Koomson Dorothy

Labanakt, gražuole

Dorothy Koomson

Labanakt, gražuole

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Jovita Liutkutė

Versta iš:

Dorothy Koomson

Goodnight, Beautiful

Sphere, London, 2010

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 978-609-01-0013-4

Copyright © Dorothy Koomson 2008

This edition published by arrangement with „Antony Harwood Limited“ and „Synopsis Literary Agency“.

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Poloskei Marianna / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Jovita Liutkutė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Jovita Liutkutė

Redaktorius Dainius Račiūnas

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelio dailininkė Deimantė Rybakovienė

Maketavo Valdas Bautrėnas

Skiriu Peblei

Prologas

Jis nesiliauja verkęs.

Net ašaroms nebyrant, jo akyse matyti vaiduokliška tuštuma žmogaus, raudančio giliai širdyje.

Noriu jam padėti, bet jis manęs neprisileidžia. Verkia vienas užsidaręs kambaryje, kadaise turėjusiame būti vaiko kambariu. Miega atsukęs man nugarą, lyg būtų atsitvėręs šia stangria kūniška siena nuo likusio pasaulio. Jis kalba su manimi tuščiais žodžiais, sakiniais be jokios didesnės prasmės. Kadaise visa, ką jis sakydavo, būdavo apraizgyta meilės gijomis. Dabar jis šneka tik todėl, kad taip reikia. Dabar visa, ką jis sako, yra lėkšta ir beprasmiška.

Sielvartas toks didžiulis, toks neaprėpiamas, kad jis negali iš jo išsikapstyti. Plaukia nieko nematydamas, lyg kapanotųsi naktį šėlstančioje jūroje. Plaukia prieš lūžtančias bangas ir visai nesistumia į priekį. Kasdien vis labiau grimzta į tas gelmes. Vis tolsta nuo vandens paviršiaus. Nuo gyvenimo. Nuo manęs. Įsikibęs vien į savo netektį. Daugiau jam niekas nesvarbu. Noriu paimti jį už rankos, noriu, kad abu išplauktume ir būtume saugūs. Kad jis vėl pajustų gyvenimo visybę. Noriu sušvelninti jo kančias ir padėti pasveikti.

Bet jis netiesia man rankos. Užuot tiesęs vengia manęs, jam labiau patinka viską įveikti vienam. Mat laiko mane kalta. Kaltina ne tik save, bet ir mane.

Aš irgi jaučiuosi kalta. Bet kaltinu ir ją. Novą. Ir ji už tai atsakinga. Jeigu ne ji...

Bet labiausiai kaltinu save. Labiausiai trokštu, kad jis liautųsi verkęs, liautųsi visus skaudinęs, sielvartavęs visa savo esybe.

Nesuprantu jo ir Novos netekties. Ir abejoju kada nors suprasianti. Bet suprantu savo vyrą. Ir netrukus jį prarasiu. Nutiks tai, ko mėginau išvengti žodžiais ir veiksmais. Tik šį kartą prarasiu ne dėl kitos moters ir negimusio jos kūdikio, bet dėl to, kad jis nuo manęs užsisklendė.

Įsivaizduoju, kaip viskas bus: jis taip giliai nugrims sielvarto jūroje, kad negalės iškilti į paviršių. Įtrauktas tų atšiaurių pilkų gelmių niekada nebeįstengs pradėti gyvenimo iš naujo. O aš nieko negalėsiu padaryti, tik stovėti ant kranto ir žiūrėti.

Truputį pasičiupinėjusi su jo batukais ji juos nuauna, jis žiūri, kaip ji nusmaukia jam kojines, o tada kojų pirštais pajunta šaltį. Kaip vonios kambaryje prieš prausimą. Šaltį.

Ir čia yra vandens.

Didelė didelė, DIDŽIULĖ vonia.

– Čia paplūdimys, – paaiškina mamytė.

– Paplūdimys! – pakartoja jis.

– O ten – jūra.

– Jūra!

– Eime, sušlapinkime kojas.

Jis duria pirštu žemyn.

– Pirštukus?

– Taip, – linkteli ji. – Pirštukus į jūrą.

Ji paima jį už rankos – šiltos kaip visada. Jos ranka šilta, jo kojų pirštai šalti. Ji nusiveda jį prie jūros.

– Bus šalta, – įspėja.

– Šalta!

Ir staiga jo kojų pirštai dingsta. Nėra pirštų, tik jūra.

– Oi! – sušunka mamytė.

Jos kojų pirštai irgi atsiduria po vandeniu.

– Oi! – spygteli jis.

– Oi! – šūkteli abu kartu. – Oi!

Leo, pusantrų metų

Pirma dalis

1

– Labas, moooma.

Šiandien, rodos, bus viena tų dienų.

Supratau tai jau rytą vos pramerkusi akis. Persmelkta stipraus jausmo, kad viskas ne taip kaip turi būti, kad viskas susijaukę. Ir kad teks ištverti visą tokią dieną. Maudydamasi po dušu, rengdamasi ir spragtelėdama radijo jungiklį, kad palaikytų man draugiją, kol maišysiu košę ir pjaustysiu vaisius, vyliausi klydusi.

Bet Leo ką tik patvirtino, kad neapsirikau. Šiandien bus viena tų dienų. Niekas nesiseks, nervai bus pakrikę, o gyvenimas negailestingai šaipysis. Mano septynmetis sūnus man krės piktus pokštus. Arba mėgins mane supykdyti.

Moooma jis mane vadina tik norėdamas paerzinti. Žino, kaip baisiai nemėgstu šio žodžio; žino, kad galėtų kreiptis į mane „Nova“ ir kad šį žodį man pakęsti lengviau nei „moooma“. Tokios tarties Leo išmoko per televiziją žiūrėdamas amerikietiškas pokalbių laidas, jose pirmoji „a“ žodyje „mama“ tariama beveik kaip „o“ („moama“), ir tai nuolat man primena, kad netrukus jis gali vietoj „kalnas“ imti sakyti „kolnas“, o vietoje „aliuminis“ – „oliuminis“. Pradėti šnekėti su amerikietišku akcentu.

Stoviu prie kriauklės, įpylusi indų ploviklio į prikaistuvį, kuriame virė košė, ir leisdama vandenį matau atsispindint lange, kaip Leo per virtuvę nušlepsi prie masyvaus ąžuolinio stalo, užsiropščia ant kėdės ir įsitaiso priešais savo dubenėlį. Šiandien jis nusiteikęs ne juokais mane suerzinti. Mat ne tik pavadino moooma, bet dar ir vilki vaikų žvaigždžių lygos kovotojo kostiumą. Darbo dienos rytą, kai reikia eiti į mokyklą.

Užsuku čiaupą ir atsigręžiu į Leo. Žvilgsniu ryte ryju savo sūnų ir jo puikią išvaizdą: kostiumas šviesiai žalias su prisegama raudona pelerina, dabar kreivai kabančia ant pat kairio peties ir besilaikančia tik už nedidelio kvadratinio Velcro lipuko. Leo užsidėjęs raudoną kaukę, išryškinančią didžiules akis ilgomis blakstienomis ir dengiančią viršutinę veido dalį.

Jis – keturių pėdų ūgio anonimas, septynmetis superherojus pūpsančiais bicepsais, raumeninga krūtine, šešiomis raumenų vilnimis užklotu pilvu ir reljefiškais sėdmenimis.

„Giliai įkvėpk, – pamanau sau. – Giliai iškvėpk.“

Užsimerkiu. Suskaičiuoju iki dešimties. Suskaičiuoju prisiminimus, padedančius man jį mylėti: būdamas dviejų dienų ir gulėdamas mano rankos linkyje jis man nusišypsojo; jam buvo pusantrų metukų, kai pirmą kartą abu stovėjome paplūdimyje ir žiūrėjome į putotas jūros bangas, skubančias į krantą ir lengvai praryjančias mūsų pėdas, o paskui taip pat lengvai išspjaunančias. Jau sulaukęs penkerių jis suėmė mano rankas savo rankutėmis ir rimtai pasakė: „Tu geriausia mamytė pasaulyje“, nes gimtadienio pietų daviau jam skrebutį, užteptą lydytu sūriu su virtomis pupelėmis.

Kartais su Leo turiu elgtis tik taip. Tai vienintelis būdas priminti sau, kad neprarasčiau jo. Tik du žmonės šiame pasaulyje gali prasibrauti pro mano ramybės klodus ir mane valdyti, priversti mane pakelti balsą. Dažniausiai tai daro Leo.

Atsimerkiu. Jis tebevilki kostiumą. Vis dar yra darbo dienos rytas, kai reikia eiti į mokyklą. Ir Leo vis dar nedaro man jokio įspūdžio.

– Nagi, moooma, ar tik tokie pusryčiai? – jis klausia lėtai tęsdamas žodžius, pakėlęs šaukštą, pakreipęs galvą ir įbedęs akis į mane.

Man kraujas gyslose užverda, karštis pirmiausia plūsteli į gerklę, paskui nudažo skruostus. Tuoj imsiu ašaroti. Jei aprėksiu Leo, jausiuosi siaubingai ir turėsiu eiti į savo kambarį išsiverkti. Jei nešauksiu, man tikriausiai teks imtis kitų priemonių, – kad ir iki savaitgalio uždrausti jam naudotis žaidimų kompiuteriu, – ir tada apsipils ašaromis jis. O jo ašaros, žinoma, sugraudins ir mane, – verksiu tyliai, pasislėpusi, bet tikrai verksiu, – nes neištveriu, kai dėl manęs jis rauda. Tad, šiaip ar taip, šiandien rytą verksiu, nebent man pavyktų jį perkalbėti.

– Leo, turi ruoštis į mokyklą, – ramiai ištariu. – Apsivilk uniformą.

– Aš pasiruošęs, – atsako jis.

– Ne, nepasiruošęs.

Jis linkteli ir suraukia kaktą.

– Pasiruošęs, – ima spirtis. – Šiandien vilkėsiu šiuos drabužius.

– Nenoriu ginčytis, eik ir pasiruošk. Tuoj pat!

– Aš jau apsirengęs. Turiu vilkėti šį kostiumą.

– Leo... – Toliau kalbu pro sukąstus dantis. – Prašyčiau...

„DIN DIN!“ – nuaidi durų skambutis. Tamsios Leo akys nušvinta, lyg šiandien būtų jo gimtadienis ir jis lauktų ateinant paštininko, kaip įprastai įteiksiančio visą krūvą dovanų. Man dar nespėjus susivokti Leo nušoka nuo kėdės ir tekinas pasileidžia per virtuvę. Lekiu paskui jį nesuskubusi sudrausti: „Nė nemėgink...“

Bet net man ištarus tuos žodžius jis vis tiek daro, ką daryti draudžiama – Leo tai puikiai žino. Ištiesia ranką, plačia, putlia plaštaka suima rankenos bumbulą ir plačiai atveria duris.

Koridorių akimirksniu užlieja šviesa – nuostabi, didinga, ryški. Pakeliu ranką, delnu prisidengiu akis nuo to ryškumo, besismelkiančio į koridorių ir verčiančio švytėti visa aplink mus.

Už durų ryškioje šviesoje stovi ne paštininkas. Tik aukštas, patraukliai lieknas vyras baltu kostiumu, baltais marškiniais, baltu kaklaraiščiu ir baltais batais. Jis spinduliuoja mus nutvieskiančią šviesą. Jo plaukai juodi, tvarkingai sušukuoti, šone perskirti tobulu sklastymu, o ant kaktos užkritusi juodų plaukų garbana; veido oda blyški ir jos fone didelės šviesiai rudos akys atrodo dar įspūdingiau; veidas brandžių bruožų, draugiškas ir atviras. Jis man raminamai ir bičiuliškai nusišypso, tada atkreipia dėmesį į Leo ir jo šypsena darosi dar platesnė ir jausmingesnė.

– Pasiruošęs, jaunuoli? – klausia jis berniuko. Kalba nejudindamas lūpų. Kalba tiesiai man į galvą, tiesiai į širdį. Suprantama, aš jį pažįstu. Pažįstu jį, o jis pažįsta mane, bet visas prisiminimas man neaprėpiamas – negaliu pasakyti, kas jis toks.

– Taip, – džiugiai šypsodamasis linkteli Leo. – Pasiruošęs.

Kalbančio Leo lūpos juda.

– Kas čia vyksta? – susidomiu.

– Tikrai atrodai pasiruošęs, – sako vyras Leo.

– Tu niekur su juo neisi, – paprieštarauju.

Vyras vėl pažvelgia į mane, įbeda šiltą, draugišką rudų akių žvilgsnį. Malonų, bet ryžtingą. Tvirtą.

– Jau laikas, Nova, – vėl nejudindamas lūpų ištaria jis.

Leo pribėga prie manęs, apsikabina per juosmenį, veidu įsikniaubia į plotą tarp pilvo ir krūtinės, trumpai prisiglaudžia, o tada vėl atšlyja.

– Pasiilgsiu tavęs, mama, – pakėlęs galvą, žvelgdamas į mane ir šypsodamasis sako Leo. – Labai tavęs pasiilgsiu.

Ištiesiu ranką norėdama jį sustabdyti, laikyti šalia savęs, bet ten jau nieko nėra, tik oras; pirštais suspaudžiu tuštumą. Leo jau su tuo vyru, įsikibęs jam į ranką. Abu tokie skirtingi, bet ir labai panašūs. Žinau, kad su juo Leo bus saugu. Bet negaliu leisti jam išeiti. Kaip galiu leisti jam išeiti?

– Kur tu jį vesiesi? – klausiu. – Jis net neapsirengęs. Kur jį vesies?

– Viskas gerai, mama, – įsiterpia Leo, – aš noriu eiti. Aš pasiruošęs. Juk sakiau tau, kad pasiruošęs. Ir šiandien vilkėsiu šiuos drabužius.

Aš papurtau galvą. Ne. Jis nepasiruošęs. Kaip mano mažas berniukas gali būti pasiruošęs kur nors eiti be manęs? Kaip? Jis nepasiruošęs. Aš nepasiruošusi.

– Eisiu kartu, – pareiškiu.

Leo šypteli ir pakėlęs ranką man pamojuoja.

– Iki, mama, iki.

– Ne...

Staiga atsimerkiu, bet apstulbusi ir sutrikusi dar kelias akimirkas nejudu: karštligiškai naršau po atminties klodus stengdamasi susigaudyti, prisiminti, kur esu. Patalpoje beveik visiškai tamsu. Iš gatvės per horizontalias žaliuzes skverbiasi gelsvos ir rausvos šviesos gijos, o iš koridoriaus per nedūžtamo stiklo durų langelį plūsta balta šviesa, neleidžianti tamsai visiškai čia įsiviešpatauti. Aš miegojau, bet nebuvau prigulusi. Dabar žvalgausi po kambarį ir jis man atrodo pilnas nepažįstamų kampų bei pavidalų.

Paskui išgirstu juos – pypsėjimus. Tarsi iš toliau atsklindančius ritmiškus pypsėjimus, primenančius man, kur esu, ir mano žvilgsnis akimirksniu nukrypsta į lovą.

Jis vis dar čia. Vis dar čia. Vis dar lovoje. Pasislenku arčiau kėdės krašto ir aikteliu, nes kiekvieną mano nugaros ir sprando raumenį, kiekvieną sausgyslę persmelkia deginantis skausmas. Numoju ranka į savo kančias ir mėginu patikrinti, gal kas nors pasikeitė, gal, man miegant, Leo sujudėjo?

Leo tebeguli ant nugaros, jo akys švelniai sumerktos: jis tebėra savo gyvenamame pasaulyje. Tai tarsi zona tarp dviejų pasaulių: nei atgavęs sąmonę, nei miręs. Pasislenku dar arčiau kėdės krašto, kad galėčiau atidžiai apžiūrėti jo veidą. Sapnas buvo toks tikroviškas. Jis buvo aktyvus. Vaikščiojo, kalbėjo. Tai, be abejo, turėjo kaip nors paveikti ir esamą tikrovę? Juk turėjo?..

Jo akys gražiai užmerktos. Lūpos švelnios ir truputį pračiauptos. Veidas ramus, be jokios išraiškos, visai ne toks kaip įprastai miegančio. Puikiai pamenu, kaip jam esant sveikam ir miegant keičiasi veido išraiška, koks jis būna gyvas, kaip kruta ir trūkčioja veido raumenys jam gyvenant sapnų gyvenimą – ne mažiau jaudinantį nei tą, kurį gyvena pabudęs. Bet šis, šis miegas jam visai nebūdingas: jis retai taip ilgai išbūna ramus, visuomet kas nors padeda jo veidui nušvisti, paskatina kalbėti arba bėgioti aplink. Taip ilgai vienoje vietoje jis niekada neištveria.

„Viskas gerai, mama. Aš noriu eiti.“ Šį kartą jis įsikibo tam vyrui į ranką. Šį kartą, bent jau sapne, tikrai ketino išeiti.

Pakeliu akis nuo lovos ir pažvelgiu į Keitą. Raumeningas šešių su puse pėdos ūgio jo kūnas sudribęs ant kėdės kitame palatos gale, plikai skusta galva nusvirusi ant peties: miega tebevilkėdamas policininko uniformą. Matyt, užsuko iškart po pamainos ir rado mane giliai įmigusią, nes jam įeinant aš nė nekrustelėjau. Kai jis ateina, aš paprastai nemiegu, ir, prieš man traukiant namo pailsėti, jis paklausia, kaip praėjo diena, bet šiandien tiesiog užsnūdau. Atmintyje lėtai praslenka migloti liečiančių mano kaktą jo lūpų, glostančių skruostą jo pirštų prisiminimai. Snausdama vis tiek jį jaučiau.

Atsigręžiu į Leo mintyse svarstydama, ar jis suvokia, kad mes nuolat čia esame? Vienas mūsų visada sėdi šalia, žiūri, laukia. Laukia.

Ar į jo sąmonę prasiskverbia medicininės įrangos skleidžiami garsai? O pasisveikinimai, šnekinimai, mano skaitomos knygos, linkėjimai labos nakties? Ar jis žino, kad šiandien ketvirtadienis? Antrasis jo ketvirtadienis ligoninėje. Ar visos šios mūsų tikrovės smulkmenos praslysta pro miego plyšius ir teikia žinių apie gyvenimą, verdantį aplink jį? O gal jis nuo viso to užrakintas? Paslėptas? Nušalintas? Kažkur perkeltas? Jei taip būtų, neištverčiau. Negalėčiau ištverti, jei jis būtų vienui vienas ir nežinotų, kad esu čia ir laukiu jo grįžtant.

„Viskas gerai, mama. Aš noriu eiti.“

Sulenktais nykščiais pasitrinu akis nutrindama sudžiūvusių traiškanų kristalėlius ir šiuo masažu mėgindama suteikti savo veidui daugiau žvalumo ir gyvybės.

„Aš pasiruošęs eiti.“

Maniau, kad per trylika čia praleistų dienų mano kūnas pagaliau pripras valandų valandas kūpsoti ant kėdės; nebebus skaudamas ir sustiręs, neprotestuos ilgais ir smarkiais diegliais, kaskart man mėginant pajudėti. Atsistoju, prieinu prie lovos instinktyviai nekreipdama dėmesio į lašelinę, į elektrodus, per kuriuos jis prijungtas prie aparatų, ir įbedu žvilgsnį žemyn, į savo berniuką. Į savo berniuką. Pastaruosius septynerius su puse metų tik dėl jo kas rytą atsimerkdavau ir lipdavau iš lovos; nenoromis, bet keldavausi. Nuo pat jo gimimo akimirkos mano pasaulis ėmė suktis apie jį, o dabar viskas susijaukė.

Švelniai, kad nesutrukdyčiau, pirštų galiukais paglostau jam kaktą. Net dabar instinktyviai stengiuosi būti švelni, kad jo nepabudinčiau. Nors mes kaip tik siekiame sutrikdyti jo miegą, pažadinti.

Nuskusta galva palengva vėl dengiasi švelniu ataugančių juodų plaukų aksomu. Jie tai padarė: prieš aštuonias dienas nukirpo ir nuskuto jo gražias vešlias juodas garbanas. Šviesiai ruda it karamelė galvos oda lygi, išskyrus vieną vietą ant pakaušio, čia jie pragręžė kaukolę, kad galėtų užspausti tris kraujagysles ir užkirstų kelią kraujavimui. Anot jų, operacija buvusi sėkminga.

Tada įdėbiau žvilgsnį į chirurgą, ant galvos užsitraukusį žalią kepuraitę, nusismaukusį medicininę kaukę ant kaklo, mūvintį neįtikimai švarias žalias operacines pirštines. „Sėkminga?“ – pakartojau paskutinį jo ištartą žodį.

Jis linktelėjo galvą. Paaiškino, kad kita jiems nerimą kėlusi aneurizma netrūko ir daugiau pavojaus nekelia.

„Sėkminga“, – dar kartą ištariau susimąsčiusi, mintimis klaidžiodama kitur.

Keitas suėmė mano ranką, kad nenuvirsčiau. Be abejo, mudu su chirurgu šį žodį supratome visiškai skirtingai. Mano berniukas tebemiegojo, tebebuvo labiau „ten“ nei „čia“, nekalbėjo ir nevaikščiojo, jo akys buvo užmerktos, veidas sustingęs, bet operacija vis tiek buvo sėkminga. „Ačiū“, – padėkojau, kai didelė ir šilta Keito plaštaka apsivijo ir suspaudė manąją. Chirurgas nekaltas, kad nesupranta, ką išties reiškia „sėkminga“. Tai reiškia, kad Leo visiškai pasveiks. Kad gydytojai bent jau galės man pasakyti, kada jis atgaus sąmonę.

Grįžtu ant savo rudos paminkštintos kėdės, pariečiu kojas, atlošiu ir atremiu galvą, žiūriu į Leo.

Pasaulyje, kuriame aš dabar gyvenu, sėkmė reiškia šitai. Šiame pasaulyje mano sapnai – aš tai žinau – randasi iš nuojautos, iš įsitikinimo, kasdien vis labiau užvaldančio mane – slapta, bet atkakliai.

Iš nuojautos, kad galbūt Leo pasiruošęs.

Kad galbūt turėčiau leisti jam eiti.

– Pažiūrėk į tos moters pilvą! – šūkteli jis.

Mato, kaip prieš ištardama „Ššš...“ mamytė užsimerkia, o paskui supdama ant kelių pabučiuoja jam viršugalvį.

– Pažiūrėk į tos moters pilvą! – pakartoja jis.

Ir duria pirštu. Pilvas atrodo didelis. Apvalus kaip futbolo kamuolys ir didelis kaip pati didžiausia mamytės pagalvė.

– Ša... Ššš... – sudraudžia mamytė.

Ji paima jo pirštuką ir pabučiuoja.

– Mamyte! Pažiūrėk į tos moters pilvą!

Mamytė nepažiūri, tik spusteli mygtuką, ir vėl nutinka tas pat: nuskamba skambutis, primenantis jo žaislinę gaisrinę mašiną. Paskui, kaip visada, autobusas sustoja. Paėmusi jo vežimėlį ir didelį savo krepšį mamytė leidžia jam prieš išlipant pašokinėti ant kiekvieno laiptelio.

Tada ji išskleidžia vežimėlį ir atsega diržus, kad jis galėtų atsisėsti, bet jis nori eiti pats.

– Aš tik vaikščiosiu, – sako jai. – Tik vaikščiosiu.

Mamytė tebežiūri į jo vežimėlį ir, autobusui nuvažiavus, pratrūksta:

– Leo, kodėl būtinai turi badyti pirštu žmonėms į pilvus? Arba į tą žemaūgį vyrą? Arba į tą moterį didelėmis pieno pritvinkusiomis krūtimis? Arba į keistus ano vyro plaukus? – klausinėja ji jo. – Taip elgiesi jau trečią kartą per dvi dienas. Ko gero, man teks mokytis vairuoti, nes daugiau neketinu su tavimi lipti į autobusą.

Ji įdeda krepšį į jo vežimėlį.

– Vieną gražią dieną kas nors man pliaukštelės.

– Ar tu išdykusi? – klausia jis.

Ar mamytė anksčiau buvo išdykusi mergaitė, panaši į jį, išdykusį berniuką, kad nusipelno pliaukštelėjimo?

Mamytė žvelgia į jį pakreipusi galvą.

– Kartais svarstau, ar išvis anksčiau gyvenau. – Taip tarusi viena ranka ima stumti vežimėlį, o kita laiko jį už rankos. – Eime, mūsų laukia labai tolimas kelias.

Jam nusišypso sena kaip močiutė moteris.

– Mano mamytė išdykusi, – pareiškia jis jai.

Moteris žvilgteli į mamytę.

– Neabejoju, – atsako ir nueina sau.

Jis nusišypso mamytei, bet ji nemato – net išsižiojusi spokso į tą moterį.

Leo, dvejų metų

2

– Matei, kiek bėgioja ta moteris, 117-os spintelės savininkė?

– Ta šviesiaplaukė?

– Taigi. Ateina čia kasdien. Kartais daro jogos arba Pilateso^1 pratimus, o paskui bėga. Kaip beprotė!

117-a spintelė – mano. Jau ketindama atšauti tualeto kabinos durų skląstį staiga išgirstu anapus pertvaros buvusią moterį minint mano spintelę, minint mane. Dabar mano ranka sustingusi virš skląsčio, negaliu apsispręsti, ar atidaryti duris ir išeiti, ar likti čia. Jau ir taip truputį vėluoju susitikti su Malu, – mat esame pakviesti pietauti su keliais draugais, – taigi neturiu laiko sėdėti čia įkalinta jų apkalbų.

– Nesistebiu, – atsako kita moteris.

Ką gi, dabar tai jau tikrai niekur neisiu. Tyliai nuleidžiu klozeto dangtį ir atsisėdu. Turiu sužinoti, kodėl ji nesistebi, kad kasdien čia ateinu. Man truputį virpa rankos, džiūva burna, o širdis smarkiai plaka. Atsainiai čiupinėju savo juodosios suknelės diržą ir laukiu, kol sužinosiu, kas man rūpi.

– Matei jos vyrą? Jis nepaprastai žavingas. Kasdien nubėgčiau milijoną mylių, jei nuo to liautųsi ganęs akis į kitas.

– O Dieve, mačiau jį, kartais atvažiuoja jos paimti... Po galais! Suprantu, ką nori pasakyti. Galėčiau praryti jį žvilgsniu!

– Kaip manai, ar ji viena tų, kurios nesportuodamos ima plėstis?

– Aišku! Tai matyti iš veido.

Jiedvi nė nenutuokia, kad klausausi jų žodžių, aidu atsimušančių į marmuro plokštėmis išklotas sporto salės tualeto grindis ir sienas. Pažįstu jas iš balso – tai tos dvi moterys, viską darančios drauge: besinaudojančios gretimais treniruokliais ir šalia pasitiesiančios kilimėlius jogos ir Pilateso pratimams. Artimiau jų nepažįstu, mes tik sveikinamės, bet lig šiol maniau, kad jos mane mėgsta. Nors gal šį nereikšmingą ir paviršutinišką ryšį šiek tiek pervertinu, – sakykime, lig šiol nemaniau, kad jos manęs nemėgsta, ir man niekada nė nedingtelėjo, kad galėtų apie mane kalbėtis.

Bijau to. Tikriausiai labiau nei daugelis racionaliai mąstančių suaugusiųjų bijau žmonių kalbų. Bijau, kai man negirdint jie narsto mane po kaulelį, lupa asmenybės sluoksnius, mano taip uoliai rodomus pasauliui, ir išsiaiškina, jų nuomone, tiesą ar bent pusiau tiesą; bijau žmonių, kuriančių tikrovę, kurioje nėra gražių namų, tobulo sutuoktinio ir karjerą darančių draugų, kartais kviečiančių mane kartu papietauti, – nes tai iš esmės ir sudaro mano gyvenimą.

– Bet turi pripažinti, kad jaunystėje ji tikriausiai buvo putlutė, todėl dabar rūpinasi savo kūno linijomis.

„Nebuvau!“ – noriu šūktelėti joms pro tualeto kabinos duris. Tikrai nebuvau. Visada buvau tokių kūno linijų ir tokio dydžio. Tik raumenys dabar stangresni. Šiaip ar taip, treniruojuosi ne dėl geresnės išvaizdos ar savo vyro ištikimybės. Man reikia sporto, kad neatitrūkčiau nuo tikrovės. Kad jausčiausi saugiai. Kad tvirtai stovėčiau ant žemės. Kad likčiau savimi.

Jei kasdien nejaučiu, kaip mano gyslomis šimto mylių per valandą greičiu cirkuliuoja kraujas, plukdydamas endorfinus ir adrenaliną, man viskas ima slysti iš rankų. Imu prarasti ryšį su tikrove ir mane palengva apima jausmas, kad pradedu nebevaldyti padėties. Todėl bėgioju kasdien – net penktadienio vakarą. O kokiu pretekstu jiedvi čia? Dauguma žmonių, kuriems bėgioti nereikia, dabar sėdi baruose – tai kodėl jos nepalaiko jiems draugijos?

– Išties nė vienai mūsų nelengva išlaikyti formą. Alanas vis klausia manęs, kam apskritai vargstu sporto salėje, jei vos įkėlusi koją į namus užsidegu cigaretę ir traukiu tiesiai prie šaldytuvo?

– Taip, mano Janas klausia to paties. Jei pamatytų ją, jam akys ant kaktos iššoktų.

Kai buvau jaunesnė, žmonės skleisdavo paskalas apie mano šeimą ir ypač apie mane. Miestelyje, kuriame gyvenau, tai tapo savotišku būdu laikui praleisti. Žmonės šnabždėdavosi, varstydavo mus priešiškais žvilgsniais ir imdavo vieni kitus tildyti, kai pro šalį eidavo kuris nors mūsiškių. Jausdavau kiekvieną šnabždesį, bakstelėjimą alkūne, žvilgsnį. Mes visi tai jautėme, tos paskalos buvo tarsi stiklo šukės, draskančios mums odą. Todėl užaugusi kaip įmanydama stengiuosi niekam nesuteikti progos apkalboms. Turiu puikų darbą, gražius namus, žavų vyrą, būrį draugų. Kas galėtų mane dėl ko nors apkalbėti? Pavydėti – galbūt, bet vargu, ar kas nors šiuos mano laimėjimus palaikytų trūkumu.

– Norėtum išmesti pintą alaus? – klausia viena iš esančių už pertvaros moterų.

– Kodėl ne... Visą dieną svajojau apie sūrius ir aštrius bulvių traškučius. Kitą savaitę ilgėliau padirbėsiu su treniruokliais, ir nebus jokių padarinių, tiesa?

– Jei tokia šio mūsų žaidimo esmė, sakyčiau, kad tiesa. Vos ilgiau – kitaip sakant, penkias papildomas minutes – padirbėjus su treniruokliais nereikalingų riebaliukų kaip nebūta.

– Kokia tu bjauri! Klausyk, gal pasikvieskime ir Ponią 117-ą Spintelę?

Jos pašnekovė sukikena: šlykščiai, žiauriai ir nepaprastai išraiškingai.

– Ji tikriausiai nei valgo, nei geria.

– Žinau!

Mano motina su piktais kikenimais ir bjauriomis pastabomis visada kovodavo maldomis. „Tegul tas, kuris be nuodėmės, meta į mane akmenį“, – sakydavo, tarsi tai būtų galėję priversti liežuvautojus nutilti ar bent apmalšinti jų apkalbų sukeliamas kančias. Kai tik mano sesuo Merė imdavo verkšlenti dėl to, ką išgirdusi, motina patardavo: „Nepamiršk jų savo maldose, Mere.“ „Nepamiršk paprašyti Dievo, kad jiems nutiktų kas nors bloga“, – pamanydavau sau, bet garsiai niekada neištardavau nė žodžio. Tačiau tiems liežuvautojams – ir nuodėmingiems, ir nenuodėmingiems – niekada nieko bloga nenutikdavo, jie toliau svaidė į mus akmenis; ir toliau į akis ir už akių vadino mane šliundra, kekše ir visaip kitaip; tokiais užrašais buvo išmargintos visos jiems prieinamos sienos. Maldos nieko nepadėjo, nė ašaros. Niekas nepadėjo. Niekas negalėjo užčiaupti jiems burnos.

Po kiek laiko abi moterys nutyla, paskui, joms išeinant, patalpoje nuaidi žingsniai – garsūs ir įžūlūs kaip ką tik ištarti žodžiai – ir užsidarydamos trinkteli durys. Nors dabar jau kaip reikiant vėluoju pas Malą, lukteliu dar kelias minutes norėdama būti tikra, kad jos išėjo. Kai jau nieko nebegirdėti, kai iš anapus tualeto kabinos neatsklinda nė garselis, atšaunu duris ir išleidžiu save iš savo pačios pasirinkto kalėjimo į marmuro plokštėmis grįstą tualeto patalpą su plačia veidrodžio juosta virš kriauklių priešais kabinas.

Tą akimirką suakmenėju, o mano širdis sustingsta: jos vis dar čia. Jos vis dar čia ir dabar žino, kad girdėjau jų pokalbį. Kad sėdėjau tualeto kabinoje ir klausiausi, kaip mane narsto.

Viena jų, aukšta šviesiaplaukė už ausų užkištomis plaukų sruogomis, pasilenkusi virš kriauklių eilės storu kosmetinio pieštuko brūkšniu ryškinasi akis; kita, nedidukė brunetė, sėdi ant kriauklės krašto ir pasidėjusi ant šlaunies sukasi cigaretę.

Visų trijų žvilgsniai susitinka, ir aplink staiga tampa nenatūraliai, šiurpiai tylu, lyg ant mūsų būtų užkritusi mirtį nešanti bežadės nebūties skraistė. Ta, kuri dažėsi akis, sustingsta nebaigusi darbo, išbąla kaip drobė, jos veidas virsta pelenų spalvos siaubo kauke. Kita, liovusis suktis cigaretę, išrausta taip, kad jos veidas primena tvinkčiojantį pernokusį pomidorą.

Nuleidusi akis žingteliu prie artimiausios kriauklės, įsitreškiu sau ant delnų mėlyno gelio rankoms plauti ir patrinu juos kišdama po jutikliu valdomo vandens čiaupo srove. Prieš eidama susitikti su Malu norėjau pasidažyti lūpas, pasitikrinti akių kosmetiką ir makiažą. Bet dabar nedrįstu nė akių pakelti nuo slystančio ir putojančio tarp pirštų mėlyno gelio, negaliu net žvilgtelėti, ar mano šukuosena nepriekaištinga.

Dviem šiurkščiais popieriniais rankšluosčiais nusišluostau rankas, viena sauja juos sugniaužiu ir švysteliu į šiukšlių dėžę po kriaukle. Neabejoju, kad tos moterys girdi, kaip daužosi širdis mano krūtinėje, kaip gerklėje muša pulsas, nes ir menkiausias judesys čia iškart pastebimas, o pamačiusios mane jiedvi apskritai dar nekrustelėjo.

Į lemtingą kelionę prie durų leidžiuosi lydima visur aplink aidinčių jų žodžių ir žiauraus trumpo kikenimo. Beje, durys, rodos, bus atsidūrusios kitame Londono gale, ir kiekvienas žingsnis link jų šiais bateliais su šešių colių aukščio pakulne skamba nelyginant kiaurai stiklinį stogą krintantis priekalas.

DZIN! DZIN! DZIN! – pragysta mano mobilusis; iš melodijos atrodo, kad į savo rankinę būsiu įsigrūdusi „Paryžiaus Katedros“ Kuprių, nes iš jos visu garsu skamba „Varpai, varpai“. Tai Malo skambutis. Jis tikriausiai nori paklausti, kodėl manęs dar nėra, juolab kad įspėjau jį, – net kelis kartus, – jog gyvam nudirsiu kailį, jei išdrįs šiandien vakare ilgiau užtrukti darbe.

DZIN! DZIN! DZIN! – netyla telefonas, o aš tebeeinu link durų. Atsiliepti, aišku, negaliu. Jei stabtelėsiu bent menką akimirksnį, nutiks kas nors bloga. Dar blogiau, nei ką tik nutiko. Nežinau kas, bet žinau, kad nutiks.

DZIN! DZIN! DZIN! Man tereikia iš čia išeiti. Iš šio tualeto, iš šios sporto salės. Kai tik išeisiu, viskas bus gerai.

DZIN! DZIN! DZIN! Jau beveik pasiekiau tikslą. Dar vienas žingsnis. Daugiausia – du. O tada būsiu laisva kaip namuose.

DZIN! DZI... Paskutinis signalas nutrūksta, ir staiga stojus mirtinai tylai pajuntu gerklėje plakant širdį ir tirtant kojas. Kad ir kaip ten būtų, aš jau čia, prie durų.

Atidarau jas, išeinu ir pajuntu, kaip mane tarsi maloni jūros banga užlieja laisvės pojūtis.

Nežinau, kas bus, man išėjus: gal jos pradės juoktis, gal sudžius ir mirs iš gėdos, o gal nuspręs pasielgti kaip aš – pasiieškoti kito sporto klubo?

3

Jau vienuolikta, o Keito dar nėra.

Paprastai jis grįžta aštuntą, kartais devintą, bet niekada taip ilgai neužtrunka. Juo labiau nepaskambinęs. Šiaip jau nesijaudinu, net jei nepaskambina, nes jis yra Keitas, dirbantis savo darbą ir visada grįžtantis. Kartais jis grįžta truputį pavargęs ir kupinas švelnių jausmų, gal todėl, kad neturi iš kur paskambinti, o gal tiesiog todėl, kad jis – Keitas, dirbantis savo darbą.

Taip būdavo iki tol, kol mūsų gyvenimas ėmė suktis vien aplink šią ligoninės palatą, joje sėdima „pamainomis“, siekiant palaikyti mūsų sūnui draugiją, o aš imu tikėti, kad net menkiausias nelaimingas atsitikimas gali peraugti į ką nors nevaldoma ir siaubinga. Taip būdavo prieš man sužinant, kad sūnų teks vežti į ligoninę dėl kraujavimo iš nosies, kad jis turi aneurizmą, po kelių valandų galinčią trūkti, ir kad berniuko gyvybei išgelbėti būtina operacija, o po jos jis liks komos būklės.

Dabar jau nerimauju dėl visko.

Apverčiu savo skaitytą knygą, pasidedu sau ant kelių ir stengiuosi nežiūrėti į rankinį laikrodį.

„Kur tavo tėtis?“ – mintyse klausiu Leo. Nenorėdama jo jaudinti balsiai šių žodžių neištariu. Man nepatinka mintis, kad jį, galintį girdėti viską aplink, ko gero, ištiktų panika, juk jis nevalioja užduoti klausimų ir gauti atsakymų, kad viskas bus gerai. Jaudintis – mano užduotis. O jam reikia stengtis pasveikti. Mat dabar viskas priklauso tik nuo jo paties.

Koma, kurią jie medikamentais sukėlė Leo po pirmosios operacijos, jau turėjo baigtis. Gydytojai liovėsi leidę raminamuosius, mėgino jį pažadinti, padarė daugybę magnetinio rezonanso skenografijų, ir visos jos rodo, kad jo smegenys yra aktyvios, bet jis vis dar miega.

Tebemiega.

Tai reiškia, kad Leo, mano septynmetis sūnus, kasdien nuo ryto iki vakaro linkęs vilkėti vaikų žvaigždžių lygos kovotojo kostiumą, teikiantis pirmenybę virtų pupelių ir lydyto sūrio aptepui, o ne brokoliams, bet niekada neatsisakantis špinatų, tebeieškantis įrodymo, kad Keitas yra slaptasis agentas, dabar pats spręs, kada nubusti. Jo likimas – putliose tobulos išvaizdos jo paties rankutėse.

Sukandu nykščio galiuką; nerimas – kaip daugiakaištė spyna, kiekvienas kaištis lėtai ir tiksliai slenka į savo vietą, kol trakštelėję visi atsiduria ten, kur turi būti, ir spyna užsirakina. Mirtinai užsirakina, be rakto neatrakinsi.

Mano laikrodis rodo 11:03. Tikiuosi, jis paskambins. Jei ne norėdamas nuraminti, kad jam nieko bloga nenutiko, – to jam niekada nereikėjo daryti, – tai bent paklausti, kaip laikosi Leo. Ar yra kokių pokyčių.

Prieš kurį laiką pati mėginau jam paskambinti, bet jo mobilusis buvo išjungtas. „Gal išjungtas, o gal sutrintas smilksta metalo krūvoje, likusioje iš jo automobilio? – pamaniau. – Gal išjungtas, o gal kiūto darbe užrakintas savo spintelėje ir laukia, kol kas nors jį suras ir paskambinęs praneš artimiesiems? Dabar išjungtas ar išjungtas amžiams?“

Ką aš darysiu, jei jam kas nors nutiko? Kaip su viskuo susitvarkysiu? Ar apskritai susitvarkysiu? Tikriausiai, bet kaip padalysiu savo laiką Leo ir Keitui, savo sūnui ir savo vyrui? Kaip man reikės persiplėšti, kad tuo pat metu galėčiau būti su jais abiem?

Tokia jau nerimo prigimtis: visiškai pameti galvą, labai skubi, mintyse vieną po kito svarstai visus scenarijus, ir pagaliau labiausiai tikėtina galimybė ima atrodyti veikiau fantastiška nei įmanoma.

Esu diplomuota psichiatrė, turėčiau tai suprasti ir elgtis protingiau. Bet negaliu. Tiesiog neturiu tokio gebėjimo. Jei nusiteiksiu pačiam blogiausiam, bent kiek mažiau šiurpus dalykas atrodys ne toks šiurpus, galėsiu tiesiog gūžtelėti pečiais, reaguoti į tai stojiškai kaip dzenbudistė. Be to, anot mano tėvų, nors turiu daktaro laipsnį, per retai juo naudojuosi, o restorano vadybininkės darbas, lėšų mano studijoms šaltinis, nejučia tapo mano profesija.

Vėl užmetu akį į laikrodį, ir tą akimirką iš rankinės ima sklisti zirzimas. „BRRR-BRRR-BRRR“, – įkyriai čirškia mano mobilusis, aš jį čiumpu ir paspaudusi atsiliepimo mygtuką pakeliu prie ausies nė nepatikrinusi ekranėlyje, kas skambina.

– Išeik į lauką, – sako Keitas.

Tarsi nebūtų privertęs manęs kelias valandas nerimauti, tarsi taip pradėti pokalbį telefonu būtų visiškai įprasta. Ir vis dėlto pajuntu neapsakomą palengvėjimą. Širdis vėl ima plakti įprastu ritmu, plaučiai subliūkšta, palengva imu jausti užtirpusius raumenis.

– Negaliu palikti Leo, – paaiškinu pašnibždomis, kad šis negirdėtų.

– Užtruksi tik kelias minutes, ateik.

Nežinau, ką daryti. „Kodėl jis nori, kad išeičiau į lauką? Kodėl neateina čia? Gal aš per greitai nusiraminau?“

– Paprašyk slaugės, kad pabūtų prie jo, ir išeik į lauką.

Žodžiai liejasi lygiai ir monotoniškai, taip jis mėgina nuo manęs ką nors nuslėpti. Vadinasi, kažkas čia ne taip.

– Ar reikalas svarbus? – klausiu jausdama vėl pajudant nerimo spynos kaiščius.

– Tai gyvybės ir mirties klausimas, – rimtai atsako jis.

Pašoku nuo kėdės kaip įgelta, nekreipdama dėmesio nei į skausmingus besitiesiančių stuburo slankstelių priekaištus, nei į knygą, krintančią man nuo kelių ir dunkstelinčią į rankinę, nei į šleptelintį ir juos užklojantį pledą.

– Kur esi?

– Prie pagrindinio įėjimo.

Atidarau Leo palatos duris, iškišu galvą ir dairausi slaugės. Pro šalį eina kaip tik ta, kuri dažnai pasėdi prie Leo, kai man reikia pavalgyti ar nueiti į tualetą. Slaugė, vardu Melisa, yra graži, jos grakšti figūra, vešlūs garbanoti plaukai visada susegti ant viršugalvio, be to, ji kalba su maloniu velsietišku akcentu. Leo ji patiktų; apstulbęs nenuleistų nuo jos akių ir mėgintų šnekinti norėdamas perimti akcentą. Slaugė Melisa kilsteli vieną antakį, o tada meta išraiškingą žvilgsnį į priešais esančią sieną, ant jos priklijuotas ženklas su perbrauktu mobiliuoju telefonu.

– Tuoj būsiu, – sakau Keitui ir baigiu pokalbį. O širdis vėl daužosi taip smarkiai ir bjauriai, kaip visuomet man bijant, kad nutiks kas bloga. – Ar negalėtumėte kelias minutes pabūti su Leo? – prašau Melisos. – Mano vyrui manęs reikia.

Staiga susirūpinusi ji linkteli, nusitraukia plastikinę prijuostę ir švysteli į šalia stovinčią šiukšlių dėžę. Ištrėškusi prausiklio iš prisukto prie sienos dozatoriaus ji nusimazgoja rankas ir įeina į palatą. Aš išeinu ir energingai nužingsniuoju prie išėjimo. Koridoriaus gale, už posūkio į kairę, yra durys į mūsiškį palatų korpusą. Šią pastato dalį pažįstu taip puikiai, kad ir užsimerkusi rasčiau kelią. Dažnai ir jaučiuosi taip, tarsi vaikščiočiau užmerktomis akimis, mat grįžusi namo retai pamiegu ilgiau nei dvi valandas. Niekas to nežino, bet, tiesą sakant, pasinaudodama savo, kaip gydytojos, statusu, prieinu prie internete skelbiamų medicinos žurnalų ir, kai nebūnu čia, didžiumą laiko praleidžiu skaitydama apie komas, kraujavimą ir aneurizmas. Stengiuosi kuo daugiau sužinoti, kad galėčiau padėti Leo. Keitui apie tai nieko neužsimenu, nes jis man lieptų be reikalo nekelti sau papildomo streso, gydytojams irgi nesisakau, – nenoriu sudaryti įspūdžio, kad kišuosi į gydymą, o savo šeimynykščiams nepranešu dėl to, kad jie nė nenutuokia, kaip visa tai rimta.

Ant kairiojo delno užsišvirkščiu dezinfekuojamojo valiklio ir šiuo slidžiu geliu išsitrinu plaštakas. Išėjusi pro duris atsiduriu koridoriuje su liftais ir paspaudžiu iškvietimo mygtuką. Belaukdama lifto mintyse permetu galimus scenarijus: kas nors apgadino stovėjimo aikštelėje paliktą mano automobilį; kas nors įsilaužė į kavinę, o Eimė pamiršo suskaičiuoti ir paimti iš kasos dienos įplaukas; per savo budėjimą Keitas buvo sužeistas, bet Leo akivaizdoje nenori man to sakyti... „O Dieve, kas atsitiko? Kokia dar nelaimė mus užgrius?“

Nusileidusi į pirmą aukštą imu bėgti. Įveikiu ilgą koridorių, pasuku už kampo, nubildu dar dviem laiptų maršais – kito lifto laukti negaliu, – pralekiu pro apsaugos postą ir per pagrindinį įėjimą išpuolu laukan. Man, neriančiai į šiltą ir tvankią gegužės naktį, smogia karšto oro banga. Tokių naktų, tik ne tokių šiltų, pastaraisiais metais būta rugsėjį. O šį vakarą šilta.

Ir... sninga.

Sninga, kažkur tyliai dūzgiant varikliui ir ore tvyrant šilumai, sninga gegužę. Iš dangaus krinta smulkios snaigės ir kloja plona balta sniego antklode pasaulį aplink mane. Sustoju ir nejudėdama žiūriu, kaip blaškomos švelnaus vėjelio aplink mane šoka snaigės. Tai stebuklas. Tikras akimirką trunkantis stebuklas.

Man patinka sniegas. Patinka, kad visa, ką jis paliečia, atrodo minkščiau. Iškritus sniegui nelieka aštrių kampų, visa tampa glotnu ir minkšta. Kelias – jau ne ilgas ir sunkus, o aksominis ir viliojantis, trumpas, kaip man ir patinka. Šalčio negaliu pakęsti, bet sniegą mėgstu. Dabar turiu visa, ko noriu: sniegą, bet ne šaltį. Ištiesusi rankas mėginu gaudyti snaiges. Sukuosi ratu gėrėdamasi, užvertusi galvą į dangų, ne tik apšviestą oranžinių gatvės žibintų, bet ir nutviekstą mažyčių žvaigždžių akelių bei krentančių snaigių spindesio.

Sniegas ant mano odos šiltas, jis netirpsta, limpa man prie rankų, prie dukslaus gelsvo ir rusvo megztinio stambiomis akimis, tamsiai mėlynų džinsų ir juodų plaukų.

– Sveikinu sukaktuvių proga, – sako Keitas, žengdamas iš šešėlio šalia pagrindinio ligoninės įėjimo.

Jo ten stovėta ir žiūrėta į mane. Jis eina artyn, o aš vis dar žvelgiu į baltas snaiges, krentančias ant manęs ir užklojančias žemę, darančias ją minkštą ir švelnią. Ir sunkų kelią, kuriuo kasdien einu aplankyti savo sūnaus, verčiančias savotišku paguodos taku.

– Tu tai padarei? – klausiu jam vis artinantis ir pagaliau apkabinant mane stipriomis raumeningomis rankomis. Staiga pasijuntu suspausta jo gniaužtų, apginta, saugi. – Man?

Jis linkteli galvą.

– Sveikinu sukaktuvių proga, – prikišęs lūpas man prie plaukų vėl sušnabžda Keitas.

Sukaktuvių? Mudviejų su Keitu santykių istorija tokia ilga, kad sukaktuvių joje tikrai netrūksta. Susipažinome, kai aš, tada dar devyniolikmetė, užėjau į barą Oksfordo centre, norėdama įsidarbinti. Barui vadovavo Keitas, už mane beveik dešimčia metų vyresnis, tad, žinoma, nerodė jokio dėmesio. Bet po dvejų metų, praėjus vos kelioms dienoms nuo mano dvidešimt pirmojo gimtadienio, kai tame bare net nebedirbau, jis man paskambino ir pakvietė į pasimatymą. „Prieš artindamasis prie tavęs turėjau palaukti, kol tikrai išaugsi iš paauglės metų“, – vėliau aiškino jis. Mes turėjome du pirmuosius pasimatymus. Pirmą kartą taip nervinausi, kad drąsindamasi kiek pervirš įmečiau į gerklę ir nusmigau ant priekinės Keito automobilio sėdynės, mums dar nespėjus pasiekti kelionės tikslo, tad jam teko parvežti mane į bendrabutį ir perduoti kambario draugių globai. Antrą kartą pirmasis pasimatymas įvyko, – labai nustebau, kad jis apskritai įvyko, – po savaitės, tąkart negėriau nė lašo. Be to, buvo kitų įsimintinų ir į mūsų darbo kalendorių įrašytinų datų: kai pirmą kartą išsiskyrėme, nes maniau, kad jis man per senas; kai vėl suėjome; kai po penkių mėnesių, dar prieš tai, kada jo poreikis įsipareigoti privertė mane vėl pasukti savais keliais, antrą kartą nutraukėme santykius. Per tuos metus mudu taikėmės ir skyrėmės daug kartų, o paskutinį kartą jis buvo mane palikęs prieš aštuonerius metus. Paskui, prieš trejus metus, mudu galutinai nutarėme likti drauge, taigi atsirado dar dvi atmintinos datos: diena, kai jis persikėlė gyventi pas mane ir Leo, ir ta, kai mudu susituokėme. Puikiai įsidėmiu datas ir žinau, kad iš visų dvylikos mėnesių gegužę nėra jokios atmintinos sukakties.

– Tai negali būti mūsų jubiliejus, – sakau.

– Ne, tai tikrai ne mūsų vestuvių jubiliejus, – sutinka jis.

– Tai ne mūsų bendro gyvenimo jubiliejus, – patikinu jį. – Aš prisiminčiau.

Jis nuleidžia ranką, prispaudžia delną man prie sėdmens, staiga trūkteli arčiau savęs ir prikiša lūpas prie ausies, o jo pučiamas šiltas kvapnus oras kutena man skruostą ir kaklą.

– Šiandien – pirmojo mūsų pasidulkinimo jubiliejus. – Priešpaskutinį žodį Keitas nutęsia stengdamasis, kad skambėtų ir gundomai, ir nešvankiai, ir romantiškai, ir meiliai.

– Tai manai, kad iš tokios gausybės mūsų jubiliejų taip viešai atšvęsti reikia kaip tik šį? – nusijuokiu.

– Tai priminimas, kad žmogus ir antrą kartą gali sulaukti stebuklo.

– Tikiuosi, nori pasakyti – stebuklas, kad aš su tavimi pergulėjau, o ne atvirkščiai. Kitaip turėsi daug bėdos, drauguži.

– Aišku, tai ir turėjau galvoje, – sutinka jis, vėl spustelėdamas man sėdmenį.

Nusišypsau jam.

– Negaliu patikėti, kad visa tai padarei dėl manęs.

– Dėl ko gi daugiau? – Keitas pakšteli man į kaktą. – Suprantama, reikia padėkoti ir savo palaikymo komandai: Piteriui, turėjusiam lipti iš lovos ir atidaryti parduotuvę, kad išnuomotų man sniego mašiną; apsaugininkui, palypėjusiam karjeros laiptais, mat jam buvo patikėta tą sniego mašiną paleisti, ir, žinoma, tau, kad taip nuostabiai reagavai.

– Ačiū, – padėkoju savo vyrui. – Dar niekas niekada nebuvo padovanojęs man stebuklo.

Tą akimirką nieko daugiau ir netroškau – tik stebuklo, padedančio Leo pasveikti, stebuklo, grąžinančio mano gyvenimą į senąsias vėžes. Kad atgaučiau Leo, nebūtina dangaus malonė, tai įmanoma ir žmogui. Kasnakt sapnuoju, ir kiekviename sapne Leo vis labiau tolsta nuo manęs. Todėl man trūks plyš reikia stebuklo.

– Laimžde... – apkabindamas mane švelniai sako Keitas.

Beveik negirdžiu, kad kreipiasi vardu, kurį man davė mudviem pirmą kartą susitikus bare (Nova... Sprogstanti žvaigždė... Laiminga žvaigždė... Laimždė).

– Laimžde, – šį kartą griežčiau pakartoja jis. – Prašau liautis. Dabar bent dvi minutes liaukis apie tai galvojusi. O paskui grįšime ir kovosime toliau. Mes prie viso to grįšime. Bet dabar, šią akimirką, būk su manimi ir džiaukis sniegu. Sutarta?

Dvi minutes.

Dvi minutės – tai visas gyvenimas. Kiekviena Leo miegama sekundė prilygsta visam gyvenimui. Tai lyg pergyventi šimtą dvidešimt gyvenimų nejaučiant, kaip krūtinėje plaka širdis ir gyslomis teka kraujas.

Dvi minutės – tai akies mirksnis. Per jį viskas gali pasikeisti. Per tas dvi minutes jis galėtų prabusti. Pusės minutės jam prireiktų susivokti aplinkoje, o dar pusantros jis praleistų mintyse svarstydamas, kodėl manęs čia nėra, kodėl nepasitinku, kaip buvau žadėjusi prieš jam užmiegant. Keitas prašo ne dviejų minučių, o viso gyvenimo ir tuo pat metu nanosekundės; prašo visos erdvės ir laiko. Jis padovanojo man sniego, tad man dabar belieka atiduoti jam visą erdvę ir laiką.

– Sutarta? – dar kartą klausia jis. – Dvi minutes. Man. Mums. Tiesiog pasidžiaukime sniegu, pasimėgaukime tomis dviem mūsų sukaktuvių minutėmis, nes pasimėgavę būsime stipresni. Mums bus lengviau ten grįžti. Gerai?

Įdėmiai pažvelgiu jam į veidą ir pirmą kartą per visą mūsų bendrą gyvenimą pamatau savo vyrą. Atrodo esąs gana svetimas. Juodos jo akys, plati nosis, putlios lūpos ir rusva oda man tarsi nepažįstami. Aš jam tikriausiai irgi atrodau svetima, nes mūsų santykiai ỹra per siūles.

Žinau, kad praradusieji vaiką dažnai išsiskiria, bet tik dabar suvokiu, jog išskirti gali ir liga – nepalyginti lėčiau ir klastingiau, bet taip pat veiksmingai. „Laimėje ir nelaimėje“, prisiekėme mudu tuokdamiesi, bet nesupratome, kad reikėtų pridėti – ir bejėgiškume. Mudu su Keitu problemas sprendžiame skirtingai. Krizei įveikti jam reikia laiko. Kad galėtų kovoti su ilgai trunkančia Leo koma, jam būtina atsitraukti, pasisemti naujų jėgų, – tada jis vėl gali grįžti į mūšį, stoti akis į akį su bet kokiu priešu ir kautis. O man reikia visiškai persiimti problema. Turiu visą laiką galvoti vien apie ją, nuolat trokšti, tikėtis ir norėti, kad viskas būtų gerai, nes žinau: vos tik liausiuosi taip dariusi, nutiks kas nors siaubinga.

Štai kodėl mudu tolstame vienas nuo kito. Mudviejų problemų sprendimo mechanizmai nesuderinami; net suvokdami savo partnerio kančią mes nedarome beveik nieko, tik ją pripažįstame. Todėl mūsų santykių audinys siūlė po siūlės, dygsnis po dygsnio ỹra. Ir todėl Keitas padovanojo man sniego. Jis nori, kad pamėginčiau spręsti problemą taip kaip jis, nori patikrinti, gal tas būdas tiktų ir man, ir pažiūrėti, kas nutiktų, mums stabtelėjus.

