, – pasakė Baretas. – Pats tai žinai. Yra daugybė žmonių, kurie norėtų su ja pasikalbėti, o ir turi tam teisę.

– Nė neabejoju.

Baretas linktelėjo.

– Kai su ja kalbėsies, – tarė, – pasakyk, kad aš labai apgailestauju.

Jis apsisuko ant kulno ir išėjo iš kambario. Arlenas palaukė, kol nebesigirdėjo jo žingsnių, o tada atplėšė voką. Viduje buvo tik kortelė su telefono numeriu.

Kai jis paskambino, Rebeka pati neatsakė. Arlenas, regis, pataikė į pensioną, o į skambutį atsiliepusi moteris iš karto neramiai sukluso, kai Arlenas paprašė ją pakviesti.

– Pasakykite jai, kad skambina Arlenas Viagneris, – pasakė jis, ir nepažįstamos moters balse kažkas iš karto pasikeitė. Ji kuriam laikui pasitraukė nuo telefono, o tada ragelį pakėlė Rebeka. Išgirdęs jos balsą, Arlenas užsimerkė.

– Tau viskas gerai? – pasiteiravo ji.

– Aha.

– Iš pradžių naujienos iš karto atsidūrė laikraščiuose, bet paskui dingo. Norėjau sugrįžti, bet tu liepei man to nedaryti, todėl aš...

– Ir gerai padarei. Tau būtų geriau daugiau niekada čia negrįžti. Baretas voko neatplėšė. Niekas jo nematė, tik aš.

Jis kalbėjo tyliai, nes netoliese vaikščiojo žmonės, tačiau niekas juo nesusidomėjo.

– Polas saugus? – paklausė ji.

– Jis saugus, o Solomonas Veidas negyvas. Toliveris taip pat. Ir Teitas Makgratas.

Tik dabar, kai išreiškė tai žodžiais, jį užgriuvo tikroji įvykių reikšmė. Taip nė karto nepasijuto vėl ir vėl iš naujo aiškindamas viską policijai. Užplūdo prisiminimai apie tai, kaip rankose krūpčiojo Springfield, purvo pojūtis ant veido, tvankus pelkės karštis ir mirusiųjų kuždesiai galvoje...

– Ar tu atvažiuosi? – paklausė ji.

Jis nusijuokė. Tik apie tai dabar ir galėjo galvoti. Pasakė:

– Taip. Nė neabejok, kad aš jau pakeliui. Vos tik jie išleis mane iš šios ligoninės, iš karto leisiuos pas tave.

Tada šypsena, pirmoji šypsena per daugelį dienų, išnyko jam iš veido ir jis pridūrė:

– Tik pirmiausia turėsiu sustoti vienoje vietoje. Bet ilgai trukti neturėčiau.

– Kur? – paklausė ji.

– Vietoje, kurią anksčiau vadinau namais. Ten per ilgai liko nesutvarkyti šiokie tokie reikalai. O tada keliausiu toliau. Ar tu jau pasiekei savo kelionės tikslą?

– Taip, – tarė ji. – Aš jau Kamdene.

– Ir kaip ten?

– Jaučiuosi vieniša, – pasakė ji. – Bet kai tik tu atvažiuosi, viskas pasikeis.

– Ar jau matei sniego?

– Dar ne. Bet vėjas jau šaltas. Naktį ir visai žvarbu. Net neįsivaizduoji, kaip man patinka šis jausmas.

– Džiaugiuosi, – pasakė jis. – Ir greitai pasimatysim. Vos po kelių dienų. Kaip ir sakiau, man liko tik vienas sustojimas.

Juodu su Polu iš Tampos išvyko kartu. Arleno kojos jau buvo pakankamai sutvirtėjusios, tačiau ilgai nelaikydavo. Jis greitai pavargdavo ir numanė, kad tai truks dar pakankamai ilgai. Baretas nuvežė juos į traukinių stotį, paspaudė rankas ir pasakė, kad jie bet kada bus laukiami svečiai Koridoriaus apygardoje.

– Ji bus visiškai kitokia, – pasakė jis. – Pažadu, kad greitai tai bus visiškai kitokia vieta.

– Nė neabejoju, – pritarė Arlenas. – Tačiau nemanau, kad mane ten dar kada nors pamatysite.