Linkteliu galvą.

– Gerai, – šypsodamasi atsakau. – Gerai.

Dvi minutes, tiek galiu jam duoti. Tai turėtų padėti. Tai galėtų mus išgelbėti. Kad ir kaip ten būtų, juk tik dvi minutes pastovėsime ir pasidžiaugsime gegužės sniegu.

Jis stebi ją, nuleidusią galvą, įbedusią akis į knygą, nors turinčią žiūrėti į televizorių.

Ji išdykusi. Išdykusi mergaitė. Mamytė įjungė „Bobą statybininką“2, tai dabar tegul irgi žiūri. Savo kambaryje jis laimingas dideliu rašikliu piešė ant sienos, bet ji jį išsivedė, pasisodino ant sofos ir įjungė „Bobą statybininką“. Jam nepatinka kiekvieną kartą žiūrėti „Bobą statybininką“, o mamytei patinka, ji kiekvieną kartą jį įjungia, tad pati irgi turi žiūrėti.

– Mamyte, nežiūrėk į knygą, žiūrėk „Bobą statybininką“.

Ji pažvelgia į jį.

– Ką sakai? – klausia.

Jis patraukia knygą į šalį.

– Ne knygą – žiūrėk „Bobą statybininką“.

– Noriu tik baigti šį sky... – Ji nutyla per pusę žodžio, nes jis nenuleidžia akių. – Gerai. Žiūrėsiu „Bobą statybininką“.

Ji padeda knygą ir pakelia akis į televizorių.

Jis patapšnoja jai per šlaunį.

– Mamytė – gera mergaitė. Gera mergaitė.

Leo, dvejų metų ir šešių mėnesių

4

Man tikrai reikia cigaretės.

Už viską labiau pasaulyje dabar noriu cigaretės. Ji padėtų mano kraujui atvėsti, nes dabar jis toks įkaitęs, kad vos neverda. Be to, dūmai fiziškai atitvertų mane nuo Malo, nors ir dabar automobilyje mudu skirianti psichologinė užtvara yra neįtikimai veiksminga. Nesvarbu, kuris su kuriuo nesikalba ir kuris ant kurio labiau pyksta, aišku viena: mudu nesišnekame. Prieš penkiolika minučių palikome namus, į kuriuos buvome pakviesti pietų, ir kol kas važiuojame apgaubti mirtinos tylos. Ją sukėlęs pyktis slopina net variklio burzgimą, mūsų kvėpavimą ir mažyčius automobilio spragtelėjimus bei trakštelėjimus. Kol pasieksime namus, praeis dar mažiausiai penkiolika minučių, bet važiuodami mes neketiname kalbėtis. Štai kokia perspektyva.

Blogiausia – tas blogumas įslysta tarp šonkaulių ir perveria mano esybę tarsi atšipęs peilis, ieškantis apgijusios žaizdos, kad vėl galėtų ją atverti, – blogiausia, jog jis anaiptol nemano padaręs ką nors bloga. Jis visiškai tuo tikras.

Šnairomis žvilgteliu į Malą. Žandikauliai suspausti, dantys sukąsti, gelsvai rudos akys patamsėjusios ir įbestos į kelią. Sėdi tiesus ir nepajudinamas, tarsi iškaltas iš akmens luito, o pirštais taip stipriai spaudžia vairą, kad net krumplių oda pabalusi. Jam perjungiant pavarą, man neramu, kad neišplėštų svirties iš movos.

Privertė mudu raudonuoti prieš visus tuos žmones ir dar pyksta.

Man tikrai reikia cigaretės.

Prisimenu: paslėptos Tampax pake, gulinčiame vonios kambaryje po kriaukle, jos laukia, kol užsidegsiu ir sutrauksiu. Laukia, kada galės atlikti savo pareigą ir sušildyti mane iš vidaus. Malas nežino, kad rūkau daugiau nei vieną kitą cigaretę ir ne tik pobūviuose ar darbe, norėdama palaikyti draugiją viršininkei. Nenutuokia, kad kas keturias ar penkias dienas man tenka pirktis naują dvidešimties cigarečių pakelį, kad krūmuose už namo laikau krištolinę peleninę ir nuslepiu įkalčius burnos gaivikliu. Ir tikrai nenumano, jog jos, ko gero, vienintelės gali mane sustabdyti, kad nepaimčiau kirvio ir šiąnakt nenukirsčiau jam galvos.

„Na, Stefa, Malai, tai kada ketinate susilaukti vaikų?“ – paklausė mūsų Vincas.

Mes visi sėdime prie pietų stalo ir didžiumą laiko gana gerai nusiteikę kenčiame specialiąją Vinco programą, tiksliau, kabinėjimąsi prie žmonių, mat Vincas irgi šio vakarėlio šeimininkas (mus pakvietė jo žmona Kerolė, labai miela moteris), be to, jis visuomet taip elgiasi. Vincas neturi omenyje nieko ypatinga, tiesiog yra gerokai apgirtęs ir karingai nusiteikęs. Ir vis dėlto net leisdamasis į įžeidžiamiausius samprotavimus anksčiau jis vengdavo kalbinti mus šia tema. Apie tai, kad neturime vaikų, draugai neužsimena; panašiai vengiama kalbėti apie karą. Jam ištarus tuos žodžius, visi esantys kambaryje nutyla, ir iš tos tylos, iš to, kad keli svečiai nuleidę galvas įsispokso kiekvienas į savo lėkštę, o kiti mėgina nutaisyti saikingai susidomėjusį žvilgsnį, aš iš karto suprantu, kad prieš mudviem su Malu atvykstant visi apie tai kalbėjosi.

Jei į draugų susibūrimą ateini paskutinis, visuomet kyla pavojus, kad prieš tau pasirodant jie apie tave šnekės. Aptars ir smulkiai išanalizuos tavo gyvenimą, santykius, išvaizdą, ir nuspręs visomis šiomis temomis viską išmanantys. Žinantys, kur suklydai, kaip galėtum tą klaidą ištaisyti ir įveikti savo gyvenime atsivėrusią bedugnę.

Be jokios abejonės, svečiai kalbėjosi apie mudviejų su Malu gyvenimą ir nutarė, kad jame trūksta kūdikio. Iš savo patirties jie gali tvirtinti, jog dešimt santuokos metų nieko nereiškia, nes mudu neturime vaiko.

Mane jie pažįsta geriau nei Malą, žino, kaip mėgstu būti su vaikais, todėl nusprendžia, kad vaikų neturime dėl Malo kaltės. Ir kad jie, mano draugai, galėtų man padėti: viešai sugėdinti Malą, paskatinti jį padaryti gerą darbą, parodyti, kad jie visi mato, kaip kankinuosi neturėdama vaikų, ir kad jis galėtų numalšinti tą kančią.

Niekas jų nežino, kaip yra iš tiesų. Net Malas. Bet aš apie tai negalvoju. Negaliu galvoti. Jei galvočiau, tai... Malas nežino. Malas niekada neturi to sužinoti. Nei jis, nei kuris nors iš bičiulių.

Karštligiškai pažvelgiu į Kerolę – ji tarp tų nuleidusiųjų galvą. Dažnai taip daro dėl savo vyro elgesio: vos jam prasižiojus kalbėti, susigūžia, nunarina galvą ir nieko daugiau netrokšta, kad tik jis užsičiauptų ir sustabdytų tą siaubingų įžeidinėjimų laviną, be abejo, turinčią tuoj pat plūstelėti iš burnos. Ruta nesėkmingai stengiasi atrodyti santūriai susidomėjusi, žvelgia į mane drąsinamai šypsodamasi. Priešais sėdintis jos vyras Gremas siurbčioja vyną, įbedęs žvilgsnį į Malą. Dajana irgi panarinusi galvą; nors nematau veido, žinau, kad iš gėdos jai dega skruostai. Tokios kvotos, kokią mums surengė Vincas, pakęsti ji negali. Su Denu, savo vyru, jie tapo pora studijuodami paskutiniame koledžo kurse. Denas, geriausias Vinco draugas, dabar kiek palinkęs į priekį ir spoksodamas į mane palaiko Vincą. Džulianas taip pat kiūto nuleidęs galvą, nors, ko gero, taip elgiasi dėl to, kad daugiau klausosi nei žiūri. Mat jis studijuoja žmonių balso intonaciją, gilinasi į tai, kokius žodžius jie pabrėžia, o kokius taria neutraliai. Jo mergina, vardu Frenkė, visiems maloniai šypsosi. Ją mes dažniausiai apibūdiname žodžiu „tuščia“ ir niekaip negalime suprasti, kodėl nepaprastai protingas ir šiek tiek pasipūtęs Džulianas jau šešerius metus su ja draugauja. Nors šią akimirką Frenkės akyse įžvelgiu susidomėjimo kibirkštėlę. Ji kaip visuomet vynioja aplink pirštą savo ilgų juodų plaukų garbaną, bet mintimis tikrai yra čia, kambaryje, ir stebi, kas vyksta. Prieš mums pasirodant, jie, matyt, ilgokai mus apkalbėjo, kad net ji atkreipė dėmesį. Ir pagaliau Nikolė su Džeremiu, penktoji pora, santūriai susidomėję laukia, ką mudu atsakysime.

Jau daug mėnesių Vincas nebuvo manęs šitaip kvotęs. Pirmiausia todėl, kad į tokius susitikimus paprastai atvykstu anksčiausiai, tad niekas neturi progos kaip reikiant pakedenti mano gyvenimo. Mūsų gyvenimo. Deja, slėpdamasi nuo anų moterų tualeto kabinoje, praradau nemaža brangaus laiko. Be to, iš ankstesnio savo bendravimo su Vincu žinau apie jį daugiau negu daugelis kitų prie stalo sėdinčių žmonių. Jei jis pernelyg įsismagintų, galėčiau sutramdyti jį žvilgsniu – nebyliai priminti, kad žinau tokių dalykų, kokių jis nenorėtų kelti į viešumą. Kokių nežino net Denas.

Nudelbiu akis į lėkštę ir įsistebeiliju į maistą svarstydama, kaip man elgtis. Jei šoksiu karštai gintis, jie pamanys, kad temą verta gvildenti toliau. Jei reaguosiu per daug atsainiai, jiems dingtelės, kad vaidinu.

Turiu deramai atsakyti.

Pakėlusi akis į Vincą gūžteliu pečiais ir platėliau nusišypsau.

– Nežinau. Galbūt niekada, – atsakau nutaisiusi tokį balsą, kad neaišku, ar kalbu rimtai, ar tik išsisukinėju.

– Bet tu būtum tokia puiki mama, – jausmingai taria Kerolė. – Neįsivaizduoju, kad galėtum apskritai neturėti vaikų, juk su abiem mūsiškiais puikiai sutari.

Nesusilaikau ir dar plačiau nusišypsau. Komplimentas toks malonus.

– Ačiū. Tai išties malonu girdėti. Bet ir jūsų vaikai nuostabūs.

– Jie tave dievina. Visada nori pasimatyti su teta Stefa... Būtum puiki mama.

– Ačiū, – dėkoju tebešvytėdama nuo man skirto komplimento.

Po kurio laiko veikiau pajuntu nei pamatau, kaip įsitempia priešais mane prie stalo sėdintis Malas. Visi nežinantys, apie ką galvoju, tikriausiai mano, kad mėgaujuosi galimybe būti puikia mama, bet nesupranta, jog renku komplimentus taip, kaip kiti kvėpuodami gaudo deguonies molekules. Siekiu išorinio savo vertės pripažinimo. Tas pripažinimas kaip niekas kitas glosto man savimeilę. Vis dėlto žmonėms, nepažįstantiems mano minčių vingių, tikriausiai atrodo, kad aš degu noru turėti kūdikį, trokšte trokštu tapti motina. O Malas... Malas, žinoma, mano, kad man smagu dėl to, kas dabar vyksta, kad mane užvaldžiusi motinystės idėja leidžia pamiršti, kas atsitiko prieš aštuonerius metus.

Reikia padėti tašką. Turiu kreipti pokalbį kita linkme, antraip jis taptų pavojingas. Malo sprogimas būtų tylus, prislopintas, bet vis tiek pragaištingas. Jis nei rėktų, nei šauktų, nei plėšytųsi, bet pasielgtų dar blogiau: tiesiog atsistotų ir išeitų. Niekam neprataręs nė žodžio paprasčiausiai atsistotų, išeitų laukan ir lauktų manęs mašinoje. Anksčiau jau kelis kartus taip yra buvę, ir, jei jis tai iškrėstų šį vakarą, aš to nepakelčiau. Toks elgesys verčia žmones manyti, kad jis netašytas stuobrys, negebantis aiškiai reikšti minčių. Mūsų draugai net svarstydavo, ar nederėtų dėl manęs susirūpinti ir ar vieną gražią dieną galbūt – tik galbūt – jis negalėtų manęs nuskriausti. Fiziškai. Malas niekada taip nepadarytų. Aš tai žinau, o tie dabar sėdintys prie stalo – ne.

– Stefani, mieloji, tu taip ir neatsakei, kada išgirsime Veikenukų pėdučių trepsenimą, – vėl remia mane prie sienos Vincas. – Ar dar ilgai teks laukti?

Visi sužiūra į mane, net tie nuleidusieji galvas.

Daugelį jų pažįstu dar iš tų laikų, kai mums buvo aštuoniolika ar devyniolika metų, bet labai artimai su jais nebendrauju. Tiek metų palaikome santykius tik todėl, kad mūsų draugystė neįtikimai paviršutiniška. Puikiai leidžiame laiką kartu, bet ištikta krizės nieku gyvu neskambinčiau nė vienam iš sėdinčiųjų prie šio stalo. Krizei pasibaigus gal ir galėčiau užsiminti jiems apie ją tarsi pasakodama linksmą anekdotą. Bet jai besitęsiant, kai kuris nors jų turėtų ko nors imtis ir mane guosti – niekada.

Jau žiojuosi pakartoti, jog galbūt niekada neturėsime vaikų, noriu suteikti savo žodžiams tvirtumo, kad užčiaupčiau Vincui burną, o kitiems leisčiau suprasti, jog šią kvotą metas baigti.

– Veikenų pėdučių trepsenimą galite išgirsti kada norite, – užbėga man už akių Malas. – Aš jau turiu vaiką.

Visi sėdintys prie stalo iš netikėtumo net lošteli, pora žmonių tyliai aikteli. Širdyje aš irgi aikteliu. Iš visų čia susirinkusių esu labiausiai sukrėsta: niekada nemaniau, kad jis tai pasakys.

– Sūnų, – lyg niekur nieko priduria Malas, nekreipdamas dėmesio į savo sukeltą siaubą.

Net Vincas, žodžio kišenėje neieškantis akiplėša, suglumęs nutyla.

Pirmoji atitoksta Kerolė.

– Iš ankstesnės santuokos? – sukrėsta, bet mėgindama tvardytis klausia ji.

Pakėlusi ranką ji nusibraukia nuo veido rudų plaukų sruogą ir žvelgia į Malą laukdama atsakymo. Įsiviešpatauja netvari tyla, dabar atsakymas rūpi visiems. „Meluok, – mintimis maldauju mėgindama telepatiškai jį paveikti per mudu skiriantį stalą, – prašau pameluoti. Pameluok dėl manęs.“

– Jam beveik aštuoneri, – sako Malas. – Beje, jei kam įdomu, jis vardu Leo. Juodaplaukis rudomis akimis. Jam labiausiai patinka žaliasis žvaigždžių lygos kovotojas superherojus, be to, jis nuolat prilipęs prie žaidimų kompiuterio ir „Žvaigždžių karų“.

Nejaugi jo balse girdėti pasididžiavimas? Jis didžiuojasi. Šių smulkmenų man nėra pasakojęs, buvome sutarę, kad... O dabar šias paslaptis kloja mūsų draugams. Ir didžiuojasi.

Visų žvilgsniai vėl susminga į mane. Dabar visi atrodo išties priblokšti. Vyras mane apgaudinėja, beapgaudinėdamas apvaisina kitą moterį ir nė kiek to nesidrovi. Net abejingąją Frenkę užvaldo smalsumas – sėdi išpūtusi akis netikėdama savo ausimis, išsižiojusi iš nuostabos, ir vis žvilgčioja tai į Malą, tai į mane neapsispręsdama, į kurį spoksoti.

Prieš prabildama aš susitelkiu, kelis kartus giliai įkvepiu ir iškvepiu.

– Viskas ne taip paprasta, kaip Malas sako, – imuosi žalos mažinimo misijos. – Viena mums labai artima moteris troško turėti kūdikį. Mums tiesiog širdį vėrė. Malas ją taip mylėjo, kad dėl jos būtų bet ką padaręs. Ir sutiko tapti tėvu.

Tai šventa tiesa.

Kitoje stalo pusėje sėdintis Malas spokso man į veidą. Nuožmiu veriamu žvilgsniu skrodžia mane, tarsi pjaustytų peiliu, ir mėgina perprasti manojo melo ir tiesos mišinio anatomiją.

– Ar tebebendraujate su savo vaiku ir jo motina? – klausia Frenkė. Pirmiau droviai šypsojusi ir žaidusi savo plaukais, dabar ji nepaprastai susidomėjusi.

Malas dar atkakliau įsispitrėja į mane, jaučiu tą žvilgsnį oda, tad vengiu pakelti akis. Jis nebyliai skatina mane neišsisukti nuo šio klausimo. Be to, jis mane kaltina. Mat abu žinome, kad esu kalta. Žinoma, aš kalta.

– Ne, – atsakau. – Prieš kūdikiui gimstant, ji persikėlė gyventi kitur. Įsikūrė pajūryje ir į Londoną atvažiuoja retai. Mes su jais niekada nesusitinkame.

Nesukeldamas nė menkiausio garso jis atstumia kėdę. Tyliai numeta gelsvą servetėlę ant nebaigto valgyti patiekalo. Vargšė Kerolė tikriausiai valandų valandas gamino tešlą lašišai su marškinėliais, skuto šviežias bulves, kepė ožkos sūrį ir aštriaisiais pipirais įdarytas daržoves. O Malas to maisto beveik nepalietė. Iš svetainės jis išeina tyliai. Vienintelis jo išėjimo sukeliamas garsas yra laukujų durų trinktelėjimas.

Nudelbiu akis į savo lėkštę, akių kampučiuose kaupiasi ašaros, gerklėje stringa kažkoks gumulas. Prie maisto aš irgi beveik neprisiliečiau, nors visi patiekalai atrodo tokie puikūs. Tokie skanūs. Vis dėlto negaliu nė pagalvoti apie dar vieną kąsnelį. Visi į mane spokso nejaukioje tyloje, šviečiant žvakėms. Visi į mane spokso ir man gėda. Dėl šiandienos. Ir dėl to, kas buvo praeityje.

Atstumiu kėdę, pažadu Kerolei paskambinti kitą rytą, visiems pasakau, kad buvo malonu susitikti, ir išeinu. Šiandien antrąkart per mažiau nei šešias valandas man tenka išeiti iš kambario žinant, kad vos tik uždarysiu duris, žmonės vėl sušneks apie mane.

Malas įžengia į namus nė nežvilgtelėdamas sau per petį. Užtrenkusi lauko duris aš užlekiu laiptais ir pasileidžiu tiesiai į vonios kambarį. Triukšmingai atveriu langą, išsitraukiu cigaretę ir ant plytelėmis išklotų grindų išverčiu savo rankinės turinį, kad greičiau rasčiau žiebtuvėlį. Persisvėrusi per langą čiulpte iščiulpiu iš cigaretės gyvybę, o įkalčiams leidžiu išsisklaidyti ore. Keturiais ar penkiais kvėpsniais sutraukiu ir antrą. Baigusi rūkyti ir šiek tiek aprimusi suvynioju nuorūkas į tualetinio popieriaus gabalėlį ir nuleidžiu į klozetą – nuplaunu mane, melagę, išduodančius pėdsakus. Tai nedidelis melas, be to, tai ne žodžiai, o būtinieji veiksmai, nes dabar bent jau galėsiu kalbėtis su juo nekeldama balso.

Maniau, kad jis svetainėje išsidrėbęs ant sofos piktai junginėja televizoriaus kanalus, bet ten jo nėra. Nėra ir valgomajame, jis nesiknisa po mūsų kompaktinių plokštelių kolekciją ir neieško kokio nors trankios muzikos įrašo, kad paleidęs visu garsu paerzintų kaimynus ir sukeltų man ausų skausmą. Stovi tamsoje skendinčioje virtuvėje priešais šaldytuvą plačiai atidarytomis durelėmis, kad būtų apšviestas iš vidaus sklindančios šviesos, ir lyg vandenį kliukina alų.

– Negaliu patikėti, kad tai padarei, – sakau Malui.

Iš skaidraus stiklo butelio išbėga paskutinis drumzlinai gelsvo skysčio šlakelis ir nugurga mano vyro gerkle. Tada jis teškia butelį atgal ant šaldytuvo lentynos taip stipriai, kad gali įskilti arba butelis, arba lentyna, pasiima dar vieną, atsuka kamštį, sprigteli jį į šaldytuvo vidų, priglaudžia butelio kaklelį prie burnos ir vėl ima godžiai ryti. Nekreipia į mane dėmesio. Važiuodama automobiliu maniau pati jį ignoruojanti, bet dabar matyti, kad yra atvirkščiai.

– Nedrįsk elgtis taip, lyg manęs čia nebūtų, Malai Veikenai. Ne aš viena dėl visko kalta.

Vos prisilietęs lūpomis prie kaklelio jis nuleidžia butelį ir pirmą kartą pažvelgia į mane. Jo akys iš po gobtuvo įbestos man į veidą, bet žiūri lyg į kokį tašką mano galvos viduje, tarsi mėgintų raustis sąmonėje ir suprasti, kuo gyvenu.

– Aš nieko bloga nepadariau, – kaip kirviu kerta Malas. – Tik pasakiau tiesą.

– Mes sutarėme...

– Mes sutarėme, kad aš nebendrausiu, – jis neleidžia man baigti. – Štai ką mes sutarėme. Bet nesakėme, kad neturiu teisės apie juos kalbėti. Apie jį.

Malas, žinoma, teisus. Tik dėl to, kad mudu apie ją, apie jį, apie juos nesikalbėjome, aš nusprendžiau, kad jis apskritai apie tai neužsimins. Niekam. Nei savo motinai (iš jos, matyt, viską apie savo sūnų ir sužinodavo), nei bičiuliams, nei bendradarbiams, nei mudviejų draugams. Net jei pasaulis apie Malo sūnų būtų viską žinojęs, aš vis tiek apie tai nebūčiau nieko nutuokusi.

– Vis dėlto tau nederėjo taip elgtis, – tvirtai laikausi savo nuomonės.

– Negi niekada nesijauti kalta, Stefa? – staiga klausia jis, nuleidęs balsą taip žemai, kad žodžiai nuaidi manyje, pereina per kūną tarsi iš garsiakalbio sklindantis bosinis garsas. – Ar nesinešioji štai čia didžiulio kaltės akmens? – Jis prispaudžia alaus butelį sau prie krūtinės toje vietoje, kur plaka širdis.

Ir nebyliai, ir garsiai jis manęs yra to klausęs daugybę kartų, ir kaskart man dingteli ta pati mintis: tu nė neįsivaizduoji, ką aš jaučiu. Nė nenumanai, ką reiškia nuolat jausti tokią didžiulę kaltę, kad nežinai, kur jos pradžia, kur pabaiga.

– Niekada neverčiau tavęs nieko daryti, – atsakau sąmoningai vengdama Malo klausimo.

Mano kaltė – ne akmuo, o mažytis, atkaklus ir mirtinai pavojingas parazitas, ėdantis mano sąmonę, kūną, širdį ir sielą. Ta kaltė išgraužė mane ir viduje paliko mirusią.

– Žinau. Pats taip nusprendžiau. – Jis suspaudžia prie širdies pridėtą butelį – savo kaltės įkūnijimą. – Jei vėl reikėtų rinktis, nuspręsčiau taip pat. Visada taip pat.

Pyktis išgaruoja, žengiu per kambarį prie Malo. Rankomis apsiveju jo kūną, bet butelis, jo sąžinės graužaties išraiška, tebėra tarp mūsų ir skiria mudviejų širdis.

– Beje, kai ką jau anksčiau norėjau tau priminti, – sakau norėdama įveikti mudu skiriančią prarają.

– Ką? – klausia jis, tebespausdamas tarp mudviejų stirksantį butelį.

– Keistoka, kad abu pamiršome, – ištariu.

– Ką pamiršome?

– Mūsų santuokos metines.

Jis užsimerkia ir giliai atsidūsta.

– Pamiršau. Tiek darbų ir viso kito... Atleisk.

– Aš irgi pamiršau, – primenu jam. – Jei nebūčiau pamiršusi, šiandien nebūtume sutikę pietauti su tokia gausia kompanija. Prisiminiau tik tada, kai susėdome prie stalo. – Vieną ranką nuleidžiu, o kita susirandu tik man vienai skirtą jo kūno vietą, tik aš turiu teisę ją šitaip liesti. – Mudu visada galime vienas kitam tai kompensuoti. – Priglaudžiu delną stipriau, bet atsakymo nėra, jo kūnas nesiunčia ženklo, kad jam patinka, ką su juo darau. Toliau kalbu žemu balsu, nutaisiusi dviprasmišką šypseną – jei priversiu jį reaguoti, viskas bus kaip reikiant. Mūsų santykiai vėl bus geri. – Juk žinai, kaip puikiai mums sekasi taikytis... – Nieko. Jo kūnas visiškai nereaguoja. Veidas – taip pat: jis žiūri į mane tuščiu žvilgsniu, lyg būčiau jam nepažįstama, lyg kalbėčiau kalba, kurios jis nesupranta ir nenori išmokti. Pirštais užčiuopiu jo kelnių užtrauktuką ir imu palengva traukti žemyn. Tada jis nuo manęs atšlyja. Tik akimirksnį, bet dabar man jo atsakymas visiškai aiškus: ne.

– Pamiršau, – pakartoja Malas, laisva ranka mėgindamas užsisegti kelnes.

– Sveikinu su mūsų metinėmis, Malai, – ištariu nežinia iš kur radusi jėgų susitvardyti ir neišsiduoti nei balsu, nei veido išraiška, kad man tvenkiasi ašaros.

– Ir aš tave sveikinu, Stefa.

Šiurkščios ir nedraugiškos jo lūpos paliečia man kaktą ir pakšteli kažką panašaus į bučinį. Tada jis atsargiai išsivaduoja ir palieka mane stovėti tamsioje virtuvėje atstumtą ir pažemintą.

Sugniaužiu pirštus, jų nagai stipriai įsirėžia į delnus, užsimerkiu mėgindama nepulti į paniką. „Alsuok.“ Man tereikia čia stovėti ir alsuoti. Tada viskas susitvarkys, viskas bus gerai.

Žinau, kad jis kalba rimtai. Kad nemeluoja sakydamas, jog ir vėl nuspręstų taip pat. Jei reikėtų rinktis Novą, savo seniausią draugę, arba mane, pasirinktų mane. Jei reikėtų rinktis savo sūnų arba mane, Malas pasirinktų mane. Visuomet pasirinktų mane.

Aš tai žinau. Bet taip pat žinau, jog per pastaruosius aštuonerius metus Malas nė karto neužsiminė, kad nesigaili šio sprendimo iš visos kaltės slegiamos savo širdies.

– Kodėl tu verki?

Mamytė sėdi ant sofos rankomis susiėmusi galvą ir verkia. Verkia, verkia, verkia. Pakėlusi galvą žvilgteli į jį, veidas šlapias, akys keistos, o ji verkia ir verkia.

– Kodėl verki? – klausia jis.

– Nes pavargau, Leo. Tikrai labai pavargau. Namuose baisi netvarka, net nežinau, nuo ko pradėti. Eimė pasiėmė dar savaitę atostogų, taigi kavinėje turiu suktis viena, nes ją pavaduojanti mergina vagia pinigus iš kasos. Vakare bijau užmerkti akis ir eiti miegoti, mat tu vis išlipi iš savo lovytės, ir aš bijau, kad nulipęs apačion neatsuktum dujų, neįsigudrintum atkabinti grandinėlės, neišeitum pro duris ir nedingtum. Pavargau visa tai daryti viena. Pavargau, nes nėra su kuo pasikalbėti, nėra kuo pasikliauti, visuomet viską turiu atlikti pati. Todėl ir verkiu, Leo, – aš pavargau.

Jis įdėmiai žvelgia į ją. Vargšė mamytė. Iš dėžutės, stovinčios ant stalo, jis ištraukia popierinę nosinaitę. Įspraudžia jai į delną ir laiko, kaip ir ji darydavo, jam pagavus zuikutį ir pravirkus. Ilgokai palaiko nosinaitę ir ištraukia, o tada pabučiuoja mamytei delną.

– Bus gerai, – sako jis. – Daugiau neverk. Bus gerai.

– Juk turėtų būti, tiesa? – atsiliepia mamytė.

Jis linkteli.

– Dabar bus gerai.

Leo, trejų metų

5

– Jis buvo geras kaip aukselis, – mudviem grįžus į Leo palatą, sako slaugė Melisa.

Ji buvo įsijungusi šviesą ir vartė mano knygą – „Eksperimentinės psichologijos metodus“. Man šmėsteli mintis – kažin, ar knyga jai pasirodė įdomi, ar, kaip ir daugeliui, kelianti žiovulį.

– Ačiū, Melisa, – padėkoju ir staiga suvokiu, kad ji žiūri į Keitą, kalba Keitui ir apskritai kreipia dėmesį tik į jį. Užverčiu akis į lubas, tada atsisėdu ir atidžiai apžiūriu Leo ieškodama kokių nors, tegu ir labai nežymių ženklų, kad jo būklė pasikeitė. Dažnai savęs klausiu, gal slaugė Melisa taip noriai apsiima prižiūrėti Leo todėl, kad jai patinka mano vyras? Taip elgiasi neįtikimai daug moterų, tik slaugė Melisa mažėliau subtili nei daugelis kitų.

Per visus tuos metus ne kartą mačiau šiaip jau sveikas, racionaliai mąstančias ir turinčias profesiją moteris dėl Keito visai prarandant protą ir, jei atvirai, savigarbą – tai nutinka nuolat: parduotuvėje, banke, restorane, oro uoste ir šioje ligoninėje. Viskas dėl jo išvaizdos, ūgio, dėl jo darbo, dėl jo asmenybės, tiesiog dėl buvimo šalia. Jis – tarsi svajonė. Jei nežinotum, kad Keitas kadaise tarnavo ginkluotose pajėgose, vien žvilgtelėjęs į jį suprastum: šis vaikinas vienas tų, kurie mūšyje krūtine užstoja savo vyrus nuo kulkos arba nuveda būrelį kaimiečių į saugią vietą įsimaišę tarp jų ir rizikuodami gyvybe. Kalbantis užtekdavo išgirsti jo balsą, ir tau sulinkdavo keliai, jis tau nusišypsodavo, ir pasijusdavai esanti gražiausia pasaulio moteris. Gal Keitas ir ne iš tokių, kokiais paprastai susižavi vos pamačiusi nuotrauką laikraštyje, bet susitikusi akis į akį truputį sukvailėji. Žinau tai, nes kaip tik taip jaučiausi vos pradėjusi drauge su juo dirbti bare. Buvau jį aistringai įsimylėjusi, bet tą meilę užgniaužiau. O po dvejų metų jis pakvietė mane į pasimatymą. Ir svajonė tapo visiškai kitokia tikrove.

Pirmą kartą pamačiusi jį nuogą, – šią sukaktį ką tik ir šventėme, – net suakmenėjau. Jo kūnas atrodė tarsi išskaptuotas iš tobuliausios tamsaus raudonmedžio trinkos, kiekvienas linkis glotnus ir tobulas. Tada mano nervai neišlaikė, ėmiau karštligiškai dairytis po kambarį drabužių, kuriuos jau buvau nusimetusi, ir nusprendžiau daugiau nieko nebenusivilkti. Negalėjau, tiesiog – negalėjau. Bent jau ne šitaip jam žiūrint, juolab kad atrodė tarsi Mikelandželo statula, o aš tebuvau paprasta ir iki anos akimirkos visiškai patenkinta savimi mergina. Jis švelniai, bet tvirtai suėmė mano ranką, priglaudė delnu sau prie nuogos krūtinės, truputėlį į kairę nuo vidurio, ir palaikė. Iš karto pajutau plakant jo širdį – stipriai, be pertrūkių, greitai. Neįtikimai greitai.

– Esi pirmoji be jokių pastangų privertusi taip smarkiai plakti mano širdį, – tarė jis. – Ar dabar supranti, kodėl tave myliu?

Tamsiose jo akyse ir švelniame balse pamačiau ir išgirdau nuoširdumą. Tai buvo paprasta, aišku, širdinga. Aš nusišypsojau, jis man irgi atsakė šypsena ir iš stipraus, kvapą gniaužiančio, krūtinėje staiga kylančio ir žemyn siūbtelinčio jausmo supratau jį įsimylėsianti. Kitaip nei jis, tada dar nebuvau įsimylėjusi, bet netrukus tai neišvengiamai turėjo įvykti.

– Gana vėlai atvažiavote, – sako Melisa Keitui.

Nė nežvilgtelėdama į Melisą žinau, kad ji tikriausiai suka ant pirštų plaukų sruogą, išpūtusi krūtinę „netyčia“ sėdi ten, kur jis galėtų ją matyti, žvelgia nuleidusi blakstienas ir maivosi.

– Taip, vėlokai, – atsako Keitas. – Tikslaus laiko neįsidėmėjau.

Man tikrai nereikia kvaršinti sau galvos dėl moterų, flirtuojančių su mano vyru, nors šiaip jau esu iš pavydžiųjų. Keitas jaučia jų dėmesį, – galų gale jis juk vyras, – bet jam tai neįdomu. Išėjęs iš kariuomenės ir dirbdamas baro vadybininku jis nesibodėdavo sugulti su kiekviena jo pusėn žvilgtelinčia moterimi. Buvo tarsi priklausomas nuo cukraus žmogus, patekęs tarp įvairiausių pyragaičių ir nė kiek nesivaržantis. Keitas ragavo, šveitė, gardžiavosi, – dažniausiai godžiai rijo, – kiekvieną po ranka papuolantį trupinį, tad pirmojo mudviejų pasimatymo laikais jau buvo apsisprendęs, kad nori pastovumo, prasmingo gyvenimo ir namuose gaminamo maisto. Tušti saldūs skanėstai Keitui buvo jau pabodę, jis buvo pasiruošęs turėti namus, vesti ir susilaukti vaikų. Nors aš tam nebuvau pasiruošusi, jis labai geranoriškai sutiko palaukti, kol subręsiu ir jį pasivysiu.

Kai mudviejų santykiai kartais nutrūkdavo, tikėdavausi, kad jis grįš prie senųjų įpročių, bet taip nė karto nenutiko. Štai kodėl jis neflirtavo ir nė su viena tų moterų: tam pyragui tikrai buvo praradęs apetitą.

– Atvažiavote iš karto po pamainos? – klausia jo Melisa.

– Taip, – nesmagiai jausdamasis atsako jis.

Apie savo darbą Keitas nekalba su niekuo, net su manimi. Žinau, kad dirba policijoje, kartais vilki uniformą ir patruliuoja. Taip pat žinau, kad dažniausiai vis dėlto užsiima kuo nors kitu. Kartą per metus apsivelku puošnius drabužius, ir mudu drauge einame į kasmetį Londone organizuojamą policininkų pokylį. Bet negaliu niekam pasakyti, koks jo laipsnis, net bendrais bruožais paaiškinti, ką jis kasdien veikia. Išėjęs iš nuovados jis apie darbą nė neužsimena. Keitas atsisako parnešti, ką matęs ir patyręs, į mūsų gyvenimą (dėl tokio slapukavimo Leo mano, kad jis šnipas).

– Kaip manote, ar užaugęs Leo norės tapti policininku? – klausia Melisa. – Ar norės visais atžvilgiais būti panašus į tėvą?

Suglumęs Keitas kelias akimirkas patyli.

– Turbūt žinote, kad Leo – mano įsūnis, – rimtai ir tarsi truputį nerimaudamas sako Keitas. – Gal kartais ir elgiasi kaip aš, bet tikrai neatsigimęs į mane. Bent jau ne genetiškai. – Jaučiu Keito žvilgsnį nuo Melisos slystant link manęs. – Juk aš teisus, Laimžde? Jis neatsigimęs į mane?

– Jei neminėsime kompiuterinių žaidimų manijos ir žavėjimosi bezdėjimu bei juokais apie bezdėjimą, tai ne, neatsigimęs, – pritariu neatitraukdama akių nuo Leo.

– Jei Leo apskritai į ką nors atsigimęs, tai greičiausiai į tave ir tavo tėtį, tiesa? – Keitas kreipiasi į mane.

„Jis greičiausiai atsigimęs į savo tėvą“, – pagalvoju, o garsiai ištariu: – Ko gero, taip.

– Nova nė už ką netarnautų kariuomenėje ir neitų dirbti į policiją, jos tėvo irgi neįsivaizduoju dirbančio tokius darbus, todėl abejoju, ar Leo taps policininku, mat jis visai kitoks nei aš.

Mano vyras, tvirtas, praktiškas ir romantiškas žmogus, visai nekreipia dėmesio, kad slaugė Melisa aiškių aiškiausiai tetrokšta prasmegti skradžiai žemę.

Kad ir kaip ji mane erzina, tas susierzinimas virsta gailesčiu, nes aš žinau, kad dabar prasidės jaudinanti paskaita, per kurią Keitas išdėstys savo teoriją apie žmones, jaučiančius pareigą tarnauti šaliai ir visuomenei, ir tuos, kurie tokį darbą dirba per prievartą. Šią teoriją jau girdėjau keletą kartų, bet tokią kainą reikia mokėti už gyvenimą su svajone, be to, man tenka kęsti jo negebėjimą žiūrėti muilo serialus nevertinant veikėjų, – mat šie turi ydų, o Keitas aiškiai jaučia, kas teisus, o kas ne, ir to pojūčio negali nuslopinti net žiūrėdamas filmą; kęsti jo panieką tvirtam mano tikėjimui ezoteriniu pasauliu ir slaptą įsitikinimą, kad privalau atsakyti už visus namų ruošos darbus, nes esu moteris. Nors slaugė Melisa tiesiog mano akivaizdoje flirtuoja su mano vyru, nutariu ją gelbėti. Jokia moteris nenusipelno tokios paskaitos, jei po to prelegentas jos net neišdulkina.

– Ačiū, Melisa, kad pabuvote su Leo, – įsiterpiu, – dar pasimatysime.

– O taip, taip, iki, – guviai atsako ji ir neria iš palatos.

Keitas atsisėda ant kėdės anapus Leo lovos. Mudu visada sėdime tose pačiose vietose, net jei vieno kurio nėra; nė nesvarstome, kad galėtume užimti kito vietą, kaip namuose nemiegame ne savoje lovos pusėje. Tai būtų tarsi įsibrovimas, tarsi šventos kito žmogaus vietos išniekinimas.

– Ar Leo atsigimęs į jį? – klausia Keitas ir atplėšęs žvilgsnį nuo mūsų berniuko įbeda į mane. – Ar jis atsigimęs į savo tėvą?

Anksčiau niekada nėra to klausęs, ir apskritai mudu apie tai niekuomet nekalbame. Kai po penkerių metų pertraukos galutinai nusprendėme būti kartu, pasakiau Keitui, kad turiu ketverių metų sūnų. Keitas išsyk suprato, kas to vaiko tėvas. Kaip tik tada paskutinįkart mane ir buvo palikęs, mat papasakojau, ką ketinu daryti, ir jis tiesiog nuleido rankas. Tokio dalyko jis neįstengė suprasti, be to, negalėjo žiūrėti, kaip nešioju kūdikį tik tam, kad paskui atiduočiau, todėl ir paliko.

– Taip, – sakau Keitui. – Manau, kad atsigimęs.

Mums vėl susiėjus, jis niekada neklausinėjo, kodėl tebeturiu vaiką. Manė, kad tiesiog nusprendžiau pasilikti Leo; kad atsitokėjau ir suvokiau, ką, jo nuomone, anksčiau ar vėliau suvokia kiekviena sutinkanti kam nors pagimdyti vaiką moteris: ji jau niekada negali gyventi lyg niekur nieko; nepakeliama kaltė ir netektis beveik visuomet priverčia pasilikti kūdikį. O man taip ir nepakako drąsos jam papasakoti, kas iš tiesų įvyko.

Keitas tik gūžteli pečiais.

– Man rodos, tai ne taip jau blogai, – sako jis. – Leo galėjo ištikti ir blogesnis likimas, nei atsigimti į jį. Jis geras žmogus.

Linkteliu pritardama.

„Tu gali tuo tikėti, – mintyse atsakau, – nes nežinai, ką jis padarė.“

Jie pasiruošę nuleisti laivą į vandenį.

Jis sėdi specialioje sėdynėje, kad galėtų viską matyti.

Jie iš lėto juda į priekį. Trys... du... vienas!

Visą jų povandeninį laivą pasiglemžia vanduo. Visą! Vanduo jiems virš galvų, vanduo visur aplink. Jie abu atsiduria po vandeniu ir dėl to garsiai džiūgauja.

ŠLIŪKŠT! Per jų povandeninio laivo viršų ūžteli didelė banga, ir kapitonas Leo pašoka. Jie abu vėl džiaugsmingai klykteli.

– Pirmyn! – sušunka kapitonas Leo, į laivą smogiant dar vienai bangai.

– Klausau, klausau, kapitone! – rikteli ji. – Plaukiu pirmyn!

– Nerk! – perrėkdamas vandens šniokštimą vėl įsako kapitonas Leo. – Nerk! Mums reikia panerti!

– Negaliu pakeisti fizikos dėsnių, kapitone, – atsako ji.

– Gali! – nenusileidžia jis. – Nerk!

– Gerai, neriame... – taria ji. – Trys... du... vienas!

Jiems virš galvų šliūkšteli dar daugiau vandens, abu klykteli, o paskui ima juoktis. Klykia. Juokiasi. Ir vėl klykia. Net išlipę iš vandens ir džiovindamiesi nesiliauja juokęsi ir klykavę. Ir pagaliau išsilaisvina. Jiedu vėl ant kranto, o jų povandeninis laivas sausuma plaukti negali. Jis nebe kapitonas, o ji nekalba kvailoku balsu.

– Ar galime plaukti dar kartą? – paprašo Leo.

– Ne, mielasis. Galėsime ateiti čia kitą savaitę.

– Gerai, – taria jis, pro langą spoksodamas į kitus žmones, irgi norinčius pažaisti povandeninį laivą. Nė vienas tų kitų laivų nėra toks geras kaip jų. Ir niekada nėra buvę tokio gero kapitono kaip jis. Niekada.

Leo, ketverių metų

Antra dalis

6

Nemėgstu jo palikti.

Kiekvieną vakarą, kai Keitui pavyksta įkalbėti mane eiti namo ir truputį pamiegoti, dar pastoviniuoju prie lovos, palinkiu jam labos nakties, bandau įžvelgti permainas, mintyse pasvarstau, ar nepasilikus dar ilgėliau. Bet čia tenka praleisti visą dieną, o prie palatos sienos pritaisyta sulankstomoji lova kasnakt miegoti netinka. Kiekvieną vakarą atsisveikindama pabučiuoju jį, mintyse palinkiu nubusti ir išeinu iš ligoninės giliai sieloje jausdama stiprų pulsuojantį skausmą – jį galėtų numalšinti tik Leo, jei jam pagerėtų.

Sėdžiu tamsiame automobilyje, stovinčiame pustuštėje stovėjimo aikštelėje; durelės užrakintos, – Keitas nudobtų mane plikomis rankomis, jei jam bent dingtelėtų, kad prieš lipdama į automobilį nepatikrinu, ar jis tuščias, ir tuoj pat neužsirakinu durelių, – bet variklio neįjungiu. Palieku raktelius sterblėje ir įremiu kaktą į oda aptrauktą vairą.

Noriu jam paskambinti.

Noriu paimti telefoną ir jam paskambinti.

Jis greičiausiai miegos, greičiausiai bus ne vienas ir tikriausiai neatsilieps į mano skambutį, bet vis tiek noriu jam skambinti. Išgirsti jo balsą, įsiterpti į tą šiltą jaukią pasaulio vietelę, kurioje kadaise taip puikiai jausdavausi, kurioje jis man kalbėdavo, ir painiausi dalykai staiga tapdavo aiškūs kaip ant delno.

Nors praėjo tiek daug laiko, tebenoriu jam paskambinti. Pasakyti, kas atsitiko, išpasakoti savo sapnus ir leisti suprasti, kad jis turi viską sutvarkyti. Net ir dabar, po viso, kas įvyko, noriu būti su Malu, Leo tėvu. Nors teoriškai didžiumą to laiko turėjau jo nekęsti, iš tiesų man jo trūksta. Kartais pati savęs už tai nekenčiu.

Šiandien namo grįžta Malvolijaus tėtis. Tikrai.

Mano mamytė pasakoja, kad jis dirbo toli toli nuo namų, todėl tikrame, kasdieniame gyvenime mes jo niekada nematydavome. Tetulė Mer, Malvolijaus mamytė, turi daugybę nuotraukų, ir mes nuolat jas žiūrinėjame. Jei kartais Malvolijus itin smarkiai susiraukia, būna labai panašus į savo tėtį.

Mamytė man sako, kad Malvolijaus tėtis yra matęs mudu dar visai mažus, ką tik gimusius – buvo atvykęs į ligoninę mūsų pasižiūrėti. Vienoje nuotraukoje Malvolijaus tėtis nufotografuotas su Malvolijumi ant rankų, žiūrintis į jį, o ne į fotoaparato objektyvą, kaip daro visi besifotografuojantys. Jam už nugaros stovi vyras su policininko uniforma ir kepure, pažiūrėti labai piktas, viršutinę jo lūpą dengia vešlūs ūsai. Kartą paklausiau, kas jis toks, o tetulė Mer ėmė verkti. Mamytė paaiškino, kad tai dėdės Viktoro draugas. Kodėl tetulė Mer dėl to apsiverkė, nesuprantu – manau, gal jai nepatinka, kad dėdė Viktoras turi draugų, nedraugaujančių su ja.

Mamytė sako, kad Malvolijaus tėtis yra mudu matęs prieš penkerius metus.

Taigi man leidžiama apsivilkti savo ypatingą suknelę, ją vilkiu eidama į bažnyčią. Raudoną su balta apykakle ir nuo apačios iki pat viršaus einančia sagų eile nugaroje. Be to, mūviu baltas puskojines, mamytė vis liepia patempti jas į viršų, – aš nekalta, kad jos vis smunka, – ir aviu mėgstamiausius juodus lakinius išeiginius batelius. Mamytė supina man plaukus į keturias kasytes – taip man gražiausia – ir prisako žiūrėti, kad neišsitaršytų. Tikriausiai dėdei Viktorui susivėlę vaikai nepatinka. Kordelijai tik dveji metukai, bet ji vilki tokią pačią suknelę kaip mano, tik mėlyną. Ji sėdi ant grindų prie stalo, pastatyto tetulės Mer svetainėje, ir žaidžia su mėgstamiausiu Malvolijaus automobiliuku. Malvolijus neprieštarauja. Jis leidžia Kordelijai žaisti su visais savo žaislais, nes, kaip pats sako, ji dar mažutė, tad gali sau žaisti.

– Ne mažutė! – visuomet prieštarauja Kordelija. – Didelė mergaitė.

Malvolijus vilki savo tamsiai mėlyną kostiumėlį, skirtą eiti į bažnyčią, ir baltus marškinius, jis pasirišęs raudoną kaklaraištį, atrodantį kaip du besiliečiantys kampais trikampiai. Kiek anksčiau, Malvolijui nulipus laiptais, mamytė pasakė, kad jis atrodo „graaažiai“. Kaip mažas vyrukas. Tetulė Mer įtrina jam plaukus ypatingu geliu ir sušukuoja taip, kad šukuosena būtų visai kaip tėčio.

Visi – mamytė, tėtis ir tetulė Mer – vilki drabužiais, skirtais eiti į bažnyčią. Be to, mano mamytė prigamino dėdei Viktorui gausybę maisto, ir aš jai padėjau. Subėriau į dubenį „raiženas“, kad mamytė galėtų iškepti dideliausių karštų bandelių pynučių. Įmaišiau į tešlą naujojo megio^3, kad skonis būtų kaip mamytės pyrago – ji man atskleidė šią paslaptį. Visas maistas sudėtas svetainėje ant didelio stalo, užtiesto balta staltiese, iškrakatukamolyta mamytės. Kol negrįš Malvolijaus tėtis, mums neleidžiama kišti nagų prie nieko, net prie vyšnių gėrimo.

Visi sėdime svetainėje ir laukiame grįžtant Malvolijaus tėčio. Nežinau, kiek valandų, bet mamytė ir tėtis vis žvilgčioja vienas į kitą. Suprantu juos besijaudinant dėl dėdės Viktoro. Gal jis nespėjo į autobusą? Jei kartais tėčio automobilis sugenda, jam tenka skubėti į autobusą, o nespėjęs labai suirzta, mat tada vėluoja į darbą. Malvolijus sėdi šalia savo mamytės, o ji vis bučiuoja jam ranką kartodama: „Mano gražuolis berniukas“ ir žvilgčioja per langą, ar nepamatys dėdės Viktoro pareinant.

O aš neišleidžiu iš akių sumuštinių. Noriu vieno. Mamytė juos aptepusi pirktiniu sumuštinių aptepu, jį mėgstu labiausiai. Jaučiuosi tokia alkana. Žingteliu arčiau stalo. Pamanau, kad galėčiau tik atsikąsti kokio nors sumuštinio ir padėti atgal. Mamytė, tėtis ir tetulė Mer nė nepastebėtų. Stovėdama prie stalo palengva tiesiu ranką prie sumuštinių. Netrukus ketinu kurio nors atsikąsti. Burna man pritvinkusi seilių. Ištraukiu sumuštinį iš lėkštės ir keliu sau prie burnos. Atsikąsčiau tik kąsnelį. Ir padėčiau atgal. Tik vieną vienintelį kąsnelį. Apsilaižau ir išsižioju.

– NOVA! – sušunka mamytė. – KĄ DARAI?

Taip išsigąstu, kad paleidžiu sumuštinį. Pažvelgiu į mamytę baisiausiai išpūtusi akis. Ji rūsčiai žiūri į mane. Pasijuntu patekusi į didelę bėdą. Tikriausiai man bus liepta grįžti namo ir tuoj pat eiti miegoti. Arba stovėti koridoriuje veidu į sieną. Tėtis irgi žiūri suraukęs antakius. Tetulė Mer taip pat žvelgia į mane, nors ir nepiktai. Malvolijus atrodo išsigandęs ne mažiau už mane. Jis supranta, į kokią rimtą bėdą patekau. Bet tai ne mano kaltė, esu tiesiog alkana.

Užsidarydamos išties garsiai trinkteli laukujės durys. Visi atsigręžia į jas ir pamato dėdę Viktorą. Jis aukštas, tikrai aukštas. Aukštesnis už mano tėtį. Bet atrodo kitaip nei nuotraukose. Daug liesesnis, „liesas kaip dviratis“, – sako mamytė apie žmones, atrodančius kaip jis. Apie aukštus ir liesus kaip dviračiai. Jo veidą vagoja daug raukšlių, be to, jis užsiželdinęs barzdą, juodą ir vešlią, dengiančią burną, skruostus ir smakrą. Plaukai neatrodo sušukuoti kaip Malvolijaus, jie tokie, kokie paprastai būna baisiai susitaršiusio Malvolijaus plaukai. „Lyg kas būtų atbulą tempęs per krūmus“, – sakydavo mamytė šukuodama iš Malvolijaus plaukų šakeles ir lapus.

Dėdė Viktoras pažvelgia į mane, o aš jam nusišypsau ir pamojuoju. Tada jis pasižiūri į mamytę. Paskui į tėtį. Prie Kordelijos jo žvilgsnis stabteli ilgiau, nes ji čia naujas žmogus. Į tetulę Mer jis žiūri dar ilgiau. O ilgiausiai nenuleidžia akių nuo Malvolijaus. Vis žiūri į jį. Taip mano tėtis stebeilijosi į Pulso kuponus^4 išgirdęs, kad būtų laimėjęs dešimt svarų, jei būtų teisingai užrašęs skaičius. Tada jis atrodė toks laimingas, bet paskui jau nebe taip pasitikėjo savimi, mat suabejojo, ar bus teisingai užsirašęs tuos vyro iš televizoriaus ekrano skelbiamus skaičius. Dabar dėdė Viktoras taip pat žvelgia į Malvolijų: lyg ir laimingas, bet netikras dėl savo laimės.

– Man reikia išsimaudyti, – sako jis ir lipa laiptais viršun.

Kol dėdė Viktoras viršuje maudosi, niekas nepraveria burnos ir nekrusteli. Tyla trunka labai ilgai. Paskui jis vėl nulipa žemyn persirengęs kitais drabužiais. Apsivilkęs dukslų šiltą mėlyną megztinį, sukištą į juodas kelnes. Gali manyti, kad su tomis juodomis kelnėmis jis paprastai eina į bažnyčią. Nežinau, ar dėdė Viktoras apskritai kada nors yra lankęsis bažnyčioje. Dabar atrodo susišukavęs kaip nuotraukose, be to, nusiskutęs barzdą. Lyg tas vyras iš nuotraukų, tik susenęs ir liesas kaip dviratis.

– Išmesi pintą aludėje gatvės gale, Frenkai? – klausia dėdė Viktoras mano tėčio.

Šį kartą jis neužmeta akies nė į vieną mūsų, žiūri tik į tėtį.

Tėtis žvilgteli į mamą, paskui į tetulę Mer. Mano tėtis niekada neina į aludę. Mokykloje iš vaikų girdėjau, kad kiti tėčiai vaikšto į aludes; kai paklausiau mamytės, kodėl mano tėtis neina, ji man atsakė, kad tokiems vyrams, kaip mano tėtis, aludėse tiesiog ne vieta.

– Gerai, – sutinka tėtis. – Tik turiu užsukti namo pasiimti piniginės.

Tėtis su mumis atsisveikina, o dėdė Viktoras ne.

Vos jiems išeinant trinkteli durys, tetulė Mer kuo garsiausiai pravirksta. Pašokusi nuo sofos išlekia iš svetainės ir tekina užbėga laiptais vis nesiliaudama verkti, apsipylusi ašaromis.

– Duok jam laiko, – sekdama jai iš paskos taria mamytė. – Jam čia viskas nauja.

Malvolijus tebesėdi ant sofos įbedęs akis į kilimą ir kulnais tranko sofos pagrindą. Prieinu ir atsisėdu šalia jo. Aš irgi puolu belsti kulnais, mudu pagauname ritmą ir imame kelti baisiausią triukšmą.

– Tėtis manęs nemėgsta, – sako Malvolijus.

Jo tėtis tikrai jo nemėgsta. Mano tėtis niekada taip nežiūri į mane, Kordeliją ar Malvolijų ir neišbėga į aludę. Be to, jis mus mėgsta visą laiką.

– Duok jam laiko, – patariu Malvolijui. – Jam čia viskas nauja.

– Norėjau, kad grįžęs namo tėtis būtų geriausias mano draugas, – pasakė Malvolijus. – Tu – pati geriausia draugė. Ir Kordelija. Noriu, kad ir tėtis toks būtų.

Patapšnoju Malvolijui per petį. Taip jau reikia daryti, kam nors verkiant. Ne kartą esu mačiusi: mamytė tapšnoja per petį tetulei Mer, kai ši verkia, o tėtis taip pat daro, verkiant mamytei. Malvolijus irgi ketina paleisti dūdas, todėl reikia patapšnoti jam per petį.

– GRAŽU! – šūkteli Kordelija.

Prisidirbau kaip reikiant. Atvožusi sumuštinį, iškritusį man iš rankų, Kordelija vieną jo dalį pakiša po Malvolijaus mašina ir ratais maigo tol, kol sutrina į košę, o ši prilimpa prie kilimo. Ji mėgina paragauti tos košės, ir dabar jos veidelis blizga nuo pirktinio sumuštinių aptepo, visas aplipęs oranžiniais, žaliais, geltonais ir raudonais gabalėliais. Keli gabalėliai įsivėlę ir į plaukus.

– GRAŽU! – vėl sušunka Kordelija. Vienoje rankoje laiko mašiną ir ja mosuoja, o kita spaudžia sumuštinio gabalą.

– Dabar tai gausiu... – pasakau Malvolijui.

Dėl to, kad Malvolijus atrodo toks nuliūdęs, nes tėtis jo nemėgsta, aš nelabai supykstu, jam pratrūkus juokais.

Įžengiant į namus, kuriuose nėra Leo, apgaubia keista tyla. Ji – lyg trumpas, staigus nepaprastai šalto oro gūsis, užgniaužiantis kvapą, vos įkeli koją per slenkstį. O tada eini per namus jungdama šviesas, peržiūri paštą, išklausai atsakiklyje paliktas žinutes, pagaliau atsidūrusi virtuvėje įjungi virdulį, kad užsiplikytum puodelį kavos – staiga suvoki, kad jis tuščias, kad greičiausiai sudeginsi namus, bet vis tiek negali pasijudinti, tik klausaisi, kaip jis traška ir dejuoja, įstatytas į kaitinimo stovą, – ir palengva į kūną ir sielą įsismelkia šiurpus, nenatūralus šaltis. Negali padaryti to, kas būtina, nes jautiesi tokia bejėgė. Visiškai bejėgė ir sustingusi. Niekaip negalinti pasiekti bet kokių permainų.

Virduliui ėmus ūžti smarkiau, staiga atitokstu ir jį išjungiu. To dar betrūko, kad grįžęs Leo vietoj namų rastų apanglėjusius griuvėsius. Nors jam tai, ko gero, labai patiktų. Tikriausiai pasakytų, kad esu šauniausia mama pasaulyje, mat jo sugrįžtuvėms padovanojau sudegusius namus, – bent kol pamatytų visus žaislus, knygas ir vertingąjį žaidimų kompiuterį taip pat virtusius pelenais. Tada jiedu su Keitu greičiausiai susivienytų ir bendromis jėgomis patrauktų mane baudžiamojon atsakomybėn už nusikaltimus žmonijai.

Pasitrinu akis, tik niekaip negaliu liautis galvojusi apie Malą. Gal vis dėlto turėčiau jam paskambinti? Užmetu akį į virtuvės laikrodį: vidurnaktis. Sakau, gal turėčiau paskambinti, pasiklausyti ragelyje bežadės tylos, paskui – vieno kito sunkiai ištarto žodžio, o galiausiai, jam padėjus ragelį, trumpų signalų. Galbūt tada galėčiau sutelkti dėmesį į kitus dalykus. Atsisėsti ir pasvarstyti, kaip pranešti savo tėvams ir giminėms, kad Leo paguldytas į ligoninę ne dėl įprastinio stebėjimo. Kad jis tikrai sunkiai serga. Kad nors gydytojai tiesiai nesako, bet jiems dėl Leo neramu. Galbūt, jei tik pavyktų atsikratyti minčių apie Malą, galėčiau imtis neatidėliotinų reikalų.

Malas, Kordelija ir aš pasukame už kampo, atsiduriame savo gatvėje ir pamatę šalia mudviejų su Kordelija namų lūkuriuojant greitosios pagalbos automobilį sustojame kaip įbesti.

Greitoji pagalba paprastai atvyksta prie Malo namų. Bet šį kartą stovi prie mūsų. Aš pirma pasileidžiu bėgti, Malas mane pasiveja, paskui ir pralenkia, mat yra šiek tiek stipresnis ir ilgesnių kojų. Šešiametė Kordelija lekia atsilikusi per kelis žingsnius. Mes bėgame kiek įkabindami, bet kol pasiekiame namą, rodos, praeina visa amžinybė.

Atidūmę pamatome medikus, padedančius mano mamai įlipti pro užpakalines greitosios pagalbos automobilio dureles. Ji atrodo kuo puikiausiai, sveika ir gyva. Matyt, kažkas bloga bus nutikę tėčiui. Galiu labai greitai nubėgti šimtą metrų, man bėgant, visuomet smarkiai daužosi širdis, bet tik ne šitaip. Taip smarkiai ji dar niekada nėra plakusi.

Aš daug ko bijau: ir tamsos, ir pabaisos, Malo tikinimu, gyvenančios lauko tualete, ir pūkuotų žaislų, – Kordelijai pripasakojau, kad per kiekvieną Mėnulio pilnatį jie atgyja; ją gąsdindama taip puikiai pasidarbavau, kad ir pati ėmiau bijoti, – ir kad tetai Mer nutiks kas nors bloga. Bet niekada mano baimė nebūdavo tokia stipri. Dar neteko taip baimintis, kad kas nors nutiks tėčiui, kaip buvo nutikę dėdei Viktorui, ir kad aš jo daugiau nebematysiu.

Sustoję pamėginame pažvelgti į greitosios pagalbos automobilio vidų. Imu drebėti visu kūnu.

– Vaikai, – išgirstame tėtės balsą.

Balsas sklinda mums už nugaros. Tėtis stovi už mūsų priešais namą. Visi atsigręžiame. Jis vilki pilką kostiumą šviesiais ruoželiais, skirtą eiti į darbą, ir šviesiai mėlynus marškinius; melsvas kaklaraištis apylaisvis, iki galo nesuveržtas. Norėjau pribėgti prie tėčio, apkabinti, išbučiuoti, pasakyti, kad labai džiaugiuosi, nes jam nieko nenutiko, ir kad savo gyvenime dar niekada nesijaučiau tokia laiminga jį matydama, bet nežengiu nė žingsnio. Jam tai nepatiktų. Mano tėtis ne toks. Jis laiko ant rankų trejų metukų Viktoriją, Malo sesutę. Mergaitė spokso į greitosios pagalbos automobilį neišliedama nė ašarėlės, išpūtusi akis. Jos plaukai surišti į dvi tobulas arklio uodegas, o per pat galvos vidurį eina visiškai tiesus sklastymas, – toks, kokį mėgsta teta Mer, valandų valandas šukuojanti plaukus, kol viskas atrodys kaip reikiant. Tvarkingai. Mes visi suprantame, jog tai ženklas, kad ji sunegalavo. Kad mums yra ko baimintis.

– Eikite vidun pietauti.

Mes įsispoksome į tėtį, todėl net krūpteliu, užsitrenkiant užpakalinėms greitosios pagalbos automobilio durelėms.

Teta Mer.

Kaip visada teta Mer.

Užkaukia ant automobilio stogo įtaisyta sirena, jis ima važiuoti siaura gatvele, abiejose pusėse pristatytoje mašinų. Visi matome, kaip greitoji sūpuodamasi nurieda nelygiu keliu ir pasuka už kampo.

– Eikite vidun, – jau griežčiau pakartoja tėtis.

Suprantu kodėl: visi šioje gatvės dalyje gyvenantys kaimynai stypso lauke prie savo namų durų arba žiūri prilipę prie langų. Visuomet taip daro. Kartais pagalvoju, kad jie, jei galėtų, turbūt atsitemptų kėdes ir sėdėdami žiūrėtų į mus, nes mūsų gyvenimas jiems įdomesnis už „Karūnos gatvę“5. Jiems tai įdomiau už bet kokį filmą. Mama ir tėtis negali to pakęsti.

– Lyg būtume nuolat stebimi, – kartą sakė ji tėčiui.

Ne, mano tėvai visai neprieštarauja, kad aplinkiniai spokso, juos tik siutina tas malonumas ir ramybė – ją smalsuoliams, rodos, teikia įsitikinimas, kad stovėdami ant šalto, drėgno šaligatvio ir stebėdami, kas nutinka kitiems, jie patys tikriausiai išvengs bet kokios negandos.

Mama dažnai mums pasakoja, kad maždaug prieš vienuolika metų, jiedviem su tėte apsigyvenus šioje gatvėje, kaimynai su jais net nesišnekėdavo. Gatvėje besibūriuojančios moterys dažnai liežuvaudavo, bet pro šalį einant mamai staiga nutildavo; spoksodavo, jeigu ji joms nusišypsodavo parduotuvėje; atsisakydavo paimti paštininko pristatomus jai skirtus siuntinius. Tik dviem juodaodžiams, visuomet besistengiantiems maloniai sutikti bendruomenės naujokus, toks elgesys atrodė nepriimtinas. Kaimynai vengė bendrauti ir su teta Mer ir dėde Viktoru, atsikėlusiais čia gyventi po pusmečio, o mama nuėjo pas juos ir nunešė troškinio. Taip prasidėjo jų draugystė, taip jų šeimos suartėjo ir todėl mama visuomet lydi tetą Mer į ligoninę.

Tėčiui nelengva paruošti pietus, nes Viktorija nenori, kad jis paleistų ją iš glėbio, todėl jam tenka darbuotis viena ranka. Man mėginant padėti, – mamai verdant pietus, aš visada padedu, – jis mosteli trauktis šalin. Atrodo išsigandęs, bet apsimeta, kad viskas gerai. Visi tai matome, net Kordelija.

– Tavo mama turėjo gultis į ligoninę, – taria jis mėgindamas perkelti žuvies pirštelius į lėkštę su virtomis bulvėmis ir šviesiai žaliais žirneliais. – Bet neilgam, – paaiškina Malui. – Kol ji grįš, būsite čia. Paskui nueisime jūsų pižamų ir kelių Viktorijos žaislų.

Malas, Kordelija ir aš tylėdami sėdime prie pietų stalo. Tokioje bežadėje tyloje esame sėdėję dažnai. Tyla virsta nuojauta, kas bus vėliau. Kiekvienas kvėpsnis skaudžiai primena, kas gali atsitikti.

Valgome tylėdami, kiekvienas savaip įsivaizduodamas, kas įvyko. Be abejo, mama ir tėtis mums ne viską sako, juk mudviem su Malu tik devyneri, taigi mes per maži, kad viską išgirstume tiesiog iš jų. Daugiau sužinome iš patyčių mokykloje ir iš tėvų pokalbių – jų slapta pasiklausome vėlų vakarą išslinkę iš lovų. Štai tada ir išgirstame, kad dėdė Viktoras, mums gimus, nebuvo penkerius metus toli išvykęs dirbti, o sėdėjo kalėjime. Mudu vis dar nežinome, už ką, o mokykloje kiekvienas mums suokia vis kitaip, tad dėdė gali būti bet kas, ir žudikas, ir įsilaužėlis. Kaip iš tiesų ten yra, niekas neturi supratimo. O mama su tėčiu apie tai, rodos, niekada nesikalba.

Bet po kelių dienų, jiems šnekantis apie tetą Mer, aš kai ką sužinau.

Andai ji apsivilko savo geriausią suknelę, užsimetė prieš daugybę metų dėdės Viktoro nupirktus kailinius ir rūpestingai susišukavo plaukus. Paskui sušukavo Viktoriją ir aprengė išeigine suknute. O tada, nuvedusi Viktoriją žemyn ir pasodinusi prie televizoriaus, vėl užlipo į viršų, išgėrė beveik visą buteliuką paracetamolio, persipjovė riešus ir atsigulė į lovą miegoti.

Prieš pusmetį dėdė Viktoras mirė, tad mama ėmė vaikščioti pas Veikenus kelis kartus per dieną: iš ryto užsukdavo patikrinti, ar Malas pasiruošęs eiti į mokyklą, ar įsidėjęs priešpiečius ir ar Viktorija jau papusryčiavusi; paskui ateidavo per pietus pažiūrėti, ar teta Mer ir Viktorija pavalgiusios ir ar nenorinčios eiti į parduotuves arba į parką; dar kartą užbėgdavo vakare įsitikinti, kad Malas ir Viktorija pavakarieniavę, kad Malas paruošęs pamokas ir kad abu vaikai miega. Tą dieną tėtis anksčiau grįžo iš darbo, todėl mama nusprendė anksčiau užsukti ir pas tetą Mer. Ji ilgokai beldėsi, tada išsigandusi atsirakino duris atsarginiu raktu ir įėjo. O greitosios pagalbos automobilis sustojo prie mūsų namo todėl, kad daugiau nebuvo kur.

Šį kartą ligoninėje teta Mer gulėjo ilgiau, nes, kaip nugirdau, jos sveikatos būklė buvo tikrai sunki. Ji ir anksčiau mėgino žudytis, visi tai žinojome. O šį kartą ketino rimtai. Sprendžiant iš to, ką padarė ir kaip gudriai pasirinko laiką, teta Mer tikrai daugiau nebenorėjo gyventi.

Pabudusi randu virtuvėje degant šviesą, į skruostą įsispaudusį medinio virtuvės stalviršio raštą ir penkias Keito žinutes savo mobiliajame:

„Čia viskas gerai. Myliu tave. K. B.“

„Eik miegoti. Myliu tave. K. B.“

„Rimtai sakau, eik miegoti. Myliu tave. K. B.“

„Ir kad man nesumanytum sėsti prie kompiuterio. K. B.“

„Sakiau, eik į lovą, nesnausk prie virtuvės stalo. K. B.“

Keitas mano, kad sėdžiu prie kompiuterio todėl, kad neužmiegu arba ieškau alternatyvių gydymo metodų, galinčių pažadinti Leo. Vis dėlto rymojimas prie kompiuterio jam patinka labiau nei medicininių žurnalų skaitymas, mat jis nenori, kad perprasčiau specialųjį žargoną, prisiskaityčiau apie gydytojų atliekamas procedūras ir, jo nuomone, dėl to jausčiausi tik blogiau. Keitas tiki, kad šią akimirką nežinojimas yra palaima ir kad visa kita yra gydytojų reikalas; jei jau man taip maga, galiu ieškoti širdžiai mielų alternatyvių gydymo būdų, į juos jis tik numos ranka ir pavadins nesąmone, bet visa kita turiu palikti profesionalams. Keitas nenori, kad vartočiau jam nesuprantamus terminus ir versčiau jaustis dar bejėgiškiau, nei jis jaučiasi dabar.

Suprantu, kodėl jis taip jaučiasi. Keitas visuomet tvirtai laikė savo gyvenimo vairą. Visada buvo stiprus ir pasitikintis savimi, o nuojauta, kas teisinga, o kas ne, visada jam padėdavo bėdoje. O dabar užplaukęs ant seklumos, atsidūręs nepažįstamoje vietoje, joje net nėra tikro priešo, kad galėtum su juo kovoti, nėra blogio, kad reikėtų jį nugalėti. To jis negali pakęsti. Jei žinočiau daugiau už Keitą, jis jaustųsi dar nevisavertiškesnis, nesaugesnis, silpnesnis.

Jei apskritai galiu jam padėti, turiu bent jau neversti dar labiau kentėti.

Mes visi šeši susispaudę sėdime prie valgomojo stalo, nes mama ir tėtis nori su mumis pasikalbėti.

Reikalas rimtas, mat mama ir tėtis nedažnai susisodina mus visus pokalbio. Kaskart kai jie liepia Malui ir man lipti žemyn iš mano miegamojo, kuriame ruošiame namų darbus, aš mintyse stengiuosi sudaryti galimų savo nusižengimų sąrašą. Bet šį sykį negaliu prisiminti nieko, kad būtume nusipelnę štai taip sėdėti prie stalo. Mudu su Malu ne tokie kaip kiti keturiolikmečiai: nerūkome, nesitrainiojame po parką, nekišame nagų prie alkoholio ir nesame itin populiarūs tarp bendraamžių, kad mus kviestų į vakarėlius; jei ir kviestų, mama ir tėtis mudviejų su Malu neišleistų. Prisimenu tik tiek, kad už paskutinį istorijos kontrolinį darbą negavau A balo.

– Vaikai, norime su jumis pasikalbėti, – prabyla mama.

Staiga suvokiu, kokia ji susenusi. Gal ne tiek susenusi, kiek pavargusi. O juk mano mamos būta gražios. Jos plaukai atrodė puikūs, vešlūs, susukti į standžias garbanas, nes mama kiekvieną naktį miegodavo su plaukų suktukais; skruostikauliai nuostabūs, iškilūs, akys beveik juodos, o blakstienos labai ilgos. Tamsiai rudos glotnios jos odos, galima sakyti, anksčiau nevagojo nė raukšlelė, o dabar jų atsirado aplink burną ir akis. Tai ne tos juoko raukšlės, kaip vadina žurnalai. Tėčio plaukai palengva žyla. Anksčiau to nepastebėdavau, kol pamačiau, kad jo smilkiniai jau pilkšvi ir, ko gero, netruksiantys visai pabalti, o juodos kaip smala vietos – pražilti. Žinau, kad jis dažėsi plaukus, bet pastaruoju metu nebesidažo. Kadaise visiškai lygi tamsiai ruda jo kaktos oda dabar taip pat raukšlėjasi.

Jie ne tokie seni, tik nuvargę: paskutinė tetą Mer ištikusi nelaimė atėmė daug jėgų. Ji nuvargino mus visus, bet ypač juodu. Negana to, jie, matyt, dar jaučiasi ir kalti, kad neatkreipė dėmesio į tam tikrus ženklus – nors jų nepastebėjo niekas iš mūsų. O gal tai įvyko todėl, kad per tuos metus teta išmoko geriau juos slėpti? Kad ir kaip ten būtų, nė vienas mūsų, vaikų, nežinome, kada teta Mer grįš ir ar išvis grįš.

Vadinasi, mama su tėčiu augins keturis vaikus, nors ketino turėti tik du. Vienam jų tenka kasnakt pasilikti Malo ir Viktorijos namuose arba šie turi miegoti pas mus: Kordė vienoje lovoje su manimi, o Malas Kordės kambaryje ant čiužinio, tiesiamo ant grindų, jos lovoje kartu su Viktorija. Mama vėl įsidarbino slauge, o tėtis apsiėmė kuo daugiau dirbti koledžo laboratorijoje, kad galėtų mus visus pamaitinti, aprengti ir apgyvendinti. Nė nepastebėjau, kaip visa tai kenkia tėvams, kol pamačiau tą vargą įsirėžiant raukšlėmis jų veiduose ir atsispindint liūdesiu akyse.

– Mes nutarėme, kad Malvolijus ir Viktorija vyks mokytis kitur, – netvirtu balsu sako mama.

Tėtis deda ranką jai ant peties norėdamas suteikti jėgų, leisdamas suprasti, kad viską pasakys pats. Jis įbeda žvilgsnį į Malą ir Viktoriją.

– Birmingame gyvenantis jūsų mamos brolis žada jumis pasirūpinti, jei gyvensite su juo. Jis sumokės už judviejų mokslą internatinėse mokyklose. Tos mokyklos labai arti viena kitos, todėl galėsite dažnai matytis. O atostogas leisite pas dėdę. Galėsite susipažinti su jo šeima.

– Išskirsite mus? – klausiu. Mano balse girdėti pykčio gaidelė, su savo tėvais niekada tokiu tonu nesikalbu, bet šį kartą tiesiog nepatikiu savo ausimis.

– Malvolijus netrukus pradės gimnazijos programą, jam reikės susikaupti, o Viktorija galės pasivyti ką užleidusi.

– Negalite mūsų išskirti! – Pasipiktinu, kad jie apskritai svarsto tokį variantą. Tai neįsivaizduojama. Kasryt pabusti ir žinoti, kad nepamatysiu Malo ar Viktorijos, man reikštų lyg netekti mamos, tėtės ar Kordės. Lyg nubudus apsižiūrėti, kad saulė pamiršo patekėti. Mūsų gyvenime nedaug pastovių ir iš anksto žinomų dalykų, bet mūsų šešetas visuomet laikosi kartu. Negali būti, kad dabar jis iširs. – Negalite jų išsiųsti. O kaipgi mudvi su Kordelija? Kaip galite mus išskirti?

Mama nuleidžia galvą, nusvarina pečius. Nedaug trūksta, kad pradėtų verkti.

– Nova, mes visai to nenorime, bet neturime kitos išeities, – svariai prabyla tėtis. Nors ir atrodau panašesnė į mamą, šiaip jau esu atsigimusi į jį. Mama vis sako, kad mudu panašaus temperamento. Visuomet stengiamės klausyti proto balso. Žinoma, tik iki šiol, nes šiandien kyla pavojus prarasti šeimą. – Jei Malvolijumi ir Viktorija rūpintųsi kiti, mes galėtume prižiūrėti tetą Meredit.

Vadinasi, netrukus ji turi grįžti iš ligoninės. Mintyse pasvarstau, ar jie žino kada? Ar Malą ir Viktoriją ketina išsiųsti iki jai grįžtant, ar jau grįžus? Dabar gegužė, į mokyklą jiems reikės eiti rugsėjį. Ar iki to laiko teta Mer grįš?

Kai Malas andai ją matė, ji jam daugybę kartų pažadėjo nebemėginsianti žudytis. Anąsyk jai tiesiog reikėję pamiegoti. Ji išgėrusi migdomųjų, nes labai ilgai būdravusi ir norėjusi pailsėti. Kad ir kaip stengdavusis, jai niekaip nepavykdavę nuvargti. Kartais kūnas būdavęs toks pavargęs, o ji pati tokia išsekusi, kad nepajėgdavusi net atsikelti iš lovos ir vis dėlto niekaip negalėdavusi nuramdyti savo minčių. Ji pasakojo mėgindavusi tas mintis užsirašyti ir taip išmesti iš galvos, bet jos buvusios greitesnės už ranką. Mėgindavusi ir įkalbėti jas į diktofoną, bet aparato dūzgimas blaškydavęs dėmesį. Bandydavusi skaityti, bet nesuvokdavusi žodžių prasmės. Išblizgindavusi visus namus nuo palėpės iki rūsio, bet vis dar turėdavusi jėgų. Mėgindavusi be paliovos vaikščioti ratu sode, kad nuvargtų, bet jai nepavykdavę. Niekas nepadėdavę. Ji supratusi, kad išprotės, jei tuoj pat nepamiegos. Todėl nuėjusi pas gydytoją ir gavusi migdomųjų. Tik dėl viso pikto, jei kartais tokia būklė užtruktų ilgiau. Tas gydytojas buvo neseniai atidaręs savo kabinetą ir, nepažinodamas tetos Mer, labai ją užjautęs ir išrašęs tablečių (kai Malas man visa tai papasakojo, aš tiesiog įsiutau ir mintyse išvadinau gydytoją puspročiu. Jei būtų bent žvilgtelėjęs į tetos Mer sveikatos kortelę, būtų supratęs, kad jai, turėjusiai tiek bėdų per migdomuosius, daugiau tokių vaistų skirti negalima, kad tai reikštų padėti jai įgyvendinti ketinimą viską baigti).

Teta Mer kaip įmanydama įtikinėjo Malą norėjusi išgerti tik porą tablečių, kaip ir rašoma ant buteliuko. Maniusi, kad užsigeriant šlakeliu degtinės, o ne vandeniu, poveikis būsiąs stipresnis. Taip ilgai negalėjusi sudėti bluosto, jog nusprendusi išgerti dar porą, kad vaistai tikrai suveiktų. Paskui pamiršusi, kiek tablečių išgėrė, todėl prarijusi dar vieną dėl tikrumo. O paskui išgėrusi dar vieną.

Tuomet pagaliau užmigusi. Tik pabudusi ligoninėje ir apsižiūrėjusi, kad vėl guli savižudžių skyriuje ir yra stebima, ji suprato suvartojusi per daug tablečių ir užgėrusi per dideliu kiekiu degtinės. Net ir tada jai prireikę laiko galutinai suvokti, kas vyksta, nes nuo nemigos viską mačiusi lyg per miglą.

Puikiai supratau, kodėl tėvai mano, kad tai geriausia išeitis. Vieną vakarą nugirdau juodu apie tai šnekantis. Jie sakė, kad Malas ir Viktorija neturėtų kentėti dėl to, kad jų motina ligonė. Tada nesupratau, kad šią problemą jie ketina spręsti mus išskirdami.

– Tai neteisinga, – vėl sakau. – Mes turime likti kartu. Neteisinga, kad jiedu turi išvažiuoti. Daugiau mes jų nepamatysime, ir tai neteisinga. Mes nieko blogo nepadarėme.

– Niekas nieko blogo nepadarė, – atsako tėtis. – Tiesiog taip būtų geriausia.

Jau žiojuosi prieštarauti, bet šalia sėdintis Malas krusteli, pirštais suspaudžia man dilbį ir liepia liautis. Kai pažvelgiu į jį norėdama paklausti kodėl, pamatau, kad jo žvilgsnis įbestas į Viktoriją. Ji sėdi nuleidusi galvą, ilgi, šviesūs, banguoti plaukai slepia veidą, bet ne ašaras, kapsinčias ant raudonmedžio stalo ir besitelkiančias į balutes. Viktorijai aštuoneri, bet dėl savo ūgio, manierų ir giliai įsismelkusio liūdesio ji atrodo daug vyresnė.

Malas atstumia kėdę, apeina stalą ir ima savo mažąją sesutę už rankos.

– Eime pasivaikščioti, – pasiūlo jis.

Jis taip sako ir Kordelijai, kai ši būna sunkiai sukalbama, kitaip tariant, beveik nuolat. Ir Viktorijai, prie vakarienės stalo atsitveriančiai tylos siena. O ką nors iškrėtęs ir mane suerzinęs, bet vis tiek norėdamas, kad likčiau jo draugė, taip sako ir man. Bet šiandien tardamas tuos žodžius Malas pirmą kartą atrodo visai palūžęs ir išsigandęs.

Jie išeina gal pusvalandžiui, ir per tą laiką mama užsipliko puodelį arbatos, tėtis – puodelį kavos, o Kordei ir man įpilama po stiklinę Ovaltin^6 gėrimo. Kordė visą laiką dainuoja Ovaltine reklamos motyvą, ir niekas neliepia jai nutilti, nors tai labai erzina, juolab kad neprisimindama kai kurių žodžių ji traukia „ta-te-ta-ta“.

– Viktorija nuėjo į Novos kambarį prigulti, – klestelėdamas į savo vietą sako Malas. Kalba kaip suaugęs, ir aš, įbedusi į jį akis, iš nuostabos keliskart smarkiai sumirksiu. – Ji nori į Birmingamą. Nori važiuoti į tą mokyklą. Ačiū, dėde Frenkai ir teta Houpe, kaip tik to jai ir reikia. Ji daugiau nebenori būti čia, bet bijo, kad už tai ant jos nepyktume.

– Niekas niekada ant jos nepyks, – tą pačią akimirką spontaniškai ištariame mudu su tėčiu. Mama slapta šypteli.

– Bet aš pasilieku, – toliau kalba Malas. – Negaliu palikti mamos. Nieku gyvu negaliu palikti jos vienos.

Iš Malo žodžių, kalbos tono ir santūraus galvos purtymo suprantame, kad jis šneka rimtai ir kad niekas negali jo atskirti nuo motinos.

– Suprantama, – pritaria mama.

– Taip, mes suprantame, – sutinka ir tėtis.

Man mėginant suvokti, ką mums visiems tai reiškia, virtuvėje įsivyrauja tyla. Išvažiavusi Viktorija jau nebepriklausys mūsų šeimai. Kasdien su ja nesimatant, neturint bendrų prisiminimų, kartu nekrečiant pokštų ir nesivaidijant tarpusavyje, palaikyti ryšį bus sunku. Mes tapsime svetimi. Kad ir labai dažnai atvažiuodama mūsų aplankyti vis dėlto ji bus užaugusi kitur. Kitaip. Su kitais.

– Na, – po kiek laiko prabyla Kordė, – jei Malvolijus neišvyksta į mokyklą, gal vietoj jo galiu važiuoti aš?

Vėliau, gerokai vėliau Malas man sako:

– Kaip norėčiau, kad čia būtų mano tėtis.

Slapta išsmukę iš lovų mudu sėdime vienas šalia kito ant tamsoje skendinčių užpakalinių laiptų pakopos ir žvelgiame į sodą ir tvorą, už kurios driekiasi geležinkelio bėgiai – visai netoli mūsų namo. Mama ir tėtis tikriausiai žino, kad mudu čia, mat esame tylūs ir gracingi kaip paniškai bėgantys drambliai, be to, jiedu, rodos, viską apie visus žino (manau, kaip tik dėl to ir nusiminė, kad tetai Mer slapta pavyko išgerti migdomųjų su degtine).

Apie savo tėvą Malas niekada nekalba. Tarsi laikytumės nebylaus susitarimo išvis neminėti dėdės Viktoro. Man didžiulė naujiena, kad Malas ne tik galvoja apie savo tėvą, – aš tai nujaučiu, – bet labai jo pasiilgsta ir norėtų, jog jis būtų čia.

– Tikrai? – nustembu.

– Norėčiau, kad jis būtų čia ir man nereikėtų visko daryti pačiam. Žinau, tavo mama ir tėtis rūpinasi mano motina, bet iš tikrųjų ja turėtų rūpintis mano tėvas. Tada Viktorijai nereikėtų išvažiuoti.

Tą akimirką suprantu, kodėl jis leidžia Viktorijai išvykti. Malas negali rūpintis ir savimi, ir seserimi, ir dar savo motina, o mokydamasi internatinėje mokykloje Viktorija būtų prižiūrėta, jai nereikėtų nuolat jaudintis ir baimintis kaip jam. Malas nenori jos prarasti, bet jei tik tokia kaina gali apsaugoti seserį nuo mūsų visų kaskart patiriamų kančių, motinai grumiantis su psichoze, o paskui pasiduodant ir leidžiantis jos užvaldomai, – ką gi, jis pasiryžęs ją sumokėti. Jam tenka spręsti kaip suaugusiajam. Malas žino, jog kovočiau su savo tėvais, kad paliktų mus kartu. Visų šeimos narių gyvenimą paversčiau pragaru, kol suprastų negalintys mūsų išskirti. Bet Malas nusprendžia leisti Viktorijai išvažiuoti, suteikia progą jai užaugti „normalioje“ aplinkoje.

– Kodėl mes, Nova? – klausia jis. – Kodėl mes? Kodėl mano mama? Kodėl Dievas kimba prie mano mamos?

Nemanau, kad jam reikėtų atsakymo. Malas tik šiaip klausinėja. Net jei norėtų rimto atsakymo, iš manęs jo nesulauktų. Aš nežinau, kodėl Dievas pasirenka kai kuriuos žmones ir verčia visą gyvenimą kentėti. Ištverti visas nelaimes. Jis liepia su viskuo susitaikyti ir nepalieka jokios išeities.

Abejoju, ar kada nors suprasiu, kodėl tai jų, o ne kieno kito lemtis. O gal ir suprasiu. Kai būsiu suaugusi. Ne kai sulauksiu tiek metų, kad galėčiau balsuoti, tekėti, palikti tėvų namus ar susirasti darbo, o kai subręsiu dvasiškai ir imsiu daugiau išmanyti apie pasaulį. Kai galėsiu tiksliai pasakyti, kodėl vieni yra Dievo išrinktieji, o kiti ne. Kodėl vieni palaiminti, o kiti, rodos, labai kenčiantys. Gal kaip tik tai ir reiškia tapti suaugusiam? Pagaliau perpranti pasaulio esmę. Tau pagaliau atsiskleidžia gyvenimo tiesa. Gali tvarkyti visokiausius reikalus ir gyventi tarsi suaugęs, bet niekada nebūsi suaugęs, kol neįgysi tokios išminties ir žinių. Kol nepatirsi tokio nušvitimo. Galbūt tai ir yra nušvitimas – o ne gebėjimas sėdėti sukryžiavus kojas, apsivilkus baltą dukslų drabužį, giedoti ir jausti „vienovę su pasauliu“, kaip kažkur skaičiau. Gal nušvitimas – tai tiesiog gebėjimas suprasti?

Apkabinusi Malą nustembu, kad jis atsiremia į mane palūžęs, sugniužęs nelyginant traiškoma kolos skardinė. Kūnas netekęs ir noro kovoti, ir jėgų; suprantu, kad dabar jį laikau tik aš, apkabinusi ranka. Malas remiasi į mane visu svoriu. Atrodo liesas kaip dviratis, bet iš tiesų yra sunkus, tad minutėlę sugaištu, kol nustumiu jį sau nuo peties ir nuleidžiu ant kelių. Jis padeda galvą man ant šlaunies; akims palengva pripratus prie tamsos, nedideliame mūsų užpakalinio kiemo stačiakampyje jau galiu įžiūrėti daiktų kontūrus ir tai, kas yra už juodos tvoros, riogsančios peraugusioje žolėje ir skiriančios mūsų sodą nuo geležinkelio bėgių.

Per šią tvorą Malas lipo daugybę sykių, kad atneštų anapus nukritusį futbolo kamuolį, badmintono ar teniso kamuoliuką. Kartą, kai ją perskrido ištrūkusi mūsų banguotoji papūgėlė, vardu Paukštelis, jis perlipo tvorą norėdamas ją pagauti. Malas atsargiai užmetė ant papūgėlės savo sportinius marškinėlius, kad ji nenuskristų, o tada užsiropštė ant tvoros. Dygios laukinės žolės braižė jam nugarą ir krūtinę, bet Malas nekreipė dėmesio, jam rūpėjo tik grąžinti persigandusią papūgėlę namo.

Tuomet jam buvo dešimt metų. Mama neleido jam lipti per tą tvorą, liepė palaukti, kol grįš tėtis ir pastatys kopėčias, kad būtų galima persigauti per tvorą ir įlipti į medį. Bet vos tik ji grįžo vidun žvilgtelėti į puodą su pietų viralu, jis užsiropštė ant tvoros, nušoko kitoje jos pusėje ir įsliuogė į medį. Nepaklausė mamos tik todėl, kad Paukštelį buvo paleidusi teta Mer – sakė norėjusi išvysti jį skrendant. Tąsyk ji kūrė žmogui tinkamus sparnus, tad jai reikėjo pamatyti banguotosios papūgėlės skrydį. Tai buvo ženklas. Visi tai žinojome, supratome, kad netrukus tetai prireiks gydytojo. Tais laikais Malas negalėjo nieko padaryti, kad motina jaustųsi geriau, tik nuolat taisydavo jos krečiamų kvailysčių padarinius. Tą kartą gelbėjo Paukštelį. Kiek prisimenu, visuomet taip elgdavosi: kad ir ko ji pridirbdavo, jis stengdavosi viską sutvarkyti.

Pajuntu plika šlaunimi ritantis vandens lašą ir instinktyviai pažvelgiu į dangų. Jis gražus, sodriai žydras, be jokio debesėlio, ore negali užuosti sunkaus muskusinio lietaus kvapo. Man per šlaunį nusirita dar vienas lašas, ir aš suprantu, kas čia vyksta. Noriu uždėti ranką Malui ant peties ir paguosti, o kita nušluostyti ašaras. Norėjau mylėti jį labiau, bet supratau, kad to trokštu tik aš. O jam tereikia mano apsimetimo, kad nieko nevyksta. Kad nepamanyčiau, jog Malas ne toks jau stiprus, sumanus ir išmintingas, todėl dabar tiesiog leidžia sau paverkti.

Atsilošiu, alkūnėmis įsiremiu į laiptų pakopą ir pakeliu akis į dangų. Malui reikia, kad būčiau čia, bet prie jo nelįsčiau. Todėl imuosi to, ką geriausiai moku: pradedu šnekėti ir šneku neatsikvėpdama.

Durys į Leo kambarį atidarytos.

Jos atidarytos nuo tos dienos, kai jis atsigulė į ligoninę. Vis atsispiriu pagundai įeiti, įkvėpti jo drabužių aromato, pirštais perbraukti per jo baldų linkius, atsigulti ant jo lovos. Kaip tik taip elgiasi sielvarto slegiami žmonės – mėgina įsitverti į tai, ką prarado. Juk nieko panašaus nenutiko. Ir nenutiks. Tai tik pertrauka, tik laikinas stabtelėjimas, kol jis pasveiks.

Tiesą sakant, Leo mane labai išlepino. Tiek metų turėjau jį vien sau ir, rodos, pamiršau, kad daugeliui vienišų motinų tenka dalytis savo vaiką su biologiniu jo tėvu. Kai kurios moterys yra priverstos pusę vasaros atostogų ir savaitgalių leisti be savo vaiko ir susitaikyti su tuo, kad jis turi dvi šeimas ir gyvena prisiminimais, kuriuose joms nėra vietos.

Iki šiol be Leo praleidau gal tik dešimt naktų. Dažniausiai taip būdavo jam išvažiavus pasisvečiuoti pas savo pusbrolius, gyvenančius netoli Krolio, arba apsinakvojus pas mano tėvus, bet apskritai mano gyvenimas sukosi apie jį, o jo gyvenime svarbiausias žmogus buvau aš. Net mudviem su Keitu vykstant į Ispaniją medaus mėnesio, jis buvo kartu. Daugybė žmonių – įskaitant mamą, tėtį, Kordę ir tetą Mer – klausinėjo, ar tikrai nenoriu pabūti dviese su savo vyru, pailsėti nuo visko, atsipūsti. Aišku, kad norėjau, kaip tik ir ketinau pailsėti. Drauge su Leo. Galų gale, juk Leo gyvenime atsirado Keitas, berniukui reikėjo laiko jį pažinti kitoje aplinkoje. Be to, pasakiau aš jiems, kokios atostogos be Leo? Lyg išvažiuočiau ilsėtis palikusi namie savo dešinę ranką.

Jo kambaryje – suvaldytas chaosas. Ant grindų pilna knygų, ir nepažįstantys mano sūnaus tikriausiai pamanytų, kad paskaitęs jis jas paprasčiausiai numeta. Bet ne, Leo jas išdėlioja ypatinga tvarka įsilaužėliams suklaidinti. Viena tų knygų cypia, tad, įsilaužėliui ant jos užmynus, Leo iš karto pabustų. Prie kitos pritaisytas varpelis – įsilaužėliui stumtelėjus, ji atliktų tokį pat darbą kaip ir cyplė. Visos kitos knygos ir keli žaislai išdėlioti taip klastingai, kad atėjūnui būtų nelengva įsigauti. Į mūsų namus niekas niekada nėra įsilaužęs, Leo nepažįsta jokio žmogaus, pas kurį būtų buvę įsilaužta, – tai Keito profesija verčia jį atkreipti dėmesį į tokius dalykus. Man tenka įsiminti, kokia tvarka išdėliotos tos žabangos, vėlai vakare, jam užmigus, ateiti ir visas jas nurinkti, o rytą, prieš jam nubundant, vėl viską išdėlioti lygiai taip, kaip buvo. Vakare spendžiančiam šiuos spąstus jam nė motais, kad naktį eidamas į tualetą arba į mūsų miegamąjį papasakoti mums ką tik susapnuoto svarbaus sapno gali užsilipti ant jų ir susižeisti.

Tik po trijų dienų, Leo praleistų ligoninėje, pagaliau prisimenu, kad nebereikia eiti į jo kambarį nurinkti žabangų. Darau tai savaime, nė nepastebėdama, kad jo lova tuščia. Bet dabar palieku spąstus paspęstus: Leo prabudus, galėsiu pranešti, kad jo kambarys saugus, o įsilaužėliai nesirodo, kad visos žabangos guli kur gulėjusios, išdėliotos tobula, pažiūrėti visai nekalta tvarka, ir laukia, kol patiklūs vagys už jų užklius.

– Ar neprieštarausi, jei išeisime?

Beveik vidurnaktis, šokiai universiteto diskotekoje ką tik prasidėję, bet Malas jau nori išeiti. Jis atvyko į Oksfordą savaitgalį aplankyti manęs, tik Kordės šįkart kažkodėl neatsivežė. Anksčiau du kartus – praėjus trims savaitėms nuo semestro pradžios ir tada, kai reikėjo parsivežti mane Kalėdų atostogų – lankėsi čia drauge su mano seserimi, mat ji tebegyvena pas tėvus, o jis, nusprendęs studijuoti Londono koledže, irgi gali gyventi namuose.

Pamačius jį vieną lipantį iš mašinos man dingteli, ar tik tėvai nebus mano sesutės nubaudę, nes kitos galimybės atvažiuoti vienas Malas neturi, nebent būtų išsmukęs iš namų be jos žinios, jai esant mokykloje. Jei taip padarė, grįžusio jo laukia Kordės rūstybė.

Pakeliu galvą, atidžiai pažvelgiu į jį pro tirštą rūką – orą, prisodrintą cigarečių dūmų, susimaišiusių su svaiginančiu muskuso kvapu, – jį skleidžia žmonės, studentų klubo diskotekoje ieškantys naujų pažinčių, – ir mintyse nusistebiu, kodėl Malui čia nepatinka.

Jis ima mane už rankos perkišdamas pirštus man pro tarpupirščius ir suspausdamas.

– Aš tau beveik nė žodžio nepratariau, – paaiškina jis. – Noriu pasikalbėti.

– Gerai, – gūžteliu pečiais.

Malas teisus: vos jam atvažiavus, mes nuėjome tiesiai į studentų valgyklą pavakarių, paskui, vis dar jausdamiesi alkani, patraukėme į miestą valgyti picos, o tada sutikome kelias mano drauges, ir jos mudu nusitempė į barą išgerti. Mėginu ištraukti ranką, kad galėtume susirasti drauges ir pasakyti joms išeinantys, bet jis nepaleidžia. Laiko tvirtai suspaudęs, lyg bijotų mane pamesti žmonių minioje. Kai pagaliau Rebekai ir Liusei pasakau, kad išeiname, jiedvi kelis kartus reikšmingai nužvelgia mane, paskui Malą, ir džiugiai išsiviepia. Tikriausiai pamano, kad... Bet tikrai apsirinka.

– Iki rytojaus! – jos sutartinai šūkteli apgirtusiais balsais mums pavymui, o mudu jau skinamės kelią per minią žmonių, galima sakyti, besiporuojančių tiesiog šokių aikštelėje.

Jis nepaleidžia mano rankos tol, kol įeiname į mano kambarį ir aš uždariau duris – tada, matyt, nusprendžia, kad čia saugu ir kad niekur nedingsiu.

– Miegosi vienoje lovoje galva į kojas, kaip paprastai darome mudvi su Korde, ar lįsi į savo miegmaišį? – paklausiau grybštelėdama sportinius marškinėlius ir pižamos kelnes, kad galėčiau persirengti.

– Mielai miegočiau vienoje lovoje, – tarė jis. – Jei tik tu neprieštarausi...

– Aišku, ne.

Bet vos mums įsispraudus į siaurą viengulę lovą ir susilietus mūsų kūnams, viskas pasikeičia. Malas nebe mano geriausias draugas ar brolis. Nežinau, kaip jį vadinti, kaip apibūdinti jo vaidmenį savo gyvenime, nes dabartinis mudviejų tarpusavio ryšys visiškai kitoks.

Pasikeitęs jo kūno kvapas. Malas kvepia taip, kaip kvepia vaikinai, su kuriais man teko bučiuotis mokantis koledže: nuo jo trenkia karščiu, aistra ir fiziniu geismu. Jis kvepia kažkuo nenusakomu, ir to kažko aš noriu. Daug negalvodami mes pajudame lovoje, pakeičiame kūno padėtį, jis truputį sulenkia kojas ir tobulai suriečia jas už manųjų, vieną ranką užmeta man ant pilvo, kitą pasikiša po galva. Tada vėl krusteli dar labiau suartindamas mudviejų kūnus, smakru įsibeda man į kaklo linkį, besikalantys jo barzdos šereliai švelniai bado odą, jis alsuoja giliai ir lygiai, mano skruostu lėtai slysta jo iškvepiamo oro srovė.

Jaučiu, kad jis susidomėjęs, – ten, apačioje. Ir anksčiau bučiuodamasi su vyrais tai pajusdavau, bet šį kartą viskas kitaip – šis tas daugiau nei vien visiškai pagrįstas dviejų žmonių, susispaudusių vienam skirtoje erdvėje, poreikis. Noriu, kad jis mane bučiuotų. Kad liestų. Jei liestų, padaryčiau tai. Padaryčiau su juo.

Žinau esanti keistuolė, viena nedaugelio universiteto merginų, per šitiek laiko, nors ir pasiglamonėjančių su vienu kitu vaikinu, vis dar – kaip ten sako Rebeka? – neatsikandusių pirmojo moterystės kąsnio.

Niekas, net Rebeka ir Liusė nesupranta, kad laukiu ypatingo vaikino. Kad prieš darydama tai būčiau jį įsimylėjusi ir jis būtų įsimylėjęs mane. Jos mano, kad aš prisibijau sekso, o man iš tiesų norisi palaukti. Juk pirmas kartas esti tik vienas, todėl noriu, kad tai įvyktų su ypatingu žmogumi ir, viskam pasibaigus, galėčiau prisiminti, net jei fizine prasme tai nebūtų stebuklas, kad padariau tai su pačiu geriausiu vaikinu. Pati nesuvokiau laukianti Malo, kol tapome dviem spiralėmis siauroje mano koledžo lovoje.

Anapus savo kambario sienų girdžiu šnekant, juokiantis, girdžiu žmones bendrose kiekvieno bendrabučio aukšto virtuvėse triukšmingai ieškant kuo numalšinti kvaišalų sukeltą vidurnakčio alkį. Be to, groja muzika. Gretimame kambaryje gyvenanti mergina truputį per garsiai leidžia savo erdvinį grotuvą, ir muzika per mūro sieną sklinda į mano kambarį. Tikriausiai grįžusi įjungė aparatą, krito, kaip kone kiekvieną penktadienio vakarą, su drabužiais ant lovos ir tuoj nusmigo. Ši penktadienį plėšosi Roxy Music. Visą savaitę ji klausosi tik šios grupės, ir toji muzika visiems įsiėdė iki gyvo kaulo. Tikriausiai kaip tik dėl to kaimynė vis nesiliauja ją leidusi.

Atsklindant dainos „Dance Away“7 melodijai, Malo alsavimas sulėtėja. Jis prisislenka dar mažumėlę arčiau, – per arti, kad tai būtų atsitiktinumas. Ritmingiems dainos taktams garsėjant ir vis labiau mus erzinant, jo ranka slysteli man po marškinėliais ir priglunda prie pilvo. Užsimerkiu. Malas delnu liečia mano odą perduodamas savo kūno šilumą ir aistrą. Įkvepiu oro traukte įtraukdama į plaučius jo kvapą ir truputį apgirstu, net apsvaigstu. Jo nykštys palengva slysta mano bambos įduba.

Mūsų ausis pasiekia Brajano Ferio balsas. Malas atsidūsta ir jo ranka slysteli žemiau, prie mano pižamos kelnių juosmens.

Taip nesijaučiau nė su vienu vyru, su kuriais teko bučiuotis. Dar niekada krūtinės nespaudė toks stiprus geismas, dar niekada sau tarp kojų nejutau skleidžiantis tokio neapsakomo potraukio, dar niekada kraujas mano gyslose iš susijaudinimo nesruvo taip greitai. Nė kiek neabejoju, kad Malas ir yra tas vaikinas, su kuriuo bus mano pirmas kartas. Anaiptol nesigailėsiu dėl to. Be to, Malas yra matęs tokią daugybę kitų mano „pirmų kartų“: kai iškrito pirmas dantis, kai žengiau pirmąjį žingsnį, kai pirmąkart įsimylėjau televizijos žvaigždę ar pirmąkart pasibučiavau su Džeisonu Butervortu šeštokų diskotekoje, – kad, savaime aišku, turi dalyvauti ir šį sykį.

Jo pirštai nedrąsiai įsmunka žemiau sėdmenų, ir man, išleidusiai viltingą atodūsį, užima žadą. Jaučiu jo pirštus neskubriai glostant mano gaktiplaukius, jis paslenka galvą man arčiau kaklo, o aš jo laukdama truputėlį prasižergiu. Jo ranka leidžiasi dar žemiau, siekia manęs, artėja ten, kur jis taptų mano dalimi.

Lūpomis liečiančiam mano kaklo linkį Malui išsprūsta trumpas, duslus ir šiurkštus gerklinis garsas, tada jis ištraukia ranką, ir pižamos kelnių guma plekštelėdama atsiduria kur buvusi. Jis atšlyja nuo manęs, patraukia veidą ir sunkiai dunksteli galvą ant mano duotos pagalvės kampo.

Kas atsitiko?

Girdžiu jį sunkiai šnopuojant man už nugaros, bet atsigręžti negaliu. Žinau, kad manęs geidžia, juntu įsiaudrinusį jo kūną ir standžią į mane įsirėmusią lytį.

Ką aš ne taip padariau? Kodėl jis apsigalvojo?

Jis kvėpuoja garsiai ir greitai, tarsi ką tik būtų kirtęs dviejų šimtų metrų sprinto finišo liniją, jo alsavimas aidi visame kambaryje, sprandu juntu vieną kitą mane pasiekiantį iškvepiamo oro gūsį.

Gal išsigando, kad negana patyręs? Gal sustojo, nes jau yra daręs tai anksčiau? O gal bijo būti man pirmasis?

Jis nubloškia šalin antklodę ir išlipa iš lovos. Kambaryje tamsu, bet iš koridoriaus vis tiek skverbiasi šviesa – ryški, akinanti, niekada neužgesinama, – todėl kambariai niekada neskendi visiškoje tamsumoje.

O gal tai dėl mano kūno? Gal jis ne toks tobulas kaip kitų jo mylėtų merginų?

Malas eina prie drabužių spintos – didelės, aukštos, plačios ąžuolinės kampe dunksančios pabaisos. Už vienų jos durų – vieta mano drabužiams ir batams, už kitų – kriauklė ir veidrodis. Girdėjau, kaip sušniokščia vanduo, kaip Malas apsišlaksto juo veidą, jaučiu ramumą, kurio gaubiamas jis stovi priešais veidrodį, nors tamsoje alsavimas tebėra garsus ir nevaldomas. Nedrįstu atsigręžti ir pasižiūrėti, ką jis ten veikia. Užtat neskubėdama ir labai atsargiai, vengdama suvirpinti lovą, nusigręžiu veidu į sieną, susiriečiu į kamuoliuką, kad atrodyčiau kuo mažesnė, ir trūktelėdama žemyn marškinėlių kraštą užsidengiu pilvą.

Dar išgirstu jį besirausiant spintoje, joje jis pasidėjęs savo daiktus, paskui garsiai sutraška atplėšiami Velcro lipdukai, ir mano ausis pasiekia švelnus nailono šiugždesys: ant grindų prie lovos Malas tiesiasi miegmaišį.

– Lovoje per maža vietos, – pašnibždomis sako jis, permušdamas miegmaišio užtrauktuko garsą.

Užuot ką nors atsakiusi užsimerkiu ir imu giliai kvėpuoti, lyg jau miegočiau. Negali būti nė kalbos, kad jam atsakyčiau; jausdamasi tokia sutrikusi ir pažeminta neįstengčiau ištarti nė žodžio.

Ir kodėl man šovė į galvą, kad jis nori su manimi mylėtis?

– Miegosiu ant grindų, – sušnabžda jis. – Labanakt.

Kambarį pripildo paskutiniai blėstantys dainos „Dance Away“ akordai, o paskui staiga įsiviešpatauja tyla. Visa įvyko greičiau, nei baigėsi viena daina. Mudu suartėjome ir...

Nė vienas mudviejų ilgai neužmiegame. Iš Malo kvėpavimo ritmo, iš to, kaip ramiai jis guli, suprantu, kad jis, kaip ir aš, didžiumą nakties nesumerkia akių ir stebeilijasi į prieblandą. Rytą nė vienas neužsimename apie tai, kas įvyko. Savaitgalį leidžiame visiškai įprastai, lyg nieko nebūtų atsitikę. Bet kelis kartus pagaunu jį spoksant į mane, lyg mėgintų ką nors išsiaiškinti ar nuspręsti.

Pažįstu Malą: nesuprantu, kodėl apsigalvojo, bet esu tikra – tam, kas nutiko, kas mudviem nepavyko, yra rimtesnė priežastis, ir jis kol kas negali man jos atskleisti.

– Kai grįšiu, Kordė mane nudobs, – sekmadienio vakarą pareiškia man prieš išvažiuodamas.

– Taip ir bus. Nesuprantu, kodėl nepaėmei jos kartu.

– Norėjau turėti tave tik sau, supranti? – atsako Malas. – Niekada negaliu pabūti su tavimi vienas.

– Na, tikiuosi, buvo verta, – gūžteliu pečiais. – Nes ji tikrai privers tave kentėti.

Malas mane apkabina, bet aš jo glėbyje neištirpstu kaip paprastai, nes jis neprisiglaudžia prie manęs, – nors apie tai, kas įvyko, nekalbame, mūsų kūnai nepamiršo, kad vienam su kitu reikia būti nerangiam, sustirusiam ir suvaržytam.

– Aišku, buvo verta, – taria jis. – Kiekviena su tavimi praleista sekundė yra vertinga.

Aš pasitraukiu pirma, – negaliu ilgai stovėti taip arti Malo.

– Pasakyk tai Kordei – neabejoju, ji tau atleis, – šypteliu.

– Taigi. Aš irgi neabejoju. – Jis atidaro mašinos dureles, stabteli ir atsigręžia į mane. – Pasiilgsiu tavęs, Nova, – sako prieš įlipdamas. – Greitai vėl pasimatysime.

– Taip, – pritariu jam.

Ir Malo automobiliui dingstant judančiame į Londoną sraute, staiga suvokiu nepasakiusi, kad jį myliu.

Aš neverkiu.

Nuo tos dienos, kai Leo užmigo ligoninėje, dar neverkiau. Manau, vienintelis žmogus, kurį tai nustebintų labiau už mane, yra pats Leo. Mat jam atrodo, kad verkiu nuolat ir dėl pačių kvailiausių priežasčių. Jis teisus, aš tikrai taip dariau. Bet nebedarau. Tikrai. Jis dažniausiai matydavo mane verkiančią, kaip, beje, ir šaukiančią, nes paprastai pats tokią mano reakciją ir išprovokuodavo.

Mane pravirkdyti geba vos keli žmonės. Bet Leo tai dažnai pavykdavo be jokių pastangų. Jam būnant ketverių ir tik pradėjus lankyti darželį, nutiko toks „incidentas“. Per vieną pamokėlę auklėtoja vaikų paklausė: „Ką veikia jūsų mama arba tėtis?“ – manau, norėdama sužinoti tėvų profesiją. Leo apie mane pasakė: „Ji verkia.“ Auklėtoja dar kartą paklausė to paties, o Leo pakartojo: „Mano mama verkia. Visą laiką.“ Netrukus auklėtoja pasikvietė mane pokalbio. Tame susitikime dar dalyvavo darželio slaugė, ir aš labai ilgai vargau, kol jas įtikinau, kad ne, nors vaiką auginu viena, pagalbos man netrūksta, ne, nesijaučiu nei atskirta nuo visuomenės, nei vieniša, kad Leo gerokai perdeda, aš tikrai neverkiu nuolat. Taip, žinoma, jei pasijusiu nusivylusi ar net prislėgta, ieškosiu pagalbos. Jos įbruko man kelių puikių konsultantų telefono numerius, – aiškiai nesuprasdamos, kokia ironiška ši situacija, – ir liepė kreiptis į jas, jei ko prireiktų. Nesvarbu ko.

Kai vėliau Leo paklausiau, kodėl jis taip pasakė, jis visiškai sutrikęs pažvelgė į mane ir tarė: „Betgi tu verki, mama. Verki.“ Papasakojau apie tai savo mamai, ir ji paklausė, ar bent užsiminiau turinti medicinos mokslų daktaro laipsnį? Kai pasakiau, kad ne, ji nutilo ir ta tyla turėjo reikšti: „Ką gi, tada pati kalta.“ Mamai atrodo, kad mano „Dr.“ gali mane apginti beveik nuo visų negandų, todėl turėčiau dažniau girtis jį turinti. Kordė taip kvatojosi, kad net telefoną išmetė iš rankų. Neabejoju, kažkur yra byla, o joje įsegtas dokumentas, įspėjantis žmones nenuleisti nuo manęs akių, nes aš verkiu. Visą laiką.

Mudu su Keitu sutarėme, kad dabar, matant Leo, neleisime sau išskysti ir elgsimės kaip įprastai. Turime kalbėti normaliai, lyg nieko nebūtų atsitikę. Taigi ir neverkti. Nenoriu jaudinti Leo, mat esu tikra, kad jis mus girdi. Net jei nebūčiau tuo tikra, ašaros pakeistų kambaryje tvyrančią atmosferą, ji taptų liūdna, sunki, ir į tokią vietą Leo tikrai nenorėtų grįžti.

Bet išėjusi iš jo kambario irgi neverkiu. Nė noras nekyla. Manau, pravirkdama pripažinčiau, kad bijau. Prisipažinčiau jaučianti didesnę baimę, nei iš tiesų jaučiu. Be abejo, aš išsigandusi, apimta siaubo, bet jei pravirkčiau, aiškiai parodyčiau ir Keitui, ir visam pasauliui, ir sau pačiai mananti, kad mes visiškai nevaldome padėties. Suprantanti, jog gali būti ir taip, kad...

Jis grįžta pas mus. Grįžta.

O grįžęs vėl imsis to, ką geriausiai moka: juokins mane, siutins, vers rėkti ir verkti.

Kai santykiai su žmogumi tokie artimi kaip mudviejų su Leo, nieko kito negali tikėtis. Juk kaip tik tie, kuriuos myli, dažniausiai nė nesusimąstydami, ką daro, gali tave akimirksniu pakylėti arba sugniuždyti.

Malo automobilis įpukši į laisvą stovėjimo vietą šalia Kings Kroso geležinkelio stoties, čia ketinu sėsti į tarpmiestinį autobusą ir grįžti į Oksfordą.

Jo mašina iš esmės yra metalo laužo krūva, Malas ją nusipirko už tėvo paliktus pinigus. Iš to, kokia meile Malas apgaubė tą lūženą, gali manyti, kad tėvas jam ją padovanojo. Malas neslėpia nekenčiantis tėvo už visa, ką šis privertė ištverti mamą, todėl visiems keista, kad neatsikrato tos mašinos. Ji tokia išklerusi, Malas taip dažnai ją remontuoja, kad aš vis klausiu savęs – kažin, kiek joje likę to senojo automobilio? Peikti ją draudžiama, ypač užsiminti, kad už remontui išleistus pinigus jis seniai galėjo nusipirkti naują.

Mudu išlipame, Malas nuo užpakalinės sėdynės paima mano juodąją kuprinę, – bagažinė kažkodėl neatsidaro, – ir pakėlęs užsimeta sau ant peties. Grįždama namo pasiėmiau labai nedaug daiktų: kelis drabužius, kelis apatinius, dantų šepetėlį, veido prausiklį, drėkinamojo kremo ir dvi poras batelių. O čia atvažiavau turėdama dar tris Pyrex maisto dubenis (ryžių, troškinio ir plantanų^8), gabalą į foliją įvynioto pyrago, antklodę, butelį „Vimto“9 ir dvi įrėmintas nuotraukas, dovanotas tetos Mer – ji jas padarė tą dieną, kai po Kalėdų atostogų grįžau į koledžą, jose priešais savo namą buvome nufotografuoti aš, Malas, mama, tėtis ir Kordė. Abiejose nuotraukose Kordė, žinoma, stovi pačiame viduryje.