Baretas linktelėjo, kilstelėjo pirštus link skrybėlės krašto, atiduodamas pagarbą, ir nuvažiavo.

Jie galėjo važiuoti tuo pačiu traukiniu iki pat Našvilio, o tada jau turėjo pasukti savo keliais. Polas buvo labai susijaudinęs dėl Karnegio mokyklos, kalbėjo apie ją neužsičiaupdamas. Turėjo daugiau kalbų negu jų laukė mylių. Arlenas sėdėjo, klausėsi ir prisiminė kitą dieną ir kitą traukinį. Vieną akimirką turėjo apsimesti, kad užsnūdo, nes daugiau nebenorėjo dalyvauti pokalbyje, nenorėjo, kad Polas išgirstų jo balse atsiradusį kimumą, kadangi staiga jam labai stipriai užgniaužė gerklę.

Našvilyje tarp traukinių jiems dar teko palaukti: Polas turėjo važiuoti Pensilvanijos kryptimi, o Arlenas – į Vakarų Virdžiniją, pirmą kartą po maždaug dvidešimties metų. O tada į Meiną, į miestelį, vadinamą Kamdenu.

Jie sėdėjo stotyje, gurkšnodami kokakolą, kai Polas pasisuko į jį ir tarė:

– Aš visada žinojau, kad tai tiesa, Arlenai.

Arlenas pasižiūrėjo į jį suraukęs antakius, o Polas kalbėjo toliau, skubėdamas, net žodžiai kliuvo vienas už kito.

– Tai, ką tu matai, – tęsė Polas. – Aš iš pat pradžių tuo patikėjau, nes tavimi pasitikėjau, tačiau paskui nebenorėjau tavimi tikėti, bijojau patikėti, ir nežinojau, ką galvoti apie pasaulį, kuriame kažkas tokio gali būti tikra, ir...

Arlenas tarstelėjo:

– Žinau.

– Ir aš labai apgailestauju. Tu bandei mane apsaugoti nuo blogio, o aš paprasčiausiai...

– Liaukis, – pasakė Arlenas. Jis stebėjo, kaip žmonės ant peronų mojuoja atsisveikindami iš stoties išvykstantiems traukiniams, tas vaizdas sukėlė dar vieną prisiminimą ir įgėlė. Jis prisiminė traukinį, kuriuo išvažiavo į karą, kaip visi kiti vaikinai, vyresni negu jis, tvirtai ir ilgai laikė apkabinę savo tėvus ant perono, o jis sėdėjo vienišas prie šalto lango ir visa tai stebėjo iš šalies.

– Paklausyk, – pasakė žvelgdamas tiesiai Polui į akis, – nepaprastai sunku patikėti tuo, ko negali matyti savo akimis. Man ir pačiam teko su tuo pakovoti. Dėl nieko tavęs nekaltinu. Labai dažnai aš ir pats nežinau, kaip suprasti šį pasaulį. Bandau jį suprasti jau labai seniai. Paprasčiausiai reikia gyventi ir stebėti viską atviromis akimis bei protu, supranti? Tik taip galima išgyventi. Tik taip. Nesistenk visą laiką būti protingiausiu šmikiu kambaryje, supranti? Nes, gerai pagalvojus, net ir protingiausieji iš mūsų ne viską žino. Jeigu ir esu kuo nors tikras, tai tik tuo.

Polas linktelėjo. Jie pabaigė kokakolą, o tada keleiviai pradėjo lipti į Polo traukinį, todėl pakilo ir jie. Arlenas norėjo padėti su krepšiais, bet dar neturėjo tiek jėgų.

– Tu juk važiuosi pas ją, tiesa? – tarė Polas. Tai buvo pirmas kartais, kai nors vienas iš jų tiesiogiai užsiminė apie Rebeką.

– Taip, – atsakė Arlenas.

Polas nusisuko, įstengė išspausti šypsenėlę ir tarė;

– Tu jai perduosi nuo manęs labų dienų? Prašau.

– Būtinai. Pats žinai. Polai, aš ją myliu. Tikiuosi, supranti.