Suprantama, iš mašinos oriai išlipa ir Jo Didenybė Vakar Vakare, – jis lydi mus visą kelionę iki pat čia, sėdi įsitaisęs tarp mudviejų ant pavarų perjungimo svirties lyg trečias keleivis, o dabar nutaria palydėti ir į autobusų stotį. Per visą savo gyvenimą būdami dviese su Malu taip nesmagiai jautėmės vos kelis kartus. Šitaip blogai nebuvo net tąsyk, kai prieš Kalėdas jis savo namuose įėjo į vonios kambarį ir netyčia užklupo mane persirengiančią: buvau nusimovusi kelnaites ir ką tik nusisegusi liemenėlę. Jis įsistebeilijo į mane, į mano nuogą kūną, kelis kartus sumirksėjo, o tada greitai apsigręžė ir išeidamas užtrenkė duris. Manydama, kad užsirakinau, buvau ne iki galo užstūmusi skląstį. Taip nesmagu nebuvo net po to, kas įvyko prieš tris savaites, per pastarąjį jo apsilankymą. O dabar Vakar Vakare apglėbia mudu – vieną kaire, kitą dešine ranka – ir stipriai apkabina žingsniuojančius greta.

Kiek pamenu, dar niekada nesu pasielgusi taip, kaip pasielgiau vakar vakare.

Penktadienio vakarą išvykau iš Oksfordo tarsi aplankyti tėvų, o iš tiesų susitikti su Malu. Mat jį pamačiusi turėjau nutarti, ar mano sprendimas prisipažinti, kad jį myliu, yra teisingas, ar vis dėlto esu visiška kvaiša, kad išvis svarstau tokią galimybę.

Tris pastarąsias savaites jis man kasdien skambina; tai neįprasta net mums. Per kiekvieną mudviejų pokalbį klausia, gal užmezgiau naujų pažinčių, gal mane kas nors pakvietė į pasimatymą, gal kas nors krito į akį? Kai tik atsakau „ne“, jo balse išgirstu palengvėjimo gaidelę, – dažniausiai slepiamą, bet kartais aiškią ir tikrą kaip varpelio skambėjimas.

Vos jį išvydus man turi paaiškėti, kaip elgtis. Šeštadienį aštuntą valandą ryto Malui ištempus mane iš lovos „tvarkyti reikalo“ suprantu turinti jam pasisakyti.

Mėginu tai padaryti mudviem klumpinant per gruodo sukaustytą Vimbldono plynę^10. Bandau jam tai pasakyti, kai įrodinėdami, kokie esame suaugę, Reinso Parke^11 išsirenkame vieną didelį namą ir imame žaisti žaidimą „Spausk ir spruk“12; užsiglaudę už pastato kampo kikename ir pūtuojame negalėdami atgauti kvapo po greito bėgimo. Dar kartą pamėginu, kai, mums grįžtant, jis degalinėje nuperka ledų. Ir dar kartą, kai stovime prie jo namų ir šnekučiuojamės, tarsi nebūtume ketinę paprasčiausiai nusimaudyti po dušu, persirengti, po valandos vėl susitikti ir traukti į klubą.

Viskas paprasta. Lengva. Man tik reikia ištarti: „Malai, aš tave įsimylėjau.“ „Malai, aš tave myliu.“ „Malai, aš tave myliu, bet ne kaip sesuo.“

Bet vos tik pažvelgiu jam į akis, man iš galvos kaskart išdulka visos mintys. Dabar, kai esu tikra dėl savo jausmų, negaliu žiūrėti į jį negalvodama apie tai, ko noriu. Apie tai, ką mudu vienas kitam galėtume reikšti. Be to, trokštu bent trumpai pasimėgauti tuo jauduliu, kurį patiriu pirmą kartą būdama su mylimu žmogumi.

Ir vis dėlto aš apie tai prasitariau. Klube, kuriame baigiame savo maratoną, į Malą kažkas atsitrenkia, jo gėrimas išsilieja ant mano baltų sportinių marškinėlių, jie akimirksniu prilimpa prie nėriniuotų po jais segimos liemenėlės kraštelių ir tampa permatomi. Grybštelėjęs nuo baro kelias servetėles jis ima mane sausinti ir uoliai atsiprašinėti, lyg būčiau svetimas žmogus, o ne ta, į kurią jis, galima sakyti, didžiumą savo gyvenimo svaidydavo maistą.

– Dieve, atsiprašau, – sako jis, vėl spūsčiodamas ir sausindamas man dešinę krūtį. – Turime grįžti namo, kad galėtum persirengti.

Pakeliu galvą ir nusišypsau jam. Jo plaukai puikūs, tamsiai geltoni kaip medus, tamsios akys nuoširdžiai susirūpinusios, burna graži.

– Aš tave taip myliu, – daug negalvodama ištariu.

Jis sumirksi, kaip andai pamatęs mane nuogą.

– Aš tave irgi myliu, – atsako.

Šypteliu sušildyta jo lengvo ir staigaus atsakymo kaitros, svirduliuojanti ir apsvaigusi iš laimės.

– Tu – pati geriausia mano draugė, – priduria jis. – Keista, kai kas man neseniai kalbėjo apie naująjį filmą, pradėtą rodyti prieš pat Kalėdas. – Malas berte beria žodžius neleisdamas man įsiterpti. – Jame pasakojama, kad vyrai ir moterys negali būti tik draugai, kad tarp jų visuomet įsiterpia seksas. Viena mano kurso draugė vis nesiliauja apie tai šnekėjusi, sako, tai šventa tiesa. O aš jai atsakau, kad mano geriausia draugė yra mergina ir apie seksą tarp mūsų niekada nebuvo nė kalbos. Ir niekada nebus. Nes tiesiausias kelias puikiai draugystei sugadinti – tai kalbėti, – ne, net galvoti, – apie seksą. Patikimiausias būdas ją pražudyti – siekti kitokios, ne platoniškos meilės.

Tada jis nutyla, bet užuot pažvelgęs į mane ima žaisti drėgnomis į gniužulą suspaustomis servetėlėmis. Nieko neatsakau, tik žiūriu į jį nuleidusi galvą, virpant rankoms.

– Joks protingas žmogus niekada to nedarytų, – pagaliau vėl prabyla jis. – Pasakiau tai užsispyrėlei merginai iš savo kurso, kad niekada to nesiekčiau. Neimčiau rėžti sparno apie merginą, kuri man draugė. Niekada nepainiočiau draugystės su tokia meile. Nes draugai negali būti meilužiai. Jei taip, jie būtų apsimetėliai. Apgavikai. Ar taip nemanai?

Staiga pajuntu nenumaldomą norą bėgti. Kaip akis išdegus išpulti į gatvę ir lėkti, kol atsidursiu kuo toliau nuo čia. Paskui mane apima noras palįsti po artimiausiu staleliu ir pasislėpti. Ir paskutinis noras, kuriam neatsispiriu, tai pasakyti: „Turiu užraukti šią temą, kol nemiriau nuo šalčio.“ Tik žodžius „šį vakarėlį“ pakeičiu žodžiais „šią temą“, o vietoj pažeminimo paminiu šaltį.

– Taip, tiesa, – jis tėkšteli servetėlių gumulą ant baro ir nusišluosto rankas į kelnes. – Palauk čia, tuoj atnešiu apsiaustus.

– Tau nebūtina išeiti, – sakau. – Puikiausiai parsirasiu namo ir viena. Oksforde visada taip darau.

– Koks iš manęs draugas, jei leisčiau tau vienai grįžti namo? – nesutinka Malas.

– Supratingas kaip į galvą tėkštelėjusi plyta, – burbteliu, jam dingus minioje.

Naktiniu autobusu parvažiuojame namo ir... stengiamės. Tikrai stengiamės elgtis kaip įprastai. Būti savimi. Bet kerai, pripildę mudviejų dieną laimės, smagumo ir juoko, ir mano puoselėtos ateities viltys – jau išgaravę. Jų vietą užėmęs nemalonus padaras, galų gale gimęs šįryt ir turintis vardą Vakar Vakare.

– Juk žinai, kad visuomet man būsi svarbiausia mergina, tiesa? – klausia Malas, mums stovint prie tarpmiestinio autobuso, kuriuo ketinu važiuoti, ir tebesijaučiant labai nevikriems skubančių į autobusų stotį arba iš jos išeinančių žmonių sraute.

Pasistiebusi delnais suspaudžiu jam veidą.

– O tu visada būsi mano mėgstamiausias gerutis šunelis, tiesa? – atsakiau kratydama Malui galvą, lyg jis tikrai būtų šuo.

Taip ėmiau su juo elgtis nuo tada, kai mama ir tėtis pareiškė, kad mes negalime turėti šuns. „Kam tau tas šuo, juk turi Malvolijų“, – gūžtelėjo pečiais Kordė. Vos jai ištarus tuos žodžius, aš iš karto nusprendžiau, kad praėjusiame gyvenime jis tikriausiai buvo šuo: nesunku įsivaizduoti didelį nerangų labradorą, šokinėjantį aplink ir besistengiantį pralinksminti, kai tau liūdna, arba gulintį tau prie šono ištįsusiu snukiu ir norintį parodyti, kad ir jam liūdna, nors, žinoma, nelygu, koks tas liūdesys.

Turime visa tai nuleisti juokais. Aš viską ne taip supratau ir, jei nebūsiu atsargi, tai sugadins mudviejų santykius. Malas nekaltas, kad nejaučia man to, ką jaučiu jam. Kad, jo akimis žiūrint, aš jam per prasta. Mudu sieja tiek daug kitų dalykų – bendra praeitis, šeima, daugybė kartu pragyventų metų – ir tai nepalyginti svarbiau nei paika romantiška mintis, kad galėtume būti kartu, ateinančius dvejus metus rimtai draugauti, o tada – ką? Susituokti? Tokie jauni? Ne, jis teisus. Draugai neturėtų būti meilužiai. Jiems nederėtų net puoselėti tokios minties.

Jei ir toliau taip elgčiausi, jei mąstyčiau racionaliai, būčiau rami, bent kol išvažiuosiu iš Londono. O jei išdrįsčiau bent trumpiausią akimirksnį pasiduoti jausmams, atsiverianti bedugnė prarytų mane gyvą. Turiu mąstyti apie tai racionaliai. Logiškai. Matyti savo padėtį platesniame kontekste ir iš jos pasijuokti.

– Ar lipi į autobusą, mieloji? – klausia vairuotojas.

– O taip, taip, – atsakau.

Malas nusiima kuprinę nuo peties ir atsargiai paduoda vairuotojui. Vidutinio amžiaus apkūnus vyras baltais trumparankoviais marškiniais, ryšintis kaklaraištį, paima ją lyg patį brangiausią kada nors jam patikėtą daiktą, o tada švysteli į autobuso bagažinę ir nueina pasiteirauti kitos porelės, ar ši ketinanti lipti į autobusą. Papurtau galvą ir nusuku akis negalėdama patikėti, ką mačiau vos prieš akimirką. Tetos Mer dovanotos įrėmintos nuotraukos tikriausiai sudužo, Pyrex indai su maistu – irgi, o iš mamos per jėgą įduoto įskilusio „Vimto“ limonado butelio ant mano drabužių tikriausiai sunkiasi lipnus skystis. Bet apskritai po to, kas įvyko, grįžti į Oksfordą nuostabu. Girdžiu Vakar Vakare atvirai besišaipant iš manęs.

– Na, gal geras šunytis prieš man išvykstant norėtų greitosiomis pažaisti žaidimą „Bėk ir atnešk“ ar bent jau apkabinti mane? – paklausiu tokiu tonu, kokiu šnekinčiau šunį.

Jis užverčia akis į dangų, o tada prieina prie manęs, stovinčios išskėstomis rankomis. Mudviem apsikabinus, skaičiuoju sekundes, – kiekviena jų prilygsta amžinybei, – kol pagaliau galiu deramai baigti šį kankynės etapą. Turiu žaisti šį žaidimą. Deramai elgtis. Jei stengsiuosi elgtis deramai, viskas ir vėl bus kaip įprasta. Jau greitai. Jau netrukus man nebereikės gerai pagalvoti prieš apkabinant, paliečiant, pažvelgiant į akis.

– Netrukus atvažiuosiu tavęs aplankyti, gerai? – paleidęs mane iš glėbio klausia Malas.

– Geriau nevažiuok, – atsakau.

Jis įdėmiai nužvelgia mane žūtbūt norėdamas sužinoti, kodėl jį atstumiu.

– Žinau, apie ką dabar galvoji, – ištariu plačiai šypsodamasi. – Ir neklysti. Nenoriu, kad mane lankytum, mat tada visi vaikinai mane iš tolo aplenks – manys, kad jau turiu porą. O visos įkyriausios merginos norės su manimi draugauti tikėdamosi gauti progą prisigretinti prie tavęs. Atvirai kalbant, aš tokios nesąmonės nenoriu.

„Maldauju, duok man atsikvėpti, – pasąmoningai prašau Malo. – Maldauju, leisk išvažiuoti ir ilgainiui užgniaužti savo meilę.“

Malas keliskart nuryja seilę, jo Adomo obuolys keliskart pakyla ir nuslenka žemyn, tada kietai sučiaupęs lūpas jis linkteli.

– Grįšiu namo vasaros atostogų, – pažadu. – Jos ateis labai greitai.

– Bet po kelių savaičių – Velykos, – primena man Malas.

– Su keliomis draugėmis ketiname likti Oksforde. Vienai jų patikėta prižiūrėti namą, per Velykų atostogas jis kaip tik bus tuščias. Ketiname jame pagyventi. Bus smagu. – Staiga man dingteli, kad Malas galbūt paklaus, ar negalėtų atvažiuoti ir pats, todėl priduriu: – Bet vietos ten ne kažin kiek. Tad pasimatysime vasarą, gerai?

– Klausyk... – nedrąsiai prataria jis.

– Gerai? – primygtinai pakartoju.

Jis vėl stipriai sučiaupia lūpas, – jos net pabąla, – ir prisimerkia. Ne, niekas anaiptol ne gerai. Jis palengva purto galvą – kartą, kitą, trečią.

– Tiek jau to... – pagaliau nusileidžia.

Pataršau jam plaukus ties smilkiniais.

– Geras šunytis. Geras. Geras Malas.

– Ak, atstok, – stumdamas mano rankas šalin suirzta jis. – Vieną dieną tikrai įkąsiu, ir tau teks skiepytis nuo pasiutligės. Tada pasigailėsi.

– Bet tada kitiems teks tave izoliuoti, ir tu gailėsiesi dar labiau.

Staiga visiškai netikėtai, – mat jau esame atsiglėbesčiavę ir atsisveikinę, – jis suspaudžia mane glėbyje ir kilsteli nuo žemės.

– Pasiilgsiu tavęs, – švelniai kaip angelo atodūsis nuvilnija jo šnabždami žodžiai. – Pasiilgsiu taip, kad jau dabar skauda.

„Tai kodėl manęs nemyli? – mintyse klausiu. – Kodėl manęs nemyli?“

– Ar daugiau vykstančių nebus?! – šūkteli vairuotojas, pėda remdamasis į apatinę pakopą laiptelių, vedančių į autobuso saloną. Suprantu, kad šis šūksnis skirtas man – nekantraudamas jis rūsčiai žvelgia tiesiai į mane. Pakeliu akis į autobusą: visos vietos prie langų, rodos, jau užimtos, daugiau niekas neketina lipti. Visi pasiruošę kelionei. Išskyrus, žinoma, mane.

– Kaip nebus – aš!

– Taip ir žinojau, – garsiai burbteli jis.

Atsigręžiu į Malą.

– Pasimatysime vasarą, – pasakau ir nuskubu prie vairuotojo.

Malas kilsteli ranką, tą pačią, kuri prieš tris savaites buvo įslydusi po mano pižamos kelnių juosmeniu, bet, man stabtelint ant viršutinės laiptelių pakopos ir nusišypsant, nepamojuoja.

Kai kitąsyk susitiksime, viskas bus kitaip, nusprendžiu. Aš jau būsiu praradusi nekaltybę, – tuo nė kiek neabejoju. Netrukus rasiu, su kuo atkąsti tą pirmąjį kąsnį. Ypatingo žmogaus nė neieškosiu, – ypatingas žmogus manęs nei norėtų, nei mylėtų, be to, vis tiek neprilygtų Malui, – užteks tiesiog mielo vaikino.

Susirasiu draugų, dabar į savo gyvenimą turėsiu įsileisti daugiau žmonių, nes jau negalėsiu kada užsimaniusi lėkti į Londoną.

O svarbiausia, kitą kartą matydama Malą jau nebūsiu jo įsimylėjusi. Dar neišmanau, kaip tai įvyks, bet žinau viena: jei noriu, kad jis liktų mano gyvenime, jei noriu išsaugoti mudviejų draugystę, tą meilę turiu numarinti. Ar bent jau slėpti taip gerai, lyg jos niekada nebūtų buvę.

Kartą radau Leo raštelį. Nežinau, kodėl jis jį parašė, bet taip sutrikau, kad atsisėdau ant jo lovos ir perskaičiau tuos žodžius daugybę kartų.

turiu du tėtus. vienas šnipas ir givena musų namose. kitas nemires. nežinau kur gyvena. mama myli du tėtus. ji mili mane. Leo.

Matyt, Leo tai parašė gerokai anksčiau, dabar jo rašyba daug geresnė, tik niekaip negaliu suprasti, iš kur jis iškapstė tiek daug tiesos. Jis visuomet žinojo, kad Keitas nėra „tikrasis tėtis“, nors iš karto nusprendė jį taip vadinti. Nė nenutuokiau, kad Leo tiek daug galvoja apie tikrąjį savo tėtį. Kad žino tą žmogų nemirus. Numano, kad myliu kitą tėtį.

Neišmanau, kaip man elgtis. Savo tėvu Leo niekada atvirai nesidomi, niekada manęs apie jį neklausinėja. Bet akivaizdu, kad galvoja.

Niekada nenorėjau, kad viskas būtų, kaip dabar yra. Niekada nesirengiau tam, kad jis augs nepažinodamas savo tėvo. Man pastojus, buvo sutarta, kad jis turės abu tėvus, abu jį mylės, augins ir juo rūpinsis. Žinoma, aš neturėjau būti jo mama, – tik teta, krikštamotė, žmogus, padėjęs ateiti į šį pasaulį, – bet niekada nesitarėme, kad jis nepažinos savo tėvo.

O paskui jo motina tapau aš, ir Leo beliko svarstyti, kas jo tėtis. Jis galvoja apie tikrąjį savo tėvą, bet niekada nė žodžiu neprasitaria. Galbūt mano, kad užsimindamas apie jį pravirkdytų mane? O gal nesitiki, kad pasakysiu jam tiesą? Jei paklaustų, nežinočiau, ką atsakyti. Mano šeima nujaučia, kas Leo tėvas, bet niekada nė vienas jos narių manęs tiesiai neklausė, o aš jiems niekada nieko ir nesakiau.

Papasakodama Leo visą tiesą vis tiek negalėčiau pridurti: „Jei nori, gali eiti ir su juo pasimatyti.“

Nežinodama, ką daryti, pasielgiau taip, kaip visada elgiuosi negalėdama rasti geriausios išeities: padėjau raštelį į vietą ir ruošdama mums visiems šio to užkąsti pasistengiau pamiršti.

Stoviu Leo kambario tarpduryje ir klausiu savęs, ar yra ir daugiau panašių jo raštelių.

Jo lėktuvas nutūpė jau prieš kelias valandas.

Na gerai, kelios valandos gal ir nepraėjo, bet man taip atrodo. Kiekviena minutė, jam stovint eilėje prie migracijos tarnybos patikros, kad gautų spaudą į pasą, ir laukiant savo bagažo (kiekgi tų lagaminų gali turėti nuolat keliaujantis ir daiktais neapsikraunantis vaikinas?), atslenkančio konvejeriu, kad pasistumdęs su kitais keleiviais galėtų jį pasiimti, man prailgsta tarsi valanda.

Tai, kad nebuvau jo mačiusi aštuonis mėnesius, tris savaites ir keturias dienas, lyg ir turėtų nuslopinti mano nekantrumą. Bet tai Malas. Malas. Žmogus, man brangiausias pasaulyje. Žmogus, kurį pažįstu ilgiausiai iš visų. Vos tvardausi, kad neperlipčiau per užtvarą, neįbėgčiau pro dvivėres duris į atvykstančiųjų laukiamąją salę ir šaukdama jo vardą neprasiveržčiau pro porą (ginkluotų) apsaugininkų. Manęs vis neapleidžia vizija, kad jis pavėlavo į lėktuvą. Prieš dvi dienas Malas man paskambino, kad įsitikintų, ar tikrai galėsiu jį pasitikti oro uoste. Tai turi būti didžiulė staigmena mūsų šeimai – ji laukia jo grįžtant tik po penkių mėnesių, todėl man reikia jį pasitikti, o tada mudu netikėtai atvyksime į jo motinos namus. Bet Malas nebūtų Malas: jei reikalas susijęs su moterimis, jis toli gražu nėra tikrasis savo laiko šeimininkas. Nė trupučio nenustebčiau, jei skrydžio išvakarėse būtų kur nors nuėjęs išmesti vieno kito bokalo alaus, įsišnekėjęs su kokia nors gražuole australe ir nusprendęs, kad jo ateitis Australijoje ir kad jis pasiliks ten gyventi. Paskui po kokios savaitės man paskambintų ir pasakytų, kad apsigalvojo ir vis dėlto grįžta namo.

Toks jau jis, tas mano bičiulis Malas: meilė jo krūtinėje sukildavo taip pat staiga kaip ir geismas, paskui jis sugaišdavo marias laiko – dažniausiai daug ilgiau, nei trunka įsimylėti merginą, – mėgindamas užmegzti santykius, kol galiausiai pasiduodavo, visą kaltę suversdavo žiauriam savo likimui ir išvažiuodavo.

Pastarąjį kartą irgi mačiausi su Malu šiame oro uoste, tik graudžiai verkiau ir per ašaras negalėjau aiškiai įžiūrėti. Nemanau, kad jo motina taip pat liejo šitiek ašarų, be to, kol mudu atsisveikinome, ji, Viktorija, Kordė ir mano mama su tėčiu supratingai pasitraukė į antrąjį planą. Tada Malas nusiėmė nedidukę savo kuprinę ir apkabino mane.

„Prašau neverkti“, – sušnabždėjo jis man į ausį.

Aš linktelėjau, bet ašaros vis tiek ritosi skruostais nepaisydamos mano narsių pastangų jas sulaikyti, be to, sušnarpščiau mėgindama įtraukti didoką snarglį, bet jis vis tiek ištekėjo man iš šnervės.

„Tu pravirkdysi ir mane“, – pridūrė Malas.

Nepritariau jo planui išvykti, kad pamatytų pasaulio. Kas jis įsivaizdavo esąs, gal Kristupas Kolumbas? Gal kapitonas Kukas? O gal kapitonas Kerkas^13? Ką ypatingo jam reikėjo pamatyti taip toli, ko nebūtų galėjęs rasti ir čia, Londone? Ir kuo tas „toli“ taip viliojo? Nuostabiais paplūdimiais, puikia saule, aktyviu gyvenimo būdu, pribloškiančiu kraštovaizdžiu ir galimybe iš naujo atrasti save? Taip, Australija visa tai gali pasiūlyti, ir vis dėlto...

Dvivėrės durys atsidaro, ir aš pajuntu, kad mano laukimas ir jaudulys pasiekia aukščiausią tašką. Visi mes nekantraujame išvysti jo veidą, vėl pamatyti tą žmogų. Vos tik pro duris prasispraudžia lagaminų prikrauto vežimėlio kampas, visa mūsų, pašaliečių, grupelė, lyg choreografui paliepus, žingteli į priekį ir prilimpa prie užtvaros. Pakeliu akis nekantraudama pamatyti vežimėlio stūmėją. Tai aukštas baltaodis, jau pradėjęs šeštą dešimtį, pradėjęs žilti ir plikti vyras. Visi žmonės aplink mane nusivylę nuleidžia galvas.

Anąkart blogiausia buvo net ne tai, kad jis išvažiuoja, o kad pagal pirminį planą aš turėjau vykti drauge. Keliauti niekuomet netroškau, bet Malas mane buvo įtikinęs, kad prieš psichologijos doktorantūros studijas man būtina pamatyti pasaulio ir įgyti bent kiek gyvenimo patirties.

„Reikia pasirūpinti mama“, – pasakė šluostydamas man ašaras.

Štai kodėl negalėjau keliauti drauge. Buvau susitaupiusi pinigų, bet negalėjome iškeliauti abu ir palikti jo mamos likimo valiai. Būtume jautęsi nei šiaip, nei taip. Mailas visada svajojo kaip reikiant pakeliauti, juk tai jis visą laiką gyveno su savo motina studijuodamas universitete ir ja rūpinosi, niekada neturėjo galimybės patirti nuotykių, o man, išvykusiai į Oksfordą, šito netrūko. Būčiau buvusi jo bendražygė, bet tos kelionės nebūčiau vertinusi taip, kaip ją vertino žmogus, niekada nepažinęs laisvės ir nepriklausomybės, nepatyręs, ką reiškia būti jaunam. Žinojau, kad mudviem kuriant planus Malas dėl to labai jaudinosi, todėl pasakiau norinti pradėti studijas jau šiais metais; studijuodama Londone pasirūpinčiau ir teta Mer. Daugiausia, kaip visuomet, ją prižiūrės mano tėvai, bet aš jam nuolat pranešinėsiu, kaip klostosi reikalai.

„Pažadi?“ – paklausė jis manęs.

Nurijau gerkle aukštyn kylantį didelį jaudulio gumulą.

„Pažadu.“

„Ačiū“, – atsiduso jis ir pirštais suėmė man smakrą.

Prigludęs lūpomis prie drėgno skruosto Malas mane apkabino. Kvepėjo taip, kaip, mano nuomone, kvepia meilė. Tikra meilė. Jis nekvepėjo niekuo ir kartu viskuo. Įkvėpiau jo kvapo ir giliai širdyje nudžiugau. Jis man priminė visus praeityje nutikusius gerus dalykus. Kai Malas pagaliau paleido mane iš glėbio, jo tamsios rusvos akys žibėjo. Pamėginau ilgam jį įsiminti. Stamboką, bet išstypusį, ilgais aptakiais raumenimis. Šviesiomis medaus spalvos garbanomis, apkirptomis taip, kad atrodytų vyresnis. Didelėmis gyslotomis rankomis ir ilgais storais pirštais. Pailgu veidu ir didoka nosimi. Didelėmis, pagarbią baimę keliančiomis akimis. Nepaisydamas savo mamos draudimo Malas buvo nesiskutęs, tad jam ant smakro ir skruostų iki pat žandenų styrojo barzdos šeriai. Liesdamasi prie jo vėl prisiminiau, ką reiškia jaustis saugiai ir žinoti – kad ir kas nutiktų, kažkur yra manimi pasitikintis žmogus. Visada. Įrėmiau galvą jam į krūtinę ir ėmiau klausytis širdies dūžių. Jo širdies plakimą buvau girdėjusi dažniau nei savosios. Šis plakimas teikė man jėgų tuos penkiolika mėnesių, kol Malas buvo išvykęs: visus metus, iki baigėsi vizos galiojimas, jis praleido Australijoje, o dar tris mėnesius užtruko pakeliui namo.

„Turėsiu vėl išvažiuoti“, – pasakė jis.

Jo balsas. Įsiminiau ir jo balsą. Buvau beveik pamiršusi įsidėmėti ir jį. Dar stipriau apkabinau Malą.

„Liaukis, Nova, ką darai?! Nori sulaužyti man šonkaulius?!“ – vos gaudydamas kvapą aiktelėjo jis.

„Noriu, jei tik tai tave sulaikytų“, – linktelėjau.

„Nespėsi mirktelėti, o aš jau grįšiu, – paguodė mane Malas. – Net nespėsi pasiilgti.“

Jis tai pasakė ramiai, lyg niekur nieko, buvau bepatikinti, kad tikrai taip mano, bet, jam atšlijus nuo manęs, pamačiau akyse sutviskant ašaras.

Pakėlęs ranką jis pamojavo mudviejų šeimų nariams, o tada vėl atsigręžė į mane. Mačiau, kaip trūkčioja jo veidas, o paskui supratau jį mėginant susitvardyti; nykščiu ir smiliumi palietė vidinius akių kampučius ir nuleidęs galvą suspaudė tarpuakį.

„Pasimatysime, – pasakė imdamas savo kuprinę. – Labai greitai vėl pasimatysime.“

Malas ėmė tolti nuo manęs, o mano širdis krūpčiojo iš sielvarto. Štai ir viskas. Išėjo iš mano gyvenimo tepasakęs: „Pasimatysime.“

Bet žengęs du žingsnius jis vėl atsigręžė nušvitusiu veidu, džiugiai man šypsodamasis. Aš atsakiau jam šypsena, o jis akimirksniu grįžo pas mane, stipriai kaip lokys suspaudė glėbyje, pakėlė nuo grindų ir tuoj vėl nuleido. O tada pabučiavo į lūpas. Pirmą kartą gyvenime. Pabučiavo mane į lūpas. Švelnios ir geismingos, jos prigludo prie manųjų, slydo jomis, o liežuvis nedrąsiai įsmuko man į burną. Tas bučinys, rodos, truko amžinai. Pasijutau lyg skrisčiau, lyg kitu lėktuvu kilčiau į orą kartu su beprotiškai mylimu žmogumi. Mudu buvome draugai, geriausi draugai, ir visi nuolat klausinėdavo, ar tarp mūsų nėra ko nors daugiau, bet nieko nebuvo. Po to, kas nutiko prieš ketverius metus, įtikinau save, kad mano jausmai buvo tikras absurdas, kad elgiausi kaip tikra kvailė. Ir vis dėlto jis pabučiavo mane į lūpas pilname žmonių Londono oro uoste, matant mudviejų tėvams ir seserims. Jis atšlijo – per anksti, pagalvojau. Kiek metų troškau šio bučinio! Bet po ano lemtingo savaitgalio, kai Malas man pasakė niekada negalėsiąs manęs mylėti, žinojau niekuomet jo nesulauksianti.

„O dabar pamėgink įtikinti tą šutvę, – jis mostelėjo galva į mūsų šeimas, – kad mudu tik draugai ir kad tu neraudosi kruvinomis ašaromis, nes išvyksta tavo gyvenimo meilė.“

„Tu... – ištariau aš staiga suvokusi, ką jis padarė ir kodėl. Juk dabar jie visi manys, kad... – Tu...“

„Lik sveika, Nova, – įžūliai šypsodamasis pasakė jis (akimirksniu pasičiupau tą šypseną ir rūpestingai paslėpiau širdyje kartu su kitais anksčiau sukauptais Malo paveikslais), – sėkmės aiškinantis.“ – Ir nuėjo.

Į atvykusiųjų laukiamąją salę ima plūsti vis daugiau žmonių. Triukšmas oro uoste kurtinantis: pamatę vieni kitus žmonės klykia ir verkia; iš susijaudinimo garsiai kalba nekantraudami sužinoti visa, kas nutiko jiems išsiskyrus, per kelias pirmąsias susitikimo akimirkas norėdami atsigriebti už visą prarastą laiką. Matau, kaip įsimylėjėliai puola vienas kitam į glėbį, tiesiog prilimpa vienas prie kito, bučiuojasi, verkia, vėl bučiuojasi ir vis kartoja pasiilgę vienas kito. Matau giminaičius, grįžtančius iš už tūkstančių mylių, besiglėbesčiuojančius ir žadančius kitą kartą taip ilgai neišvažiuoti. Mano žvilgsnis užkliūva ir už draugų – šokinėjančių, susikibusių, iš susijaudinimo nenustygstančių vietoje.

O tada pamatau jį. Niekur neskubantį, žengiantį pro dvivėres duris su didžiule juoda daugiakišene kuprine ant pečių. Jo plaukai ilgi ir susitaršę, smakras ir skruostai ir vėl apaugę neskustos barzdos šeriais. Pažiūrėti stambesnis nei tuomet, kai išsiskyrėme. Nors ir įdegusi, jo veido oda atrodo papilkėjusi, – matyt, staigiai peršokęs kelias laiko juostas jo organizmas dar neįveikė paros ritmo sutrikimo, – o po akimis juoduoja ratilai. Visi jo kelioniniai drabužiai – ilgi banglentininko šortai, rožinė banglentininko palaidinė ir ant jos užvilkti balti marškinėliai – susiglamžę.

Malas. Malas.

Pamatęs mane jis paspartina žingsnį ir suka link užtvaro, skiriančio pasitinkančiuosius nuo atvykusiųjų salės; aš irgi braunuosi arčiau užtvaro, rankos mostais gindama žmones lyg muses šalin. Jis padeda ant grindų savo kuprinę, numeta krepšį ir išskėtęs rankas pasilenkia, o aš liuokteliu jam į glėbį. Jei tokie šuoliai būtų įtraukti į olimpinę programą, pelnyčiau tobulą dešimtuką. Malas mane pagauna, o aš kojomis apsiveju jam liemenį, rankomis – kaklą. Anaiptol nesu dvasna, bet Malas ganėtinai tvirtas, kad išlaikytų mane tol, kol iš naujo jį pajuntu ir susipažįstu. Kvepia saule ir nuotykiais, liečiamas atrodo stiprus ir tvirtas, o priglaudusi ausį jam prie kaklo išgirstu širdies plakimą – tokį patį kaip visada.

– Tu taip gardžiai kvepi, – sušnabžda Malas. Jo balsas nepersismelkęs australiška intonacija, tebėra toks, kokį daugybę kartų mintyse girdėjau skambant, jam išvykus. – Puikiai atrodai. Kaip nuostabu tave jausti. – Jo lūpos paliečia odos plotelį man tarp kaklo ir skruosto ir ten pasilieka. – Taip džiaugiuosi grįžęs.

Negaliu nė žodžio ištarti. Atima žadą jausmas, kad sulaukiau jo grįžusio namo. Kad man saugu. Kad atrodau juokingai, bet man saugu. Kol Malo nebuvo, nutiko daugybė dalykų, apie juos negalėjau jam papasakoti telefonu. Vieni reikalai galėjo palaukti, su kitais kaip įmanydama stengiausi dorotis pati, ir dabar, jam grįžus, jie tikrai turės susitvarkyti.

– Atrodai juokingai, – pasakau, kai jis nuleidžia mane ant grindų.

Malas apžvelgia save, o tada vėl pakelia akis į mane. Kol neatkreipiu jo dėmesio, rodos, nė nepastebi savo išvaizdos.

– Į oro uostą atskubėjau tiesiai iš paplūdimio, nes ten buvome surengę vakarėlį, – paaiškina jis. – Mano lėktuvas išskrido tokį ankstyvą rytą, kad miegoti nebuvo prasmės.

– Tu čia sušalsi.

– Taip, tu teisi, geriau persirengsiu.

Apsidairau, ar nepamatysiu ženklo, kur vyrų tualetas. Jis į kairę nuo mūsų, iškart už automobilių nuomos stalų. Atsigręžiu į Malą norėdama tai pasakyti ir pamatau, kad jis jau atsirišo kuprinę. Pasirausęs po ją išsitraukia džinsus ir storą mėlyną megztinį – jam būnant šešiolikos, jį numezgė mama. Nekreipdamas dėmesio, kad žmonės spokso net išsižioję, Malas apsimauna ir užsisagsto džinsus. Paskui šiaip taip įsirango į megztinį, anuomet, kai Malas gavo jį dovanų, gerokai per platų, o dabar truputėlį per siaurą ir prilimpantį prie viršutinės kūno dalies nelyginant antra oda. Tai vienintelis tetos Mer baigtas megzti drabužis, ir Malas tikriausiai nenori su juo skirtis. Nusispiria paplūdimio šlepetes, – Australijoje, aiškina jis man, jos vadinamos tiesiog šlepetėmis, – ir iš talpių šoninių kuprinės kišenių išsitraukia po aulinį batą. Į batus jis įkišęs storas ritinėliu susuktas kojines. Apsimauna jas, apsiauna batus, o tada atsistoja išskėtęs rankas, lyg sakydamas: „Na, štai!“

– Dabar geriau? – klausia jis.

– Taip, geriau, – nusijuokiu aš.

– Puiku, – tebesišypso Malas.

Jis žingteli artyn ir pažvelgia žemyn į mane. Pajuntu suspurdant širdį ir nutirpstant vidurius. Jis grįžo, tikrai grįžo.

Malas pasilenkia ir pakšteli man į lūpas.

– Tavo skonis neprilygstamas, primena namus, – sako. – Nė neįsivaizduoji, kaip džiaugiuosi sugrįžęs.

Nesusilaikau – pirštais paliečiu sau lūpas. Staiga atmintyje vėl iškyla visos tos naktys, praleistos kankinantis dėl jo. Užplūsta prisiminimai apie tuos metus, kai buvau įsitikinusi, kad myliu Malą, kad jis – mano dvasios brolis, mano ateitis ir kad be jo nieko daugiau nenoriu. Taip niekada ir nesupratau, kodėl jis nenori būti su manimi. Kodėl gali taip atvirai mylėti kaip draugę, o kaip mergina neatrodau jam patraukli. Kodėl niekada nenorėjo manęs pabučiuoti, išskyrus tą vienintelį kartą oro uoste, kai norėjo sukiršinti mane su tėvais, ir dabar, nors šįkart tai tik trumpas pasisveikinimo bučinys. Visuomet troškau, kad Malas žiūrėtų į mane taip, kaip žiūri dabar. Tik dabar, žinoma, akys jam spindi dėl to, kad parsirado namo. Tas žvilgsnis jokiu būdu nereiškia, kad jis manęs geidžia. Laimė, ir aš tokį savo norą jau įveikusi. Beveik.

Dėl įdegusio veido Malo šypsena atrodo platesnė ir džiugesnė.

– Ar visą laiką leidai paplūdimyje? – klausiu žiūrėdama į jūros kriauklių nuolaužų vėrinį jam ant kaklo.

Galėčiau lažintis: jei kas nors pakeltų Malą ir palaikytų žemyn galva, iš jo imtų byrėti smėlis.

Jis papurto galvą ir nusišypso dar plačiau.

– Ne visą. Paplūdimys, barai, snieglentė, keliavimas pėsčiomis. Nušvitimo paieškos.

– O, jau nebemanai, kad visa tai nesąmonė?

– Ar kada nors sakiau, kad nesąmonė? Jei ir sakiau, tai tik norėdamas tave paerzinti. Ypač susidomėjau kristalais.

– Šit kaip, kristalais? Tikrai? – nusistebiu.

Laukiu lemiamos jo frazės. Malas visuomet taip elgiasi. Apsimeta, kad domisi anapusiniu pasauliu, kuriuo aš taip aistringai žaviuosi, o paskui viską nuleidžia juokais. Šį kartą, jam prakalbus apie kristalus, neabejojau išgirsianti žodžius „kietas“ ir „sustingęs“.

– Sužinojau, kam jie naudojami. Pavyzdžiui, deimantas – tyrumo akmuo. Jis sutvirtina santykius ir yra laikomas... – jis užmerkia vieną akį ir pažvelgia aukštyn tarsi visomis jėgomis stengdamasis prisiminti, – pasišventimo ir ištikimybės simboliu. Todėl juo taip dažnai puošiami sužadėtuvių žiedai. O štai rožinis kvarcas – meilės ir romantikos akmuo.

Kilsteliu antakius, mat aišku kaip ant delno, kad tokiomis frazėmis jis vilioja į lovą merginas. Žodžiai persmelkti įkvėpimo ir įtaigos: jais Malas netiesiogiai užsimena apie meilę ir ilgalaikius santykius, kitaip sakant, apie tai, ko jos tikriausiai niekada nesulauks, ir, tarsi atskleisdamas savo dvasingumą bei sielos klodus, parodo gebąs stipriai jausti. Malas išties toks, bet jam perprasti reikia ilgų pažinties metų.

– Ar tau visai nedaro įspūdžio tai, ko išmokau? – nustemba jis.

– Daro, ir dar kokį, – nė nebandau gintis aš.

– Taaaigi... kaip tik pamaniau... – pradeda sakinį Malas, bet atskubėjęs Keitas jį nutraukia.

– Radau tave! – priėjęs prie mudviejų ir sustojęs šūkteli jis. – Šiandien man ne itin sekėsi rasti vietą, – pridūrė. – Iš pradžių nuo pat greitkelio išvažos iki čia niekaip neradau, kur pasistatyti mašiną, o paskui veltui ieškojau tavęs. Turbūt niekada nepatikėtum, kad tarnaudamas kariuomenėje buvau orientacininku, ką?

Malas nutyla, iš nuostabos jam net veidas ištįsta. Mat nepapasakojau, kad mudu su Keitu vėl kartu. Kad, prieš metus išsiskyrę, vieną dieną atsitiktinai susitikome prekybos centre ir nuėjome išgerti kavos, paskui išlenkti vienos kitos taurelės, paskui pavakarieniauti, o galiausiai vėl pradėjome susitikinėti, nes ir išsiskyrę buvome tik todėl, kad nusprendžiau jį esant man per seną. Malui to nepasakiau, – mat visuomet nujaučiau manant, jog Keitas man ne pora.

– Nagi, drauguži, – prabyla Keitas, staiga prisimindamas, ko, tiesą sakant, atvažiavęs į oro uostą. Jis paspaudžia Malui ranką. – Ar gerai praleidai laiką?

Malas linkteli, mikliai nutaiso apsimestinę šypseną ir išlemena: „Taip.“ Viliuosi, kad Keitui vežant mus iš oro uosto, Malas turės galimybę labiau jį pamėgti.

– Niekas nepasikeitė, aš vis dar neturiu pažymėjimo, nors ir ketinu mokytis vairuoti, todėl Keitas pasisiūlė parvežti mudu iš čia.

– Ačiū, – niūriai tarsteli Malas.

Šią akimirką jo savijautą taikliausiai galima apibūdinti žodžiu „suirzęs“. Tikriausiai siunta ant manęs, mat pasakiau savo vaikinui jį grįžtant, nors to nežino net jo motina.

– Tai gal jau važiuokime? – žvaliu balsu pasiūlau mėgindama išsaugoti ką tik mus gaubusią gerą nuotaiką. – Paruošiau tau daug malonių staigmenų. Tavo mėgstamo maisto ir kelias skardines gėrimų. Jei nori, vėliau pas tavo mamą galėsime važiuoti taksi, sutinki?

Malas, nors vis dar apsigobęs irzuliu nelyginant stora sunkia skraiste, persimeta per petį kuprinę. Paimu mažesnį jo krepšį ir įsikimbu į parankę. Keitas neprieštarauja, supranta, koks ryšys sieja mudu su Malu, bet šiam tai anaiptol nepatinka. Vos man prisilietus visas įsitempia. „Bus linksma“, – pamanau mudviem einant paskui Keitą link mašinų stovėjimo aikštelės.

Keitui kaunantis eilėje prie mokėjimo automatų, mudu su Malu laukiame jo automobilyje.

Be tų dviejų Keitui pasakytų žodžių, Malas daugiau nepraveria burnos. Gal jis ir tokio būdo, – stiprus ir tylus, – bet jo elgesys jau darosi truputį juokingas. Nenorėjau su juo pyktis; vis dėlto, jei ir toliau taip elgsis, grįžusi namo turėčiau jį apibarti.

– Klausyk, atsiprašau, jei tave suerzino žinia, kad... – neištvėrusi prabylu.

– Ar jis tikrai tas, kurio trokšti, Nova? – nutraukia mane Malas.

Ak, jis ir vėl apie tai, ar Keitas man tinka! Taip, Keitas vyresnis, bet su manimi elgiasi nuostabiai gerai. Nuolat kartoja dievinąs mane. Mudu dažnai juokaujame, mėgstame tuos pačius dalykus. Jis manęs klausosi, – ne plepančios apie psichiką, kristalus ir panašiai, bet kalbančios apie visa kita. Be to, jis žavus. Elgiasi kaip tikras valstybės pareigūnas, atrodo kaip kino žvaigždė ir yra geraširdis. Taip, jis tas, kurio trokštu. Keitas priverčia mane šypsotis. Būdama viena ir prisimindama jį nusišypsau. Todėl manijos Malui atsikračiau – beveik visai. Pasaulyje yra ir kitas žmogus, galintis mane pralinksminti, kaip kadaise pralinksmindavo Malas.

– Jei pasipirštų, tekėčiau už jo kad ir rytoj, – atsakau.

Malas sunkiai atsidūsta. Linkteli galvą. Paskui pirštais braukdamasis per plaukus ir linkčiodamas galvą atsidūsta dar kartą. Taip pat giliai.

– Gerai, – pagaliau ištaria niūriai šypsodamasis ir vis tebelinkčiodamas galvą. – Gerai, taip man ir reikia. – Jo irzulio skraistė, rodės, nuslysta, veidas pragiedrėja, tampa toks, kokį mačiau anksčiau, jam žengiant pro atvykusių keleivių salės duris. – Duodu tau palaiminimą, mažute, – priduria jis.

– Kaip man palengvėjo! – nusišaipau. Nors išties palengvėja. Man būtų sunku susitikinėti su vyru, jei Malas tiems santykiams nepritartų. Vis tiek susitikinėčiau, bet jausčiausi lyg apgaudinėjanti save, meluočiau sau svarstydama, ar tikrai tą žmogų myliu. – Palūkėk, kai tu ką nors susirasi, kad ir kas tai būtų, pasistengsiu, kad Heraklio žygdarbiai tavo išrinktajai atrodytų tik smulkmena palyginti su tuo, ką jai teks įveikti prieš gaunant mano sutikimą būti su tavimi. Pamatysi, išsiųsiu ją ieškoti auksinės fleitos.

Palieku savo drabužius prie lovos, ant grindų, sumestus į krūvą, net nesivarginu susiglobti plaukų ar bent apsivilkti pižamos. Man per sunku išsitraukti iš po pagalvės naktinius ar skarą.

Gal apie Malą negalvoju todėl, kad man jo tebetrūksta? Galų gale pastaruosius aštuonerius metus kasdien tik tai ir dariau. O gal dėl to, kad Leo jo pasiilgsta? Leo nežino, kad Malas yra jo tėvas, bet tai nereiškia, kad negali jo ilgėtis. Kad nenori sužinoti, koks jis, kas jis ir ar rastų vietą didžiulėje Leo gyvenimo dėlionėje. Galbūt Leo pabudus galėčiau pasikalbėti su juo apie Malą. Gal įstengčiau be žodžių jam pasakyti, kad jo tėtis labai jį mylėtų, jei tik galėtų. Kaipgi nemylėtų, jei Leo – tobuliausias jo kūrinys?

7

– Atsimerk, Stefa, – sako jis.

Nenoriu atmerkti akių. Rodos, ką tik užmigau ir nenoriu grįžti ten, iš kur visai neseniai išėjau.

Ten – piktas Malas, ir aš nenoriu susidurti su juo akis į akį. Šiam savaitgaliui, pirmai dienai po mūsų dešimties metų vestuvių jubiliejaus to būtų per daug. Noriu likti čia ir užmigti, ir pabusti, tuo pat metu būti visur ir niekur.

Čia miegodama nesapnuoju, o pabudusi nesinervinu.

Nustebau, kad vakar vakare jis į lovą atėjo tuo pat metu kaip ir aš. Bet, kitaip nei paprastai, mudviem aptarus, ką veiksime rytoj, jis, stovėdamas savo lovos pusėje, tylomis atsukęs nugarą nusivilko drabužius: vieną po kito numetė ant grindų ir apnuogino tvirtą savo kūną. Kiekvienas raumuo po kreminės spalvos oda atrodė ilgas ir iškilus, glotnus ir aptakus.

Mačiau, kaip nusirengė visiškai nuogas, o tada įsmuko po antklode, lyg manęs lovoje nė nebūtų buvę.

– Labanakt, – prieš nusigręždamas veidu į langą burbtelėjo jis.

Aš nusirengiau tylėdama, o savo suknelę, liemenėlę ir kelnaites iš karto švystelėjau į skalbinių pintinę. Mėginau, tikrai mėginau, net antklodę į save truktelėjau, bet... negalėjau tverti. Turėjau eiti į Malo pusę paimti jo drabužių. Jokiu būdu negalėjau palikti krūvos ant grindų. Su ta drabužių krūva kambarys būtų atrodęs sujauktas. O jei jis sujauktas, neapleistų jausmas, kad susijaukę ir visa kita. Daiktams sutvarkyti tikrai nereikia daug laiko, bet dar greičiau viskas suyra ir ima slysti iš rankų. Jei kontroliuoji aplinką, visur sieki tobulybės, sumažėja ir tikimybė, kad tau nutiks kas bloga. Jei nepalieki visko likimo valiai, reikalai neslysta iš rankų. O jei ir pradeda slysti, galima labai greitai padėtį pakeisti, nes chaosas negali ilgai tverti tobulos tvarkos aplinkoje.

Pakėliau Malo drabužius, bet jis žinojo, ką daro: numesdamas juos ant grindų savotiškai baudė mane. Ne, tikriausiai sąmoningai nenorėjo manęs erzinti, gal tiesiog nesiteikė prieiti prie skalbinių pintinės kitame miegamojo gale, bet mudu taip ilgai gyvenome kartu, kad jis puikiai žinojo man tai būsiant tarsi smūgį alkūne į pašonę.

Perėjusi per kilimą sustojau, pakėliau jo drabužių krūvelę sau prie nosies ir įkvėpiau. Mano šnervės prisipildė Malo, pačios jo esybės. Šis kvapas buvo vienas mano mėgstamiausių. Gaivus kaip rozmarinai, raminantis kaip čiobreliai, aromatingas kaip cinamonai, papildytas tik jam vienam būdingu apelsininiu aštrumu. Daug negalvodama įmečiau švarką ir kelnes į pintinę, o tada ant nuogo kūno apsivilkau ir užsisagsčiau jo tamsiai kreminius marškinius. Tai buvo vieni brangiausių Malo marškinių, medvilninis jų audinys storas, tankiai nuaustas, susiūtas tvirtomis siūlėmis ir kvepiantis juo. Norėjau – ne, man būtinai reikėjo! – miegoti su jo kvapu ant savo kūno, reikėjo apsimesti, kad jis čia, su manimi. Turėjau apsimesti, kad jis ką tik buvo manyje ir dabar susirangęs guli šalia. Kad mudu nepamiršome savo vestuvių jubiliejaus, kad ir anksčiau daugybę kartų taip nebuvo ir kad tai nėra pirmas žingsnis kelyje į skyrybas.

Vos prisiminus tą žodį vaizduotėje vėl atgyja nakties košmarai. Kiekvieną kartą, vos tik mintyse paklausiu savęs, ar taip ir yra, ar jis išeis, tiksliau, kada išeis, mane užlieja milžiniška panikos banga.

Panaši banga šniokšdama užgriūna ir imant svarstyti, kaip toliau klostysis mudviejų santykiai, jei jis neišeis. Jei mums teks gyventi su svarbios, žodžiais neišsakomos tiesos našta. Tada pradedu klausinėti savęs, ar jis mane myli. Malas liko su manimi, bet ar jis čia iš meilės man, ar todėl, kad jaučiasi turįs taip elgtis, esąs įsipareigojęs?

Pagaliau, baimei lediniais čiuptuvėliais apraizgius kiekvieną mano sąmonės colį ir kai kuriose vietose vėl apsivijus savo kūnelį, užmiegu. Paskui vėl prabundu, bet nevisiškai. Ta būsena man patinka. Plūduriuoju niekieno zonoje per daug mieguista mąstyti, per daug budri sapnuoti. Tiesiog plūduriuoju.

O dabar jis mėgina mane pažadinti. Nenutuokiu, kodėl jam atrodo, kad norėčiau grįžti tikrovėn.

– Nagi, mažyte, žinau, kad nemiegi, prašau atsimerkti.

Na, jei jau vadina mane mažyte ir taip gražiai prašo... Neskubėdama atsimerkiu. Aplink vis dar tamsu, dar gili naktis, saulė dar neteka ir paukščiai dar nepradeda traukti rytmečio giesmių.

Jis savo lovos pusėje, pasilenkęs virš manęs, veide šypsena, akys spindi – visai ne tas žmogus, su kuriuo vakar vakare nuėjau miegoti. Kas atsitiko, kad per kelias valandas jis taip pasikeitė?

Malas nykščiu perbraukia man per skruostą, o aš prikandusi apatinę lūpą mintyse klausiu savęs, kodėl elgiasi taip, lyg vėl mane mylėtų?

– Pamaniau... – sako jis, neatitraukdamas akių nuo mano veido. – Jei per porą valandų, iki auštant, susiruoštume, galėtume skristi į Paryžių.

– Į Paryžių?

– Aha. O jei pasiimtume nedidelį lagaminėlį, gal gautume paskutinės minutės pasiūlymą apsistoti kokiame nors jaukiame viešbutėlyje. Jei ne, grįžtume ir susirastume viešbutį Londono centre.

Suraukiu antakius.

– Kam? – klausiu.

– Kad atšvęstume mūsų vestuvių jubiliejų.

– Maniau, šiandien dirbi.

– Niekai, paskambinsiu į darbą iš traukinio. Net savo nešiojamąjį kompiuterį ir išmanųjį BlackBerry paliksiu namie.

– Kam visa tai? – vėl klausiu.

– Kad atšvęstume savo vestuvių jubiliejų, – pakartoja jis. – Argi nenori?

Aišku, noriu.

– Hmmm... – numykiu. – Galbūt ir norėčiau.

– Ak, galbūt? Galbūt?! – Jis užsilipa ant manęs ir apžergia, švelniai įremdamas kelius man į šlaunis. – Ką gi, galbūt esu priverstas atkeipti tavo dėmesį, kad vilki mano marškinius. – Jis ištiesia ranką prie viršutinės sagos. – Ir galbūt turėtum man už tai kaip nors atsilyginti.

– Nė nemanau, – atšaunu, Malui toliau sagstant marškinių sagas.

Mano kūnu nusirita malonumo banga, o jis demonstratyviai atsagsto marškinius. Švelnūs jo pirštai slysta mano oda, tarsi mėgindami mane skaityti, ir įaudrintas kūnas atgyja.

Staiga jis įbeda nosį man į bambą ir ima kutenti. Imu klykti, muistytis, mėginu išsisukti. Bet jis laiko mane tvirtai suspaudęs sau tarp kojų, ir netrukus jau abu kvatojamės, kutename vienas kitą, kur tik pasiekiame, spardomės, klykaujame.

Malas stambiomis savo plaštakomis surakina mano riešus ir prispaudžia man abipus galvos.

– Pasiduodi? – klausia prikišęs veidą vos per colį nuo manojo; jo krūtinė smarkiai kilnojasi.

– Taip, – vos atgaudama kvapą pralemenu, – taip.

– Gerai, – sako Malas, paleidžia mano rankas ir atsisėda sau ant blauzdų.

Staiga aš jį puolu, užklumpu netikėtai, baksteliu į pašonę ir parverčiu ant lovos.

– Bjauri mergše! – krisdamas sušunka jis man, o aš užsilipu ant jo ir prispaudžiu riešus prie lovos.

– Negaliu patikėti, kad leidaisi apgaunamas, – juokiuosi iš viršaus žiūrėdama į Malą.

Suskrudusio sviesto spalvos plaukai pastaruoju metu gerokai paaugę, tad dabar jam ant galvos pūpso vešlios garbanos. Rusvose akyse ir lūpų linkiuose matyti džiugesys, oda įraudusi.

– Aš irgi, – atsako Malas.

– Gerai, dabar tave iškvosiu: ar tikrai nori į Paryžių?

– Taip. Nemalonu tau sakyti, mažyte, žinau, kad mūsų seksas fantastiškas ir visa kita, bet aš vedęs. Ir myliu savo žmoną. Mudu dar niekada drauge nebuvome Paryžiuje, todėl noriu su ja ten važiuoti.

– Na kodėl, kodėl visi geriausi vyrai jau užimti?!

Tarsi paukštukas narvelyje man krūtinėje suspurda laimė ir jaudulys. Kaip tik taip jaučiausi mudviem pirmą kartą susitikus. Ir jau seniai nesijaučiau, išskyrus kelias pastarąsias akimirkas.

Malas pasinaudoja proga, kad susimąsčiusi truputį atlaisvinau jo riešus laikančius gniaužtus, ir staigiu judesiu paguldo mane ant menčių. Man nė nespėjus susigaudyti, praskečia kojas ir įsiskverbia į mane. Malo užgultas mano kūnas tampa tarsi bekaulė masė, tarsi skystis, judantis drauge su juo, prisitaikantis prie kiekvienos jo kūno įdubos ir vingio. Man garsiai atsidusus, jis įsikniaubia veidu į pagalvę. Pamenu, kadaise užčiaupdavo man burną bučiniu, traukdavo į save kiekvieną atodūsį, kiekvieną dejonę, aimaną – kiekvieną mano skleidžiamą garsą, tarsi mudviem mylintis būtų norėjęs gauti iš manęs visa kas įmanoma. Bet tai tik smulkmena. Net neprisimenu, kada liovėsi tai daręs. Tai viso labo smulkmena, visiškai nesvarbi. Mudu vėl drauge. Kaip ir dera. Kaip vyras ir žmona. Kaip sutuoktiniai. Kaip Stefa ir Malas.