Polas linktelėjo:

– Aha. Iš pradžių nebuvau dėl to labai laimingas, ir dabar ne visai, bet galbūt ateis diena, kai... vienaip ar kitaip, žinau, kad ją myli. Žinau, ir tai svarbiausia.

– Gerai.

– Žinai, kur mane rasti, – pasakė Polas. – Taigi, kai kur nors įsikursi, pranešk man.

– Tu pats pirmas apie tai išgirsi, – pažadėjo Arlenas. – Ir atvyksi mūsų aplankyti.

Polas vėl linktelėjo. Žmonės dabar jau grūdosi pro juos link traukinio. Polas ištiesė ranką atsisveikinti. Arlenas nekreipė į ją dėmesio, ištiesė abi rankas, apkabino išstypusį jaunuolį, tvirtai jį suspaudė ir palaikė priglaudęs.

Ant perono jis stovėjo dar ilgai, net kai jau nematė traukinio.

57

Į Fajeto apygardą jis grįžo įpūsti dūmų į vieno senio akis.

Kadaise jis pasižadėjo daugiau niekada nekelti kojos į tą kraštą, daugiau niekada nenorėjo išvysti tos vietos, kad ir kokia graži ji buvo. Šiandien jis tenorėjo važiuoti į šiaurę, link Kamdeno, tačiau jo gyvenime buvo neatliktų pareigų, reikėjo atkurti tam tikrą pusiausvyrą, o Arlenas Viagneris turėjo išmokėti didelę skolą Fajeto apygardoje.

Kaip ir Edvinas Meinas.

Miestas atrodė pasikeitęs, beveik neįtikinamai, bet Arlenas pagalvojo, kad apie jį tikriausiai galima pasakyti tą patį.

Jo pirmas sustojimas išlipus iš traukinio buvo vaikystės namų vieta. Namo nebebuvo. Kitoje gatvės pusėje jis pastebėjo moterį; tai buvo jauna moteris, labai abejotina, ar ji prisimins jį, tačiau Arlenas prisiartino ir paklausė.

– Turit galvoje „Velnio namą“? – pasitikslino ji.

– „Velnio namą“? – Jis stengėsi, kad balsas nesudrebėtų.

– Taip jį vadino vaikai ir senos bobutės, – pasakė ji ir nusijuokė. Šviesiai, nerūpestingai. – Ten anksčiau gyveno toks vyras, didžiausias beprotis, koks kada nors gyveno mieste, o gal ir visose apylinkėse. Jis manė, kad gali kalbėtis su numirėliais.

Arlenas nusuko nuo jos akis ir paklausė:

– Tai kas atsitiko tam namui?

– Sudegė. Prieš kokius penkiolika metų. Aš dar vaikas buvau.

Jis linktelėjo, padėkojo ir palinkėjo jai geros dienos. Ji plačiai nusišypsojo, žvelgdama į žolėmis apaugusį plotą, kur kažkada stovėjo „Velnio namas“.

Tada jis nužingsniavo į miestą, ir kuo ilgiau ėjo, tuo sunkiau tai buvo daryti. Retkarčiais vis pakišdavo ranką po striuke ir paliesdavo už diržo užkišto pistoleto drūtgalį.

„Nepamiršk, jeigu kas nors atsitiks ne taip, – priminė sau, – liksi čia ir niekada nepamatysi Kamdeno. Viskas, ką matysi iki savo dienų galo, bus kalėjimo grotos, arba, jeigu tau labai pasiseks, – kilpa.“

Tačiau tai turėjo būti padaryta.

Namas, kažkada priklausęs Edvinui Meinui, dabar buvo kitos šeimos nuosavybė. Kieme žaidė berniukas, o kai Arlenas paklausė jo vardo, pasakė, kad jis Ličmanas, Benas Ličmanas, ir malonu susipažinti. Jis nieko negirdėjo apie jokį Edviną Meiną.

Arlenas prisipažino, kad jam irgi malonu su juo susipažinti, o tada dar kurį laiką pažiūrėjo į tą namą ir pasuko toliau gatve.

Netoli miesto aikštės pastebėjo vyrą, kraunantį plytas iš sunkvežimio priekabos, sustojo, pirštų galiukais palietė kepurės kraštą ir pasiteiravo, ar galėtų kai ko paklausti.