Ir nėra nieko... mmm... nieko nuostabesnio už tai.

Mamos batų dėžutės apatiniame stalčiuje, pačioje drabužių spintos apačioje jis randa nuotraukų. Daugybę nuotraukų iš tų laikų, kai visi vilkėjo keistais drabužiais. Tarp jų viena jo, nors nufotografuotas ne jis.

Berniuko plaukai nugludintų paplūdimio akmenėlių spalvos, jis baltaodis kaip močiutė Mer, mokyklinis kaklaraištis kitokios spalvos nei jo. Jis bėga į virtuvę parodyti mamai nuotraukos.

– Kas jis, mama? – Pakelia nuotrauką jai prieš akis.

Mama nusišluosto rankas į prijuostę, paima iš jo nuotrauką ir ilgai žiūri. Ilgai, labai ilgai, visą amžinybę. Tada vėl pažvelgia į jį, jos akys drėgnos. Jam keistai mausteli pilvelį, nes jis supranta, kad dabar mama pravirks.

– Jis – berniukas, su kuriuo drauge užaugau, – paaiškina ji. – Bet jau tapęs man nepažįstamu vyru.

Mama grąžina jam nuotrauką.

– O kodėl jis atrodo visai kaip aš?

Ji pirštais patrina jam smilkinį, o paskui brūkšteli per veidą link smakro.

– Todėl, kad Dievas kartais mėgsta krėsti pokštus, – sako. – Ne visada gražius.

Žiūrėdamas į mamą Leo linkteli, bet žino, kad ne todėl. Jis supranta, kad tas žmogus yra jo tėtis. Dabartinis jo tėtis netikras, todėl Leo ir neatrodo kaip jis. Bet mama atrodo kaip senelė. O Deividas atrodo kaip Deivido tėtis. Ir Ričardas atrodo kaip Ričardo tėtis. Leo žino, tiesiog žino, kad tas berniukas atrodo kaip jis, nes užaugęs tapo jo tėčiu.

– Gerai, mama, – taria jis ir nusišypso jai.

Jis nepasako žinantis, kad tas vyras yra jo tėtis, nes supranta, jog tie žodžiai mamą pravirkdytų.

Tekinas užlekia laiptais į viršų ir paslepia nuotrauką po lova, ant knygų prikrautos dėžės dugno. Jam patinka žinoti, kad ji ten.

Leo, penkerių metų

Trečia dalis

8

Per šias keturias dienas man kol kas pavyko išvengti susitikimo su tomis dviem mane apkalbančiomis moterimis.

Palyginti su iškraipyta tiesa ir istorijomis, kurias žmonės pasakodavo apie mane anksčiau, jų liežuvavimas visiškai banalus, bet mane glumina, kad ir suaugusi tampu apkalbų auka. Juolab kad man nesiseka savęs galutinai įtikinti neturint jokių rimtų ydų.

Nusistatau treniruoklį valandos trukmės bėgimui į stačią įkalnę ir paspaudžiu jungiklį. Man reikia bėgti. Šiandien negalėjau ateiti čia anksčiau, prieš darbą (taip mėgindavau išvengti susitikimo su abiem savo kritikėmis), nes nežinia kodėl Malas šįryt staiga manęs užsigeidė.

Retai pasitaiko, kad jis manęs beprotiškai geistų, tad neatsispyriau pagundai. Šeštadienį Paryžiaus mudu nepasiekėme, dieną praleidome lovoje žiūrėdami vaizdajuostes ir kramsnodami traškučius bei riešutėlius. Po pirmo karto kurį laiką daugiau nesimylėjome, pasiglaustėme vienas prie kito, ir tiek. Bet šiandien rytą jis užgriuvo ant manęs, vos pyptelėjus žadintuvui, ir mane prikėlė. Viskas vyko kaip kadaise, kai jį buvo apėmusi sekso karštinė. Du kartai miegamajame, kartą duše, o paskui man, pasirėmusiai į virtuvinę spintelę, skaitančiai laikraštį ir laukiančiai, kol iš skrudintuvės iššoks skrebutis, vietoj jo pasirodė Malas. Per skubėjimą jis, galima sakyti, suplėšė per siūles mano mėgstamiausias (labai brangias) kelnaites. Paskui vėl duše. Penki kartai per vieną rytą, – kur tai matyta! Tiesą sakant, Malas išėjo tik todėl, kad ėmė pypčioti jo išmanusis BlackBerry, primenantis apie valdybos narių susitikimą – jo jis nieku gyvu negalėjo praleisti.

Kiekvieną kartą seksas buvo greitas, pašėlęs, netikėtai šiurkštus, o po jo širdyje likdavo atskirumo pojūtis. Jei taip gerai Malo nepažinočiau, manyčiau, kad jis įsileidęs ar ketinantis leistis į meilės nuotykį, kad santykiauti su manimi jį verčia kaltės jausmas.

Bet ne, jis negalėtų. Dabar tai žinau. Dabar, kai jau per vėlu, žinau, kad jis taip nepadarytų.

Bėgimo takelis po mano kojomis ima kilti, pradedu jausti apkrovą: plaučiai pučiasi ir bliūkšta dažniau, širdis plaka smarkiau, gyslomis kraujas teka greičiau. Tai man patinka. Patirti didelius krūvius. Siekti ekstazės.

Tiesą sakant, neturėčiau skųstis, kad Malas manęs taip geidžia. Kartais kelis mėnesius jis, rodos, nė nepastebi, kad esu moteris, ką jau kalbėti apie tai, kad galėtų įžvelgti manyje moterį, žadinančią jam aistrą. O tokie kartai kaip šis niekada nesutampa su mano pakilimais, tad man tenka arba užsimerkti ir atsiduoti jam, arba sumanyti kokią dingstį ir išsisukti.

Ne, jis visai neprieštarautų, jei pasakyčiau: „Malai, šiandien aš nenusiteikusi, ar negalėčiau miegoti atskiroje lovoje?“ Tikriausiai suprastų. Tai reikštų, kad esu su juo sąžininga. Jis nešvaistytų laiko svarstydamas, ar tai lemtingas ženklas. Ko gero, nepasikliauju juo, nes negalėčiau ištverti matydama jį keičiantis. Vos pastebimai, bet neabejotinai, – jei iškločiau visą tiesą.

Jis ir šiaip jau ėmė tikrinti vaistinėlę ir ieškoti įrodymų, iš jos ėmė „dingti“ skustuvai ir skausmą malšinantys vaistai, jis netikėtai atvažiuoja į darbą manęs pasiimti ir man nežinant kalbasi su mano gydytoju. Dievaži, retkarčiais imi ir slysteli, o tavo vyras elgiasi taip, tarsi būtum visiškai kuoktelėjusi. Nors iš tiesų, kaip ir visos moterys, esu tiesiog nepastovios nuotaikos. Tiesiog aikštinga.

Buvau aikštinga mergaitė.

Buvau aikštinga paauglė.

Esu aikštinga moteris.

Jei kam įdomi mano nuomonė – būta čia ko. Bet mano vyrui tai labai svarbus dalykas.

Artėdama prie savo kalno viršūnės jaučiu oda srūvant prakaitą, kaip ir mėgstu. Pabėgiojusi jaučiuosi lengva ir apsivaliusi. Visa, kas bloga, išprakaitavusi geroje senamadiškoje treniruotėje.

Lieka paskutiniai keli šimtai metrų, tad padidinu tempą.

Gal po penktadienio vakaro jis jaučiasi kaltas? Kad pažemino mane – mus – prieš visus draugus? Nuo to laiko vengiau atsiliepti į visų jų skambučius ir skaityti elektroninius laiškus. Mėginu suimti save į rankas, mat tikiuosi, kad Kerolė arba Ruta pasirodys mano darbovietėje. O gal seksas Malui tapo priemone kitiems jausmams nuslėpti, kaip man bėgimas įkalnėn, nes jis, kaip ir aš, negali galvoti apie nieką kita, tik apie ją ir save.

Valandų valandas praleidau naršydama internete. Ir radau šiokios tokios informacijos. Ji nepasinaudojo įgytu daktaro laipsniu ir netapo praktikuojančia psichoterapeute, nors ketino tapti, užtat netoli Braitono atidarė vadinamąją parapsichologijos kavinę: apvalyk savo aurą išgėręs kavos ir panašiai. Bet jos nuotraukų nebuvo. Svarbiausia, jo nuotraukų irgi neradau.

Įsisupusi į rankšluostį išeinu iš dušinės susivėlusiais, į šlapias sruogas sulipusiais, ant veido užkritusiais plaukais ir drabužinėje randu tas moteris.

Nė nepajuntu, kaip staiga apmiršta širdis, trumpai stabteliu tarpduryje svarstydama, ar neapsigręžus ir nedingus, kol jos manęs nepamatė.

Tamsiaplaukė, varstanti rožinių ir baltų sportbačių raištelius, pakelia galvą, pagauna mano žvilgsnį ir staiga išbąla kaip praėjusį penktadienį. Jei dabar išeičiau, atrodytų, lyg būčiau bailė, lyg padariusi ką nors bloga. Be to, kur eiti? Gal grįžti į dušinę ir tūnoti keliant kitoms moterims įtarimą, ar tik jų nešnipinėju? Ir duoti žmonėms dar daugiau priežasčių mane apkalbėti?

Sutelkusi dėmesį į sieną priešais save įeinu ir iš karto nužingsniuoju prie savo spintelės. Surenku kodą, atsidarau dureles, palieku iki galo atlapotas, kad turėčiau bent truputį asmeniškos erdvės, ir išsiimu kelnaites. Užsimetusi ant pečių rankšluostį apsimaunu jas, tada užsisegu liemenėlę.

Žinau, kad jos vis dar ten, tikriausiai stebi mane mėgindamos įžvelgti dar ką nors, kad galėtų papildyti mano ydų sąrašą. Rodos, girdžiu jas šnabždantis, jaučiu alkūnėmis baksnojant viena kitai į pašonę. Po kokių trijų sekundžių ketinu atsisukti ir pareikšti, kad rėžtų tiesą į akis, jei turi ką pasakyti.

– Mums labai gaila, – sako viena iš jų. – Atsiprašome dėl ano penktadienio...

Apsimesdama nieko negirdinti apsisegu siaurą džinsinį sijoną.

– Nemanėme, kad nugirsi, – man velkantis palaidinukę priduria kita.

Paprastai bent jau rankšluosčiu nusisausinu plaukus, bet šį kartą turiu kuo greičiau sprukti iš čia.

– Tai tik dėl to, kad mus graužia pavydas, – paaiškina pirmoji.

– Taigi. Tau taip puikiai sekasi, o mudvi trypiame vietoje, ir svoris, kurio siekiame, tebėra graži svajonė, – pritaria kita.

– Mums tikrai labai gaila.

Apsivelku švarkelį, ištraukiu iš spintelės krepšį, numetu ant grindų sportbačius ir basomis įsispiriu į juos. Net nesivarginu patempti aukštyn užkulnių, tad jaučiuosi, lyg būčiau įsispyrusi į sunkias šlepetes.

Man pikta, mano gyslose putoja šimtaprocentis įsiūtis. Ką man daryti, gal atsakyti, kad viskas gerai? Pritarti joms? Pasakyti, jog tai nesvarbu, kad pagerėtų jųdviejų savijauta? Patikinti, kad puikiai jas suprantu?

Kodėl netinkamas jų elgesys tampa mano problema? Žmonės, ant tualetų sienų rašinėjantys, esą aš „šliundrų šliundra“ ir „kvaila kekšė“, bent jau niekada nesitiki, kad jiems atleisiu.

Uždarau savo spintelės dureles – trenkiu taip smarkiai, kad pavojingai susiūbuoja ir vos nenuvirsta visa jų eilė. Atsigręžiu į jas, akimirką stoviu lyg suakmenėjusi, rūsčiai nužvelgiu vieną, paskui kitą. Abi truputėlį atsitraukia. Mano šnervės tikriausiai išpūstos, akys primerktos ir nuožmios.

Eidama iš drabužinės jaučiu, kaip sportbačių užkulniai spaudžia padus. Po kelių sekundžių grįžtu, vis dar įsispyrusi į sportbačius lyg į šlepetes. Sustoju priešais tas dvi moteris.

– Net jei kieno nors vyras gerai atrodo, tai dar nereiškia, kad jis tobulas, – sakau. – Be to, vien būti lieknai negana, kad santuoka būtų laiminga. Jei jis gerai atrodo, tai dar nereiškia, kad neturi visų įmanomų ydų.

Apsivelku juodą drabužį.

Dizainerio sukurtą juodą, dukslią tiesaus kirpimo palaidinę, pirktą vienoje iš Londono centre veikiančių labdaros parduotuvių, į jas visos įžymybės suneša nebereikalingus drabužius. Palaidinė iš pernykščio mados sezono, bet neabejoju, kad tiktų ir šiemet, jei tik vilkėčiau su pašaipiu atsainumu: jei plaukus sušukuočiau vienoje galvos pusėje ir truputį sutaršyčiau, apsiaučiau batelius žema pakulne, atrodytų, kad vilkiu šio mados sezono drabužį. Esu ganėtinai madinga, tad galiu vilkėti ką noriu ir kada noriu; žinau, kad vis tiek atrodau nepriekaištingai. Ją nusipirkusi savaitę badmiriavau, bet tą suknelę būtinai reikėjo įsigyti. Maistas madai apskritai ne konkurentas. Jei drabužis man tinka ir būtinai turiu jį gauti, jokia auka nėra per didelė. Tai paprastas „savigarbos ekonomikos“ pavyzdys: jei gerai atrodau, gerai ir jaučiuosi. Kartais gera išvaizda, rūpestingai puoselėjama išorė padeda man išlaikyti dvasinę pusiausvyrą. Kai kurios kitos moterys sieloje žiojinčią tuštumą mėgina užpildyti maistu, darbu, alkoholiu, narkotikais, kvailais sekso nuotykiais, o aš žinau, kad man neleidžia išskysti ši mano silpnybė. Kas rytą bėgiodama, nuolat tobulindama savo makiažą, vilkėdama man tinkančius drabužius puikiai atrodau, todėl puikiai ir jaučiuosi.

Jau dešimt minučių bare leidžiu viena laukdama poros kitų moterų, kaip ir aš, dirbančių sekretorėmis vienoje teisinių paslaugų įmonėje. Dar kartą žvilgteliu į laikrodį ir užgniaužiu bekylantį atodūsį: ilgoji rodyklė pasislinkusi prie penkių, ir dabar laikrodis rodo be penkių minučių pusę devintos. Šiame šauniame prie pat Marmurinės arkos^14 į sikūrusiame bare buvome susitarusios susitikti pusę aštuonių, aš atvažiavau tuoj po aštuntos, nes žinojau, kad jos, kaip dabar madinga, visuomet truputį vėluoja – visos vėluojame. Bet šį kartą visos tiesiog pranokome save. Kai kurie stambios teisinės įmonės, kurioje dirbame, partneriai turi daikčiukus, vadinamus mobiliaisiais telefonais. Juos įsidedi į krepšį ar portfelį ir nešiojiesi, kad galėtum paskambinti žmonėms, paklausti vėluojančių, kur jie yra, arba pranešti, kad pati užtruksi. Bet nė viena mūsų nė iš tolo nėra tokia turtinga. Taigi turime laikytis susitarimo arba naudotis telefonu automatu.

Užuot sėdėjusi prie stalelio, stoviu prie baro su taure „Sekso paplūdimyje“15 rankoje ir dairausi į kitus lankytojus. Penktadienio vakarą tokiu metu bare tylu, ramu ir beveik tuščia. Gal Kandisa, uoliai skaitanti visas laikraščių gandų skiltis, vis dėlto ką nors ne taip suprato, gal šis baras ne pati madingiausia vieta laisvalaikiui leisti? Čia nėra nei tiek daug vyrų, nei tokių moterų, kokias tie vyrai mėgintų įsivilioti į lovą. Prie poros širmomis atitvertų stalelių kiurkso keli ką tik darbą baigę paviršutiniški tipai, bet nė vienas jų manęs nedomina. Vėl atsigręžiu į barą ir sutelkiu dėmesį į gėrimą. Galiu sau leisti tik dar vieną kokteilį, todėl siurbčioju labai palengva, standžiu šiaudeliu stumdydama ledo gabalėlius įgudusiais nelabai daug uždirbančio žmogaus judesiais. Garsėju savo gebėjimu, likus savaitei iki algos, pratempti vakarą su viena taure kokteilio.

Atplėšiu žvilgsnį nuo savo gėrimo gelmių ir pamatau jį. Rodos, atsiradusį iš niekur ir stovintį šalia manęs.

– Labas, – pasisveikina jis.

Nemačiau jo bare – jei būtų čia buvęs, būčiau pastebėjusi. Esu tikra, tik nedaugelis nebūtų atkreipęs į jį dėmesio. Jis aukštas, apyšviesiais medaus spalvos plaukais, krintančiais vešliomis berniukiškomis garbanomis. Žandikauliai stambūs, kūnas raumeningas. Vilki ploną mėlyną megztinį trikampe apykakle, mūvi dukslias rudas, ant lieknų klubų gražiai krintančias rumbuoto pliso kelnes. Ant riešo segi laikrodį – tai svarbiausia. Paprastai apsirengęs, pribloškiamai žavus.

Į pasisveikinimą atsakau šypsena, – mat esu praradusi žadą. Jis kalbasi su manimi. Šis dieviškas vyras kalbasi su manimi. Vyrai nuolat prie manęs prieina, bet tik ne... ne tokie kaip šitas. Šis tiesiog ne mano nosiai. Tikrai.

– Išeidamas iš baro mačiau tave čia ateinant ir nusprendžiau – jei pasiekęs Oksfordo aikštės metro stotį vis dar apie tave galvosiu, tai grįšiu ir pasisveikinsiu.

Mintyse greitai sumetu: turėdamas tokias kojas, nuo čia iki Oksfordo aikštės metro stoties jis ėjo dešimt, gal penkiolika minučių, dar tiek pat laiko užtruko grįžti, vadinasi, mėgina man pasakyti, kad nuo tos akimirkos, kai mane pamatė, jau visą pusvalandį neišmeta iš galvos. Pusvalandį. Juk tai panašu į tiesą? Visos mano per televiziją matytos ir knygose skaitytos meilės istorijos tikina: kažkur pasaulyje yra tobulas tau skirtas žmogus, bet tu gali niekada to nesužinoti. Vos užmetęs į mane akį, paskui jis visą pusvalandį apie mane galvojo. Man dar niekada nėra nutikę nieko panašaus. Be to, tik pažiūrėkite į jį. Jūs tik pažiūrėkite!

– Ką gi, jau pasisveikinai, – sakau. Atkreipiu dėmesį, koks šiltas jo akių žvilgsnis. Jo akys tamsiai rusvos, spindinčios lyg židinyje rusenančios pliauskos. – Kokią dar frazę esi parengęs? – Kalbu žaismingai atsipalaidavusi, nors iš tiesų mano širdis daužosi lyg pakvaišusi. Tada mudviejų žvilgsniai susitinka, ir man iš galvos išgaruoja visos mintys. Palikęs sąmonėje tuštumą jo žvilgsnis nuslysta man link širdies, o ši ima tuksėti kaip niekad smarkiai ir garsiai.

Jis papurto galvą ir vėl pažvelgia tiesiai į akis.

– Jokios. – Nusišypso, ir aš pajuntu, kad širdis tuoj sprogs. – Vienas žmogus man patarė nepamiršti bučinio, jei kartais pavyktų užkalbinti tikrai patinkančią merginą.

– Bučinio? – net aikteliu aš, o mano žvilgsnis nuslysta jo lūpomis. Rožinėmis, stangriomis ir tikriausiai tobulai tinkančiomis bučiuoti manąsias.

Jis pritardamas linkteli.

– „Būtinai Užsimink: Čia Jos Norai Yra Svarbiausi. – B-U-Č-I-N-Y-S.

– Bučinys, – pakartoju.

Mudu šnekamės apie bučinį. Ką tik susitikome, o mūsų lūpos jau taria žodį „bučinys“.

– Po šio susitikimo ji tikriausiai bus nepakenčiama, – paaiškino jis.

Ji?! Mano mintys apie vestuves pavasarį staiga užstringa, tarsi vinilinę plokštelę būtų drykstelėjusi grotuvo adatėlė. Kas ji tokia?! Ir kodėl mano būsimasis vyras apie ją kalba? Ar jis nežino, kad tai labai blogas tonas?

– Kas ji? – klausiu nutaisiusi santūrią šypseną.

Narsiai pasiryžtu išgirsti, kad jis turi merginą, o su manimi flirtuoja tik todėl, kad niekaip nepajėgia atsispirti pagundai. Arba, jei tiesiai šviesiai – esu ta, su kuria būtų neblogai „sumesti greituką“. Arba, dar blogiau, gal jiedu palaiko atvirus santykius, ir jam leidžiama miegoti su kitomis, tik, žinoma, su sąlyga, kad niekada jos nepaliks? Arba, – pajutau kūną šiurpstant iš siaubo, – jiedu svingeriai. Keičiasi partneriais ir... Dieve, padėk man, daro tai trise. Gal jis tik nori, kad prisidėčiau?

– Geriausia mano draugė, vardu Nova. Ji man liepė šį vakarą išeiti pasižmonėti, nes nujautė, kad sutiksiu ypatingą merginą. Nujaučia tokius dalykus. Šiandien šešis kartus man skambino, norėjo įsitikinti, kad tikrai eisiu į miestą. Sakė, jei šiandien neisiu, paskui visą gyvenimą gailėsiuosi. Mėginau jai paaiškinti, kad jei šiandien vakare neišeičiau pasižmonėti, niekaip negalėčiau įrodyti, kad jos teorija klaidinga, o jei išeičiau ir nesutikčiau jokios ypatingos merginos, ji galėtų pasiteisinti sakydama, girdi, nuėjau ne ten, kur reikia. Bet kuriuo atveju ji laimėtų. Vis dėlto džiaugiuosi šiandien vakare išėjęs. – Jis vėl nusišypso. Ir visos mintys apie tą moterį, jo draugę, išgaruoja man iš galvos – taip, staiga atidarius langus, iš kambario kartu su oru išlekia visos dulkės. Nieko nematau, tik lūpose pražystant šypseną ir jos sušvelnintus jo veido bruožus. Tą akimirką suprantu nenorinti, kad kada nors man šypsotųsi koks nors kitas vyras. Be to, nenoriu, kad ir jis taip šypsotųsi kuriai nors kitai. Trokštu jo vien sau. – Tai yra būčiau laimingas, kad išėjau pasižmonėti, jei duotum savo telefono numerį.

– Gali manyti, kad esu senamadiška, bet man atrodo, kad prieš duodant savo telefono numerį būtų neblogai žinoti vardą to, kuriam duodi, – atsakiau. – Jau vien tam, kad pakėlusi ragelį žinotum, su kuo kalbiesi. – Šmaikštauju. Štai kaip jis mane veikia. Niekada gyvenime nešmaikštaudavau, o dabar mėginu jį sužavėti juokaudama. Paskui man šmėsteli mintis: kažin kam anksčiau priklausė mano palaidinė? Kokia garsenybė kartu su labdaros parduotuvei atiduota palaidine perdavė man ir lašelį savo žavesio?

Jis trumpai nusijuokia, ir šiaip jau spindinčios akys dar labiau nušvinta.

– Aš Malas. O tavo vardas prasideda raide S, tiesa?

– Iš kur žinai? – išpučiu akis. – Draugė pasakė? Ar ji aiškiaregė?

– Ne. Žmonės kartais ją taip vadina, bet ji tik moja ranka. – Jis pirštu švelniai paliečia man keliais coliais žemiau gerklės. – Sprendžiu iš tavo pakabuko.

Ak, mano S raidės pavidalo pakabukas. Pajuntu raustant skruostus. Kaip nemalonu. Dabar jis turbūt mano, kad aš kvaiša.

– Hm... Taip. Mano vardas prasideda raide S. Stefani. Aš Stefani. Arba Stefa.

– Stefa... – Mano vardas grakščiai nuslysta jam nuo liežuvio tarsi trumpa miela melodija. Nors pirštą nuo gerklės jis atitraukia, toje vietoje, kur buvo prisilietęs, tebejaučiu palikto įspaudo, švelnaus mažyčio įdago šilumą. – Paraudusi tu graži. Dar gražesnė.

– Malas... O pavardė? – klausiu leisdama pro ausis jo žodžius ir žinodama, kad dėl jų išrausiu dar labiau.

– Veikenas. Aš Malas Veikenas. Ar to užteks, kad gaučiau tavo telefono numerį?

– Manau, užteks.

Iš susijaudinimo virpančiais pirštais, vis dar negalėdama patikėti tuo, kas vyksta, ant kasos kvito, maloniai įteikto baro padavėjo, užrašau telefono automato priešais savo vieno kambario butą numerį, – mat prabangos turėti telefoną savo bute negaliu sau leisti.

– Nekantrauju papasakoti Novai, kad gražiausia Londono moteris davė man savo telefono numerį, – sako jis.

– Gali liautis meilikavęs, juk numerį jau turi.

– B-U-Č-I-N-Y-S. Pameni? Tai ne meilikavimas, meilikauti man būtų per sudėtinga. Atvirai sakau.

Aš dar labiau nuraustu, jaučiuosi visa deganti po kruopščiai užtepto makiažo sluoksniu.

– Gerai, Stefa, man jau metas. Ar nebus per greitai, jei paskambinsiu rytoj?

– Ne, nebus, – atsakau.

– Pasimatysime, – plačiai šypsodamasis ištaria jis, bet ir toliau stovi kaip stovėjęs.

– Taip, – linkteliu. – Pasimatysime.

– Turbūt atkreipei dėmesį, kad vis dar stoviu čia, – pareiškia jis. – Man sunku su tavimi skirtis.

– Kai paskambinsi, aš tikrai mielai pakelsiu ragelį, – pažadu. – Bet, jei ir toliau kalbėsi tokiomis frazėmis, galiu ir apsigalvoti. Prisimink, ką sakė tavo draugė.

Jo žvilgsnis nukrypsta į mano burną.

– Bučinys, – taria. – Taip, bučinys. Sudie, Stefa.

– Lik sveikas, Malai.

Vos jam išėjus iš baro, prie manęs pripuola Kandisa ir Liza.

– Dieve mano! – suspinga Kandisa. – Kas jis?

Matau, kaip jis kilsteli ranką norėdamas man pamojuoti, tad aš irgi jam pamoju.

– Ak, niekas, – paaiškinu neatitraukdama akių nuo durų, pro kurias jis išėjo. – Tiesiog vyras, už kurio ketinu tekėti.

– Ir žinote ką? Ne visos eina į sporto salę siekti svajonių svorio ar tapti lieknos kaip supermodeliai. Kai kurioms reikia lankytis sporto salėje, kad liktų gyvos ir sveikos. Štai čia. Smegeninėje. Nes sveikas protas – svarbiausia.

Jis pažįsta mano kūną.

Kiekvieną molekulę, kiekvieną porą, raukšlę ir siūlę, kiekvieną gumbelį ir guzelį. Kiekvieną tobulumą ir netobulumą. Pastarąsias kelias valandas jis leidžia tyrinėdamas jį pirštais, burna, liežuviu, akimis ir visu kūnu.

Su nauju vaikinu man visuomet drovu. Baiminuosi, kaip jis reaguos ir ką pamanys apie mane, kai nusimesiu drabužius, o šviesa bus tokia blausi, kad išlygintų netolygumus, bet nevisiškai paslėptų, ir kartu tokia ryški, kad viską atskleistų.

Malas nurengia mane lėtai, bučiuodamas kiekvieną apnuoginamos odos plotelį, liesdamas ir atidžiai tyrinėdamas kiekvieną naują jos salelę. Rodos, praeina kelios valandos. Kelias valandas mėgaujuosi jo dėmesiu, kol apimta aistros vos galiu kvėpuoti. Man apsinuoginus jis bučiuoja visą mano kūną. Nuogą liečia mane visur. Pirmiausia pamyli mane akimis, paskui pirštais, o tada – kūnu.

Tai išties mylėjimasis, ne seksas ir ne dulkinimasis. Tai mano jausmų jam išraiška. Nors esame pažįstami tik du mėnesius ir pagal nerašytą, bet abipusį susitarimą savo pirmojo karto nusprendę laukti iki šiol, esu jį įsimylėjusi. Jis mano amžiams. Žinojau tai, pamačiusi jį bare, žinojau kiekvieną kartą mums susitikus ir kalbantis. Žinau ir dabar susirangiusi jo glėbyje kaip palaimos apimtas šunytis.

Visai nesvarbu, kad tysome ant seno griozdiško, nugarai nepatogaus ant grindų tiesiamo čiužinio (jį man kažkas davė, kai kėliausi gyventi į savo vieno kambario butuką), kad iš čiaupo į kriauklę kapsi vanduo, kad kambario kampuose vešintys pelėsiai gerokai dvokia, mat neseniai lijo. Viskas atrodo nesvarbu. Mudu drauge, ir jis mane myli. Pats man šito nesako, bet iš paskutinių kelių valandų įvykių žinau, kad myli.

– Turiu tau kai ką pasakyti, – sušnabžda jis, pirštais braukdamas man per plaukus.

Neatsiliepiu. Akimirką pamanau – apsimesiu mieganti, kad ir ką jis pasakys, tai nepakeis šio vakaro nuotaikos. Net jei „aš tave myliu“, – didžiai savo gėdai, žūtbūt trokštu tai išgirsti, – nenoriu, kad šie žodžiai būtų vakaro tąsa. Noriu – ne, man būtinai reikia – turėti daugybę mažyčių tobulų prisiminimų burbuliukų. Jie tokie svarbūs. Jei reikalai pakryptų į bloga, – nebūtinai santykiai su Malu, bet gyvenimas apskritai, – atmintyje noriu išsaugoti kuo daugiau dalykų, kad galėčiau jų įsitverti. Noriu, kad jie šviestų mano sąmonėje nelyginant švyturiai, ir aš rasčiau kelią į praeitį, į laimingesnius laikus. Noriu išsaugoti prisiminimą, kaip mudu mylimės. Noriu atskiro prisiminimo apie tai, nesusiplakusio su jo ištartais žodžiais, kad mane myli. Noriu, kad šie du prisiminimai įsikurtų šalia trečiojo – kaip mudu pirmąkart susitikome. Šalia prisiminimo apie pirmą jo skambutį. Apie mūsų pirmąjį bučinį. Šalia prisiminimo, kaip Haid Parke valgėme šaltus žuvų pirštelius ir gėrėme imbierinį alų. Šalia prisiminimo, kaip mums einant gatve jis paėmė mane už rankos ir parodė pasaulį, kuriame buvome kartu, – du žmonės virtę vieniu. Visi šie prisiminimai mano sąmonės brangenybių dėžutėje spindi kaip perlai. Kad ir ką jis ketina pasakyti, nenoriu, jog savo žodžiais juos sunaikintų.

– Nova negali patikėti, kad dar nepasakiau tau šito.

Ir vėl ji. Jei ne ji, tą vakarą, kai mane sutiko, jis nebūtų išėjęs pasižmonėti, todėl giliai širdyje visada jausiu jai kruopelę dėkingumo, ir vis dėlto... kodėl kaip tik dabar jis vėl turi apie ją užsiminti? Ir šiaip jau įtartinai dažnai apie ją šneka, tai kodėl ji ir vėl spraudžiasi tarp mudviejų, kodėl? Neišsprūsdama jam iš glėbio pakeičiu kūno padėtį, kad galėčiau matyti jo veidą. Smiliumi neskubėdama perbraukiu putlių, raudonų kaip pernokusios braškės, iki skausmo nubučiuotų lūpų kontūrą. Mėginu užčiaupti jam burną, nes tai, ką jis daro, yra užuomina, kad pasimylėjus geriausia iš karto užmigti. Mažiau progų šnekėtis, taigi mažiau progų viską sugadinti.

Didele savo letena jis švelniai suima man ranką, pakšteli pirštus, o tada pakėlęs priglaudžia sau prie širdies. Nori kalbėti.

– Tai dėl mano vardo... – prabyla.

– Tu – ne Malas Veikenas? – klausiu sutrikusi ir bent kiek išsigandusi.

– Ir taip, ir ne.

– O Dieve, – skubriai atsidusdama tariu aš, – dabar pasakysi, kad anksčiau buvai moteris ir tavo vardas buvo Natali, ar panašiai. Nes jei tai tiesa, norėčiau ir toliau laimingai gyventi nieko apie tai nežinodama. Operacija pavyko kuo puikiausiai, jokių randų nematyti, visos kūno dalys atlieka savo funkcijas, todėl tiesiog apsimeskime, kad gimei vyru, ir aš mirsiu būdama laiminga, dvasinės traumos nepatyrusi moteris.

– Ne, nieko panašaus. Mano vardas, mano visas vardas yra Malvolijus.

Nusijuokiu, jis man atrodo tikras pokštininkas. Nedaug žmonių suprastų šį juoką, bet mudu susipažinome dvyliktos mėnesio dienos vakarą. „Dvyliktoji naktis“ – Malvolijus. Tebesijuokdama iš pokšto švelniai prie jo prisiglaudžiu.

– Be galo malonu su tavimi susipažinti, Malvolijau, – sakau tebekikendama. – Aš vardu Stefa, bet jei tau patinka lytį keičiantys vyrai, gali vadinti mane Sebastianu.

Jis atsidūsta.

– Todėl Nova tvirtina, kad seniai turėjau tau pasakyti, – tarė jis. – Ji žino, kad tau tai nuskambės kaip pokštas.

Staiga juokas įstringa man gerklėje, siaubo apimtas kūnas įsitempia, ir aš užsimerkiu. Ar aš ką tik juokiausi iš jo vardo? Tikrai? Kai vėl išdrįstu atsimerkti ir pasižiūrėti jam į veidą, jis žvelgia į mane nei sutrikęs, nei supykęs.

– Ar tu tikrai Malvolijus?

Jis linkteli.

– Tikrai, kaip mane gyvą matai. Rodos, tai mėgstamiausias mano mamos spektaklis, ar panašiai, – lyg niekur nieko atsainiai gūžteli pečiais jis. – Niekas tikrai nežino, kodėl. Žinoma, visi mėgino ją atkalbėti. Novos tėvai pasakoja maldavę šitaip manęs nebausti, bet ji užsispyrusi, ir tiek. Taigi mano vardas Malvolijus.

– Ar mokykloje dėl to vardo vaikai iš tavęs šaipydavosi?

– Mokykloje žmonės turėjo daug rimtesnių priežasčių iš manęs tyčiotis, – bent kiek apmaudžiai sako jis, ir dėl to apmaudo šie žodžiai nuskamba niūrokai. – Bet nuo tada, kai man sukako devyneri, daugelis vadino mane Malu. Tik mama ir Novos tėvai, o kartais ir Novos sesuo Kordelija, ypač norėdama iš manęs pasišaipyti, vadina mane Malvolijumi.

Nežinau, ką pasakyti. Man šmėsteli mintis, gal vis dėlto geriau jis būtų transvestitas. Būdamas transvestitas bent jau visuomet gali nuslėpti vardą. O su tokiu vardu... Įsivaizduoju prunkštimą, mudviem atėjus į bažnyčią duoti santuokos įžadų – iš visų susirinkusiųjų nesijuoktų gal kokie penki žmonės. Be to, nenoriu, kad visą likusį mudviejų gyvenimą praleistume kurdami juokelius apie „Dvyliktąją naktį“. Man nepatinka būti dėmesio centre, kuo nors išsiskirti iš kitų ar teikti žmonėms progą šaipytis.

Tik staiga, didžiai savo nuostabai, suvokiu, – ir tas suvokimas aptemdo kambarį, pripildytą iš čiaupo kapsinčio vandens ir mūsų alsavimo keliamų garsų, – kad Malui visa tai nė motais. Jis nepaprastai pasitiki savimi. Nesistengia padaryti įspūdžio kitiems ir nėra pasipūtėlis, tiesiog tvirtas. Jame glūdi pastovi, rami ir nepalaužiama jėga. Tokia, kokią teikia tikras pasitikėjimas savimi. Ir gebėjimas būti pasiruošusiam bet kokiai gyvenimo situacijai, nes net neabejoji ją suvaldysiąs.

Malas, Malvolijus gali viską.

– Na, ar man bus leidžiama prajodinėti šį vyrą, vardu Malvolijus? – klausiu ropšdamasi ant viršaus ir jausdama tvirtą jo kūną sau tarp šlaunų.

– Žinoma, – šypsodamasis atsako jis.

Didelės tvirtos jo plaštakos slysteli mano šonais ir sustoja prilipdamos prie krūtų, o aš išriečiu nugarą ir imu švelniai ant jo suptis, viliodama tęsti žaidimą.

Nutariu turinti jam papasakoti apie save. Seniai tai žinau. Tiesą apie jo vardą suvokiu kaip dovaną. Ji man atskleidžia, kas iš tiesų yra Mailas, ir patvirtina jį turint ganėtinai stiprybės – jos prireikia visiems, kam iškloju tiesą apie save.

– O kartais klaidžioja ne jo akys, bet širdis. Kaip tai sustabdyti? Kaip priversti jį liautis tuo pat metu mylėjus ir kurią nors kitą moterį, ir tave? Kaip? Savo lieknumu? Bet patikėkite, tai ne visada padeda. Tiesą sakant, nepadeda niekada. Tad kaip priversti jį nedalyti savo širdies ir neskirti tau tik jos pusės? Kaip pasitenkinti ta puse, jei esi ta, kuri turi gauti visą?

Nova. Nova. Nova.

Nieko daugiau iš jo ir negirdžiu. Kas antras jo ištartas žodis – Nova. „Kodėl tau jos nevedus?!“ – ne kartą vos susilaikau nepaklaususi.

„Ir kas čia per vardas – Nova?“ – mintyse svarstau, mudviem su Malu žingsniuojant akmenimis grįsta Rytų Londono gatvele į amerikietiškojo biliardo barą susitikti su puikiąja moterimi.

Dėl Dievo meilės, kaip galima pavadinti vaiką Nova? Jei gautum tokį vardą, argi paprasčiausiai jo nepasikeistum? Argi nenorėtum būti kaip visi ir nepasikeistum? Nebent, žinoma, siektum išsiskirti iš kitų. Nebent norėtum, kad žmonės tave įsimintų. Nebent manytum esanti baisiai ypatinga, ir tas juokingas vardas tau tiesiog būtinas.

Tiesa, Malo vardas irgi neįprastas, – gal net labiau neįprastas už jos, – tačiau jis bent jau stengiasi prisitaikyti, sutrumpino jį ir pasivadino Malu. O ji... ji to nepadarė.

Įsivaizduoju, kaip ji atrodo. Niekada nesu mačiusi nei jos, nei jos nuotraukų, bet vis tiek žinau, kaip atrodo: aukšta ir liekna, iš prigimties šviesiais juosmenį siekiančiais plaukais, pasidariusi tobulą makiažą. Mūvi prigludusius džinsus, – firminius Guess, nes gali sau leisti tokius nusipirkti, – ir, jai lenkiantis prie biliardo stalo kaukštelėti tobulo smūgio, jie išryškina tobulą užpakaliuką.

Sprendžiant iš to, kad Malas nuolat apie ją kalba, akivaizdu, jog yra dėl jos pametęs galvą, o ji tai žino. Malas pasakojo, kad jiedu kartu užaugo ir niekada nebuvo pora. Bet jis tikrų tikriausiai jos geidžia. Tai iškart matyti, nes kiekvieną kartą prašnekdamas apie ją pagyvėja, susijaudina – tiesiog atgyja. Be to, žinau, kad ji nepaprastai pasitiki savimi: nemanydama, jog esi Dievo dovana pasauliui, negalėtum turėti tokio vardo, būdama dvidešimt penkerių vadovauti restoranui ir įgyti psichologijos doktoratą. Ir, žinoma, ji naudojasi Malo jausmais.

Vienintelis paaiškinimas, kodėl toks iš kojų verčiantis vaikinas, kaip jis, tebėra vienišas, – ji taip nori. Šitai Novai jis tikriausiai pasisako apie kiekvieną merginą, su kuria pradeda susitikinėti. Jis pristato ją Novai, o šiai nepatinka mintis, kad netrukus ji gali nebebūti svarbiausias žmogus jo gyvenime, tad tikriausiai apsirengia brangiais, įmantriais drabužėliais, – tiesą sakant, vien apatiniais, – užsimeta neperšlampamą apsiaustą ir išdygsta Malo bute. Ultimatumą pateikia jiedviem dar nespėjus išeiti iš koridoriaus: „Palik tą merginą ir galėsi vėl mėgautis seksu su manimi.“ Minutėlę kitą jis gal net priešinasi, mėgina aiškinti mylįs naująją draugę labiau nei ankstesnes, o tada ji atsisagsto lietpaltį, kad parodytų jam juodus nėriniuotus apvadus, varžančius balsvai kremines krūtis ir vos dengiančius nutūpimo aikštele vadinamą bikinio plotą, ir jis praskysta. Pradeda grabinėti jos apatinius, plėšti nuo kūno, – jai tai nė motais, ji gali sau leisti pirktis juos krūvomis, – ir paima ją čia pat, prispaudęs prie koridoriaus sienos. O vargšė nieko neįtarianti jo draugė dar ilgokai laukia skambučio ir nė nenutuokia, kad prieš pamesdamas Malas ją privertė dar ir apsikvailinti.

Kaskart, jam siūlant susipažinti su Nova, nusiteikdavau būti išspirta lauk iš jo gyvenimo. Keturis kartus atšaukiau numatytą susitikimą, kad galėčiau ilgiau su juo pabūti. Noriu būti tikra, jog mūsų seksas bus toks puikus, kad jis negalvos apie jokią kitą merginą. Neketinu išnykti iš jo gyvenimo nė nespėjusi susitikti su savo varžove. Bet negaliu ir vėl atšaukti susitikimo. O po jo turiu pasistengti nepalikti jo vieno taip ilgai, kad ji galėtų prieiti ir išdėstyti savo reikalavimus.

Bare trys lankytojai vyrai – du prie pagrindinio stalo žaidžia biliardą, trečias sėdi prie baro ir siurbčioja savo gėrimą – ir baro padavėjas. Jos niekur nematau. Mudu truputį pavėlavome – dėl mano kaltės, mat prieš pat mums išeinant tyčia suviliojau Malą jo nuomojamame bute prie koridoriaus sienos, – tad ji tikrai jau turėtų būti čia. Iš džiaugsmo man virpteli širdis. Gal išėjo, o gal negalėjo ateiti – šiaip ar taip, mano egzekucija atidedama. Galų gale man neteks susitikti su ta Nova akis į akį; dar vieną dieną galėsiu pasiturėti savo vaikiną.

Staiga kitame gale erdvios prirūkytos salės su apskritu baru ir dideliais žaliais amerikietiškojo biliardo stalais atsidaro juodos rožiniu biliardo stalo ženklu pažymėtos durys, vedančios į tualetus, ir įžengia ji. Iš karto suprantu, kad tai ji. Nusišypso mums, mosteli ranka, ir tą pat akimirką pajuntu sau už nugaros stovintį Malą nušvintant ir atsakant jai šypsena. Karštligiškai stengiuosi bent kiek nuoširdžiau šyptelėti, o mano sąmonę viena po kitos žaibu perskrodžia trys mintys:

1. Jis man nepasakė, kad ji juodaodė.

2. Jis man neužsiminė, kad ji tokia neįtikimai graži.

3. Mudviejų su Malu draugystė baigta.

Malas nuperka mums po kokteilį ir eina žaisti biliardo partijos su vyru, sėdinčiu prie baro. Jiedu šiek tiek pažįstami, be to, jis aiškiai nori palikti mudvi vienas, kad susipažintume ir iškart susidraugautume. Tarsi tai galėtų kada nors įvykti...

Matau ją nužvelgiant mane, įvertinant skubriu, prityrusiu žvilgsniu, bet negaliu perprasti jos minčių. Šiuo atžvilgiu jiedu su Malu panašūs: geba nuslėpti savo mintis po nieko nesakančia veido išraiška ir malonia šypsena. Vilkiu tą pačią palaidinę, kaip ir aną vakarą, kai susipažinau su Malu. Ji mano talismanas, mano sėkmės amuletas ir apsaugos priemonė nuo šios „draugės“ keliamos grėsmės. Prie palaidinukės priderinau džinsus ir iš Kandisos pasiskolintus nuostabius sandalus, papuoštus pusbrangiais akmenukais. Kelias valandas kruopščiai dariau makiažą, kad atrodyčiau tarsi esanti be jo. Noriu atrodyti natūraliai, kasdieniškai, klasiškai.

Iš karto pasakysiu, kad ji ruošdamasi susitikimui tokių rūpesčių neturėjo: ant veido nematyti nė kruopelės makiažo, bet oda spindėte spindi, rudos akys didžiulės, blakstienos natūralios ir tokios ilgos, kokių dar niekada nesu mačiusi. Ilgos juodos jos kasytės su šen bei ten įpintų rudų ir šviesių plaukų sruogelėmis laisvai krinta abipus veido, o savo tobulų formų kūną ji aprengusi paprastais džinsais, berankove palaidine ir juodu megztuku, priekyje išsiuvinėtu juodais karoliukais.

– Vyrai tikri kvailiai, tiesa? – užkalbina mane Nova.

Mintyse užverčiu akis į lubas: ji, žinoma, mano, kad norint susidraugauti visai dera kritikuoti vyrus.

– Nors iš tiesų turėčiau sakyti, kad šis vaikinas, – ji duria pirštu į mano mylimąjį, – yra kvailys.

Nieko neatsakau. Ji nesugundys manęs juodinti savo vaikino, kad artimiausioje ateityje jis „netyčia“ apie tai sužinotų.

– Malas nesiliauja pasakojęs apie tave, – sako ji. – Puikiai jį pažįstu, tad spėju nuolat šnekant ir apie mane.

„Pasipūtusi kalė“, – pamanau sau.

– Nieko čia bloga, tiesiog jis mano, jei nuolat sakys, kokia aš puiki, ir kas dvi sekundes kartos, kokia nuostabi tu, mudvi patikėsime jo žodžiais ir kiekvieną akimirką, praleistą ne su juo, norėsime būti kartu. – Ji nusišypso plačia atvira šypsena, mano įsivaizdavimu, daugeliui vyrų sukeliančia beprotišką aistrą – taip filme „Graži moteris“16 šypsosi Džulija Roberts. Nuo šypsenos jos veidas nušvinta, tokia šypsena galėtų sužadinti visus vyro smegenyse esančius malonumų – ne tik lytinių – centrus. Sudirginusi vyro smegenyse draugystės sritį bet kuri taip atrodanti moteris išties galėtų priversti pamesti galvą iš aistros ir meilės. Nenuostabu, kad Malas ja tiesiog kliedi.

– Suprantama, tokios kalbos gali duoti ir visiškai priešingą rezultatą, – priduria Nova.

Jos lūpos nuostabios. Kartą kažkas – man rodos, Vinsas – tokias putlias lūpas pavadino „tinkamomis čiulpti“. Kuris vyras nenorėtų suspausti tokių lūpų savo bučiniu ar jausti, kaip jos apsižioja jam kotą, kad sukeltų didžiausią ekstazę? Kaip Malas gali to netrokšti? Mintyse greitai pakoreguoju scenarijų, pagal kurį ji priverčia jį palikti naujausią savo merginą: po to jiedu ne šiaip dulkinasi atsirėmę į koridoriaus sieną, o užsiima aukščiausios prabos oraliniu seksu. Turint tokias lūpas... Ji kilsteli ranką ir pirštais paliečia sau burną, slapta mėgindama persibraukti lūpų kampučius (panašiai darau ir aš, imdama baimintis, kad nelabai kruopščiai nusivaliau lūpas servetėle), ir tada aš susigriebiu spoksanti į jos lūpas.

– Žinau, kad manęs nemėgsti, Stefani, – sako ji. Nesišypso. Kalba visiškai rimtai. – Ir nesistebiu, nes tas kvailys tikriausiai nesiliaudamas tauškia apie mano dorybes. Būtų daug geriau, jei pasakotų tik bloga. Noriu pasakyti, kad Malas yra kvailys, nes mano, jog nuolat keliant į padanges kurį nors žmogų galima paskatinti kitus jį pamėgti. Nežinau kaip tau, bet man reikia labai daug laiko, kad pavadinčiau žmogų savo draugu. Be to, siekdama tavo draugystės, greičiausiai jau iš pat pradžių esu neigiamai vertinama, ir tai Malo nuopelnas. – Vėl toji šypsena. – Vis dėlto norėčiau geriau tave pažinti. Kas žino, gal kada nors ir susidraugausime? Tu pirmoji, su kuria draugaudamas Malas... Dar nesu mačiusi, kad ką nors būtų taip įsimylėjęs.

– Net tavęs taip nemylėjo? – lepteliu. Netikiu nė vienu jos žodžiu.

– Manęs? – Jos veide šmėsteli nesuvaidinta nuostaba. – Manai, kad jis kada nors ką nors jautė man? – Ji prispaudžia plaštaką prie tobulos savo krūtinės ir vis dar nustebusi palinksta į priekį. – Man? – Ji papurto galvą negalėdama patikėti savo ausimis, atsiremia į kėdės atlošą ir staiga man atrodo susirūpinusi. Liūdna. Prislėgta. Tokia jos veido išraiška trunka vos akimirką, bet ji matyti. Šmėsteli ir vėl pradingsta. Tie jausmai tokie tikri, kad ji net nesuspėja jų paslėpti nuo manęs po linksmumo kauke.

– Dėl to tau tikrai nėra ko jaudintis, – apsilaižiusi lūpas ir mėgindama vėl nutaisyti ankstesnę veido išraišką sako Nova. – Jis niekada... – Ji nutyla ir nieko nematančiomis akimis įsistebeilija tiesiai prieš save, tarsi ieškodama žodžių. – Būdama aštuoniolikos beprotiškai jį įsimylėjau. Maniau, kad jis – „tas vienintelis“. Buvau taip pametusi dėl jo galvą, kad man atrodė, jei jau drauge užaugome, tai ir jis man galbūt jaučia tą patį. Vieną dieną nusprendžiau viską jam pasakyti, bet, man nespėjus nė žodžio ištarti, jis užbėgo už akių pareikšdamas niekuomet negalėsiąs puoselėti tokių jausmų merginai, su kuria jį siejanti tik draugystė. Kitaip sakant, man. Manau, kad tai tiesa. Ir, jei atvirai, net džiaugiuosi. Tuo metu man plyšo širdis, bet tapę pora ir vėliau išsiskyrę, nebūtume galėję likti draugai. O Malas... Be jo neįsivaizduoju savo gyvenimo. Jis visuomet šalia, ir būtų tikra tragedija, jei pasitrauktų vien dėl to, kad mėginome tapti mylimaisiais. Taigi ne, jis niekada nebuvo manęs įsimylėjęs. Nė trupučio.

Savo atvirumu ji mane sugėdina. Kaltinau ją visokiomis nebūtomis nuodėmėmis, o iš tikrųjų ji gyvena su sudaužyta širdimi ir nuo visų tai slėpia. Sako, kad žaizda jau užgijusi, tvirtina, kad visa išėjo į gera, bet ar bent viena mūsų neturi mažytės amžiams sudaužytos širdies kertelės, kurios negali išgydyti net stebukladaris laikas?

Vėl pažvelgiu į Novą, ir staiga ji tampa dar gražesnė. Anksčiau grožio teikė jos seksualumas ir tai, kad buvo mano konkurentė, dabar – nuoširdumas. Dėl to ji atrodo dar dieviškesnė. Man tikra mįslė, kaip Malas gali jos nemylėti.

Tuščiu žvilgsniu ji žvelgia tiesiai prieš save truputį pakreipusi galvą ir šiek tiek suraukusi kaktą, lyg ką skaičiuotų ar raustųsi po atminties klodus ieškodama gyvybiškai svarbios informacijos. Staiga atitoksta ir kreipiasi į mane.

– Manai, kitos merginos irgi apie tai pagalvodavo? – paklausė ji, tarsi mudvi būtume nepertraukiamai kalbėjusios. Įrėmusi į mane savo didelių tamsių akių žvilgsnį ji laukia, kol susivoksiu ir paaiškinsiu, ką manė tos merginos.

– Apie ką pagalvodavo? – nesupratau.

– Kad Malas mane myli. Maniau, jos manęs nemėgo, nes jis visoms išūždavo ausis savo maldele mylėk mane, mylėk mano draugę, kad kaip tik dėl to jos atsukdavo man nugarą. O dabar man dingtelėjo, kad... Tikiuosi, jos nemanė, kad aš ir jis... Dieve, jos, matyt, manęs nekentė. – Novos žvilgsnis vėl nukrypsta ten, kur ką tik buvo įbestas, o mintyse ji greičiausiai perkrato visas turimas žinias apie Malo praeitį. – O jei dėl nenusisekusių santykių su Malu jos kaltino mane? – garsiai ima svarstyti ji. Staiga išsprogina akis, perveria žvilgsniu ir visu kūnu palinksta arčiau manęs. – O jei jos manė, kad aš verčiu jį nutraukti tuos santykius? Kad susipažinusi su jomis ateinu į Malo namus ir, naudodamasi tuo, ką jis man jaučia, reikalauju baigti tas draugystes? Arba net siūlau sekso paslaugas, kad jis paliktų tas merginas?

Kokia sarmata. Sėdėdama ant kėdės truputį susigūžiu, skruostus užlieja sodrus raudonis, išduodamas mano prakeiktą gėdą.

Į mane žiūrinti Nova iš nuostabos išpučia akis. Laukia, kad paneigčiau jos žodžius ir nuraminčiau, bet mato mane raustant kaip vėžį ir nė nemėginant jos guosti.

– Tu irgi taip manei, tiesa? – klausia ji.

Nusuku žvilgsnį į šalį, pasiimu savo taurę ir nuleidusi galvą gurkšteliu vyno, o ji sunkiai atsidūsta, užsidengia delnu akis ir papurto galvą.

– Žinai, kas blogiausia? – taria ji neatitraukdama rankos nuo akių, tik truputį praskėtusi pirštus, kad kalbėdama galėtų mane matyti.

Aš papurtau galvą per daug gėdydamasi kalbėtis su moterimi, kuriai skirtais epitetais vos prieš kelias minutes buvau pasiryžusi išrašyti tualeto sienas.

– Iki šiol man niekada nė netoptelėjo, kad kaip tik dėl to nė viena buvusių Malo merginų manęs nemėgsta. Tiesą sakant, maniau, jog tos antipatijos priežastys dvi: nuolatinis jo tauškimas, kokie mudu artimi, ir mano asmeniškos savybės. – Ji priglaudžia delnus sau prie skruostų ir atrodo gerokai nelaiminga. – Kartais mano naivumas mane erzina. Kaip aš nepagalvojau? – aiškiai suirzusi ji sunkiai atsidūsta. – Kaip nepagalvojau...

– Kita vertus, tai savotiškas komplimentas, – sakau mėgindama ją paguosti.

– Kaip suprasti? – nustemba Nova.

– Kiekvienai tų merginų tu padarei įspūdį. Įsivaizduok, kaip būtų skaudu, jei jos būtų su tavimi susipažinusios ir apskritai nieko apie tave nemaniusios. Malas iškelia tave į padanges, o paskui jos pamato, kad esi visai negraži eilinė mergina. Juk tai būtų siaubinga.

Ji vėl man nusišypso.

– Tu labai miela. Nenorėčiau, kad žmonės nekęstų manęs dėl nebūtų priežasčių, bet malonu, kad mėgini mane paguosti.

– Jaučiuosi kalta.

– Dabar, kai sužinojai tiesą, tikiuosi, suteiksi man progą? Malas man svarbus, be to, mėgstu žmones, teikiančius jam laimės. O tu teiki. – Džiugiai šypsodamasi ji gūžteli pečiais. – Norėčiau, kad pamėgintume susidraugauti.

Jos atvirumas nervina. Ji elgiasi taip, tarsi būti atvirai ir sąžiningai visiškai nesudėtinga, netgi paprasta. Tarsi atvirumas nekeltų daugybės sunkumų. Kol nesutikau Malo, o dabar ir jos, apskritai nepažinojau žmonių, kad būtų tokie sąžiningi ir dėl to visiškai nesuktų sau galvos. Kaip gali naktį ramiai miegoti, jei žinai, kad kitiems pasirodei ne iš geriausios pusės? Kad žmonės pamatė tave ne tokią, kokią norėjai parodyti pasauliui?

Žvilgteliu į Malą: jis stebi, tyrinėja priešininko figūrą ir nori sužinoti apie jį kuo daugiau, kad laimėtų partiją ir pelnytų prizą. Mano dėmesys vėl nukrypsta į Novą. Ji geriausia Malo draugė ir nepaprastai svarbus žmogus jo gyvenime. Mudviejų santykiai klostysis daug sklandžiau, jei ji bus šalia. Arba jei jos apskritai nebus.

Nusišypsau jai.

– Gerai, pamėginkime.

Nova atsako man šypsena, ir aš staiga suprantu, kad sąžiningumas, atvirumas ir meilė Malui ją tikriausiai pražudys.