Vyras išsitiesė, linktelėjo ir laukė. Tai buvo paprastas klausimas, tačiau Arlenui buvo sunku jį ištarti. Pistoletas slėgė diržą.

– Ieškau tokio vyro, Edvino Meino, – pasakė jis. – Tikėjausi, kad galėsite man pasakyti, kur jį rasti. Turiu su juo reikalų.

Vyriškis pasižiūrėjo į Arleną, susiraukė ir tarė:

– Galiu pasakyti, kur jį rasti, bet nežinau, kokius reikalus galima sutvarkyti kapinėse.

Arlenas stovėjo vidury gatvės spoksodamas į jį. Pistoletas ant jo diržo kaipmat palengvėjo.

– Edvinas miręs?

– Mažiausiai prieš devynerius metus. Arklys numetė.

– Arklys, – atkartojo Arlenas ir ūmai užsimanė nusikvatoti, kristi gatvės, kurios dulkės kažkada sugėrė jo tėvo kraują, viduryje ir kvatotis tol, kol veidu pradės tekėti ašaros.

– Aha. Vietiniams tai buvo baisus praradimas. Edvinas Meinas buvo geriausias iš geriausių.

Arlenas tarė:

– Štai kaip? – O tada vėl pirštais palietė skrybėlės kraštą ir nužingsniavo link kapinių.

Edvino Meino kapą rasti buvo nesunku. Jis turėjo didžiausią paminklą visose kapinėse, masyvią marmuro plokštę, ant kurios buvo iškaltos jo gyvenimo ir mirties datos bei sakinys: „Visi tavęs ilgisi ir myli.“ Šalia jo buvo Džojos Mein kapas, senesnis, mažesnis. Arlenas atsiklaupė šalia, nubraukė žoles ir lapus, susirinkusius ant akmens paviršiaus. Kai jis buvo švarus, atsitraukė, pažvelgė į Edvino paminklinę lentą ir išsitraukė pistoletą. Svarstė, ar nesuvarius keleto kulkų į žvilgantį marmurą, kad įrėžtų keletą įrantų dailiame akmenyje, bet tada vėl užsikišo ginklą už diržo.

– Numestas arklio, – pasakė jis. Taip, kartais tenka atkurti pusiausvyrą, išmokėti skolas. Jis čia to ir atvyko, tačiau pasaulis, šis nuostabus ir siaubingas pasaulis, jį aplenkė.

Prisiminė, kur stovi jo motinos antkapis, todėl buvo nesunku rasti ir tėvo. Jie gulėjo greta, kalvos papėdėje; kapai buvo apaugę žolėmis ir neprižiūrimi, tačiau vienas dalykas iš karto išskyrė jo tėvo antkapį iš kitų: kažkas ant jo anglimi išpaišė pentagramą.

Arlenas atsiklaupė, nusivilko striukę ir jos rankove švariai nuvalė anglies likučius. Kai antkapis vėl buvo švarus, priklaupė, priglaudė delnus prie akmens ir pasakė:

– Manau, kad dabar jau galiu tave girdėti. Jeigu tu nori būti išgirstas.

Niekas neatsakė, tik vėjas.

– Bet aš tave jau girdėjau, – pasakė Arlenas. – Toli pietuose, kai Toliveris įtraukė mane giliai ir beveik nusitempė su savimi, aš tave girdėjau. Ir dėkoju tau.

Kurį laiką dar pasėdėjo ten žiūrėdamas į antkapį. Jokie sielvarto ar meilės žodžiai nepažymėjo Izaoko gyvenimo šioje vietoje. Tik dvi datos ir pernelyg trumpas laiko tarpas tarp jų.

Tačiau tai nebuvo blogai. Arlenas žinojo, kad tai nebūtų nuliūdinę Izaoko. Šis gyvenimas buvo tik trumpa viešnagė. Laikinas sustojimas, svetimo svetimame krašte.

– Meilė pasilieka, – pasakė Arlenas, o tada atsistojo, apsivilko striukę, vėl paslėpdamas pistoletą, ir išėjo iš kapinių.

Šiandien yra dar vienas traukinys į šiaurę. Jeigu paskubės, gal suspės į jį.

Content

Koryta Michael Kiparisų namai