– Ir dar žinote ką? O jei darai visa, kad judviejų su vyru santykiai būtų idealūs, kad jūsų gyvenimas būtų kuo prasmingesnis ir nuostabesnis, jei stengiesi sukurti šiltus, jaukius namus ir laimingą, įdomų gyvenimą, nes niekada nieko daugiau netroškai, tik kad vyras tave mylėtų? O jei myli jį iš visos širdies, bet žinai, kad to neužtenka? Ir tikriausiai niekada neužteks – kad ir kokia puiki, kitų nuomone, tavo išvaizda, vis tiek žinai viduje esanti palūžusi. Ir kad jis nusipelno geresnės. Jis nusipelno moters, kuriai atidavė antrą savo širdies puselę, bet tu taip trokšti jo sau, kad niekaip negali paleisti. Ką tada darysi?

– Man reikia su tavimi pasikalbėti, – paskambinęs sako jis.

Pirštais stipriai suspaudžiu ragelį, bet natūraliai reaguoti negaliu, mat esu darbe. Žinau, kad dėl visko kalta ji.

Malas jai davė mano telefono numerį, ir per pastaruosius du mėnesius mudvi šešis kartus buvome susitikusios gerti kavos. Kiekvieną kartą ji atnešdavo man ko nors valgomo – torto, sausainių, avižinių paplotėlių, apskritų akytų bandelių, sklindžių, pyrago. Pagaliau neapsikentusi paklausiau, ar, jos nuomone, mane reikia atpenėti, o ji paaiškino mėgstanti vaišinti draugus savo kepiniais. Paskui pridūrė nenorėjusi įžeisti ir daugiau niekuo manęs nevaišinsianti. „Ne, ne, – tuomet atsakiau aš, – žinoma, vaišink, tai labai miela.“ Bet visa buvo tik vaidyba. Kaip ir tąkart, mums susipažinus. Tai moteris amžiams sudaužyta širdimi: jos akyse atsispindi stropiai tramdoma kančia, ji kalba nuleistu balsu, žiūri į tolį tuščiu žvilgsniu ir apsimeta nežinanti, kad atbaidė visas ankstesnes Malo merginas. Visa tik vaidyba.

– Ar galime susitikti, kai baigsi darbą? – klausia Malas.

„Na jau ne, – pamanau sau iš paskutiniųjų stengdamasi nutaisyti žvalų, o ne rėksmingą siaubo persmelktą balsą ir sakydama sutinkanti, – taip tyliai kaip kitos aš nepasitrauksiu. Jei reikės, kausiuos su ja, stosiu į moterų dvikovą. Aš jo neprarasiu.“

Vėliau atėjusi į aludę atsistoju prie baro ir imu jo dairytis tabako dūmuose skendinčioje žmonių minioje. O jį pamačiusi, kaip visuomet, prarandu žadą ir pajuntu suspurdant širdį. Jis žvelgia į savo bokalą giliai susimąstęs, bet nesusirūpinęs. Toks romus. Nesu tikra, ar šis žodis tinka vyrams. Bet jam apibūdinti kaip tik. Slapta stebėdama atkreipiu dėmesį, kad jis visuomet ramus. Rodos, niekas nedrumsčia jam ramybės. Jei kartais ir jaučiasi prislėgtas, puikiai tai slepia po apgaulinga išore, spinduliuojančia ramybę ir giedrą nuotaiką.

Novai jis nepriklauso, paprasčiausiai nepriklauso.

– Labas, – pasisveikinu prisiversdama plačiai nusišypsoti, nors sėsdamasi ant kėdės priešais jį viduje visa tirtu.

Jo veide irgi nušvinta šypsena, ir visa meilė, kurią jam jaučiu, staiga iškyla į mano sielos paviršių. Nė akimirką negaliu įsivaizduoti savo gyvenimo be jo.

– Labas, Stefa.

Jis atsistojęs pakšteli man į skruostą, lūpų karštį jaučiu dar ilgai, kol jis eina prie baro ir grįžta nešinas mano gėrimu.

– Klausyk, – sako nedelsdamas, – eisiu tiesiai prie reikalo. Jei atidėliosiu, apskritai nepasakysiu to, ką turiu pasakyti. O tai, kaip įsitikinome aiškindamiesi mano vardo istoriją, ne pats geriausias kelias.

Paprastai daugiau kaip dviejų taurių vyno negeriu. Būdama paauglė dažnai prisilupdavau kaip reikiant, iki soties prisisvaigdavau, kol supratau, kad daugiau neverta. Bet šią akimirką trokštu vienu atsikvėpimu išgerti ir priešais stovinčią, ir dar kelias taures vyno. Kad jam sakant, ką ketina pasakyti, būčiau apsvaigusi. Drebančia ranka pakeliu priešais stovinčią taurę ir vienu mauku pusę nugeriu. Kitą pusę gėrimo pasilieku, jei kartais prireiktų prieš išeinant šliūkštelėti jam į veidą. Tada po kelių akimirkų skelčiau antausį, išeičiau į gatvę, susistabdyčiau taksi ir važiuočiau į Novos restoraną aiškintis santykių. Paskui – nelygu, kaip toliau klostytųsi įvykiai, – praleisčiau vakarą verkdama ir galiausiai užmigčiau – arba atsidurčiau ligoninėje.

– Aptariau tai su Nova, – ištaria jis.

Ne, aš neatsidursiu ligoninėje, ten atsidurs ji. Ir ilgam, labai ilgam.

– Turiu tau pasakyti. Mūsų santykiai darosi rimti. Tai yra jaučiu, kad mūsų santykiai rimti, ir kol nenuėjome dar toliau, noriu, kad žinotum, kas iš tiesų esu. Manau, būtų teisinga, jei visa tai sužinotum ir pati galėtum spręsti, ar galėsi susidoroti su problema.

Vos tik į nerimo slopinamas mano smegenis prasiskverbia suvokimas, kad jis nekalba apie santykių nutraukimą, krūtinėje atlaisvėja baimės, pykčio ir pasipiktinimo spyruoklė. Priešingai, jis kalba apie tolesnę draugystę, kalba taip, tarsi mudviejų bendra ateitis priklausytų vien nuo mano sprendimo.

– Nė vienai buvusių savo merginų nesu šito sakęs. Todėl pirmiausia turėjau pasitarti su Nova. Tai ir jos gyvenimo dalis, tad atskleisdamas savo paslaptį kartu atskleisčiau ir jos. Jos manymu, jei tu, kaip man atrodo, jauti man tą patį, ką ir aš tau, turiu tai pasakyti, nes ji nori, kad liktume drauge.

Man dilgteli sąžinę: aš neteisingai ją kaltinu. Ir vėl. Bet sąžinės graužatis tik smulkmena, nes ji ir vėl veliasi į reikalą, nors jis turėtų būti tik mudviejų. Kodėl jam būtina viską sieti su ja? Viską. Ar apskritai gyvenime bent kartą yra ką nors nusprendęs savarankiškai, neatsiklausdamas jos?

Jo rankos lėtai slysteli staleliu, o pirštai susipina su manaisiais.

– Dievinu tavo rankas, – žiūrėdamas į jas sako Malas. Paskui pažvelgia man tiesiai į akis. – Myliu tave.

Širdyje vėl sukunkuliuoja visi mano jausmai Malui. Jis tuos žodžius ištaria taip lengvai... Tarsi nuolat, o ne pirmą kartą juos tartų.

Prasižioju, bet jis prispaudžia pirštus man prie lūpų.

– Ne, nesakyk, kad ir tu mane myli, – prieš atitraukdamas ranką prašo jis. – Nenoriu, kad jaustumeis spaudžiama. Juolab kad dar ne viską žinai. Nenoriu, kad jaustumeisi priversta likti su manimi tik todėl, kad tai pasakei. – Jis užsimerkia, suraukia antakius ir kresteli galvą. – Anksčiau nesu to pasakojęs. O tiems, kurie tai žino jau seniai, nė aiškinti nieko nereikia. – Jis perveria mane žvilgsniu ir susikaupia.

– Mano mama, su kuria, tikiuosi, vieną gražią dieną susipažinsi, serga maniakine depresija. Žinau, kad šiandien žmonės šią ligą vadina dvipole depresija, bet mes visuomet vadindavome maniakine depresija, galų gale ir pati mama ją taip vadina. Taigi. Kai dabar kalbu apie šią ligą, ji neatrodo tokia baisi, bet iš tiesų yra tokia. Nuo pat vaikystės, kiek tik siekia atmintis, ji mūsų visų gyvenimo dalis. Ar žinai, kas yra maniakinė depresija? – klausia Malas staiga suvokdamas, kad aš gal nė nenutuokiu, apie ką jis kalba.

Linkteliu galvą. Aš žinau.

– Bet ji ne pamišėlė, – netikėtai supykęs priduria Malas. – Kas taip mano...

– Aš taip nemanau, – įsiterpiu, pirštais stipriai spausdama jam rankas. – Ir niekada taip nemanysiu. Niekada.

– Turi žinoti, kad ji visada bus svarbiausia. Visada. Štai kodėl turiu tau viską pasakyti jau dabar, kol mūsų santykiai netapo dar artimesni. Nenoriu, kad mūsų draugystė nutrūktų dėl mamos ligos, bet būtų nesąžininga, jei to nežinotum. Ar supranti, ką turiu omenyje?

Linkteliu. Mano kūną, ląstelę po ląstelės, užlieja ramybė. Nejuntu nei baimės, nei nerimo, tik ramybę. O tada giliai manyje kažkas ima skleistis, plėstis nelyginant kūdikio gemalas. Jaučiu, kad tai auga, ima gyventi savo gyvenimą, pripildo mane, persmelkia visą kūną, širdį ir protą. Man prireikia kelių sekundžių suvokti, kas tai: pirmą kartą per daugybę metų pajuntu, ką reiškia turėti viltį.

– Žinau, kad žmogus, ką tik pradėjęs su manimi draugauti, toli gražu nesitiki išgirsti niekada nebūsiąs man pats svarbiausias, bet tikrovė tokia. Jau daug metų man nereikia nieko daryti, paprastai viskuo pasirūpina Novos tėvai, bet jei mamai manęs prireiktų, turėčiau viską mesti ir būti su ja. Supranti?

Nusišypsojau Malui. Jis sako kaip tik tai, ką noriu išgirsti, kas pasėja manyje vilties sėklą.

– Noriu papasakoti vieną istoriją, – sakau jam. – Tikrą istoriją apie save. Tikiuosi, iki man baigiant kalbėti suprasi, kodėl turiu tau ją papasakoti ir kodėl džiaugiuosi, kad papasakojai apie save. – Mano žodžiai nejučia nuskamba dramatiškai.

Kaip ir Malas, nesu pratusi kam nors pasakoti tokių dalykų, todėl mano kalba atrodo kupina įtampos. Pamatę mane žmonės daro savo prielaidas ir skleidžia apie mane gandus. Jie retai ko nors klausia, o aš niekada nieko jiems nepasakoju.

Mano istorijai artėjant prie pabaigos, tą akimirką, kai turi nuskambėti frazė „ilgai ir laimingai gyveno“, o aš jos taip ir neištariu, jis mane pabučiuoja. Pabučiuoja ir kai ką man pažada.

Visi mes žadame. Ir tikiu, kad visi ketiname savo pažadus tesėti. Malas irgi nori tesėti ką pažadėjęs, bet šiuo metu, žinoma, nesuvokia (manau, mes abu nesuvokiame), kaip brangiai jam tai atsieis.

– Taigi labai gerai, kad judvi atsiprašėte ir pasiaiškinote, kodėl taip elgėtės, bet kitą kartą sumaniusios ką nors apšnekėti turėtumėte prisiminti, kad nežinote visos tiesos. Turėtumėte pagalvoti, kad žvelgiant iš šalies kai kurių žmonių gyvenimas atrodo tobulas, o iš tiesų gali būti labai netvarus ir slegiamas daugybės problemų.

Be to, turėtumėte pagalvoti, kaip pačios jaustumėtės, jei jūsų narstomi po kaulelį žmonės stovėtų čia pat, jums už nugaros. Taip, teisingai, kaip jaustumėtės jūs, nes akivaizdu, kad judviem nusispjauti, ką galėtų jausti kiti.

Nutilusi nuožmiu žvilgsniu dar kartą perveriu tas dvi priblokštas moteris ir vėl išeinu iš drabužinės. Įlipu į automobilį, įkišu raktelį į spynelę, bet nepasuku. Nevažiuoju.

Žvelgiu pro priekinį stiklą. Man ne tik būtina susirasti kitą sporto klubą, bet ir žūtbūt pradėti naują gyvenimą.

– Man reikia delfino.

– Gerai, – sutinka mama.

– O kur tu jį laikysi? – klausia tėtis.

– Vonioje, – paaiškina jis tėčiui. Ir vėl kreipiasi į mamą, nes tėtis, kaip mama sako, darosi nesukalbamas. – Man tikrai reikia delfino.

– Gerai, – vėl neprieštarauja ji.

– Ką reiškia „gerai“? – klausia tėtis mamos.

– O ką tau reiškia „gerai“? – atsako ji jam.

– Ketini pirkti jam delfiną?

– Jei jam jo reikia, kodėl ne?

– Tikrai galėsiu turėti delfiną? Tikrą gyvą delfiną?

– Taip.

Jis nusišypso mamai. Ji geriausia mama pasaulyje.

– Kada? – klausia jis mamos. – Kada jį gausiu?

– Na, ketinu pradėti jam taupyti, bet tai užtruks. Manau, jie gana brangūs, nes auksinė žuvelė kainuoja apie pustrečio svaro, taigi delfinai, – o jie tikrai labai dideli, – daug kartų brangesni. Ir daugiau ėda. Be to, mums prireiks didesnės vonios arba net atskiro vonios kambario, nes juk būtina turėti dušą ir panašiai. Bet, jei tau reikia delfino, aš tikrai ketinu jį nupirkti. Tiesa, savo uždirbtus pinigus turėsime leisti tik maistui, drabužiams ir sąskaitoms apmokėti. Todėl, ko gero, kurį laiką nevažiuosime atostogų, galbūt nepirksime naujų kompiuterinių žaidimų – taupysime delfinui. Ar sutinki?

Leo nusišypso ir linkteli galvą.

– Gerai. Šiandien jau per vėlu, bet rytoj paskambinsiu ir atšauksiu mūsų būsimą kelionę į Portugaliją. Gaila, kad negalime ten vykti ir apžiūrėti šalies, bet delfinas svarbiau.

– Negalime važiuoti į Port-galiją? – išpučia akis Leo.

Jie turi skristi lėktuvu ir visa kita... Ričardui, Deividui ir Martinui jis ketina parodyti savo nuotraukas – mama žada fotografuoti iš lėktuvo. Nė vienas jų dar neskridęs lėktuvu. Be to, mama jam rodė Portugalijoje užsakyto balto namelio ir baseino, įrengto tiesiog užpakaliniame kieme, nuotraukas. Jis galėtų jame plaukioti.

– Deja, ne, mielasis. Nepamiršk, kad taupome delfinui.

– Bet aš noriu į Port-galiją.

– Man labai gaila. Negalime sau leisti ir viena, ir kita. Tu jau didelis berniukas ir dabar turi labai rimtai apsispręsti. Arba perkame delfiną, arba važiuojame atostogų. Kodėl tau neužlipus į savo kambarį ir ramiai nepasvarsčius, ko labiau nori? Man gerai ir vienaip, ir kitaip.

– Gerai, – atsako jis ir grįžta į savo kambarį prie knygos su delfinų paveikslėliais.

Nieko tokio. Jei jam leidžiama turėti delfiną, kitą kartą jis paprašys ryklio.

Kartais gyvenimas būna išties neteisingas.

Leo, penkerių su puse metų

9

Jokių pokyčių. Dar šešios dienos – ir jokių pokyčių.

Šiandien turiu viską pasakyti savo tėvams. Žinau, vos man pasakius ir nespėjus pakabinti ragelio ant svirtelės, jie jau bus čia: visa Kumalisių delegacija ir vienas Veikenas. Vyliausi, kad padėtis pagerės, ir Leo atsibudus galėsiu jiems viską papasakoti, bet jis neatsibunda. Kol kas. Jis dar nepabudo. Įtraukti į šį reikalą daugiau žmonių reiškia susitaikyti su mažyčiu pralaimėjimu. Pripažinti vykstant tai, su kuo Keitas ir aš patys vieni negalime susitvarkyti. Mums reikia pagalbos.

Įžengiu į skendinčią tamsoje kavinę pro lauko duris ir nuskubu išjungti signalizacijos, pypsinčios užpakalinėje pastato dalyje nelyginant laiką iki pasaulio pabaigos skaičiuojantis mechanizmas, kol ji dar nesuveikė ir kavinės neapspito pusė visų Rytų Sasekso policijos pajėgų. Kartą taip jau yra buvę. Pernai mudu su Leo atėjome į kavinę pasiimti kelių fėjos milžinės pyragėlių, mano iškeptų popietės vaišėms, ir aš nežinia kodėl tris kartus surinkau neteisingą kodą. Nespėjome nė susivokti, kaip mus supantį pasaulį staiga nutvieskė mirksinčios mėlynos šviesos ir pasirodė kone visas pulkas policininkų, pasirengusių sučiupti nusikaltėlį, besikėsinantį įsilaužti į mūsų kavinukę. Tokia greita reakcija ir atskubėjusių pareigūnų gausa mus su Leo gerokai įbaugino: berniukas laikėsi įsikibęs į mane, tikėdamasis mano apsaugos, o aš taip pat stipriai įsitvėriau jo, kad būčiau pasiruošusi žengti žingsnį į priekį jo užstoti ir kad atlėgtų mane kaustantis siaubas. Tą kartą Keitas kaip tik buvo tarnyboje, tad atvažiavo kartu su kitais ir, žinoma, nesitvėrė juoku, kad jo žmona kolegoms policininkams pasirodė esanti visiškai paika, mat neteisingai surinko savo pačios kavinės apsaugos sistemos kodą. Mintyse jau girdėjau, kaip grįždami į policijos skyrių jie šaiposi: „Juk tai aiškiaregių kavinė, kaip ji galėjo nežinoti kodo?“ Policijai išvykus, Leo šis įvykis pasirodė esąs „kietas“, bet pyragėlių nei jis, nei aš jau nebenorėjome. Todėl, užuot juos valgę, automobiliu nuvažiavome į Kemptauną^17 iki vėlumos dirbančiame prekybos centre nusipirkti ledų. Vėliau paskambinau Eimei ir pasakiau pakeitusi kodą, o ji prisiminė ką tik pati jį pakeitusi, nes andai jai skambinęs Keitas ir priminęs, kad mudviejų apsaugos sistemos kodas jau senokai neatnaujintas. Argi ji man nepranešusi? Ak, negali būti! Ir, ak, ar tikrai policininkai iš manęs juokęsi net pilvus susiėmę? Ir argi Keitas man tikrai nesakęs, kad man labai pasisekė – negavau baudos už sugaišintą policininkų laiką?

Jei jųdviejų taip gerai nepažinočiau, manyčiau, kad anąsyk jie buvo susimokę, bet Keitas į tai žiūri labai rimtai, o Eimė iš prigimties nelinkusi krėsti tokių storžieviškų pokštų.

Išjungusi signalizaciją švysteliu rankinę ant rašomojo stalo, stovinčio mažyčiame kambarėlyje, vadinamame kontora; jame laikome valymo reikmenis. Tamsoje garsiai tarkšteli mano raktai ir tas tarškesys nuaidi per visą lankytojams skirtą patalpą, kurioje yra prekystalis ir kavos aparatas.

Užsidegu virtuvėje šviesą ir ji, – ryški, atspindima visų metalinių ir baltų paviršių, – trumpai mane apakina. Pasiraitoju rankoves, iš stalčiaus išsitraukiu ir užsitempiu tinklelį plaukams, nuo kablio prie durų nukabinu ir prisijuosiu prijuostę. Tada žingteliu prie didelės metalinės kriauklės ir švariai nusiplaunu rankas.

Kol Keitas budi prie Leo, ketinu iškepti kelis pyragus ir bandelių, kad Eimei kelias dienas nereikėtų rūpintis jų užsakymu. Vargšė Eimė jau ilgiau nei dvi savaites viena tvarkosi mano kavinėje „Žvaigždžių pakerėti“ ir dar nė karto nepasiskundė. Nė žodžiu neužsiminė, kokia jaučiasi nuvargusi, kad baigiasi maisto ištekliai, kad jai reikia daugiau grynųjų prekėms užsakyti. Dirbo, lyg viskas būtų kaip visuomet, todėl man nėra ko nerimauti.

Sėdžiu su Leo kavinėje, pačiame valgomosios salės gale.

„Voras ilgakojis aukštyn vamzdžiu korės“, – dainuoju. Pasilenkiu virš Leo sukdama riešus ir taukšėdama pirštais, o jis, susidomėjęs ir susižavėjęs, pakelia į mane dideles tamsiai rusvas akis. Burnytė prasižioja, veidelyje nušvinta šypsena.

Leo vos trys mėnesiai, ir aš abejoju, ar jis tiek daug supranta, bet šią dainelę ir „Aplink sodą, aplink sodą kaip meškutis“ jis, rodos, mėgsta labiau už kitas mano dainuojamas. Kilsteli burnos kampučius ir išgurguliuoja panašų į juoką garsą, nuo kurio kiekvienai motinai net saldu. Žinau, kad man labai pasisekė – mano sūnelis angelas, ką tik gimęs stebuklas. Paguldytas į lovytę miega, noriai geria pieną, reaguoja, kai su juo žaidžiu. Esu mačiusi tiek daug iš visų jėgų kovojančių, įniršusių, nuo išsekimo ir pagalbos stokos palūžusių motinų, kad suprantu esanti palaimintoji. Taip pat suprantu, kad tai gali ilgai netrukti. Jis bet kada gali nuspręsti, kad per ilgai mėgaujuosi lengva dalia, kad man reikia patirti ugnies krikštą ir šio to išmokti apie motinystę. Kartais klausiu savęs, gal taip yra todėl, kad tam tikru savo sąmonės lygmeniu Leo suvokia, jog mudviejų poroje gali būti tik vienas neklusnus naujagimis ir kad šis vaidmuo dabar priklauso man? Valgyti man tikra kančia, nes jaučiuosi baisiai nelaiminga ir turiu tikrąja žodžio prasme kimšti maistą į gerklę, mat vis dar maitinu Leo krūtimi ir privalau rūpintis, kad nepritrūktų pieno. Labiausiai trokštu, kad mane kas nors apkabintų, pasirūpintų manimi, palepintų. Kad iškeltų iš gyvenimo lopšio ir pasūpuotų.

Mūsų pasirinktas stalelis stovi pačiame salės gale, o kavinė įsikūrusi netoli mūsų namų – Hovo rajone, vadinamame Poetų Kampu, mat gatvės čia vadinamos didžiųjų poetų vardais. Aš gyvenu Rosečio kelyje, iš ten per dešimt minučių pėsčiomis pasiekiu prie pat jūros esančią miesto dalį. Jei kalbėsime apie būstą, tai tokiam jaunam žmogui kaip aš labai pasisekė. Likus dviem mėnesiams iki Leo gimimo pardaviau butą Foresthile, kuriam, vos pradėjusi trečią dešimtį, buvau šiaip ne taip sukrapščiusi lėšų, kai žmonės dar nė negalvojo, kad pervažiavę šį Londono rajoną galėtų patekti į kitą, ir gavau pasakiškai daug pinigų. Foresthilas staiga tapo nepaprastai patrauklus žmonėms, neįperkantiems būsto beprotiškai pabrangusiame Dulviče. Už tuos pinigus įsigijau namuką su trimis miegamaisiais ir sodu Rosečio kelyje, man jų netgi šiek tiek liko.

Sėdėdama kavinėje ir žaisdama su Leo mąstau apie tai, kad reikia susirasti darbo. Jau daug mėnesių nedirbu ir mano santaupos grėsmingai tirpsta. Dar bent metus mudu su Leo galėtume padoriai gyventi, bet vėliau liksime nuogi basi ir be jokių santaupų. Svarstau, ar man neatnaujinus savo kvalifikacijos ir negrįžus prie ankstesnio ketinimo siekti psichoterapeutės karjeros. Nors greičiausiai jausčiausi kaip apgavikė. Kaip galėčiau klausytis žmonių, padėti jiems ir prireikus patarti, jei mano pačios gyvenimas toks susijaukęs? Aš geriausias pavyzdys, kaip NEREIKIA daryti. Kita vertus, argi ne tas, kuris nesugeba susitvarkyti gyvenimo, geriausiai mato, kur link eina kitas žmogus, ir gali jį sustabdyti?

Vis dėlto mintis, kad būčiau prižiūrima ir turėčiau kam nors atskleisti savo paslaptis, man neatrodo viliojanti.

Vienintelis kitas darbas, kokiam turiu reikiamų įgūdžių, yra padavėjos arba restorano valdytojos. Tai reiškia, kad turėčiau dirbti kintamu grafiku ir derinti darbą su Leo priežiūra. Gal mama sutiktų kelias dienas per savaitę atvažiuoti ir juo pasirūpinti, klausiu savęs. Bet paskui suprantu, kokia kvaila ši mintis: ji atidundėtų pirmuoju traukiniu pasirengusi pas mane nuolatos apsigyventi. Juk ji, kaip ir tėtis, Kordė bei teta Mer, atvirai mėgina sugundyti mane vėl grįžti gyventi į Londoną.

– Juk tau reikia darbo, tiesa? – klausia aukšta moteris juodais, tiesiais kaip styga, juosmenį siekiančiais plaukais, atnešusi man kavos.

Pakeliu į ją akis ir keliskart sumirksiu iš nuostabos. Gal garsiai mąstau? Moteris stovi prie manęs – aukšta kaip bokštas, milžiniška gražuolė deivė. Jos oda šviesi, kreminio atspalvio, akys truputį įkypos, tamsiai rudos, burna nedidelė, tobulos formos. Moteris vilki berankovę palaidinę, išryškinančią plokščią pilvą, mūvi gražiai prigludusius, pablukusius mėlynus džinsus su diržu, ant kurio stambios sagties puikuojasi užrašas „Diva“, – toks kavinės pavadinimas. Aplink bambą matyti įmantri tatuiruotė, ją sudaro ne tik gotiški, bet ir kandži^18 kilmės rašmenys, panašūs į japoniškus.

– Ar norėtum? – vėl klausia moteris. – Ar norėtum darbo?

Po šio klausimo ji užsikiša už ausies plaukus atidengdama daug mažyčių į ausį įvertų žiedelių.

– Ne, – atsakau.

Šioje kavinėje retai kada užimta ir pusė lankytojams skirtų vietų, o mano ragautos kavos, pyragų ir sausainių skonis niekuo neypatingas. Lankausi čia todėl, kad kavinė yra netoli nuo namų, – vienintelė Poetų Kampe, – ir todėl, kad deivei, rodos, visuomet malonu mus matyti, kad ji pašnekina Leo, lyg jis būtų gražiausias iš visų kada nors jos matytų vaikų. Įsidarbinusi čia neturėčiau ką veikti, ir po kelių savaičių ji mane tikriausiai atleistų. O man reikia pastovumo.

– Vaiką galėtum pasiimti, – priduria ji. – Jis sėdėtų pagalbinėse patalpose, mes įrengtume kūdikių stebėjimo sistemą, o kai būtume laisvos, galėtum atsinešti čia. – Ji apžvelgia tuščią kavinę ir vėl įbeda žvilgsnį į mane. – Didžiumą laiko berniukas vis tiek būtų salėje.

– Ačiū už pasiūlymą, bet ne.

Ji atsidūsta, prikanda apatinę lūpą.

– Tiek to, – taria.

– O kodėl siūlai man darbą? – dabar klausiu aš.

Porą retų kartų, kai ji buvo užsiėmusi, o aš norėjau kur nors atsisėsti, nurinkau nuo stalelių lėkštes. Sukroviau į stirtą ir nunešusi padėjau ant prekystalio krašto, – gal tada ji pamatė, kad anksčiau dirbau padavėja, – bet šį veiksmą nuo jos sumanymo siūlyti darbą vis dėlto skiria didžiulė praraja.

– Na gerai, – sako ji traukdama kėdę ir statydama priešais mano kanapėlę. Žvilgtelėjau į Leo, gulintį šalia manęs nešiojamame lopšyje papūstomis lūpytėmis, besimerkiančiomis akimis. Beužmiegantį. Užtraukiu antklodę jam iki smakro ir kelis kartus pirštais perbraukiu pilvelį. – Gal tai nuskambės kaip visiška beprotybė, bet sapnavau sapną apie tave. Sapne tu čia dirbai.

Ji kalba kaip tikra beprotė. Bet dažniausiai tokios pat beprotiškos žmonėms atrodo ir mano kalbos – kad tvarkant reikalus reikia atsižvelgti į savo sapnus ir jausmus.

Ji atsilošia ir pergalingai sukryžiuoja ant krūtinės rankas, tarsi mano tylėjimas tik patvirtintų visišką jos pačios pamišimą, nors iš tiesų tyliu dėl to, kad nujaučiu ją ne viską sakant.

– Man visada taip. Aplanko nuojauta apie žmones. Sapnai. Matai, jaučiu, kad tu labai susijusi su Šekspyru.

– Daugelis mūsų turi stiprų ryšį su Šekspyru, – atsakau. Per tiek metų esu susidūrusi su daugybe aiškiaregių ir nė vienas jų nieko panašaus man nesakė. – Juolab kad mokykloje visi esame išnagrinėję bent po vieną jo pjesę.

– Ne, tai kas kita. Tavo ryšys nepaprastai stiprus. Jis persmelktas amžinos meilės, bet su Romeo ir Džuljeta neturi nieko bendra. Tai būtų pernelyg akivaizdu. Jis neįtikimai stiprus. Be to, šiuo ryšiu susijęs ir mažylis. – Kelias akimirkas deivė spokso į erdvę priešais save. – Turiu pripažinti, kad man ne kažin kaip sekasi analizuoti patiriamus jausmus. Todėl negaliu ramia sąžine reikalauti iš žmonių užmokesčio. Draugai dažnai ragina už šią paslaugą imti pinigus, kitaip sakant, pradėti iš to gyventi, bet kas bus, jei kokio nors žmogaus man tiesiog nepavyks perprasti? Kaip tada gyvensiu toliau? Dvylika! – Dūrė ji pirštu į mane. – Dvylika. Tu kažkaip susijusi su dvylika.

– Kartą buvau dvylikos metų, – tariu.

Pati nežinau, kodėl elgiausi taip negailestingai. Gal todėl, kad toji moteris tikra aiškiaregė? Per visus tuos metus esu sutikusi daugybę neturinčių šios galios žmonių, jie plėšdavo iš manęs didžiulius pinigus nieko nepasakydami. O ta moteris savo dovana naudojasi sąžiningai ir nenori imti užmokesčio, nes baiminasi neturėsianti jiems ko patarti.

– Dvylika? Dvylikta? Gal tai dvyliktoji? Palauk, ar tu kartais ne aktorė? – Jos akys suspindi.

O pradžia buvo tokia gera...

– Ne, – papurtau galvą.

– Hm... Tai kodėl man ausyse vis skamba „Senasis Vikas“19?

Staiga visą mano kūną nukrečia šiurpas, Leo pilvuką glostantys pirštai apmiršta.

– „Senasis Vikas“. Esi tikrai artimai susijusi su „Senuoju Viku“. Su juo turi sąsajų ir tai, su kuo tave sieja šekspyriškasis ryšys. Gal tai ne vieta. Gal tai vyras? „Senasis Vikas“... Jis tave aplanko. Ne, juk tai kvaila. Tu kažkuo panaši į žvaigždę. Matau tave apsuptą žvaigždžių. Todėl ir pamaniau, gal esi aktorė. Garsenybė. Supranti, „Senasis Vikas“, Šekspyras, žvaigždės... Dieve, jei turėčiau košės smegeninėje, būčiau išties pavojinga! – šypteli ji. Tada užverčia galvą ir garsiai nusikvatoja.

– Ar įsivaizduoji mane, sakančią savo buhalterei, jog priimu į darbą žmogų todėl, kad jį susapnavau? Aš net nežinau, ar gali dirbti padavėja ir ar moki virti kavą! – vėl nusijuokia ji. – Arba pasakojančią tai savo tėčiui! „Ak tėti, pameni kavinę, kurią man nupirkai ir kurią aš privedžiau prie bankroto? Be visų kitų finansinių rūpesčių, užsikroviau dar vieną: priėmiau į darbą moterį, matytą sapne. Visai nesvarbu, kad susapnavau, nes ji – ištikimiausia mano klientė. Man prieš akis ir dabar stovi jos veidas! – ji tebesikvatoja įsirėmusi į šonus, veidu ritantis ašaroms.

Jei labai stengiesi, gali perprasti žmones ir išsiaiškinti, kokie iš tiesų jie yra. Reikia įsiklausyti, kaip į juos reaguoja tavo kūnas. Tai gali būti tik tylus švelnus bakstelėjimas arba didžiulė prieš akis besiplaikstanti raudona skraistė, dirginanti kiekvieną nervą. Gali būti žvilgsnis, šmėstelintis jų veide. Gaidelė. O kartais gali perprasti besijuokiančius iš savęs.

Ji angelas. Ta deivė yra angelas. Staiga mano akyse ją užlieja balta ir auksaspalvė šviesa. Ji nuostabiai graži, tiesiog spindinti. Niekada niekam – net jai – šito nesakysiu, kad nepasirodyčiau visiška beprotė. Draugai vadina mane beprote, ir Kordė, o Malas sako, kad visa tai nesąmonės.

– O Dieve, – braukdamas ašaras sako priešais mane sėdintis ir besijuokiantis angelas. – Tai mane tikrai pralinksmina. Pastarąjį kartą taip juokiausi, kai vienai savo klientei papasakojau kadaise aistringai įsimylėjusi grupės „Dollar“ dainininką. Žinojau jį gyvenant Braitono apylinkėse, bet niekada nebuvau mačiusi. Ir štai po dešimties minučių jis įeina. Gyvas. Niekada anksčiau nebuvo čia užsukęs ir niekada daugiau nebeužsuko. Mano klientė tikrąja žodžio prasme išspjovė ant stalelio kavą. O man sunkiai sekėsi jį aptarnauti, mat visa tirtėjau iš juoko. Tikriausiai dėl to jis vėliau ir nebeužeidavo.

– Ar parduotum man savo kavinę? – klausiu.

Gyvenime kai kurie mano sprendimai, – aš tai žinau, – be jokios abejonės, buvo teisingi: nevykti su Malu į kelionę, siekti mokslų daktaro laipsnio, persikelti gyventi į Hovą, nusipirkti kavinę.

Viską kuo aiškiausiai matau. Įsivaizduoju, kaip ją pakeisti. Kaip įsukti verslą. Kaip išlaisvinti angelą iš narvo, kuriame jis niekada nenorėjo būti ir kuriame yra įkalintas savo negebėjimo pasakyti šeimai „ne“. Ši kavinė – mano ateitis. Galėčiau jai vadovauti neatsiskirdama nuo savo sūnaus.

Jei tokį sprendimą ir priimu kaip tikra svajotoja, dalykiškoji mano asmenybės dalis – ta, kuri iš pat pradžių suprato, kad būdama užeigos savininke ne tik daugiau uždirbsiu, bet ir fiziškai mažiau nuvargsiu, vadinasi, galėsiu suderinti verslą su studijomis, – žino, kad man pasiseks. Tai mano ateitis.

– Turiu atsiklausti tėvo, – neskubėdama atsako ji.

– Už kavinę pasiūlysiu tikrai gerą kainą. Be to, noriu, kad pasiliktum čia dirbti, jei tik tas darbas būtų tau priimtinas.

Iš džinsų kišenės ji išsitraukia mažytį mobilųjį telefoną. Kaip jis į ją telpa, man paslaptis. Vienu piršto judesiu atlenkia jį ir spusteli kelis mygtukus.

– Labas, tėti, – pasisveikina. – Turiu tau džiugią naujieną. Gerai, gerai... – Sėdėdama kitoje stalelio pusėje ji man nusišypso, užverčia akis į lubas ir toliau kalba japoniškai.

Po dviejų mėnesių kavinė jau priklauso man. Parodau Leo raktus, jie jam tikrai daro įspūdį: jis atsirūgsta ir plačiai nusišypso. Kordė mano, kad tai nuostabu, iki išdėstau savo planą rekonstruoti patalpas viršuje ir pritaikyti žmonėms, norintiems išsiburti taro kortomis, gauti asmeninių horoskopų lenteles, mėgautis reiki procedūromis^20, kristalų terapija ir masažu. Išgirdusi tai sako: „Tikiuosi, pasaulyje yra daugybė tokių kuoktelėjusių žmonių kaip tu.“ Mamai ir tėčiui mano ketinimai tokio didelio įspūdžio nedaro, jie man siūlo iškaboje po naujuoju kavinės pavadinimu parašyti „SAVININKĖ DR. NOVA KUMALISI“, kad visi žinotų jų dukterį esant daktare, nors šį sunkiai pelnytą mokslinį laipsnį ji ir išmetė į balą. Tos pačios nuomonės ir teta Mer, – jai grįžus iš ekskursijos po aną pasaulį aiškiai tai matau, – bet nieko man nesako.

Eimė – angelas, kuriam anksčiau priklausė kavinė, – nepaprastai laiminga, kad daugiau nereikia už viską atsakyti.

Tą dieną, kai oficialiai tampu kavinės savininke, pravėrusi duris ir sėdėdama joje viena su Leo pirmą kartą pajutau vėl laikanti gyvenimo vairą savo rankose. Kad darau tai, ką pati nusprendžiau daryti, o ne taikausi prie kokių nors aplinkybių. Pirmą kartą po tiek metų žinau, kad manęs laukia puiki ateitis. Netrukus ima aiškėti, kad pasielgiau teisingai, mat kaip tik tada Leo nusprendžia vėl elgtis kaip kūdikis.

Kepimas yra kaip tik tai, ko man reikia. Stoviu vidury virtuvės ir žiūriu į savo darbą. Ant visų spintelių viršaus pridėta neiškeptų, dar turinčių iškilti keksų, apskritų akytų bandelių, bananų duonelės, tortų, pyragų, sausainių ir karštų pynučių.

Tikriausiai visko prigaminau per daug, bet kartą pradėjusi negaliu sustoti. Man reikia sutelkti dėmesį į tai, ką puikiai moku, ir imtis darbo, kad vėl pasijusčiau bent kiek save kontroliuojanti. Dalį ruošinių užšaldysiu ir paliksiu Eimei raštelį, kad rytoj iškeptų, kas palikta šaldymo kameroje.

Jau galiu įsivaizduoti jos, ryt rytą įeinančios į virtuvę ir visa tai pamatančios, veidą.

Ji ne iš karto pagalvos, kad atėjusi visa tai padariau aš, – manys, kad sunkią valandą nusileido angelai arba atskubėjo elfai iš pasakos apie batsiuvį, kuris atsikėlęs kiekvieną rytą rasdavo visą savo darbą padarytą. Tik tada jai toptelės, kad galbūt čia buvau aš. Ji tokia žavinga tiek savo išore, tiek vidumi ir labai dažnai gyvena visiškai kitame būties lygmenyje. Dažnai stebiuosi, kaip jos partnerė Trudė – labai žemiškas ir praktiškas žmogus, be to, prisiekusi mokyklos „Visa tai nesąmonės“ šalininkė (kaip ir Keitas), su ja ištveria. Aš palyginti santūriai žiūriu į tuos dalykus, nors šventai jais tikiu, o Keitą tai vis tiek siutina, tad įsivaizduoju, ką reiškia gyventi su Eime. Kartais net pagrasinu tuo Keitui. Jei jis ima mane erzinti arba darosi nesukalbamas, pareiškiu parduosianti jį „eBay“ internetinėje parduotuvėje arba pasikviesianti Eimę kartu gyventi.

Nusiimu plaukų tinklelį ir nusirišu prijuostę. Dabar man reikia palįsti po karštu dušu ir gal porą valandų nusnūsti, tada grįšiu pakeisti Keito. Neseniai jis man atsiuntė žinutę, kad viskas gerai, kad niekas nepasikeitė ir kad jis mane myli.

Uždariusi „Žvaigždžių pakerėtus“ traukiu namo. Gyvenu vos už trijų gatvių. Per pastaruosius kelerius metus kavinės verslas ėjosi neįtikimai sėkmingai. Atlikome kapitalinį remontą, be to, pasinaudojome padėtimi – esame vienintelė kavinė šiame kvartale, prekiaujanti naminiais kepiniais ir sukurianti vaikams palankią aplinką. Papildomas pranašavimo, kristalų, taro kortų ir alternatyviosios terapijos verslas irgi klestėte klesti, nes visus šiuos dalykus pateikiame kaip kasdienio gyvenimo dalį. Nenudažėme sienų juodai ar ryškiai raudonai, nepavertėme to ypatinga, tik tam tikrai žmonių grupei skirta paslauga. Aš nevilkiu juodai, nevadinu savęs wicca – ragana, nes tokia nesu ir netikiu, kad žmonės yra aiškiaregiai tik todėl, kad man taip sako. Nuolat egzaminuoju aiškiaregius, ir esant bent menkiausių požymių, kad jie praranda ryšį su tikrove, nutraukiu su jais sutartį. Per visus tuos metus mačiau pernelyg daug apsimetėlių, – žmonių, lupančių neįmanomus pinigus ir nieko nepasakančių, stebinčių tavo reakciją, grindžiančių ja savo spėjimus ir sakančių, ką tu nori išgirsti, – kad kam nors leisčiau taip elgtis su savo klientais.

Žinau, gyvenimas yra kai kas daugiau, nei galime matyti. Žinau nuo tada, kai man sukako aštuoneri metai, vienuolika mėnesių ir dvidešimt viena diena.

Malui, Kordei, Viktorijai ir man liepta pasilikti sode, žaisti gryname ore, o visi suaugusieji viduje tyliai ir rimtai šnekėdamiesi geria arbatą.

Man reikia į tualetą; dabar, kai namuose turime ir jį, ir naują vonios kambarį, naudotis lauko tupykla daugiau nebenoriu. Mama sakė, kad naujojo mūsų vonios kambario sienos yra avokadų – tų jos ir tėčio valgomų daiktų – spalvos.

Nusišluostau, atsistoju, apsimaunu kelnaites ir sukteliu rankenėlę prie klozeto bakelio. Vis dar negaliu atsistebėti, kad suktelėjus ją nutinka tas pat kaip trūktelėjus lauko tualeto grandinėlę, ir žiūriu į kelias akimirkas sūkuriuojantį, o paskui žemyn nugarmantį vandenį. Palaukiu, kol bakelio dugną apsems švarus atitekantis vanduo, apsisuku eiti, bet staiga sustoju kaip įbesta ir išpučiu akis.

Priešais tualeto duris stovi dėdė Viktoras, Malo tėtis. Labai keista, jog jis mano užimtame vonios kambaryje, juolab kad drauge su visais kitais jį pažinojusiais žmonėmis prieš kelias valandas mačiau į žemę nuleidžiant jo karstą. Neabejojau jį gulint tame karste.

Spoksau į jį.

Jis spokso į mane.

Užsimerkiu mintyse svarstydama, ar neišsigalvoju nebūtų dalykų. Panašiai sako ir Malas, kai kartais iš mano lėkštės dingsta žuvų pirštelis, o paskui, man nusisukus, staiga vėl atsiranda. Tokiomis akimirkomis prieš užmerkdama akis aš atidžiai žiūriu į jį ir jis man atrodo tikras. Toks pat tikras kaip aš.

Dėdė Viktoras vilki juodą kostiumą ir juodus marškinius, pasirišęs baltą kaklaraištį. Plaukai suglostyti, kairėje perskirti sklastymu ir tvarkingai sušukuoti, veido oda pablyškusi ir truputį gelzgana kaip tuomet, kai mačiau jį paskutinį kartą prieš mirtį. Gimus Malui ir man, jis didžiumą laiko „buvo išvykęs“, paskui, kai mudviem suėjo maždaug penkeri, grįžo gal metams, luktelėjo, kad pamatytų gimusią Viktoriją, o tada vėl dingo. Nuo to laiko parvykdavo tik maždaug kas pusmetį, kartais pabūdavo vos kelias dienas, kitąkart ir kelias savaites.

Atsimerkiu, o jis tebėra čia. Stovi atsirėmęs į duris ir sunėręs ant krūtinės rankas. Atsitiktinai buvau jį mačiusi gulint karste. Buvau įėjusi į Malo ir Viktorijos svetainę, joje jis gulėjo pašarvotas, tad žinojau jį mirus. Dabar išsigandusi, kad jį matau, tuoj pat išlekiu ir pasislepiu Malo kambaryje. Mane ima baimė, nes dar niekada nesu mačiusi dėdės Viktoro tokio ramaus. Net tuomet, kai papietavęs užsnūsdavo krėsle prie židinio. Žinau, kad jis miręs. Vis dėlto dėdė Viktoras stovi priešais mane. Tikriausiai tai jo šmėkla.

– Man niekada nepatiko tavo vardas, – pareiškia jis.

Tebekalba su akcentu – mama sako, kad taip kalba jorkšyriečiai.

Aš tebespoksau į jį.

– Kaip žiauru. Ir sugalvok tu man duoti vaikui mirštančios – sprogstančios – žvaigždės vardą, – sako jis. – Dar nežinia, ar Žemė atsirado po didelio driokstelėjimo ir ar sprogstanti žvaigždė, kaip manoma, įžiebė gyvybę. Man taip neatrodo. Kvaila duoti vaikui tokį vardą.

Dabar nebijau. Vis dėlto tai tikrai dėdė Viktoras.

– Bet ne taip kvaila, kaip pavadinti vaiką Malvolijumi, – priduria jis ir pakėlęs ploną pirštą man pagrasina. – Ji tai padarė norėdama mane nubausti. Įsivaizduok jorkšyrietį, grįžtantį į savo gimtinę ir visiems sakantį, kad jo sūnaus vardas Malvolijus. Tai tas pat, kaip pasigirti jiems, kad esi... na, pati žinai, – kryptelėjęs galvą į šoną sako jis. Aš nežinau, bet vis tiek susidomiu. Kažin kuo jis galėtų girtis jorkšyriečiams? – Tai buvo pirmas spektaklis, į kurį ją nusivedžiau, mums pradėjus draugauti. Prasitariau, kad man gaila to vargšo vaikio Malvolijaus, nes jam teko nesaldi dalia. Taigi ji tuo vardu pavadino mano sumautą sūnų.

Bet jis savo vardą bent jau gali sutrumpinti. Malas. Ne taip jau blogai. O tau nepasisekė. Ar žinai, kad perskaitytas iš kito galo tavo vardas yra Avon^21? Tikriausiai nugyvensi gyvenimą pardavinėdama tas prekes. – Spoksau į dėdę Viktorą svarstydama, ar jis išlipo iš vėsios ir drėgnos kapo duobės, į kurią šiandien buvo nuleistas, kad pasityčiotų iš mano vardo? Ar taip visuomet esti, kai miršti ir tave ima vadinti velioniu? Ar visuomet grįžti išrėžti tiesos žmonėms, ką manai apie kiekvieno jų vardą? – Taip tavo tėvams ir reikia, kad gyvenime nieko nepasieksi ir pardavinėsi Avon kosmetiką.

Jo žvilgsnis veria mane kiaurai, nuo dviejų dailių kasyčių su įpintais geltonais kaspinėliais iki juodų lakinių batelių ir baltų puskojinių, kurias man liepė apsimauti mama.

– Na, mergaite, pasakyk ką nors, – paragina mane.

Man ima daužytis širdis. Jis nori, kad su juo kalbėčiausi. Iki tos akimirkos dėdės Viktoro šmėklai nieko neprireikė sakyti. Bet nors jis ir šmėkla, besielgianti su manimi nelabai maloniai, vis dėlto yra suaugęs, kitaip sakant, žmogus, kuriam reikia paklusti. Pasakyk ką nors. Pasakyk ką nors.

– Mūsų vonios kambarys žalias, – sakau.

Jo veide susimeta gilios truputį bauginančios raukšlės.

– Jūsų vonios kambarys žalias, – pakartoja dėdė Viktoras. – Jūsų vonios kambarys žalias.

Aš linkteliu.

Jis papurto galvą.

– Nenoriu tavęs, – taria jis tokiu tonu, kokiu kalba mama, kai mėgindama pagudrauti iškepa pyragą neįmaišiusi į tešlą kokios nors sudedamosios dalies ir jis išeina niekam tikęs, vien švystelėti į šiukšlių dėžę. Ir dėdei Viktorui aš tikriausiai esu tik skirtas išmesti pyragas. – Mėginau pasišnekėti su Houpe ir Frenku, bet ne, pamačiau tave. Ir tavo žalią vonios kambarį.

Prikandu lūpą ir apautos dešinės kojos nykščiu imu braižyti nedidelius ratilus ant rudo linoleumo. Mintyse klausiu savęs, ar kam nors pasirodytų keista, kad gaunu pylos nuo dėdės Viktoro, visų nuomone, mirusio. Juk „miręs“ reiškia, kad daugiau neatsikels. Niekada.

– Liaukis sukiojusis, – sudraudžia jis. – Ar visada taip nenustygsti vietoje?

Liaujuosi brėžusi ratilus ir atsistoju tiesiai, nebekramsnoju lūpos ir imu galvoti apie jo užduotą klausimą. Ar visada taip sukiojuosi? Aš, aišku, žinau, ką reiškia nenustygti vietoje, bet ar esu neramesnė už kitus vaikus? Abejoju. Bet numanau, jei tai pasakyčiau dėdei Viktorui, gal jis dar labiau supyktų.

– Na, gal tu ne tokia ir bloga. Šiaip ar taip, vienintelė mane pastebėjai, – vėl nužvelgdamas mane nuo galvos iki kojų pareiškia jis. – Tik labai jau liesa. Tau reikia daugiau valgyti.

Galėčiau, pritardama linktelėjau. Jei dėl to jis taptų man mielesnis, galėčiau valgyti ir daugiau.

– Kiek tau metų? Aštuoneri, devyneri?

Aš linkteliu.

– Tai kiek, mergaite, – aštuoneri ar devyneri?

– Po dešimties dienų bus devyneri. Kaip ir Malvolijui. Jam devyneri sueis po aštuonių dienų.

– Ak... Taip. Juk aš žinau.

Pamaniau, kad šį kartą dėdė Viktoras nesako teisybės. Spėju, jis to visai nežino. Juolab kad niekada, nė karto nėra atsiuntęs Malui nei gimtadienio atviruko, nei dovanos. Niekada. Nors teta Mer apsimeta, kad dovanos nuo tėčio, mes žinome, jog tai netiesa.

– Tu truputį per maža, bet jei jau kažkodėl gali mane matyti, tai manau, tam reikalui tiksi. Noriu, kad padarytum man paslaugą.

Man būtų keista prašyti paslaugos žmogaus, kuriam ką tik sakei, kad tau nepatinka jo vardas, išvadinai per liesu ir liepei liautis sukiojusis. Bet vis tiek klausausi ištempusi ausis, susidomėjusi, pasirengusi padaryti visa ką galiu, nes žinau, kad suaugusieji – keisti padarai. Jie gali sakyti viena, omenyje turėti visai ką kita ir tarsi nė nepastebėti šio skirtumo.

– Turi pasirūpinti Malvolijumi, girdi?

Pasirūpinti Malvolijumi. Pasirūpinti Malvolijumi? Mama visada prašo rūpintis teta Mer, šiai sergant. O Malui susirgus tymais, mums – vėjaraupiais, visais rūpinosi mama.

– Ar jis serga? – klausiu.

Dėdė Viktoras trumpai dėbteli, tada vėl papurto galvą, tarsi būčiau tik šiukšlių dėžės vertas pyragas, bet jis būtų numetęs mane pakeliui iki jos, mat kažkas jį taip nuvylęs, kad toji neviltis dvigubai pasunkinusi jam nešulį.

– Ne, mergaite. Noriu, kad rūpintumeisi juo nuo šiandien iki tos dienos, kai jam nebereikės niekieno rūpinimosi, – atsako jis. – Bet ir tada turėsi juo rūpintis. Kitaip sakant, žiūrėti, ar jam viskas gerai. Ar jis laimingas. – Matyt, atrodau sutrikusi, nes dėdė Viktoras priduria: – Kai paaugsi, suprasi, ką turiu galvoje. O kol kas tiesiog prisimink: noriu, kad pasirūpintum Malvolijumi. Man nelabai pavyko.

– Bet tik todėl, kad tavęs nuolat nebūdavo namuose, – tariu norėdama jį nuraminti. Ir parodyti, kad esu labiau subrendusi, nei jam atrodo, nes žinau, kad būdamas namie jis būtų pasirūpinęs Malu. Ir Viktorija. Ir teta Mer.

– Na taip, aišku, ačiū, mergaite. – Sprendžiant iš balso, jis nelabai ramus. Greičiau dar labiau supykęs. – Jis geras vaikis, – taip, aš tai žinau, nors manęs niekada nebūdavo namie, – ir jam reikės žmogaus, kad juo pasirūpintų.

– O kaip Viktorija? Ar jai nereikia tokio žmogaus?

– Ji mergaitė, ja visada kas nors pasirūpins.

Iš kur jis tai žino? Kaip supratau iš mamos pasakojimų, ir teta Mer niekas nesirūpino, kol ji persikėlė gyventi į mūsų gatvę. O juk ji irgi buvo mergaitė.

Mano mintys turbūt atsispindi veide, nes dėdė Viktoras priduria:

– Gerai, tada rūpinkis jais abiem. Tu tik apsunkini sau gyvenimą. Ketinau tavęs prašyti rūpintis tik Malvolijumi. O dabar noriu, kad prižiūrėtum ir jį, ir Viktoriją.

– Gerai, – sutinku smagiai gūžtelėdama pečiais.

Paprastai darau, ką suaugusieji man liepia. Taip lengviau gyventi.

– Gerai? Ir viskas? Atskleidžiau kai ką išmintingo ir svarbaus, o tu, be savo „gerai“, daugiau nežinai, ką atsakyti?

„Ak, ar ką ne taip pasakiau?“ – klausiu savęs. Maniau jį laukiant kaip tik tokio atsakymo.

– Gerai, dėde Viktorai, – pamėginu dar kartą.

– Tikėjausi, kad užduosi kelis klausimus, koks tas rūpinimasis. Gal net truputį priešinsiesi, o tu nieko daugiau nesugalvoji, tik sakyti „gerai“. Taip ir žinojau, kad šios paslaugos man reikia prašyti vyresnio žmogaus.

– Bet juk aš sutinku, – tyliai ištariu.

Nesuprantu, kodėl jam nepatinka, kad ketinu viską daryti, kaip jis nori. Pastebėjau, kad paprastai suaugusieji pyksta, kai nedarai ko liepiama, kai su jais ginčijiesi. O dėdė Viktoras, rodos, suirzo dėl to, kad sutikau daryti, ko jis nori. Gal miręs pasidarė dar piktesnis?

– Na taip, rodos, sutikai. Ką gi, aš tave stebėsiu.

– Iš kur?

Jis nustebęs vėl pažvelgia į mane.

– Kaip suprasti „iš kur“? Iš visur.

– Tuo pat metu? Ketini tuo pat metu būti visur?

– Taip.

– Ar tu Dievas?

– Kodėl taip klausi?

– Dievas tuo pat metu yra visur ir žiūri į mus. Ar tu Dievas?

– Po velnių, nebūk tokia kvaila.

– Hm... – numykiu. – O kai eisiu į tualetą, irgi ketini į mane žiūrėti?

– Aišku, ne.

– O kai maudysiuosi?

– Ne, žinoma, ne.

– Vadinasi, visą laiką į mane nežiūrėsi?

– Gal ir ne, – vėl labai supykęs atsako jis.

– Bet jei nuolat manęs nestebėsi, iš kur žinosi, kad naudojuosi tualetu arba maudausi?

– Todėl tavęs ir nenorėjau, – atšauna jis taip pat piktai, kaip ir atrodo. – Tu per daug klausinėji. Aš tave tiesiog stebėsiu. Ir to turi pakakti, kad patikėtum manimi.

Jis man sako, kad per daug klausinėju. Mama dažnai siunčia mane pas tėtį, kad jis man paaiškintų rūpimus dalykus. Tėtis atsakymų liepia pasiieškoti žodyne. Arba, jei žodynas į mano klausimą neatsako, eiti į lovą.

– Gerai, dėde Viktorai.

– O dabar bėk sau, – mostelėjęs kaulėta plaštaka prisako jis.

– Ačiū, dėde Viktorai, – padėkoju.

– Už ką?

– Kad mane aplankei.

Jis atrodo nustebęs.

– Ką jau čia...

Nusišypsau jam džiaugdamasi, kad turėjau progą vėl pasišnekėti; kad pastarąjį kartą matytasis miręs ir gulintis karste žmogus nebuvo dėdė Viktoras.

– Nusiplauk rankas, mergaite, būk gera.

– Ak, gerai. – Nusigręžiu į mūsų naująją žalią kriauklę, pakišu po vandens srove ir pasitrinu delnus, visai užmiršdama ant vonios krašto padėtą muilą. Man atsigręžus, dėdės Viktoro jau nebėra.

Vogčia išslinkau į sodą žaisti toliau ir niekam niekada nė žodžiu neužsiminiau mačiusi dėdę Viktorą. Nė akimirką neabejojau, kad jį mačiau, kad jis su manimi šnekėjo, bet gana gerai pažindama suaugusiuosius supratau, kad tokios mano kalbos jiems nepatiktų. Mirus dėdei Viktorui teta Mer vis nesiliovė verkusi, ir gydytojas vis „kažko jai duodavo“, kad ji lengviau užmigtų. Mama ir tėtis nuolat buvo su ja, ir tokios mano kalbos jų nebūtų sužavėjusios. Pasipasakoti Malui ir Viktorijai taip pat negalėjau, nes jiedu būtų nusivylę, kad jų tėtis aplankė mane, o ne juos. O Kordė tiesiog viską išplepėtų mamai ir tėčiui.

Po to mačiau dėdę Viktorą dar kelis kartus, bet jis su manimi nesikalbėjo. Tiesiog kartais būdavo čia: šmėstelėdavo atspindžiu tamsiame virtuvės lange, man plaunant indus, arba pamatydavau jį stovintį sodo gale. Kartą nuėjusi į tualetą radau sėdintį ant vonios krašto, bet vos plačiau pravėriau duris, jis staiga pradingo (tada kelias valandas negalėjau naudotis tualetu). Manau, taip dėdė Viktoras priminė, ką buvau žadėjusi.

Užaugusi vis labiau ėmiau domėtis, kas yra anapus, už kasdienės patirties ribos. Tuo, ko negalime matyti, girdėti ar patirti, bet kas vis dėlto vyksta šalia mūsų. Tuos signalus galėtume pamatyti, išgirsti ar patirti, jei išmoktume priimti.

Man įdomu išsiaiškinti, kas dar yra aplink mus, erdvėje tarp dviejų pasaulių – mūsų ir to, į kurį patenkama po mirties. Taip pat svarbu sužinoti mumyse glūdinčias galimybes. Ką dar suvoktume, jei žinotume, ko ieškoti, kokius dar signalus žmonės galėtų priimti?

Pažindama dėdę Viktorą kaip žmogų iš sapno, tą patį, kuris norėjo išsivesti Leo, dar kelias dienas apie jį galvoju. Nesu tikra, ar tai ką nors reiškia, ar susiejau juodu atsitiktinai, tik dėl to, kad dėdė Viktoras yra pirmoji – nors ne vienintelė – man pasirodžiusi šmėkla. Tikrai žinau, kad jis ten, anapus, ir visada maniau, kad šį pasaulį palikti būtų lengviau, jei ten tave pasitiktų mylintis žmogus. O dėdė Viktoras būtų Leo mylėjęs. Žinoma, būtų. Norėjau pavadinti sūnų Leo Franku Viktoru Kumalisiu, bet būčiau iš karto išdavusi paslaptį. Visi būtų išsyk supratę, kas Leo iš tiesų yra.

O gal veikiama savo tikėjimo tą sapną susigalvojau pati? Mat jei Leo pasiruošęs išeiti, jei nori, kad jį paleisčiau, jam reikia turėti žmogų, būsiantį kartu. Jis nebūtų ten vienas.

Staiga visiškai netikėtai mane apleidžia jėgos, turiu atsisėsti ant savo namų laiptų, nes nepajėgiu net ištiesti rankos ir atsirakinti durų.

Jis turi pabusti.

Leo turi tiesiog pabusti.

Aš nepasiruošusi leisti jam tai padaryti be manęs. Jis turi pabusti.

Turi pabusti.

10

Meredit sėdi mano svetainėje ant sofos ir geria arbatą.

Niekada nesupratau, kodėl žmonės patiria tiek sunkumų dėl anytų. Pavyzdžiui, Kerolė savosios vengia kaip patyręs, veiklus karo žygiui besirengiantis generolas. Pasinaudodama savo vaikais kaip šnipais ji išsiaiškina savo anytos planus, o šiai ketinant pas ją užsukti, tiesiog pasistengia nebūti namuose arba per Kalėdas, Velykas ir gimtadienius susiruošia aplankyti savo tėvų, gyvenančių Škotijoje. Kita vertus, Dajanai po kiekvieno anytos apsilankymo, galima sakyti, tenka gultis į ligoninę, į intensyviosios terapijos skyrių, nes iš jos savigarbos dažnai lieka vien skuteliai. O mano anyta daugeliu atžvilgių šventoji. Didžiumą Malo gyvenimo augino jį iš esmės viena. Įdiegė jam atsakomybės jausmą, parodė, kas gyvenime svarbiausia. Jei ne ji, galbūt jis nebūtų pasilikęs su manimi. Nebūtų priėmęs savo svarbiausiųjų sprendimų.

Ir vis dėlto mudviejų santykiai painūs ir sudėtingi. Dažnai manau, kad Meredit yra asmeniškai man skirtas įspėjimas, tarsi skambutis, įgijęs penkių pėdų ir devynių colių žilaplaukį pavidalą. Kai ji kuo nors užsiima, atidžiai ją apžiūrinėju, mano žvilgsnis slysta švelniais veido bruožais ir kūno formomis, ir aš žinau, kad nebūdama atsargi, nebūdama įsikibusi į Malą galėčiau tapti visiškai tokia pat moterimi: vieniša, priklausoma nuo mylimų ir visiškai svetimų žmonių malonės. Kiekvieną kartą pasimačiusi su Meredit palieku jos draugiją pasiryždama viską daryti kaip dera. Kad niekada netektų vienai sėdėti namie ir laukti, kol kas nors užeis ir vėl leis gyventi.

Po kviestinės vakarienės, per kurią man topteli, kad Meredit, ko gero, tiesiogiai sieja Malą su Nova ir... visa kita, suprantu turinti su ja pasikalbėti. Noriu užsukti pas ją į namus, kad tas susitikimas neatrodytų toks neįprastas ir grėsmingas, bet važiuodama į Rytų Londoną ir įžengdama į tą gatvę rizikuočiau akis į akį susidurti su Novos tėvais. Kumalisius buvau sutikusi daugybę kartų, taip pat, žinoma, ir per savo vestuves; šie mieliausi žmonės kuo nuoširdžiausiai priėmė mane į savo draugiją, tad vien mintis, kad reikėtų pradėti su jais lengvą pašnekesį... Gal esama ir narsesnių moterų. Tiesa, jų sutikti neteko, – tikriausiai grumiasi su krokodilais ir diria kailius tigrams, – o aš ne iš tokių. Per pastaruosius aštuonerius metus nė karto nebuvau mačiusis su Novos tėvais; po ano lemtingojo įvykio manau, kad geriausia laikytis atokiau. Su Meredit susitinku arba čia, arba Viktorijos namuose Birmingame, kad netikėtai nesusidurčiau su Kumalisiais.

Čiupinėdamasi su arbatiniu ir pildamasi sau arbatos vogčia stebiu Meredit, jaukiai įsitaisiusią ant mano sofos. Ilgos žilos jos plaukų sruogos sušukuotos ant viršugalvio, standžiai susuktos į kuodą ir stipriai prismeigtos – net veido oda įtempta, rudų akių žvilgsnis švelnus ir taikus, burna – plonas rožinis brūkšnys, dažnai prasiskiriantis, kad ji galėtų išgerti arbatos ir suvalgyti gabalėlį biskvito. Meredit kūno kontūrai šiek tiek neryškūs, tarsi ji susilietų su bet kokia aplinka, tarsi niekada nenorėtų išsiskirti. Mane nukrečia šiurpas. Na štai. Sėdžiu su savimi ateityje: kaip daugelį moterų žavi tėvo kopijos, taip ir Malas vedė savo motiną.

Mudvi panašios, ir tai šioje aplinkoje, kur esame tik dviese, reiškia, kad galiu klausti jos bet ko, o ji man kuo nuoširdžiausiai atsakys.

– Ar turi čia Leo nuotraukų? – klausiu.

Man visuomet kelia smalsumą – nors Malą netiesiogiai stengiausi įtikinti priešingai – rūkymas, veidrodžiai, mėginimai atsiriboti ir visa kita, bet internete apie tai nieko neradau ir mano smalsumas virto beveik manija.

Meredit išraiška truputį pasikeičia, veide šmėsteli rūstybės raukšlelė.

O Dieve, man nereikia šito klausti, staiga suvokiu. Visus tuos metus ji mane pakenčia, atvirai nekaltina dėl to, ką padariau, bet ir neatleidžia. Vis dar susiraukusi Meredit atsargiai padeda arbatos servizo, pačios mums dovanoto vestuvių proga, puodelį ir lėkštelę, o tada ištiesia ranką prie savo rankinės, gulinčios ant grindų. Tą juodos ir rudos verstos odos rankinę su aukso spalvos sagtimis ir užtrauktuku praeitais metais per Kalėdas jai padovanojau aš. Tada jai išvyniojus dovaną pamačiau per jėgą išspaustą šypseną, pajutau mandagų, bet persmelktą nusivylimo dėkingumą; ji pakštelėjo man į abu skruostus, ir aš supratau, kad Meredit to daikto negali pakęsti. Šiandien šią rankinę ji, ko gero, pasiėmė pirmą kartą. Kaip ir aš šiandien pirmą kartą pasinaudojau arbatos servizu. Mudvi, baisios apsimetėlės, nuolat stengiamės viena kitai įtikti.

Iš rankinės ji ištraukia ir atsega pailgą piniginę. Mano žvilgsnis akimirką užkliūva už mano ir Malo nuotraukos, darytos mūsų vestuvių dieną, mes abu juokiamės mėgindami išvengti visur krintančių konfeti. Kitame nuotraukoms skirtame skyrelyje – beveik tokia pati Malo sesers Viktorijos nuotrauka, irgi daryta per jos vestuves. Meredit pirštai nuslysta už trijų dešimties svarų, dviejų dvidešimties svarų ir keturių penkių svarų banknotų, ji ištraukia tris nuotraukas.

Trumpai žvilgteli į jas, paskui švelniai tarsi žmogų, o ne jo atvaizdą, padeda ant stalelio.

Man užgniaužia kvapą.

Jis gražus.

Pirmą kartą jį matant mano širdis staiga susitraukia. Akys priplūsta ašarų, atvaizdą aptraukia migla. Bet aš net užsimerkusi jį matau, prisimenu kiekvieną jo veido liniją ir linkį.

Jis toks gražus.

Staiga mano širdis ima plėstis pildydamasi to, ko... ko negalėčiau pavadinti niekaip kitaip, tik meile. Akimirksniu apėmusia spontaniška meile šiam anksčiau niekada nematytam berniukui.

Jis toks gražus, toks gražus.

Nuslystu nuo sofos ir parpuolu ant kelių priešais kavos stalelį stebeilydamasi į išdėliotas prieš akis nuotraukas, tarsi ten būtų taro kortos, galinčios parodyti mano praeitį, dabartį ir ateitį. Ištiesusi ranką atsargiai perbraukiu pirštu per mokyklinę jo nuotrauką, nors vaizdas vis dar liejasi nuo ašarų.

Mano širdis vėl tuo pat metu plečiasi ir traukiasi.

Mano berniukas.

Iš Malo jis paveldėjęs dideles pagarbios baimės pilnas akis. Tamsi kavos spalvos oda – sumišusių Malo ir Novos genų rezultatas. Burna tokio amžiaus berniukui labai putli, matyt, paveldėta iš jos. Veidas – nuostabus putlus ovalas – aiškiai iš Malo. Jo vešlių tamsių plaukų sruogos S raidės pavidalo gyvatėlėmis rangosi per visą galvą, kaip ir Malo medaus spalvos garbanos.

Mano berniukas.

Jis turėtų būti mano. Turėtų būti mano berniukas.

Jis padaužiškai šypsosi, mėlynomis, žaliomis ir baltomis juostomis išmargintas kaklaraištis parištas kreivokai, viena garbana prie ausies styro piestu, be to, jis žiūri ne į objektyvą, o kelis centimetrus į šalį, tad nuotrauka atrodo nevisiškai sufokusuota. Man iš karto pasidaro smalsu, kas galėtų būti svarbiau nei žiūrėti tiesiai į objektyvą. Pamenu mačiusi Malo nuotrauką, visiškai tokią pat kaip ši. Ten jis irgi nufotografuotas maždaug septynerių. Kaklaraištis irgi pasislinkęs į šoną, prie dešinės ausies styro viena nepaklusni plaukų sruoga, o tą akimirką, kai fotografuojama, akys irgi įbestos visai ne ten, kur reikia.

Mano pirštas keliauja prie kitos nuotraukos. Dabar jis vilki ryškiai žalią superherojaus kostiumą. Drabužis gerokai per didelis, nukaręs nuo rankų kaip maišas, dengiantis pėdas, užtat vaizduoja plačią krūtinę ir pilvą su šešiomis pūpsančiomis raumenų ringėmis. Jis nufotografuotas besijuosiantis raudoną diržą ir žvelgia į objektyvą toks vienišas ir suglumęs, lyg norėtų, kad laikantysis fotoaparatą liautųsi fotografavęs ir jam padėtų. „Padėk man, kodėl nepadedi? – tarsi sako jo veidas. – Koks iš manęs superherojus, jei negaliu užsisegti diržo?“

Trečioje nuotraukoje jis maždaug ketverių ir kvatojasi, kvatojasi... Jis išgirdo geriausią pasaulyje juoką ir pakreipęs galvą nesiliauja iš jo juoktis. Tokiu pat juoku juokiasi ir mano vyras vestuvinėje nuotraukoje, ją Meredit laiko savo piniginėje.

Pora susitvenkusių ašarų išsprūsta iš akių, viena jų kapteli ant trečiosios nuotraukos kampo. Ašara iš karto sugadina tą nuotraukos plotelį, išblukina spalvą ir palieka dėmę. Čiumpu nuo padėklo servetėlę ir nusausinu tą vietą, bet apatiniame kairiajame kampe vis tiek lieka blyškus pusratis.

– O Dieve, atsiprašau, – staiga pakeldama akis į Meredit sakau aš. – Labai atsiprašau. Sugadinau nuotrauką. Sugadinau ją. – Užsidengiu delnu burną. Štai ką padariau. – Man labai gaila.

Jos ranka nusileidžia man ant peties ir švelniai mane ramina.

– Nieko tokio, – tyliai atsako ji. – Tai tik nuotrauka. Ją galima pakeisti kita. Man bus visai nesunku gauti kitą.

Kodėl ji man tokia maloni? Sugadinau jos nuotrauką, uždraudžiau jos sūnui matytis su jos anūku, tad kodėl ji man tokia maloni? Į akis plūstelėjus naujai ašarų bangai, atsisėdu ant sofos, kad nesugadinčiau kitų nuotraukų. Delnais stipriai užsidengiu akis mėgindama sutramdyti ašaras.

„Liaukis, – mintyse įsakau sau. – Liaukis. Liaukis. Liaukis.“ Turiu bent kiek susitvardyti, kitaip įsiraudosiu kaip reikiant. Jau visą amžinybę neverkiau, tai dabar tikrai ne pats tinkamiausias metas pratrūkti. Tiesą sakant, dėl ko verkčiau? Dėl Meredit? Dėl Malo? Dėl savęs? Dėl trūkstamos savo asmenybės dalies, galbūt slypinčios šiose nuotraukose?

Kelias minutes mudvi sėdime tylėdamos, kol nusiraminu ir sutramdau jausmų proveržį. Porą kartų giliai įkvepiu, ir jie rimsta, traukiasi lyg jūros banga, prasidedant atoslūgiui.

Dar kartą giliai atsidūstu jausdamasi palyginti rami – tiek, kad galiu atsidengti akis ir kelis kartus sumirksėjusi galutinai nuvyti ašaras šalin. Kaip nemalonu. Šitaip išskysti matant ne kam kitam, o Meredit!

– Ar ji manęs vis dar nekenčia? – tyliai klausiu.

Tikriausiai nesąžininga to klausti, velti ją į šį reikalą, bet man reikia žinoti, ar Novai mano vardas tebėra keiksmažodis.

– Kas nekenčia? – nustemba Meredit.

Atsigręžiu ir pamatau ją žiūrint į mane sumišusiu žvilgsniu, jos veidas suglumęs.

– Nova. Ar ji manęs vis dar nekenčia?

Meredit dar labiau sutrinka, jos veidą išvagoja raukšlės.

– Dėl Dievo, kodėl ji turėtų tavęs nekęsti? – klausia ji.

– Dėl... – mosteliu ranka į nuotraukas.

Iš nuostabos ji kilsteli žilstelėjusius antakius.

– Dieve mano, ar dėl Leo? Manau, tai tu turėtum jos nekęsti.

– Kodėl? – atsakau.

– Gal matematika man ir nelabai sekasi, brangioji, bet žinau, kad tu ištekėjai prieš dešimt metų, o Leo dar nėra aštuonerių.

– Ji tau taip ir nepapasakojo, tiesa? – staiga viską suprasdama klausiu. – Nova tau nepasakė, kas atsitiko?

Matau, kaip Meredit pasišiaušia, ir švelnumo, gerojo jos švelnumo akimirksniu nelieka.

– Mudu su Malvolijumi gana artimi, – šiurkščiai rėžia ji, – bet intymūs jo reikalai ir lieka intymūs. Apie tokius dalykus niekada su juo nesikalbėčiau. Su Nova irgi.

Aš tik viena ausimi klausausi jos šnekų, o kita savo asmenybės dalimi dar bandau suvokti, ką vos prieš kelias akimirkas sužinojau. Tai taip būdinga Novai. Prieš daug metų, kai mudu su Malu paskelbėme ketinantys tuoktis, ji iš karto atėjo pas mane ir pareiškė nenorinti būti mano pamerge. Esą, pamerge norėjusi būti tik kartą gyvenime ir jau buvusi per savo sesers vestuves, tad mano vestuvėse tokio vaidmens nesiimsianti. Tada pamaniau, kad ji elgiasi gana įžūliai, juolab kad nė neketinau kviesti jos į pamerges. Novai išėjus ėmiau svarstyti, gal ji nenori dalyvauti jaunosios pulke, nes per sunku būti taip arti Malo, kai jis prisieks amžiną meilę kitai moteriai? Nekreipiau į tą reikalą dėmesio, kol sužinojau tikrąją priežastį: pasirodo, Malas manė, kad ji bus pamergė. Suprantama, vyriausioji. Tiesiog taip manė. O ji žinojo, kad jis taip manys, taip pat žinojo, kad aš apskritai nenorėsiu jos matyti jaunosios pulke, todėl pati man pakišo lengvą išeitį. Galėjau pasakyti Malui, kad ji nenori būti mano pamergė, ir taip užgniaužti smarkų kivirčą, turintį įsiplieksti tarp manęs ir Malo, per kurį būčiau priversta pripažinti išties nuolat jaučianti Novai prieštaringus jausmus. Nebuvau tikra, kodėl Nova taip pasielgė, bet jos poelgis neabejotinai palengvino man gyvenimą. O dabar ji vėl padarė tą patį. Tik reikalas šį kartą buvo nepalyginti rimtesnis. Jai būtų buvę nesunku pavaizduoti mane kaip pabaisą, kokia prieš tuos kelerius metus iš tiesų ir buvau. Pabaisa, sugriovusi jai gyvenimą ir atėmusi patį brangiausią draugą. Kiekvienas išgirdęs net gerokai sušvelnintą anuometinių įvykių versiją būtų tvirtai stojęs jos pusėn ir pajutęs priešiškumą man. Bet ji to nepadarė. Neabejojau, kad niekam nieko nepapasakojo.

Jei Meredit nieko nežino, vadinasi, Nova neatskleidė tiesos net savo tėvams – jie pernelyg artimai bendrauja su Meredit, kad galėtų išlaikyti tokią paslaptį. Tikriausiai visi žino, jog Malas yra Leo tėvas, – pakanka užmesti akį į berniuką, – ir smerkia Novą, nes jai pastojus Malas buvo vedęs vyras. Ji prisiėmė sau šią gėdą, nors to visai nereikėjo. Štai kodėl Meredit mane taip keistai nužvelgė, kai paprašiau parodyti Leo nuotrauką. Be abejo, kaip tik dėl to ji ir stengiasi man įsiteikti, šokinėja apie mane, nes mano, jog esu nuskriausta ir išduota. Tikriausiai jaučiasi kalta, kad palaiko ryšius su savo vaikaičiu, tikriausiai jaučiasi kalta, kad slapta šnekasi apie berniuką su Malu.

– Nova ir Malas neturėjo romano, – paaiškinu Meredit norėdama apginti Novą.

Reikia grąžinti jai gerą vardą. Žmonės, net tie, kurie ją myli, slapta greičiausiai ženklina melagės ir intrigantės meilužės žyme. Tikriausiai truputį jos gaili ir stebisi, kodėl ji turėjo tiek mažai savigarbos, kodėl užmezgė santykius su jai nepasiekiamu žmogumi, nemylinčiu taip labai, kad dėl jos paliktų savo žmoną. O tada nuo jo pastojo. Jie tikriausiai svarsto, ar ji taip pasielgė sąmoningai, norėdama priversti jį vesti, ar viskas įvyko netyčia, ir dabar už tai tenka brangiai mokėti? Jie visi myli Leo, beprotiškai juo žavisi, bet vos prisimena, kaip jis atėjo į šį pasaulį, juos greičiausiai apima vos juntamas, bet ilgai neslopstantis gėdos jausmas.

Jei ją išteisinčiau, gal jos neapykanta man bent kiek atslūgtų. Gal tada šiek tiek atsilaisvintų mano širdį veržianti kaltės kilpa. Gal... Vėl žvilgteliu į nuotraukas. Gal...

– Jiedu net ne... – kilsteliu antakius ir truputį perkreipiu veidą – girdint anytai nė už ką negaliu ištarti žodžio „mylėtis“, jai teks pačiai susiprasti, ką noriu pasakyti. – Aš... Aš negaliu... Vaikų... Supranti? Negaliu jų turėti. Nova sutiko mums padėti. – Negaliu atplėšti akių nuo man šypsančio berniuko. Mano gražuolis berniukas. – Pagimdyti mums kūdikį.

Negaliu pažvelgti į Meredit, bet žinau, kad ji priblokšta. Jaučiu tą siaubą kylant virš mudviejų kaip radioaktyvų grybo pavidalo debesį, sulig kiekvienu mano ištartu žodžiu, sulig kiekviena atskleista tiesa jis didėja ir plečiasi, kol pripildo kambarį.

– Nova buvo mūsų pakaitinė motina, nes Leo turėjo būti mūsų sūnus.

11

Nusimaudžiusi po dušu grįžtu į miegamąjį ir pamatau sėdint Keitą ant mūsų lovos su baldakimu. Mano sielos gelmėje užgimsta siaubo cunamis ir pakeliui viską naikindamas nusirita per visą kūną.

– Kas atsitiko? – klausiu stipriai spausdama baltą rankšluostį, juo esu apsigobusi. Staiga pasijuntu apsvaigusi, tarsi aptirpusi – nuo plaukų galiukų iki pat kojų nagų.

– Nieko, – sako Keitas. – Nieko neatsitiko. Leo viskas gerai. – Paskui jis apsigalvoja. – Niekas nepasikeitė, – pasitaiso.

Mane užplūstantis palengvėjimas vėl leidžia kvėpuoti, tekėti kraujui gyslomis, ir į mano kūną vėl grįžta pojūčiai.

– Tai kodėl tu čia? – vėl klausiu Keito. Juk aš ilgai neužtrukau. Daugiausia tris valandas ruošiau kepinius, dešimt minučių sustingusi prasėdėjau ant laiptų prie durų ir daugiausia dar dešimt praleidau duše. – Kas būna su Leo?

– Melisa. Slaugė. Ji kaip tik budi, tad sakė pabūsianti su juo, kol grįšime.

Gal aš ir nepavydžiu dėmesio, kitų moterų rodomo mano vyrui, bet nesutinku, kad jis naudotųsi jų jaučiama simpatija ir prašytų kokių nors paslaugų. Juolab kai reikalas toks rimtas kaip šį kartą.

– Kodėl? – iškošiu pro sukąstus dantis.

Jis nukelia savo ilgas kojas nuo lovos ir atsisėda ant jos krašto. Geidulingas žvilgsnis slysta tai žemyn, tai aukštyn mano kūnu.

– Mums reikia praleisti šiek tiek laiko drauge, – paaiškina jis. – Kai atvyks tavo šeima, apie tai negalės būti nė kalbos. Tada apskritai negalėsime pabūti dviese.

– Mudu visą laiką drauge, – apsimesdama kvailute gūžteliu pečiais.

Suprantu, ką jis nori pasakyti. Ko nori. Ko jam galbūt reikia.

Keitas atsistoja nuo lovos, prieina ir apkabina mane. Paprastai tokią akimirką aš ištirpstu jo glėbyje, mane užvalgo geismas ir aistra. Ir jau po kelių akimirkų dažniausiai gulime lovoje susipynę kūnais, o kartais net jos nepasiekiame. Paprastai Keitui tereikia mane apkabinti, ir aš imu trokšti daugiau: jo lytėjimo, bučinių, jo kūno, jo akių, žvelgiančių tiesiai į manąsias. Bet šiandien viskas ne taip kaip paprastai. Jo rankos slysta žemyn ir aukštyn rankšluosčio gaubiama nugara, bet šie prisilietimai manęs nejaudina.

– Žinai, ką turiu galvoje, – sako jis.

Taip, žinau, ką jis turi galvoje.

Nepastebėjęs, kad aš nesusijaudinusi kaip paprastai, jis ima nosimi glostyti man kaklą. Aš nebereaguoju į Keito glamones. Tai neturi nieko bendra su Leo būkle, lioviausi į jas reaguoti jau prieš tris mėnesius. Iš karto po „pokalbio“. Nuo tos dienos seksas man visiškai nerūpi. Daug svarbiau patikrinti, ar automobilio variklyje netrūksta alyvos, ar nereikia išvalyti lietaus latakų ir išsiaiškinti, kurio gamintojo šiukšlių maišeliai stipresni. Ne Keitas dėl to kaltas, o aš. Taip jaustis mane verčia jo norai. Prieš tris mėnesius jis užsispyrė pasikalbėti apie tai, kad būtų neprošal susilaukti daugiau vaikų: „Mudu neiname jaunyn, Laimžde, o juk visada žinojome jų turėsiantys“; nuo tada mylėtis tiesiog negalėjau. Vos pagalvoju apie tai...

Visada norėjau trijų vaikų, bet tik iki ano įvykio. Dabar padėtis visiškai kitokia, ir nors protu suvokiu, kad taip daugiau neatsitiks, širdyje tvyro neįveikiama baimė.

Keitui nežinant visos tiesos, kaip čia buvo, kad pasilikau Leo, negalėjau tos baimės paaiškinti. Užuot aiškinusi vengiau intymumo. Ne tik sekso, bet ir glėbesčiavimosi, bučiavimosi ir glaustymosi, nes tokie dalykai netrunka peraugti į rimtesnius.

Keitui nesiliaujant glostyti man kaklo, užsimerkiu – jis tikriausiai mano, kad apimta palaimos. Stengiuosi save įtikinti galinti tai padaryti. Atsipalaiduoti ir leisti, kad tai įvyktų. Be to, mėginu prisiminti, kada paskutinį kartą gėriau kontraceptinę tabletę. Įprasta mano dienotvarkė visiškai sujaukta, niekaip negaliu prisiminti, kada pastarąjį kartą išsilupau vieną jų ir išgėriau. Dabar tikrai negaliu liepti Keitui luktelėti, kol nueisiu ir patikrinsiu, kiek tablečių liko. Taip pat nepamenu, kada paskutinį kartą man buvo mėnesinės. Paprašyti, kad užsimautų prezervatyvą, būtų taip pat neįmanoma.

Pamėginu atsipalaiduoti, pasiduoti įvykių tėkmei. Pasiduosiu, o rytoj ryte nusipirksiu ligoninės vaistinėje ir išgersiu kontraceptinę piliulę vėluojančioms. Nes dar kartą pastoti negaliu. Tiesiog negaliu. Tik ne dabar, o gal ir niekada.

Jo lūpos, nuostabios ir putlios, – kadaise įsimylėjau Keitą ir dėl jų, – atsargiai ir švelniai pakšteli man į lūpas. Iš nusivylimo man virpteli širdis: greito sekso jis nenori. Pageidauja visos programos: glamonių, meilių žodelių, į odą įsikertančių nagų, ilgai trunkančių bučinių ir neskubrių pokalbių po visko. Gal ir ištverčiau „greituką“, bet ilgesnės programos man per daug.

Apkabinęs mane ranka ir glausdamas prie savęs jis ieško lūpomis mano kaklo, kita ranka atlaisvindamas ir nutraukdamas rankšluostį, – šis šlepteli ant grindų.

– Hm... Dieve, Laimžde, – sušnabžda prikišdamas lūpas man prie gerklės; mano oda nuvilnija jo aistra. – Kaip seniai nesimylėjome.

Jam to reikia. Ir jis padovanojo man sniegą. Ir jis mane myli. Ir mums reikia to, kas sutvirtintų tarpusavio ryšį.

Pakeliu ranką prie jo marškinių sagų, bet mano pirštai sustirę, o sagos neapčiuopiamos. Bučinius dalijančios Keito lūpos nuslysta man ant peties, o aš patraukiu ranką ir mėginu glamonėti jam sprandą, bet pirštai vis tiek nejaučia nei odos glotnumo, nei nuo jos sklindančio karščio. Atlošiu galvą, nes jis to tikisi. Jo rankos nuslysta žemyn ir prisitraukia mane.

Negaliu. Negaliu.

Jis paima mano ranką, prispaudžia ją prie savo kietumo ir vos mano paliestas sudejuoja. O aš sustirusi. Mano kūnas visiškai nereaguoja į aplinką. Mano kraujas vėsus, sąmonė pritemusi. Nieko nejaučiu.

– Liaukis, liaukis, – sakau. Mintyse šaukte šaukiu, bet pro sustingusias lūpas išsiveržia tik šnabždesys.

Keitas neišgirsta, bučiuoja mane toliau, jo ranka nusileidžia man į tarpkojį, pirštai įslysta vidun. Jis garsiai dejuoja, glaudžia mane dar arčiau.

– Keitai, labai prašau liautis, – šį kartą man pavyksta ištarti garsiau.

Jis tuoj pat liaujasi, atšlyja.

– Kas yra? – klausia.

Aš pasilenkusi grybšteliu rankšluostį ir nerangiai vėl juo apsisiaučiu.

– Kas yra? – pakartoja jis.

– Aš... Aš negaliu. Atleisk, – paaiškinu. Mano kūnas palengva atgauna pojūčius. – Maldauju ant manęs nepykti.

– Dieve mano, aš nepykstu, – žengdamas artyn patikina Keitas. – Man tik neramu dėl tavęs.

Šį kartą apkabina tik norėdamas paguosti. Sūpuoja mane, ramina.

Įremiu galvą jam į krūtinę, jaučiu, kaip plaka jo širdis, – vienodai, įprastai. Jei širdis taip plaka, tai ir pasaulyje viskas įprasta, vienoda. Nenutinka nei bloga, nei gera. Visa įprasta, monotoniška, nenuostabu. Normalu.

To ir noriu. Noriu, kad Leo pabustų ir viskas vėl būtų kaip įprastai. Noriu, kad jis grįžtų namo ir viskas vėl būtų kaip buvę. O ne kas nors neįprasta, kad reikėtų švęsti. Mat jei nutiks kas nors gera, tai gali nutikti ir bloga, – juk turi būti pusiausvyra. Aš tik noriu, kad viskas grįžtų į savo vėžes. Argi tai per daug?

– Pasakyk, kad jis pasveiks, – prašau Keito.

– Žinoma, bus sveikas kaip ridikas, – atsako man Keitas. – Dabar tau geriau? Viskas bus kuo puikiausiai.

Jis nesupranta. Nenoriu, kad būtų kuo puikiausiai. Noriu, kad būtų tik gerai. Mums nereikia nieko geresnio nei gerai, nieko normalesnio už normą. Mums tereikia, kad viskas būtų normalu. Kaip įprastai.

– Kol apsirengsi, išvirsiu kavos. O tada galėsime grįžti į ligoninę, – sako jis.

– Taip, būtų puiku.

Pakštelėjęs man į viršugalvį jis išeina iš kambario. Užuot žengusi prie drabužių spintos aš stipriai suspaudžiu rankšluostį ir šlumšteliu ant lovos.

Žvilgsnis nukrypsta į tamsiai raudoną dėmę ant rusvo ir gelsvo kilimo prie tualetinio stalelio: čia Leo numetė raudoną žymeklį neužmautu dangteliu, o aš kelias valandas jo nepamačiau – per tą laiką atsirado dviejų svarų monetos dydžio dėmė.

„Ar taip darai, kad dar labiau mane nuliūdintum?! – aprėkiau jį. Baigėsi ilga ir sunki savaitė ir tai buvo paskutinis lašas. – O gal tau patinka, kai ant tavęs šaukiu?“

„Man gaila“, – atsakė Leo.

„Nemanau.“

„Gaila! – maldaujamai sušuko jis. – Man gaila!“

„Taip, man irgi, – atšoviau. – Išvalyti šią dėmę man tikrai daug kainuos. Tai reiškia, kad negausi nei naujų žaislų, nei naujų kompiuterinių žaidimų. Gali tekti parduoti net žaidimų kompiuterį valymo išlaidoms apmokėti.“

Tada Leo spruko, išgirdau jį laiptais nudundant į savo kambarį – tikriausiai tam, kad įsispraustų tarp drabužių spintos ir lango. Visada ten lįsdavo, kai norėdavo niekieno nematomas paverkti ir pačiulpti nykštį. Aš, žinoma, taip pat apsipyliau ašaromis. Juk suirzau visai ne dėl sutepto kilimo. Apskritai kalbant, jis man nė kiek nerūpėjo, bet mane suerzino, kad Leo padarė tai, ko daugybę kartų buvo perspėtas nedaryti – atsinešė į mano kambarį žymeklių. Jis man nepakluso. Tai buvo ženklas, kad Leo auga. Auga ir sprūsta man iš glėbio. Tai mane baugino. Jis visuomet buvo visiškai priklausomas nuo manęs, aš išmokiau jį atskirti gera nuo bloga, bet dabar ėmė vis labiau plėsti savarankiškumo ribas. Bet juk tai normalu – žinojau tada, žinau ir dabar. Noriu jį prarasti įprastai – kaip daugelis motinų praranda savo vaikus, pralaimėdamos kovą su laiku ir jų brendimu. Nenoriu jo prarasti štai taip.

Noriu, kad viskas vėl būtų normalu. Kad viskas būtų gerai.

Nejaugi tikrai noriu per daug? Kad viskas būtų kaip įprastai.

Gal iš tiesų per daug noriu, nes Leo ir atėjo į šį pasaulį neįprastai. Gal taip yra dėl to, kad jis neturėjo būti mano sūnus?

– Įdomu, kaip kūdikis išeina iš mamytės kūno? – klausia jis.

Jiedu žingsniuoja per parką. Jam nešalta, nors mama nesiliauja priekaištavusi, kad jis vilki savo ypatingą paltuką. Tą su lipdukais, užtrauktuku ir sagomis. Jiedu net neina į paplūdimį, ten būna tikrai labai vėjuota, ir kartais jam tenka įsikibti į mamą, kad vėjas nenupūstų. Jam ta mintis patinka. Būti nupūstam. Tiesiai į jūrą. Bet tik jei būtų nupūsta ir mama. Tai prilygtų skrydžiui.

Mama vilki savo mėgstamiausią laisvo kirpimo, bruzguliais susegamą paltą kaip meškučio Padingtono^22, be to, kaklą apsimūturiavusi languota skara. Parko taku ji stumia jo paspirtuką.

Jo klausimas mamą išgąsdina, – lyg jis pats būtų netikėtai iššokęs iš už durų. Šį kartą ji neklykteli ir nespaudžia delno sau prie krūtinės, bet vis tiek išsigąsta. Paskui pažvelgia aukštyn į medžius, nes apsimeta neišgirdusi. Kaip ir jis, kai užsispaudžia delnais ausis, kad negirdėtų jos šaukiant grįžti namo.

– Įdomu, kaip kūdikis išeina iš mamytės kūno? – pakartoja jis. – Ar žinai, mama?

Ji atsidūsta, sustoja ir atsiremia į jo paspirtuką.

– Taip, žinau, – atsako.

Jis išpučia akis.

– Kaip? – nekantriai klausia pasiruošdamas įsiminti kiekvieną žodį, kad pirmadienį viską papasakotų Ričardui, Deividui ir Martinui.

– Mielasis, dabar tikrai nenoriu apie tai kalbėti, – pareiškia mama. – Nemanau, kad esi tiek didelis.

Taip sakydama ji bent jau nepasilenkia, nes jis pasijustų dar nesmagiau.

– Man šešeri! – šūkteli jis.

– Žinau.

– Aš visai ne mažas.

– Žinau.

– Tai kodėl man nepasakai?

– Žinau, kad tau šešeri ir kad esi jau didelis, bet, kaip jau sakiau, negana didelis.

Jis suneria rankas ant krūtinės, trepteli koja.

– Taip neteisinga! – susiraukęs taria jis mamai, dar stipriau suneria rankas ir nuleidžia galvą, kad galėtų rūsčiai į ją dėbtelėti visiškai prisimerkęs. Jei kaip reikiant prisimerks, galės iš akių iššauti lazerio spindulius, ir tada mama supras, kad jis ganėtinai didelis. Tas, kuris šaudo lazerio spinduliais, turi būti visiškai didelis.

– Žinau, – sutinka mama. Ir padaro baisiausią dalyką pasaulyje: atsitupia, kad būtų lygi su juo. Jis žino, kad mama už jį aukštesnė, beveik visi suaugusieji aukštesni. Tad kodėl jiems būtinai reikia atrodyti mažesniems, nei iš tikro yra? – Na gerai, pasakysiu kitaip: aš dar negana suaugusi, kad tau paaiškinčiau. Ar toks atsakymas tinkamesnis? Ar dabar jautiesi geriau?

Leo linkteli.

Mama jam nusišypso. Jam patinka, kai ji šypsosi. Šypsodamasi atrodo kaip saulė – didelė, šilta ir graži. Tėtis vis sako, kad mamos šypsena nušviečianti jo pasaulį.

Mama atsistoja, ir jis išgirsta traškant jos kelių sąnarius.

– Oi! – aikteli Leo.

Jai tai šauniai išeina.

Jiedu žingsniuoja į parko pakraštį pasižiūrėti, ar tvenkinyje yra ančių, tada jam turi būti leidžiama parko taku važiuoti paspirtuku ir aplenkti mamą, o mama neturi bėgti iš paskos, kol jis kaip reikiant nenutols. Ji leidžia jam tokius dalykus ir tai tikrai smagu. Kartais net smagiau, kai jie būna tik dviese. Tėtis šaunus, bet dar šauniau, jei leidžia laiką tik su mama.

Mama ištiesia ranką ir juokais pakelia jo gobtuvą. Leo vėl nubraukia jį žemyn ir nusijuokia. Minutėlę jiedu taip ir eina. Parke tvyranti tyla tokia puiki. Žmonių beveik nėra, nes rytas išties ankstyvas, šalta. Netrukus mama turės atidaryti kavinę, tad pasivaikščioti jie išėjo tikrai anksti.

– Įdomu, kaip kūdikis išeina iš mamytės kūno? – klausia jis.

Leo, šešerių metų

Ketvirta dalis

12

Negaliu pažvelgti į Meredit, bet žinau, kad ji priblokšta. Jaučiu tą siaubą kylant virš mudviejų kaip radioaktyvų grybo pavidalo debesį, sulig kiekvienu mano ištartu žodžiu, sulig kiekviena atskleista tiesa jis didėja ir plečiasi, kol pripildo kambarį.

– Nova buvo mūsų pakaitinė motina, nes Leo turėjo būti mūsų sūnus.

Pradedu ne kur kitur, o prekybos centre.

Prie skalbimo miltelių lentynos. Tikiuosi pamatyti jauną mamą, besidalijančią švelniais jausmais su savo vaikučiu, ir viliuosi, kad mano širdyje tai įžiebs motinišką kibirkštį, bet išeina visiškai priešingai. Pradedu nuo mažo berniuko mėlyna striuke su gobtuvu ir iš dengiamojo audinio pasiūtomis kelnėmis, jis staiga parkrinta ant grindų, ima raitytis, kraipytis nelyginant iš akvariumo ant kilimo atsitiktinai iššokusi auksinė žuvelė, ir rėkti lyg pjaunamas aprūdijusiu metalo pjūklu. Kilus šiam įspūdingam įniršio priepuoliui, aš, kaip ir visi pirkėjai, esantys prie tos lentynos, stoviu žiūrėdama į jį, kraupdama nuo šio reginio ir priblokšta berniuko elgesio.

Po kelių sekundžių mano ir visų kitų pirkėjų žvilgsniai nukrypsta į jo motiną. Ji kaip įbesta stovi priešais lentyną su skalbimo milteliais šalia pasistačiusi pirkinių vežimėlį, įbedusi akis į švaros priemones, faktiškai kurčia sūnaus keliamam triukšmui. Sužiurę į ją visi nustembame, nes moteris visiškai nemėgina kuo skubiau slėpti sau po skvernu aprūdijusio metalo pjūklo, kuriuo žudomas berniukas. Vienintelis išorinis požymis, rodantis, kad jie yra kartu ir kad ji girdi sūnų, tai sodriai išraudęs jos veidas – raudonis, panašus į du dažų dryžius, siekia skruostikaulius – ir žvilgančios akys, pilnos ašarų.

Tuomet suprantu ją mėginant tiesiog perkęsti sūnaus įniršio priepuolį. Nors jai dėl jo labai nesmagu, nors žmonės aplink ją be galo sutrikę, jei ji pasiduotų, vaikas ir vėl elgtųsi taip pat. Vis taip pat, nuolatos. Suvoktų, kad nederamas elgesys viešoje vietoje yra greičiausias ir veiksmingiausias būdas gauti ko nori. Tiesą sakant, akivaizdu ir tai, kad jos taktika kol kas nepasiteisina. Mažasis berniukas itin atkaklus, nesilpsta nei jo įniršio priepuolis, nei garsus riksmas, nei įkyrus aimanavimas.

Imu tos moters gailėtis. Noriu sučiupti berniuką už pakarpos ir pakelti, noriu ją apkabinti. Nustebusi suvokiu norinti būti... ji. Nes aš elgčiausi visai kitaip. Nusileisčiau, dabar duočiau, ko jis nori, o namie už tai ką nors atimčiau. Neleisčiau viešoje vietoje daryti man gėdos, tiesiog nubausčiau jį toliau nuo pašalinių akių. Noriu būti ji.

Noriu būti motina.

Noriu turėti savo vaiką.

Palieku vežimėlį perėjime tarp eilių ir išeinu iš prekybos centro, ausyse skambant svetimo vaiko šauksmams ir akis badančiam, nors nebyliam jo motinos pažeminimui, atskleidžiančiam, ko noriu ir ko negaliu turėti.

Nuo tos dienos viskas pasidaro nuobodu.

Nuobodu ir beprasmiška. Niūru. Visa apsiblausia, dingsta gyvenimo džiaugsmas. Kad ir kaip greitai vakarais bėgioju, kad ir kiek tampausi, kad ir kiek kilnoju svarmenis, kad ir kiek stumiu ir traukiu, jis tebėra čia. Debesis. Suvokimas. Begalinė pilkuma, įkūnijanti mano gyvenimą. Mano tikrovę.

Mano nuotaikos svyruoja, taip nutinka kiekvienam. Kartais tie svyravimai trunka ilgiau ir atrodo stipresni, bet tik todėl, kad viską jaučiu labai stipriai, o dauguma žmonių tokių stiprių jausmų net neleidžia sau patirti. Aš nerimauju, jaudinuosi, viską imu į širdį ir laikau joje. Kai man būnant trylikos nugaišo mūsų šuo, vardu Princas, verkė visi – mama, tėvas, Merė ir Piteris. Bet visi susitaikė su netektimi. Jiems pavyko tai pamiršti. Aš Princą mylėjau labiau nei jie, tai buvo akivaizdu, nes ir po kelių mėnesių tebeliejau ašaras. Man jo vis trūksta. Ir tebeskauda taip, tarsi tai būtų ką tik nutikę. Jaučiu stipriau už kitus žmones. O dabar, po to įvykio prekybos centre, nebėra ko jausti.

Pažvelgusi į tikrovę aiškiai matau: nėra prasmės. Niekas neturi prasmės. Ar gyvename tam, kad kurtume? Kad daugintumės? O aš negaliu. Ir niekada negalėsiu. Tad kokia mano gyvenimo prasmė? Ir kam žmogus iš viso gyvena?

Su Malu apie tai nesikalbu. Kokia prasmė? Juk dėl visko kalta aš. Jis gali turėti vaikų. Ne jis turi kliaudą, o aš. Tai mano problema, tad kam užkrauti ją Malui? Kai mudviem draugaujant papasakojau savo gyvenimo istoriją, kas man atsitiko ir kodėl negaliu turėti vaikų, jis su tuo susitaikė, kaip ir su visais kitais mano gyvenimo faktais. Susitaikė su tuo, kad paauglystėje aplinkinių buvau vadinama kekšyte. Kad sulaukusi penkiolikos pastojau. Suprato, kodėl ryžausi abortui, suprato, kad dėl jo sukeltų komplikacijų negaliu turėti vaikų, ir su tuo susitaikė. Jis supranta, kad tai mano asmenybės dalis. Ir tvirtai mane palaiko. Ir vis dėlto pasakoti jam galiu ne viską. Ne viską.

Taigi negaliu pasikalbėti ir apie tai. Malui ir šiaip skaudu, kad niekada netaps tėvu – jis tai slepia, bet aš žinau, kad norėtų juo būti, – tad kam užkrauti jam tai, dėl ko kalta aš ir kas tik dabar ima kelti skausmą?

Ar žinai, kad pilkuma skleidžia garsą?

Ji skleidžia garsą ir yra apčiuopiama. Ji primena triukšmą – tokį garsų, kad išgirsti jį gali tik visiškai nutilusi. Pirštai jaučia ją kaip milžiniškus tave slegiančius vatos gniutulus. Ji pripildo visas kūno ertmes, ima dusinti, ir tu paskęsti sausumoje. Ji apkurtina ir paskandina.

Juodumą perprasti lengviau. Juoduma nėra tokia bloga, kokia žmonėms atrodo. Juoduma tik tamsi. O pilkuma nuolat tvyro aplink. Ar šviesu, ar tamsu – pilkuma visada esti čia, visada laukia, kada galės palengva, atsargiai ir švelniai tave apgaubti. Nugramzdinti į užmarštį. Kai supranti tai vykstant, būna jau per vėlu. Tada jau negali nei kvėpuoti, nei matyti, nei girdėti, nei jausti.

Mano gyvenimas pilkas.

Turiu ją, tą pilkumą, sustabdyti.

Turiu jai atsispirti ir neleisti manęs užvaldyti.

Žinoma, to niekas nesupranta. Jie irgi patiria tą patį, matau papilkėjusius kiekvieno jų gyvenimo kraštelius, bet jie to nepastebi. Arba nenori pastebėti. Apsimeta, kad viskas gerai. Stovi prie kopijuoklio, šnekasi, juokauja ir apsimeta nejaučiantys, kaip pilkuma slegia pečius. O aš matau. Žiūriu į juos ir noriu, kad jie tai pastebėtų ir ką nors darytų; spoksau į pilkumą ir trokštu, kad ji pranyktų. Ji jau pasiglemžė mano gyvenimą, tad nenoriu, kad pasiglemžtų ir jų.

Nieko jiems nesakau, bet jaučiuosi turinti padėti. Parodyti, kaip geriausia elgtis. Einu į darbą apsirengusi raudonais, geltonais ir žaliais drabužiais. Akių vokus dažausi mėlynai, lūpas raudonai. Vilkiu raudoną suknelę. Aviu geltonus batus. Pečius apsigobiu žalia skara. Mėginu parodyti, kad jie neturi pasiduoti pilkumai. Kad net aš, jau paglemžta pilkumos, dar galiu išsigelbėti.

Matyt, nepritampu. Taip jie ir pasako, leisdami man išeiti. Penkerius metus buvau puiki biuro administratorė, tačiau matyti kaip ant delno, kad turiu visiškai kitokių interesų, todėl jie išmoka man krūvą pinigų ir palinki sėkmės siekiant naujų tikslų. Aš tik numoju ranka. Ten dirbdama vis tiek pralaimiu pilkumai. Namuose galėsiu geriau susitelkti kovai.

Ir man pavyks tą pilkumą nugalėti.

Jei nereikėtų rūpintis kitais žmonėmis, prisiminčiau, kodėl pilkuma prie manęs prikibo, ir galėčiau ją įveikti. Jei turėčiau laiko priešintis, aš ją nugalėčiau.

Kapinėse daugybė pilkumos.

Ji driekiasi mylių mylias. Vaikščioju po jas, žiūrinėju antkapius. Skaitau, kas juose parašyta. Matau, kas pralaimėjo kovą. Mačiau jų kovą poroje eilučių. Gyvenimą, iš kurio liko tik kelios akmenyje iškaltos eilutės. Man tai atrodo neteisinga. Antkapiuose turėtų būti įrašyta, kaip tie žmonės gyveno, kaip mirė ir kaip pakeitė pasaulį. Kokia prasmė stengtis, jei galų gale iš tavęs telieka keli beprasmiai akmenyje iškalti žodžiai?

Prie antkapių, kuriuose iškalta „mylinti mama“, visada užtrunku ilgiau. Juk aš tokia niekada nebūsiu, tiesa? Jei pilkuma nugalės, apie mane žmonės taip niekada nepasakys. O ko norėčiau, kad jie apie mane pasakytų? Ar išvis norėčiau, kad dėl to kvaršintų sau galvas?

13

Noriu, kad viskas vėl būtų normalu. Kad viskas būtų gerai.

Nejaugi tikrai noriu per daug? Kad viskas būtų kaip įprastai.

Gal iš tiesų per daug noriu, nes Leo ir atėjo į šį pasaulį neįprastai. Gal taip yra dėl to, kad jis neturėjo būti mano sūnus?

BZZZ!

BZZZ! BZZZ! BZZZ!

Staiga mane kažkas pažadina, aš pakirdusi atmerkiu akis. Kambaryje dega šviesa, prakaituotas mano skruostas prispaustas prie psichologijos knygos, kurios konspektą rašiau šįryt, puslapių, viena pusė pūkinės antklodės nuslydusi tįso ant grindų, kita apsivijusi mano koją. Žvilgteliu į laikrodį: septynios minutės po antros. Kas mane pažadino, garsas ar sapnas? Kartais pabudina sapnai, prievarta grąžina į būdravimo būseną, ir man prireikia kelių akimirkų susivokti.

BZZZ! – suzirzia vėl, ir aš atsisėdu lovoje iš siaubo plačiai atmerkdama akis. Išsipainiojusi iš pūkinės antklodės ir paskubomis vilkdamasi chalatą nuskubu plačiu savo buto koridoriumi ir pakeliu telefonspynės ragelį.

– Čia aš, – sako Malas.

– O! – šūkteliu ir paspaudžiu laukujų durų atidarymo mygtuką, kad jį įleisčiau.

Antrą valandą ryto – tiksliau, antrą nakties – Malas nebuvo manęs aplankęs jau daug metų. Nuo to laiko, kai susipažino su Stefani, jis tokiu laiku pas mane užsuka labai retai, o kai jiedu ėmė drauge gyventi ir netrukus susituokė – niekada. Ne todėl, kad nesunkiai rado kuo mane pakeisti, – jei staiga užsimanytų ir turėtų man papasakoti ką nors itin svarbaus, vis tiek ateitų, – o dėl to, kad aš jam išsamiai paaiškinau, jog Stefani to nesuprastų. Keitas neprieštarautų, ypač dirbdamas naktinėje pamainoje, nes tai reikštų, kad bent jau nebūsiu namuose viena. Bet, jei kalbėsime apie mudviejų su Malu draugystę, tai Stefani nesijaučia taip saugiai kaip Keitas. Žinau, net dabar ji kartais pašnairuoja į mane ir iš tų žvilgsnių sprendžiu atrodanti jai įtartina; kartais ją tarsi bangos užplūsta abejonės, ką jaučiu jos vyrui.

Atidariusi Malui buto duris iš karto suprantu, kad jis ateina ne svečiuotis. Vos laikosi ant kojų. Plaukai susišiaušę, atlaisvintas kaklaraištis nusisukęs į šoną, šalia atsegtos viršutinės marškinių sagos. Jo kostiumo švarkas ir kelnės, nors ir tamsiai mėlyni, atrodo nusėti tamsiomis dėmėmis ir sustirę; šviesiai mėlyni marškiniai irgi sulipę, patamsėję. Kraujas. Sudžiūvęs kraujas. Aš viduje krūpteliu, pajuntu gerkle aukštyn siūbtelint tulžį; apimtas spazmų skrandis ima trūkčioti.

– Stefai nelaimė, – silpnu balsu sušnabžda jis. – Ji ligoninėje.

– Paruošiu tau ką nors valgyti, – sakau leisdama jam įeiti.

Suprantu, kad jis man daugiau nieko nepasakys, nes pats nežino. Apie tokius dalykus esame įpratę kalbėti trumpai ir aiškiai. Iš patirties, įgytos gelbstint tetą Mer, žinome, kad būtina kuo greičiau suteikti svarbiausią informaciją. Jei Malas žinotų, kad Stefani išsikapstys, vos pasakęs ją esant ligoninėje pridurtų, kad ji pasveiks; jei tokios vilties nėra, jis taip pat iš karto man pasakytų. Jis nežino nieko daugiau.

Neklausiu, kas atsitiko, kodėl tiek daug kraujo, ar nelaimei įvykus jis buvo drauge, nes tai nesvarbu. Jį reikia paguosti. Ir gerai pamaitinti.

Kol kaičiu ryžius, jis stovi virtuvės kampe atsirėmęs į šaldytuvą. Aš visą laiką kvėpuoju pro burną, kad nereikėtų traukti į plaučius to šleikštaus, nešvaraus, metalą primenančio kraujo tvaiko. Nė akimirką nesiliaudama kalbėti atšildau šaldytas daržoves, atidarau porą skardinių pomidorų, pakepinu svogūnų, sukrečiu į juos pomidorus ir įtrėškiu sutirštinto pomidorų padažo. Šneku apie dabartinį savo darbą ir apie tai, kad vos nutraukusi santykius su Keitu po kelių valandų su juo susitaikiau ir iškart ėmiau galvoti, ar vėl neišsiskyrus. Pasidaliju mane slegiančiu rūpesčiu, kas gvelbia iš restorano maisto atsargas. Kalbu nesiliaudama, nes jau seniai įsitikinau, kad ištiktam krizės Malui mažiausiai reikia tylos.

Mudu nevalgome.

Pilnos ką tik pataisyto valgio lėkštės lieka stovėti svetainėje ant medinio stalo, aš sėdžiu ant sofos, o Malas atsigulęs susirango ir padeda galvą man ant kelių. Glostau jam plaukus ir šneku tol, kol abu užmiegame.

14

Pirmiausia pamatau jo akis.

Apsiniaukusias, pilnas kančios ir skausmo.

Tada iš karto suprantu, kad kažkas atsitiko jo motinai. Vargšas Malas. Pasijudinu norėdama jį paguosti, išlipti iš lovos ir jaukiai įsitaisyti jam ant kelių, apkabinti, priglausti ir pamyluoti. Bet negaliu net pajudėti. Kažkas mane laiko prikaustytą.

Apsidairiusi pamatau, kad mano dilbiai pririšti diržais, spaudžiančiais prie lovos. Be to, neleidžia judėti ir tvarsčiai ant riešų. Vėl dunksteliu ant lovos ir pažvelgiu aukštyn į baltas lubas. Atsidūstu. Taigi. Gerai. Šitai. Čia.

Jo akys vis dar įbestos į mane. Jaučiu žvilgsnį švelniai slystant mano profiliu, – anksčiau prieš jam bučiuojant dažnai taip slysdavo jo ranka.

„Nesuprantu, kodėl taip imi į galvą?“ – mintyse jam sakau. Negaliu ištarti tų žodžių garsiai, nes jie čia visko klausosi. Klausosi, įrašinėja, o paskui viską labai sureikšmina. Net reklaminiai šūkiai, iš kurių kitur juokiamasi, čia tampa svarbūs kaip Šventasis Gralis.

Žinau, ką jis galvoja. Kas?

Ne kodėl, o kas.

Jis žino, kodėl, jis suka galvą, kas. Kas buvo toji priežastis? Kas privertė mane taip pasielgti? Jis žino, kodėl tai padariau, bet ne kas mane privertė. Taip, kaip tik tai mano mylintis vyras ir nori sužinoti: ne kodėl, o kas?

– Radau šokoladą. Ir cigaretes, – sako jis.

Sako taip, lyg būtų radęs stipriųjų narkotikų ar ko nors panašaus. Kiekvienai moteriai reikia šokolado. Visi tai žino. Tai dar nieko nereiškia. Kas jau čia tokio, kad rūkiau, juolab kad netraukiu cigarečių namuose, jam matant, ir neverčiu kvėpuoti tabako dūmais. Juk tai tik cigaretės, ne žolytė ar dar kas nors.

– Turėjau anksčiau susiprasti, – priduria jis. – Turėjau pastebėti ženklus. Buvau taip pasinėręs į darbą ir taip uoliai siekiau paaukštinimo, kad nesupratau, kaip labai tau reikia serotonino ir nikotino. Atleisk man.

„Ar visada taip dramatiškai kalbi?“ – mintyse klausiu. Jis šneka, lyg tai būtų baisiausiai svarbu.

– Kodėl man nepapasakojai, kad metei darbą? – uždavė klausimą jis.

„Nepapasakojau, nes žinojau, kad reaguosi kaip tik taip. Mano pasakojimo apie pilkumą būtum nesupratęs. Būtum pamanęs, kad man kas nors negerai, ir atvežęs čia.“

– Šešias savaites apsimetinėjai einanti į darbą, Stefa. Nesuprantu, kodėl. Jei darbe jauteisi nelaiminga, nebūčiau vertęs tavęs ten pasilikti.

„Ne, bet būtum sekęs kiekvieną mano žingsnį.“

Dabar, visiškai pabudusi ir jaukiai įsitaisiusi realiame pasaulyje, pajuntu tvinkčiojant skausmą riešuose. Neatlikau darbo kaip reikiant. Jei būčiau atlikusi, nevyktų tai, kas vyksta dabar. Nesijausčiau kalta, be to, dar ir nevykėlė.

– Ką man daryti, Stefa? – klausia jis.

– Vandens, – dusliai pratariu aš.

Tik prabilusi suvokiu, kad mano gerklė sausa ir skaudama. Tikriausiai jie buvo įkišę vamzdelį, kad išplautų dar nesuvirškintas tabletes iš skrandžio. Niekada nesielgia švelniai. Mačiau, kaip tai daroma – porą kartų, jiems plaunant skrandį, galima sakyti, turėjau sąmonę, bet jie tai darė tarsi nesuvokdami, kad gerklė iš vidaus gana jautri, ir jei be atodairos, šiurkščiai kiši į ją kas papuola, tai nubrozdinsi, ir paskui ją skaudės.

Į stiklinę pilamas vanduo kliuksi taip pabrėžtinai garsiai, kad tas garsas užgauna giliai po kiaušu esančias mano galvos vietas. Noriu užsidengti delnais ausis, bet mano rankos pririštos. Jis palaiko šiaudelį, kad truputį pakėlusi galvą ir krūtinę galėčiau keliskart siurbtelėti. Vanduo šiltas, kambario temperatūros, bet man tinka ir toks, mat esu baisiai ištroškusi. Išdžiūvusi. Jaučiuosi tokia sausa, kad švelniai pūstelėjus vėjeliui arba jam šalia manęs smarkiau atsidusus, rodos, nuskriesiu kaip dulkelė.

– Skaitei mano dienoraštį? – nepaisydama skaudamos gerklės atsargiai klausiu.

Jei rado šokoladą, slaptąsias mano atsargas, teikiančias jėgų gyventi ir būti laimingai, tai turėjo rasti ir dienoraštį. Paslėptą vienoje batų dėžių ant viršutinės mūsų drabužių spintos lentynos. Ten jis niekada nė akies neužmesdavo. Kartais užsimindavo, kad turiu daugybę porų batų, bet iki šiol nežinojo, kad kiekvienoje tų dėžių įdėta ne tik batų pora, bet ir keli gabalėliai šokolado, dažniausiai ir pakelis cigarečių, o dėžėje su leopardo odos batais dar ir mano dienoraštis.

Nesulaukdama atsakymo pasuku galvą norėdama į jį žvilgtelėti. Čiupinėja šiaudelį stiklinėje, nuleidęs galvą. Vengia mano žvilgsnio, nes jam gėda.

– Neturėjai teisės, – tariu.

Nekreipdamas į mane dėmesio jis toliau žaidžia šiaudeliu.

– Jie nori, kad nueitum pas psichiatrą, – pagaliau praveria burną.

Aš susiraukiu ir netikėdama savo ausimis papurtau galvą.

– Man nieko nėra, – sakau.

Kiekvieną kartą pabudusi ir apsižiūrėjusi, kad esu čia, pririšta prie lovos, mėgindavau tai paaiškinti gydytojams, slaugėms ir sanitarams, bet jie manęs nesiklausydavo ir nepaleisdavo. Aš tikrai buvau sveika. Tai jie jau daug metų stengiasi mane susargdinti. Visi: mano motina, gydytojai, o dabar ir Malas. Jie visi mėgina mane priversti eiti pas žmones, kad šie knaisiotųsi po mano smegenis, verstų su jais kalbėtis, elgtis taip, kad atrodyčiau lyg beprotė. Bet aš ne tokia. Tiesiog jautri tam tikriems dalykams. Tik tiek. Kiekvienas kam nors jautrus. O visa ta psichiatrų, psichologų, psichoterapeutų šutvė iš musės daro dramblį.

– Jie tavęs neišleis, kol nepasikalbėsi su specialistu, – vėl prabyla jis.

– Jie negali manęs čia laikyti prieš mano valią, – atšaunu.

Mano balsas, nors ir gergždžiantis, vis dėlto silpnas ir netvirtas. Nirštu dėl to, kas čia vyksta, bet negaliu to įniršio išreikšti. Esu pririšta. Vien balso tam neužtenka.

– Aš tave čia atvežiau, – paaiškina jis. – Pameni, pati man taip liepei, jei tai pasikartotų? Taigi atvežiau. Ir noriu, kad sutiktum su jų siūlomu gydymu. Žinau, kad ir pati to norėtum. Jei tik galėtum viską aiškiai suvokti.

Viena aišku: aš čia įkliuvusi. Įstrigusi.

– Kam pasakei? – klausiu.

Turiu rasti kitą išeitį. Bet negaliu leisti, kad Malas apie tai sužinotų. Kol kas tenka apsimesti, kad su viskuo sutinku.

– Tik tavo artimiesiems, – lyg niekur nieko atsako jis.

Tik mano artimiesiems. TIK mano artimiesiems.

– Ak, geriau iš karto mane nušauk, – tariu.

Mano motina atlėks čia ir mėgins tvarkyti palatą verkšlendama, melsdamasi ir svarstydama, ką bloga padarė, kad nusipelnė tokios bausmės. Tėvas manys, kad tik gaišinu visus ir esu užsispyrusi mergšė, kuriai paauglystėje jis per mažai karšė kailį. Merė sėdės rūsčiai varstydama mane žvilgsniu, piktindamasi, kad neatlikau darbo kaip dera ir kad dėl to ji, tokia užsiėmusi, turi rasti laiko čia atvažiuoti, – tarsi būčiau jos to prašiusi ar panašiai. O Piteris pasirodys tik po kelių savaičių, greičiausiai tada, kai būsiu išleista iš ligoninės, ir nuoširdžiai stebėsis, kodėl pasaulis nesustojo ir jo nepalaukė.

– Jie tikrai susirūpinę. Pasakiau, kad atvažiuotų po kelių dienų, kai jausiesi stipresnė. – Manau, tai jau šis tas. – Kasdien jiems skambinu ir pasakoju, kaip laikaisi.

– Ar pasakei Novai? – klausiu.

– Ne, – purto galvą jis. – Nesakiau niekam, išskyrus tavo artimuosius. Ir niekam daugiau nesakysiu.

– Gerai, – linkteliu ir pajuntu savo kūną atsipalaiduojant. – Ačiū.

Keista kam nors dėkoti, kad neskleidžia apie mane gandų.

– O kaip aš, Stefa? – tyliai, silpnu ir gailiu kaip mano balsu klausia jis. Pasuku galvą ir pažvelgiu į jį. Malas tarsi užsisklendęs savyje, o visa jo esybė atrodo persmelkta staigaus sielvarto ir kančios. – Suprantu, kad aną akimirką daugiau nebenorėjai čia būti, bet kaipgi aš? Ką man su tavimi daryti? – Nykščiu ir smiliumi suspaudžia sau viršunosę ir stipriai prisimerkia. – Kaip man toliau gyventi, jei tavęs čia nebus?

Užverčiu galvą ir įbedu žvilgsnį į lubas, o jo žodžiai smelkiasi į mane, kaip anąkart buvo pradėjusi smelktis pilkuma. Tai, ką padariau, jo atžvilgiu neteisinga. Bet visai su juo nesusiję. Su niekuo nesusiję, tai tik mano reikalas. Tik, kaip ir visi kiti, jis to nemato. Ir negali suprasti. Šito negali suprasti, kol nepatiri, ką patyriau aš. Kol pilkuma įsiviešpatauja taip, kad turi ją sustabdyti. Ir kartais sulaikyti ją, sustabdyti lėtą ir kankinantį jos dusinimą gali tik išeidama. Atidarydama duris, ant kurių užrašyta „Išėjimas“, ir puikiai žinodama, kad kelio atgal nėra.

Tai pabaiga.

– Man reikia pamiegoti, – sušnabždu užmerkdama akis.

Girdžiu jį atsistojant, vėl padedant stiklinę vandens kitame palatos gale ant stalo. Paskui jis grįžta ir lūpomis paliečia man kaktą.

– Myliu tave, – sušnabžda ir apsigręžia eiti.

Vėl atsimerkusi pažvelgiu į palatos duris ir mintyse imu svarstyti, kaip iš čia išsinešdinus. Jis tebestovi ten. Aukštas, tylus, stiprus. Stovi prie durų ir žiūri į mane. Kietai sučiaupęs lūpas nusišypso man, paskui apsigręžia ir išeina.

15

Dvi savaites kiekvieną vakarą virdavau jam pietus.

Pakeičiau savo darbo grafiką ir dirbu tik dieną, kad kas vakarą galėčiau išvirti jam pietus. Tai visuomet ganietiškas patiekalas: jautienos troškinys, ryžiai su pupelėmis, plantanai, žuvienė, fufu^23, garis^24, tešloje kepti juodieji žirniai, volofų ryžiai^25. Mūsų vaikystės maistas, juo mama valgydindavo ir gerais, ir blogais laikais.

Darau tai, nes mėgstu taisyti valgį. Ir dar todėl, kad maisto aromatas ir skonis padeda jam atsipalaiduoti. Išvaduoja nuo tos baimės, apimančios jam lankantis pas Stefani. Jis man nepasakoja, kas jai nutiko, o aš ir neklausiu. Užtat mudu valgome, šnekamės, o paskui užmiegame ant sofos.

Šešioliktą dieną, jam neatėjus, suprantu, kad ji grįžo namo. Žinau, kad pasveiko.

16

– Noriu kūdikio, – pareiškiu jam.

Ši mintis jau seniai neduoda man ramybės. Ji yra paskutinio priepuolio priežastis, ir aš galiu iš anksto pasirūpinti, kad daugiau taip nenutiktų. Aptarus šią priežastį man nebūtų taip baisu. Malas galėtų pasielgti taip, kaip visuomet elgiasi: pamėginti drauge su manimi narsiai ją sutikti. Suprantama, visiškai įsijausti į situaciją jis negali, bet vien žinodama, kad jis mane išklausys ir supras, jau nesijaučiu tokia vieniša.

– Gerai, ateinančią savaitę parvešiu tau vieną iš prekybos centro. Ar nori, kad nuvažiuočiau į tą naująją kulinarijos parduotuvę? Jų produktai natūralūs, juos gaminant laikomasi visų etinių normų.

Nesusilaikiusi nusijuokiu ir švelniai kumšteliu jam į žastą norėdama prašyti, kad pasikalbėtų su manimi rimtai.

– Aš nejuokauju, – sakau jam. – Noriu vaiko.

Malas stabteli, ir jo, einančio keliautojams skirtu takeliu, žingsnių šnaresys nutyla. Kelias akimirkas jis neprataria nė žodžio, tik žvelgia į tolį, į kvapą gniaužiančią žalią mozaiką, sudariusią Velso kraštovaizdį.

– Ar seniai? – klausia.

– Pusmetį, o gal ir visus metus.

Staiga Malui topteli kažkokia mintis ir jis suvokia: kas!

Netektis ir persikėlimas – dvi svarbiausios mano ligos priežastys. Man būnant trylikos, nugaišo mūsų šuo, vardu Princas, o po pusmečio iš Londono persikėlėme gyventi į Notingamą. Ten jaučiausi sutrikusi, man buvo sunku rasti naujų draugų, labai ilgėjausi Princo. Po to persikraustymo niekas niekada nebebuvo kaip anksčiau.

– Ar viskas – dėl to? – klausia Malas.

– Manau, kad taip. Bent jau viena iš priežasčių.

Jis dar kartą nusuka akis ir dabar jau suprasdamas, „kas“, vėl prisimena, kas nutiko prieš aštuonis mėnesius. Žingtelėjęs atgal Malas grįžta pas mane, ima už rankos, ir mudu vėl traukiame duobėtu taku žemyn.

– Kokios mūsų galimybės susilaukti vaikų? – pasiteirauja jis.

– Jokių, – atsakau. – Aš negaliu turėti vaikų. Taip jau yra. Užsiminiau tau tik dėl to, kad nenoriu vėl pradėti slysti, juolab kad pokalbis apie tai galėtų man padėti. – Mes einame taku, po tvirtų mūsų batų padais traška šakelės. Aukštai kalnuose tvyro ypatinga ramuma, ir nors čia esama paukščių ir kitų gyvūnų, jie visi, rodos, dar labiau pabrėžia, o ne trikdo tokią tyrą, nepaliestą tylą. – Matai, tik dabar suprantu, ko iš tiesų atsisakei. Norėdamas būti su manimi atsisakei galimybės tapti tėvu, juk tai milžiniška auka. Ačiū.

– Tikrai nori vaiko, Stefa? – užuot atsakęs vėl klausia jis.

Galvodama apie kūdikius širdyje jaučiu tuštumą. Negaliu jų turėti. Bet vieno noriu. Noriu jį turėti, laikyti, noriu, kad jis būtų mano. Trokštu turėti kuo rūpintis, ką mylėti.

– Tikrai, – atsakau.

– Tai rasime būdą, kaip tą norą išpildyti, – pareiškia jis apglėbdamas mane, glausdamas prie savęs ir per tą apkabinimą dalydamasis su manimi savo šiluma ir stiprybe. – Gerai? Mes ką nors sugalvosime.

Mudu sukamės uždarame rate.

Apie dirbtinį apvaisinimą negali būti nė kalbos. Nacionalinėje sveikatos priežiūros tarnyboje didžiulė eilė, o kreiptis į privačią agentūrą mums būtų per brangu. Be to, neaišku, kaip hormonai sąveikautų su visais kitais mano vartojamais vaistais.

Globa irgi ne išeitis. Negalėčiau rūpintis vaikais vos kelias dienas ar savaites, o tada vėl juos prarasti.

Malo nuomone, perspektyvi galimybė būtų įsivaikinimas. Bet aš baiminuosi klausimų, kuriuos jie užduotų ir ką norėtų sužinoti. Nežinau, ar labai atidžiai mane tikrintų sužinoję mano sveikatos istoriją? Ką reikalautų daryti? Iškart įsivaizduoju, kaip jie vieną po kitos mane verčia atlikti nemalonias procedūras, kad atitikčiau jų keliamus reikalavimus. Malas nemano, kad bus taip blogai, ir įkalbinėja mane bent jau pasidomėti tokia galimybe, bet juk ne jam reikia atsakinėti į anketų klausimus apie nuolatinį vaistų vartojimą, ne jam nuolat lankytis pas gydytoją ir tikrintis kraują, ne jam bet kada gali būti primesta prievolė pranešti TRPA^26 apie savo negebėjimą vairuoti. Niekada nepatyręs, ko teko patirti man, Malas nesupranta, ką reiškia nuolat išsiskirti iš kitų, būti „kitokiai“, „paliestai“, „pažeistai“.

Taigi vis grįžtame prie tos pačios užduoties: reikia rasti moterį, kad pagimdytų mums vaiką.

– Viktorija, žinoma, atpuola, – pareiškia Malas.

Jau kelias savaites apie tai šnekamės ir pokalbis visuomet krypsta ta pačia vaga.

– Ko gero, sumišus dviejų Veikenų genams, kūdikis būtų nepaprastai žavus, – sakau.

– Liaukis, tuoj pat liaukis, – sudraudžia jis mane. – Tai pernelyg šlykšti tema, ja nederėtų net juokauti.

– Merė man atšautų, kad esu pasmerkta ir gavusi pagal nuopelnus. Jos nieku gyvu negaliu prašyti.

– O tavo pusseserė Paula? Ji buvo tavo pamergė ir jau turi du vaikus.

Tokios didžiulės simpatijos Paulai nejaučiu, pakviečiau ją į pamerges tik todėl, kad jos mama yra mano mamos sesuo, kartą esu pas juos šiek tiek gyvenusi, taigi visi tikėjosi, kad prašysiu Paulą būti pamerge.

– Na, galbūt... – išsisuku nuo tiesaus atsakymo.

– O tavo draugė Kerolė? Arba Ruta? Arba Dajana?

– Jos ne tokios jau artimos draugės.

Žinoma, yra ir kita kandidatė, bet tardamiesi mes nė karto apie ją neužsimename. Aš tyliu, nes apie ją nekalba jis. Ir stebiuosi. Nesupratau, kodėl.

Paprastai mudu nutylame ir po akimirkos kuris nors iš mudviejų sako: „Tikrai reikia susirasti daugiau naujų pažįstamų.“

– Galėtume sumokėti moteriai, pasirašyti sutartį su viena tų agentūrų, – siūlo Malas.

– Taip, – abejodama ištariu, – tiesą sakant, nežinau... ką jau kalbėti apie išlaidas... juk ne tas pats, ar vaiką gimdys pirma pasitaikiusi, ar mums pažįstama moteris. Žinau, pirmiausia susipažintume su pakaitine motina, susidraugautume ir visa kita, bet... turbūt norėčiau moters, kad su ja galėčiau kasdien pasikalbėti. Užsukti į namus, pabūti kartu. Kasdien palaikyti su ja ryšius, ne tik pasimatyti, kai ją tirs echoskopu arba kai ji gimdys. Supranti, apie ką kalbu? Draugė man tai leistų, o moteris, su kuria susibičiuliaučiau tik šiam ypatingam tikslui, tikriausiai nesutiktų, kad taip kiščiausi į jos gyvenimą.

– Jei ieškodami tinkamo žmogaus naudosimės agentūros paslaugomis, galėsime visa tai paaiškinti.

– Tikiuosi, – atsakau.

Tada jis paprastai vėl užsimena apie įsivaikinimą, o man vėl tenka aiškinti, kodėl to nenoriu.

Bet šį kartą, užuot ištaręs „įsivaikinti“, jis pasako „Nova“.

– Nova, – pakartoju aš.

– Ji tokia draugė, kad tikrai leistų mums dalyvauti kasdieniame jos gyvenime, o kūdikis būtų labai gražus.

– Ir pusiau juodas.

– Na ir kas?..

Jis tikrai nuoširdžiai nesupranta, kas čia tokio.

– Malai, aš žinau, kad tavo nuostabiame politiškai korektiškame, vaivorykštės spalvomis tviskančiame pasaulyje tokie dalykai visiškai nesvarbūs, bet čia, Žemės planetoje, jie labai daug reiškia. Vos pažvelgę į kūdikį žmonės supras, kad jis ne mano.

Jis nutyla, truputį apie tai pamąsto ir taria:

– Na ir kas?

– Na ir kas?! Malai, tas kūdikis badys žmonėms akis visose mūsų giminės sueigose, gatvėje ar parke... Tas vaikas visuomet išsiskirs iš kitų, žmonės tai pastebės ir ims plakti liežuviais.

– Kodėl tau taip svarbu, ką šneka kiti? – klausia Malas.

Jis gali užduoti tokį klausimą, nes taip pasitiki savimi, kad į tokius dalykus nekreipia dėmesio. Ganėtinai stiprus stoti į kovą su kiekvienu sakančiu ką nors bjauraus apie jį arba jo mylimus žmones. O aš ne tokia stipri.

– Nežinau kodėl, tiesiog man tai svarbu, – paaiškinu.

Palikusiai tėvų namus man teko susigrąžinti gerą vardą, tapau žmogumi, kurio žmonės neapšneka, prisitaikiau. O tai būtų prisitaikymo priešingybė.

– Stefa, svarbu tik tai, ką pati sureikšmini. Mes visi daugeliu atžvilgių išsiskiriame iš kitų. Tai svarbu tik tada, kai pati taip nusprendi.

– Ir tai sakai tu, gerai atrodantis baltaodis viduriniam visuomenės sluoksniui priklausantis vyras, turintis tai pačiai socialinei klasei priklausančią baltąją žmoną. Turinčiam privilegijuotą padėtį labai lengva šnekėti, girdi, dalykai tampa svarbūs tik tada, kai juos sureikšminame.

– Aš kilęs iš darbininkų sluoksnio, – plačiai šypsodamasis atsako jis. – Ir žinau, kad taip iš tiesų yra, nes visus tuos metus, kai žmonės malė liežuviais apie mano motiną ir apie tėvą, sėdintį kalėjime, aš kreipdavau dėmesį tik į tai, ką kalbėdavo Viktorija. Kiekvieną kartą jai užsipuolus mamą, esą ši sugriovė jai gyvenimą, arba kaltinant mane ir Kumalisius, kad išsiuntėme ją gyventi pas kitus žmones, mat nemylėjome, man būdavo skaudu girdėti. Tai atrodė svarbu, nes man buvo ne vis vien, ką ji mano. Taip, mokykloje įsiveldavau į muštynes dėl to, ką vaikai šneka apie mano šeimos narius, bet paaugęs supratau, jog tai visai nesvarbu. Tegul sau kalba. Jei jie ko nors nemėgsta, tegul eina velniop – tai jų problema, ne mano. Jei kam nors nepatinka, kad mano vaikas pusiau juodukas, tegul nešdinasi velniop iš mano gyvenimo.

– Aš negaliu taip mąstyti. Aš kitokia.

– Na gerai, – vėl kalba jis, atsirėmęs į kėdės atlošą. – Įsivaizduok, kad anksčiau buvau vedęs indę, sugyvenęs su ja dukterį, o paskui išsiskyręs. Dukrai augant pas ją, mudu su tavimi susipažįstame ir susituokiame. Ir štai vieną dieną toji indė nusprendžia vykti į kelionę aplink pasaulį ir palieka dukterį man. Mums. Tai ką? Negi pasakysi, kad negalime rūpintis mergaite, nes ji išsiskiria iš kitų?

– Aišku, nesakysiu, bet juk tai visai kas kita.

– Taip, tikrai kas kita. Nes nesi jos laikiusi ant rankų nuo pat gimimo dienos, jautusi spurdant gimdoje, mylėjusi nuo tos akimirkos, kai buvo pradėta.

Jam šitaip paaiškinus, man tai pasirodo įmanoma. Mūsų kūdikis.

– Nova, – sakau aš.

– Ji – geriausia išeitis.

– Jei ji idealiai tinka, kodėl taip ilgai apie ją neužsimeni?

– Nes ir tu neužsimeni.

– Aš neužsimenu, nes neužsimeni tu.

– Tu neužsimeni, nes kartais manai, kad mudu su Nova per daug artimi.

– Tik kartais.

– Bent jau prisipažįsti.

– Leisk man pagalvoti, – prašau.

Tris savaites mąstau, mudu dar kartą viską aptariame ir vėl grįžtame prie to paties. Prie tos pačios moters.

Prie Novos.

17

– Abi žinome: kai pirmąkart susitikome, nelabai tave mėgau, – sako Stefani.

Iš karto suprantu, kad Stefani ketina manęs ko nors prašyti. Ji ryžtasi klasikiniam ėjimui, atliekamam tada, kai nori, kad žmogus padarytų tau paslaugą, – deda visas savo kortas ant stalo. Bent taip atrodo. Ji mėgina mane paveikti, jei kartais tebejausčiau apmaudą, kurį patyriau dėl jos požiūrio į mane prieš mudviem susipažįstant. Prisipažindama, kad manęs nemėgo, Stefani leidžia man suprasti, jog jai dėl to gėda; net jei tebesijausčiau įžeista, mano kančia nė iš tolo negalėtų prilygti jos sielvartui. Jai gėda, tad neturėčiau griežti ant jos danties, ir mums gimtų viltis „žengti toliau“, viską pradėti iš pradžių, o toji pradžia reikštų, kad turiu padaryti, ko ji nori.

– Žinoma, ne dėl to, kokia esi, nes tada tavęs nepažinojau, – toliau kalba ji. – Kalta aš ir mano nesaugumo jausmas.

Ji pakelia aukštyn savo jūros mėlynumo akis, tarsi prisimindama tą laiką, dabar jau nutolusį per galaktiką. Vos pastebimai papurto galvą sujudindama savo gelsvų ir švelnių kaip šilkas plaukų garbanas. Nenatūralių – dabar aš tai žinau. Visa žinau apie Stefani, moterį, per pastaruosius ketverius metus, matyt, vis dėlto tapusią mano drauge. Žinau, kad ji dažosi plaukus ir kad prieš gerus metus ją ištiko rimta nelaimė. Žinau, kad taip pat prieš gerus metus ji atsisakė biuro administratorės vietos teisinių paslaugų įmonėje ir dabar dirba pardavėja brangių moteriškų drabužių krautuvėlėje. Žinau, kad kas šešias savaites Malas dažo jai blakstienas ir antakius, nes kitaip ji atrodytų tarsi išvis jų neturinti. Žinau, kad ji kasdien bėgioja, ir šviečiant saulei, ir lyjant lietui. Jei oras itin prastas, eina į sporto klubą ir treniruojasi ant bėgtakio. Praktikuoja jogą ir rūko, nors mano, kad nei Malas, nei aš to nežinome, ir dūmija kaip reikiant, o ne kartais sutraukia vieną kitą cigaretę. Alkoholio beveik negeria. Studijuodama koledže bučiavo kitą moterį. Kairioji jos krūtis pusę liemenėlės kaušelio dydžio mažesnė už dešiniąją. Žinau, kad iš gaktos išsipeša žilus plaukus. Be to, ant abiejų riešų mūvi apyrankes; pastaruoju metu ėmė mūvėti jų daugiau.

Apie Stefani turiu daug įvairios informacijos, bet jei Dievas reiškiasi per konkrečių žmogaus savybių pažinimą, tai mūsų santykiai bedieviški. Ji yra slapukavimo meistrė, tikra Mata Hari. Imdamasi vaidmens, tinkamiausio kalbantis su vienu ar kitu žmogumi, tobulai persikūnija. Bendraudama su manimi ji rodo atvirumą. Kadangi aš, savo pačios labui, per daug plepu ir visuomet mėginu žmonėse įžvelgti gera, ji su manimi stengiasi elgtis taip pat. Stefani nesupranta, kad permatau ją kiaurai, nes ne vien klausausi, bet ir jaučiu. Ji užsisklendusi, jos aura – tankiai nuaustas energijos gniutulas aiškiai matomais aštriais kraštais, neleidžiančiais prisiartinti prie jos pernelyg arti. Su Stefani gali praleisti kelias valandas ir beveik nieko nesužinoti. Praleisti metų metus ir sužinoti dar mažiau.

– Aš negaliu turėti vaikų, – ištaria ji.

Stefani pirštai išduoda nerimą. Jie susipina ir vėl išsiskiria, barbena į stalą, taukši vieni į kitus, vyno taurės kojele ant medinio stalviršio braižo ratilus.

– Dieve, užjaučiu, – atsakau.

Malas man to nesakė. Bet savo su žmona paslapčių niekada man ir neatskleistų.

Jos rankos slysteli prie rankinės, gulinčios šalia, ant raudonos dirbtine oda aptrauktos sofos. Pasiraususi ji išsitraukia pakelį Marlboro Lights ir žiebtuvėlį.

– Ar neprieštarausi, jei užsirūkysiu? – klausia.

– Ne, aišku, ne, – patikinu.

Jai užtraukus dūmą, kūnas atsipalaiduoja. O kai išpučia, vidinė įtampa dar labiau atlėgsta.

– Kur aš sustojau? – dar du kartus užsitraukusi vėl prabyla ji. – Ak, taip. Ką tik atskleidžiau savo didžiąją paslaptį. – Jos lengvabūdiškumas manęs visai neįtikina. – Malui pasakiau dar prieš mums susituokiant, kai mūsų santykiai tapo tikrai rimti. Niekada nebūčiau galėjusi leisti, kad susietų savo gyvenimą su manuoju nežinodamas... to. – Ji prispaudžia delną sau aukščiau raktikaulio, kad parodytų esanti nuoširdi ir tai, kaip sunku atskleisti savo paslaptį kitam žmogui. – Priežastis medicininė, – kalba ji. – Nelaimingas atsitikimas... – Jai akyse susitvenkia ašaros. Paskutinį – ir pirmą – kartą mačiau Stefani verkiant jos vestuvių dieną. Tada jautėsi tokia laiminga, kad ašaros prasimušė pro jos kaukę. O šios, – aiškiai matau, – ne tokios nuoširdžios kaip ištryškusios per tas vestuves. – Atsiprašau... Kartais jaučiuosi, tarsi mane kas nors būtų apgavęs ir atėmęs galimybę būti tikra moterimi.

Aš supratingai linkteliu mintyse svarstydama, ko ji iš manęs nori. Įprastomis aplinkybėmis ji to niekam nepasakotų, juolab man. Ir jos aura nė kiek nepasikeitusi. Aiškiai tebematyti aštrus kaip skustuvas jos kraštas: jei prieisiu per arti, jis mane perpjaus. Ir vis dėlto ji kažko nori, ko gali gauti tik iš manęs.

– Domėjomės galimybe įsivaikinti, – tarė ji, – bet maža vilties, kad gausime kūdikį.

– Ką, tokių išsilavinusių, profesiją turinčių žmonių pora kaip judu? Puikiai atrodantys, sėkmingai darantys karjerą, be vieno dantų protezo? Man sunku tuo patikėti, – neslėpiau nuostabos. Apie įvaikinimą nieko neišmanau, bet jei kada nors būčiau atsakinga už šios idėjos populiarinimą, tikrai pasikviesčiau Malą su Stefani tapti šios kampanijos įvaizdžiu. Jiedu atrodytų tobuli, net jei vilkėdami sportinius marškinėlius garsiai skelbtų: „Mes išgydėme vėžį, panaikinome pasaulyje skurdą ir pasistūmėjome toli į priekį stabdydami visuotinį klimato atšilimą.“

– Na gerai, sutinku, kūdikį mes gautume. Bet tai ilgai užtruktų. Labai ilgai. Reikėtų pildyti daugybę anketų, ir jie po kaulelį išnarstytų mūsų gyvenimą.

– Bet tai – jų pareiga. Jie negali tiesiog imti ir atiduoti kūdikio bet kam.

– Taip, žinoma... Be to, norime kūdikio, turinčio mūsų genų.

Tada jos aura pasikeičia, kraštai sušvelnėja, tarsi ieškodami ryšio su manimi. Pajuntu, kaip mane nukrečia šiurpas: šalčio banga nusirita viena galvos puse, sprandu, paskui nugara. Nejučia lošteliu. Jie ne... Jie tikrai ne...

– Mes apsvarstėme visų pažįstamų moterų kandidatūras ir... Mudu tave taip mylime... Neradome nė vienos tinkamos moters, kad sutiktų apie tai bent pagalvoti. Prašome tavęs tik pagalvoti. Nieko daugiau. Tikrai nieko daugiau.

Jie prašys daugiau. Jau prašo.

Ji godžiai pešteli dūmo ir šis veiksmas jai suteikia tvirtybės: veido bruožai darosi griežtesni, manieros santūresnės. Ji vėl užsiveria. Išpūtusi dūmus, liežuviu persibraukia priekinius dantis.

– Manome, kad tu nuostabi, – plačiai šypsodamasi sako Stefani. – Jei pasaulyje, be manęs, išvis yra moteris, kurią norėtume matyti laukiantis mūsų vaiko, tai tu. Nė viena iš kitų galimų kandidačių, apie kurias kalbėjomės, nė iš tolo neprilygsta tau, nes... tu esi tu.

„Ji kažką slepia, – dingteli man. Ir dar: – Ji meluoja.“ Bet nuveju tą mintį šalin. Ko čia beprimeluosi? Ką benuslėpsi?

– Aš... Na, aš... – praveriu burną išties nežinodama, ką sakyti. Esu nustebusi, kad šito prašo ji, o ne Malas.

– Šito prašau aš, nes nenoriu, kad sutiktum vien dėl to, jog prašymą išgirdai iš Malo lūpų, – paaiškina ji, lyg skaitydama mano mintis. – Žinau, kokie judu esate, nė nemirktelėję viską padarytumėte vienas dėl kito. Bet čia labai rimtas dalykas, ir aš – mes norime, kad labai gerai pagalvotum.

– Ak, nesijaudink, aš taip ir padarysiu, – patikinu ją, tada čiumpu savo taurę ir godžiai gurkšteliu vyno.

Aš, žinoma, nesutiksiu. Tai ne tas pat, kaip paskolinti pinigų jų būsto kredito įmokoms padengti (apie tai ji vis dar nieko nežinojo), tai ne tas pat, kaip mėginti susidraugauti su žmogumi, išties manęs nekenčiančiu, – šį kartą man reikėtų išnešioti kūdikį, o paskui atiduoti kam kitam. Kas galėtų taip pasielgti? Žinau, yra moterų, kurios tai daro, bet kas jos? Ir kaip jos gali? Aš tikrai nesu viena iš jų, dėl to nėra jokių abejonių. Todėl nustembu, kad jie mane tokia laiko.

– Tai būtų tradicinė pavadavimo forma, – sako Stefani. Ji kiaurai veria mane žvilgsniu, žiūri, kaip reaguosiu. Jai derėtų įsiklausyti į kitus savo pojūčius, tada iš karto suprastų, kad aš atsisakysiu. – Kai panaudojama būsimojo tėvo sperma ir pakaitinės motinos kiaušinėlis.

Aš neatiduočiau jiems savo išnešioto kūdikio, aš ne... Vėl gurkšteliu vyno. Jokiu būdu! Nė už ką.

Ji uždeda plaštaką man ant rankos.

– Prašau tik pagalvoti, – tyliai, nebyliai maldaudama ištaria.

Mudviejų žvilgsniai susitinka ir ji pirmą kartą man atsiveria. Pamatau ją esant visiškai nuoširdžią. Ji atsisako visų savo šarvų, kaukių, apsimetinėjimų ir yra nuoširdi.

Kai ji tai padaro, kai trumpai liaujasi vaidinusi Stefani vaidmenį ir tampa tiesiog Stefani, galiu apie tai bent pagalvoti.

Tik pagalvoti.

18

Ji neatsisako.

Atrodo priblokšta, bet iš karto neatsisako.

Ji apskritai nesako „ne“.

Ji yra logiškas ir tobulas mūsų pasirinkimas. Dabar tai supratau.

Ir ji ketina mums padėti.

Ketina padėti man.

O aš ketinu tapti motina.

Ketinu turėti tokią šeimą, kokios visuomet norėjau. Ir gyvenimą, kokio visada troškau.

Viskas bus tobula. Aš tai tiesiog žinau.

19

Gatvėje po mano langu sklinda muzika.

Ne iš automobilyje įtaisyto erdvinio grotuvo, ne iš kažkieno pernelyg garsiai leidžiamo nešiojamojo plokštelių grotuvo. Beveik iš karto atpažįstu gitara skambinamus pirmuosius „Somewhere Over the Rainbow“27 akordus, havajietišką versiją, švelnią, bet greitesnę už Džudės Garland^28 interpretaciją. Priėjusi prie lango patraukiu tinklinės užuolaidos kraštą. Gatvėje po mano langu stovi Malas ir groja gitara. Jo žvilgsnis įbestas į langą; pamatęs mane jis plačiai nusišypso. Tai išdykėliška šypsena, tokia, kokia jis man šypsodavosi vaikystėje, kai iš virtuvinės spintelės kniaukdavome sausainius arba slapta išsmukę iš lovų sėdėdavome ant laiptų ir klausydavomės, apie ką svetainėje kalbasi mama ir tėtis. Ta šypsena bendrą mudviejų patirtį paversdavo ypatinga ir amžina. Bet retas žmogus, nesantis drauge iš pat pradžių, nuo tada, kai mudu su Malu leidžiame laiką kartu, gali tai suprasti.

Jis uždainuoja, net per lango stiklą ir sienas jo balso tembras skverbiasi į pačias mano sielos gelmes. Anksčiau, kai buvome jaunesni, jam ir Kordei uždainavus, visi šypsodavosi. Jau daug metų nesu girdėjusi jo dainuojant. Ir štai dabar, vienuoliktą valandą vakaro, stovėdamas gatvėje prie mano buto jis švelniu balsu traukia man serenadą.

Jei nebūtų vedęs ir jei jie neprašytų manęs pagimdyti vaiko, tai atrodytų taip romantiška. Žinau, kodėl taip elgiasi, – todėl, kad daugiau nei savaitę nesame vienas kitam pratarę nė žodžio. Jis ne kartą buvo užsukęs ir skambino, bet manęs vis „nebūdavo namuose“. Po Stefani prašymo negalėjau šnekėtis su Malu, ėmiau jų abiejų vengti. Jis mane spaudžia, elgiasi taip, kad atkreiptų mano dėmesį.

Pakeliu lango rėmą.

– Gerai, jau gavau žinią, – sakau. – Liaukis.

Žemiau esančio buto svetainėje užsidega šviesa ir staiga jį užlieja gelzganas jos švytėjimas. Jis tebedainuoja visiškai nesuvokdamas, kad aukštu žemiau gyvenantis kultūristas apsaugininkas, irzlus Elvio mėgdžiotojas, ketina jį kaip reikiant prilupti.

– Greičiau eik vidun! – sušnypščiu aš.

Malas tebedainuoja, jo veide tebešvyti padaužiška šypsena.

Loštelėjusi atgal grįžtu į butą, čiumpu nuo stalelio raktus ir išbėgu į koridorių. Pakeliui užsimetu pončą, kad nebūtų matyti, jog vilkiu pižamos marškinius ir nesegiu liemenėlės. Straksėdama per dvi laiptų pakopas nudundu žemyn, atlapoju laukujes duris ir neriu į naktį, joje stovi jis. Dabar šviesos dega jau visų keturių mūsų pastato butų languose. Tarsi sinchronizuota meksikietiška banga jos žiebiasi ir kitų mūsų gatvės namų languose, žmonės atitraukia užuolaidas ir žvelgia į gatvę. Netrukus kas nors iškvies policiją arba išėjęs laukan sugrūs gitarą Malui į gerklę.

Knygoje ar filme visi į gatvę žiūrintys žmonės būtų pakerėti tokio įvykio romantikos: delnus suspaudusios moterys žvelgtų į mus su pagarba, o vyrai įsidėmėtų, kokią reakciją sukelia šis didingas veiksmas, ir rengtųsi netrukus taip daryti patys. Mudu su Malu pasikalbėtume, paskui aistringai pasibučiuotume, ir kaimynai plojimais sveikintų mūsų meilę.

Tikrovėje Malas turi būti kaipmat sulaikytas už ramybės drumstimą, o kaimynai susiburti ir pamėginti man įteigti, kad trokšte trokštu persikelti kitur. Ir kuo greičiau.

– Liaukis, tuoj pat liaukis, – paliepiu kyštelėdama ranką tarp jo pirštų ir gitaros stygų. – Jau atėjau, liaukis.

Man patinka gyventi šioje gatvėje.

Jis padainuoja dar vieną posmą, tada nuleidžia gitarą ir atremia į šaligatvį.

– Ar tu manęs vengi? – klausia pakreipęs galvą, o jo akys spinduliuoja ryžtą. Dabar turime „viską išsiaiškinti“.

– O ko tu tikėjaisi? – atsakau stengdamasi nekelti balso. – Kaip galiu su tavimi kalbėtis, kai...

– Tau tik reikėjo atsisakyti, – nenusileido jis. – Nebūtina išbraukti mane iš atminties. Išbraukti iš atminties mus. Be to, žinai, man nepatinka, kai mudu nesišnekame. Ir neteisinga.

– Kaip galiu atsisakyti? – kilsteliu ir staiga nuleidžiu rankas, o neviltis, susierzinimas ir kaltė, slegiantys visą pastarąją savaitę, iškilo į mano sąmonės paviršių ir ėmė lietis žodžiais. – Kaip galiu sėdėdama priešais tave ir Stefani ištarti: „Nusprendžiau sužlugdyti jūsų svajones tapti tėvais.“ Kaip galiu taip padaryti? Ir kaip po to pažvelgčiau tau į akis?

– Tai nėra visų mūsų svajonių žlugimas. Rasime kitą kelią. Kitą moterį.

– Tikrai? Ir ką gi?

Man belaukiant jo atsakymo, aplink mus degusios šviesos užgęsta. Sąmyšiui pasibaigus, žmonės vėl gali grįžti į lovas, į savo gyvenimą, prie savo sudėtingų santykių.

– Nežinau, – prisipažįsta jis. – Bet mes ką nors rasime. Dėl to neturime nutraukti savo draugystės. Tai būtų kvaila. Kad tu ir aš nesikalbėtume? Tai neįmanoma.

– Gerai. Bet juk supranti, kodėl negaliu to padaryti, tiesa? Niekada negalėčiau atiduoti savo kūdikio. Savo kūno ir kraujo. Prisimink, kaip nuliūdau, nugaišus auksinei žuvelei. Aš negalėčiau... Kaip likčiau tavo draugė matydama berniuką ar mergytę ir žinodama, kad tas vaikas pusiau mano? Išprotėčiau. Aš... Ir ką mes jam pasakytume? Manai, jis suprastų, kodėl jo atsisakiau? Tai neįmanoma.

– Juk tikrai negalėtum, tiesa? – sutinka jis. – Mums nereikėjo tavęs prašyti.

– Ne, ne, jaučiuosi visais atžvilgiais pamaloninta, kad paprašėte. Dabar suprantu, kokios jūs geros nuomonės apie mane. Be to, juk žinai, kad dėl tavęs padaryčiau beveik viską. Ir vis dėlto... Ne. Atleisk – ne.

– Nieko tokio. Suprantu tave. Bet daugiau su manimi taip nesielk, sutarta? Negaliu gyventi, kai tavęs nėra šalia. Daugiau manęs nevenk, Nova. Tai nepakeliama.

Mane pavergia jo sąžiningumas, jo šiurkštokas atvirumas. Staiga prisimenu tą metą, kai Stefani gulėjo ligoninėje, naktis, kurias jis praleido mano bute užsisklendęs savyje, išsigandęs, pažeidžiamas. Žinojau, kad jai matant laikosi narsiai, stengiasi ją įtikinti, jog tas nelaimingas atsitikimas, kad ir koks jis buvo, ne pati didžiausia nelaimė, bet likusį su manimi jį apleisdavo jėgos. Jis palūždavo ir likdavo toks iki ryto, tada vėl susiimdavo ir grįždavo į įprastą gyvenimą. Nedaug žmonių, mačiusių Malą tokį, kokį mačiau aš. Spėju, tokio jo nėra mačiusi net Stefani.

– Vėl būk mano draugė, gerai? Visada būk mano draugė.

– Gerai, – linkteliu. – Gerai.

Viena ranka suėmęs už pakaušio jis pabučiuoja man į kaktą, paskui į skruostą.

– Gerai. Ačiū. – Jis pakšteli man į kitą skruostą. – Gerai, dabar galiu grįžti namo ir miegoti.

– Negaliu sulaukti, kada tapsiu tėčiu, – pareiškia jis.

– Kad galėtum visiems vadovauti, sakyti, ką reikia daryti, ir labai vėlai eiti į lovą, tiesa? – klausiu.

– Taip. Ir kad galėčiau rūpintis žmonėmis. Kaip tavo tėtis. Maniškis taip nedaro. Bet pats būdamas tėčiu galėsiu rūpintis. O kaip tapti tėčiu?

Aš gūžteliu.

– Reikia turėti kūdikį.

– Tokį kaip tie vežimėliuose, stovinčiuose prie parduotuvių?

Aš vėl gūžteliu.

– Turbūt. Aną dieną paklausiau mamos, bet ji apsimetė manęs neišgirdusi. Tada paklausiau dar kartą, o ji man liepė klausti tėčio, o tėtis liepė eiti miegoti. Kordė iš manęs juokėsi. Todėl tėtis ir jai liepė eiti į lovą.

Nutylame ir susimąstome, iš kur gauti kūdikį.

– Nesvarbu, aš gausiu kūdikį, – pasakė Malas. – Ir būsiu tėtis. Jei nori, tu gali būti mama.

Nudžiungu ir jam nusišypsau.

– Gerai. Tu galėsi būti tėtis, o aš būsiu mama.

Turiu tai padaryti.

Praėjus dvylikai dienų po Malo serenados rytą pabundu ir suprantu turinti tai padaryti.

Visą naktį – kiekvieną naktį – mane kamuoja tas pats sapnas. Tas prisiminimas persikūnija į sapną, ir aš žinau – mano sąžinė ir širdis susimokė, kad pasakytų man, ką daryti.

Malas savo gyvenime taip dažnai gaudavo prastas kortas ir kaskart taip stengdavosi lošti kuo geriau, kad dabar tikrai nusipelno gerų kortų. Jiedu su Stefani nepaprastai laimingi – tuo nė kiek neabejoju. Jis myli ją, o ji myli jį. Esu tikra, kad visą tą daugybę kaukių ji nusiplėšia būdama kartu su juo, ir tik su juo. Kad ir kada Malui tai pasakė, jis nebūtų jos palikęs dėl to, kad ji negali turėti vaikų, ne toks jis žmogus. Jei Malas tave myli, tai myli amžinai. Net pradėjęs nemėgti vis tiek myli. Tai puikiausiai patvirtina jo santykiai su tėvu. Jis nekentė dėdės Viktoro už visa, ką šis padarė, bet mylėjo taip stipriai, kad segėjo jo rankinį laikrodį, per jo gimtadienį visada eidavo į kapines ir savo motinai niekada nebuvo pasakęs apie jį blogo žodžio. Malas nusipelno būti tėvu. Bent jau galimybės juo tapti.

Negaliu nė įsivaizduoti, kaip jaučiasi Stefani. Ką reiškia žinoti, kad negali turėti vaikų dėl savo fiziologijos. Kad kažkas tavyje neleidžia tau daryti to, ką milijonai žmonių visame pasaulyje kasdien daro nė nesusimąstydami.

Kodėl studijavau psichologiją? Kad padėčiau žmonėms. Tai irgi pagalba, kančių palengvinimas. Norėjau palengvinti kančią, panašiai kaip psichiatras, pas kurį lankėsi teta Mer, palengvindavo jai rūpesčių naštą. Tie du mano mylimi žmonės kentėjo, o aš galiu pakeisti vieno jų gyvenimą. Juk tai tik nėštumas. Ne toks jau didelis dalykas. Moterys tai nuolat daro. Per devynis mėnesius galėčiau duoti jiems kūdikį. Jie būtų laimingi, o aš didžiuočiausi savimi, kad padėjau dviem žmonėms, kurie man itin rūpi. Viso gyvenimo mastu tai tikrai neatrodo didelis dalykas. Kai pažvelgi iš šalies, atsiriboji nuo savo jausmų ir ramiai viską apsvarstai, supranti, kad tai nėra taip svarbu, kaip, pavyzdžiui, pradėti karą.

Paimu prie lovos gulintį telefoną ir tebegaubiama iš sapno atklydusių jausmų, bet nuo visko atsiribojusi tiek, kad neabejočiau besielgianti teisingai, surenku numerį.

– Mums reikės pasitikrinti, ar nesergame venerinėmis ligomis ir ŽIV, – pareiškiu vos jam atsiliepus.

– Nova, čia tu? – klausia Malas.

– Be to, turime susėsti ir viską išsamiai aptarti. Ką ir kada pasakysime savo artimiesiems, ir apskritai – kaip visa tai padarysime. Turime apie viską pasišnekėti.

Jis neprataria nė žodžio.

– Ir turime nutarti, ką pasakysime jam ar jai, kai paaugs, o gal viską papasakosime dar visai mažam, kad iš pat pradžių žinotų tiesą ir vėliau tai nebūtų staigmena.

– Gerai.

– Ir dar turime... Na nežinau, yra ir kitų dalykų. Mums reikia pasirašyti oficialią sutartį ar kažką panašaus.

– Ar tu sutinki? – klausia Malas, jo balse tarsi išgirstu vilties ir susijaudinimo gaidelę.

– Hm... Rodos, taip.

Pirmą kartą gyvenime išgirstu Malą pravirkstant. Per visus mudviejų pažinties metus jis verkė vos kelis kartus, be to, tyliai, niekam nematant – jei tuomet nebūčiau į jį pažvelgusi, tų ašarų nebūčiau pastebėjusi.

– Ak, Dieve mano, ačiū, – dėkoja jis. – Labai tau ačiū... Tuoj pasakysiu Stefani, o tada mudu pas tave atvažiuosime. Ar galima?

– Taip, aišku.

– Ačiū, – pakartoja jis. – Nė neįsivaizduoji, kaip mums tai svarbu.

Galėjau įsivaizduoti. Man tai irgi labai daug reiškia.

Išgirdusi jį šnirpščiant ir tramdant ašaras suprantu, kad padariau gerai, nors išsisklaidžius miegams jaučiu nerimą, įtampą ir į slapčiausias širdies kerteles sėlinančią baimę.

Galų gale, juk tai Malas. Žinoma, pasielgiau deramai.

20

Atėjusi į darbą užsidarau tualete ir pravirkstu.

Vienintelį kartą tokia laiminga jaučiausi tekėdama.

Nuperku jai gėlių.

Nuperku jai šokolado.

Nuperku buteliuką folio rūgšties.

Vos pamačiusi vėl atkreipiu dėmesį, kokia ji nuostabi. Ji spinduliuoja vidinį grožį. Ji susitapatinusi su tuo, ką daro, – atrodo graži, nes daro gražų darbą.

Mudvi kalbamės, kalbamės, kalbamės, ir ji sako, kad galiu ateiti jos aplankyti kada panorėjusi, jei tik rasiu namuose. Sako, kad kūdikis bus mano ir kad šiame virsme galiu dalyvauti kiek panorėjusi.

Ji ketina pakeisti mano gyvenimą.

Man nepatinka galvoti, kad tai pakeis ir jos gyvenimą. Bet aš ja rūpinsiuosi. Žiūrėsiu, kad jai viskas būtų gerai. Ji dėl manęs daro kai ką nuostabaus, tad atsilygindama galiu ja bent pasirūpinti.

21

Trys minutės.

Šimtas aštuoniasdešimt sekundžių. Visas tavo gyvenimas gali pasikeisti per tiek laiko, kiek trunka minkštai išvirti kiaušinį. Niekada anksčiau nesupratau, ką reiškia gyventi taip, lyg kiekviena sekundė būtų paskutinė; pasistačiusi tiksintį chronometrą ant naktinio stalelio, pasidėjusi ilgą baltą juostelę žvelgiu į du langus priešais save.

Ir laukiu.

Laukiu, kad sužinočiau, ar pasikeis mano gyvenimas. Amžiams. To irgi anksčiau nesupratau. Tai reikštų galą daugybei pirmų kartų. Jei testas būtų teigiamas, daugiau niekada nebūčiau pirmą kartą nėščia. Pildydama anketas niekada nebegalėčiau brūkštelėti varnelės prie klausimo, ar turiu vaikų, nesusimąstydama, ką iš tiesų tai reiškia: ar kad esu gimdžiusi, ar kad turiu su manimi gyvenančių vaikų? Jei vėl pastočiau, jau niekada daugiau negalėčiau kam nors sakyti: „O taip, čia mano pirmasis“ nemeluodama ar neprisiminti ano vaiko.

Po medicininių tyrimų (juos atliko ir Stefani, kad nesijaustų esanti nuošalyje) ir sutarties, kurios tekstą parašė viena sena Stefani bendradarbė, parengimo gaunu ėminį. Gerai nežinau, kaip jie jį gavo, ir niekada nenorėsiu žinoti, bet sutartą dieną man atvažiavus į jų namus tas ėminys jau paruoštas, supiltas į specialų indelį ir suvyniotas į rudą popierinį maišelį. Visa kita vyks mano bute.

Pasidomėjusi sužinojau, kad ėminį geriausia laikyti kūno temperatūros, todėl prieš grįždama į taksi užsikišu jį už liemenėlės dirželio ir užsimetu striukę. Malas siūlėsi parvežti namo, bet man geriau grįžti vienai. Išeidama palieku juos stovinčius ant savo namų slenksčio, ji prigludusi prie jo, jis apkabinęs ją per pečius, – abu panašūs į tėvus, pirmą kartą išleidžiančius savo vaikus vienus į neaprėpiamą laukinį pasaulį.

Sėdėdama taksi vaizduojuosi, kaip mes patiriame avariją, kaip mane tenka vežti į ligoninę, ir personalas randa po mano drabužiais paslėptą indelį su sperma. Jau matau savo tėvų veidus, gydytojams pareiškiant: „Jūsų duktė patyrė antrinių sužalojimų dėl specialaus buteliuko, smūgio metu sudužusio ir supjausčiusio jai dešinę krūtį. Rodos, jame buvo nemaža spermos. Gal jūs, pone Kumalisi, žinote, kodėl jūsų duktė nešiojasi beveik du litrus spermos?“ Žinoma, jos tiek nėra, bet nuo smūgio kiekis būtų labai padidėjęs.

Laimė, namo grįžtu sveika ir gyva, prisileidžiu vonią vandens ir...

Apie tai, ką dariau vėliau, stengiuosi negalvoti. Išsiunčiu Malui žinutę: „Misija įvykdyta“ ir išguju tas mintis iš galvos. Jei būčiau apie tai mąsčiusi, mane vėl būtų prislėgusios abejonės, kankintų rūpestis ir nerimas. Elgiuosi teisingai. Žinau tai. Bet galvojant, kas dabar galbūt vyksta mano kūne, apima baimė.

Nesu tikra, ar tai patiria ir kitos besistengiančios susilaukti vaikelio moterys, bet pati mintis, atsieta nuo priežasties, dėl kurios tai darau, man kelia siaubą. Aš neriu į visišką nežinią. Keičiu ir savo gyvenimą, ir kūną. Keitas dėl to mane jau paliko. Ir dabar tai gali vykti. Bet geriausia apsimesti, kad nieko nevyksta, tik štai mėnesinės vėluoja. Jau dvi dienas. Štai kodėl nusiperku nėštumo testą.

Pasakau Malui ir Stefani, kad neturėtume apie tai kalbėtis, kad pranešiu jiems, jei man reikės kito mėginio, ir kad išvis derėtų tai pamiršti, tada visi galėtume gyventi daugmaž įprastinį gyvenimą, kol gausime norimą rezultatą.

Dešimt sekundžių.

Po dešimties sekundžių sužinosiu. Sužinosiu, ar teks visa tai patirti dar kartą. Ar vis dėlto esu per žingsnį arčiau užsibrėžto tikslo.

BRRR-DZIN! – išsijungdamas dzingteli chronometras, bet aš, nors ir laukiu šio garso, tebesėdžiu sustingusi. Įbedu žvilgsnį į juostelę. Ištiesiu virpančią ranką ir paimu. „Viena linija – nesilaukiu. Dvi linijos – laukiuosi, – mintyse kartoju. – Viena linija – nesilaukiu. Dvi linijos – laukiuosi.“

Viena linija – tai dar viena galimybė pasitraukti, apsigalvoti.

Dvi linijos... Dvi linijos...

Trūksmingai ir tankiai alsuodama pažvelgiu žemyn.

Dvi linijos.

Laukiuosi.

Numetu juostelę, nuduriu akis žemyn, į savo pilvą, žiūriu, bet negaliu prisiliesti. Negaliu patikėti.

Aš pastojau. Turėsiu kūdikį.

Akyse tvenkiasi ašaros. Staiga mane apima tikra palaima. Didžiulis džiaugsmas. Užplūsta tokia lavina jausmų, kad kone pamirštu svarbiausia.

Tas kūdikis priklauso kitiems.

Stefani užsidėjusi savo darbinę kaukę.

Plaukus susišukavusi, sukėlusi ant pakaušio, šviesias garbanas prismeigusi keturiomis ryškiaspalvėmis raštuotomis smeigėmis, panašiomis į japoniškas valgomąsias lazdeles. Vilki geltoną tikro šilko (kitaip nevilkėtų) kiniško fasono suknelę su skeltuku šone beveik per visą šlaunį. Apsiavusi blizgias timpes ir geltonus aukštakulnius, su jais atrodo gerokai aukštesnė. Jos rankos nuo riešo iki pat alkūnės apmaustytos geltonomis ir baltomis apyrankėmis. Pamaniau sau, kaip Stefani, dirbanti madingų moteriškų drabužių parduotuvėje, nesupranta, kad geltona spalva jai netinka? Visiškai netinka. Ji netinka daugumai šviesiaplaukių, ir iš visų parduotuvėje siūlomų drabužių ši suknelė nedera labiausiai. Bet gal kaip tik čia ir yra esmė? Parodyti moterims, kad gali gerai atrodyti net vilkėdama netinkantį drabužį? Mano nuomone, drabužiai dažniausiai atspindi žmogaus vidinę būseną. Jei jos nepažinočiau, jei nebūčiau supratusi, kad tai vienas iš daugelio jos maskavimosi būdų, sakyčiau, ji persistengia.

Mudviem pirmą kartą susitikus ji išties persistengė. Visos Malo merginos nerimaudavo dėl mudviejų su Malu santykių, bet Stefani jis buvo beprotiškai įsimylėjęs, taigi žinojau, kad rasti bendrą kalbą su ja bus ypač sunku. Todėl visai nesistengiau išsipuošti, – juolab kad apskritai neturiu tokio įpročio. Vos tik susitikome ir ji mane nužvelgė, supratau, kad atsainų mano požiūrį į savo išvaizdą laiko asmeniniu įžeidimu: mat buvo įdėjusi daug pastangų, kad atrodytų graži tarsi savaime, o aš – ji taip manė – nelaikiau jos savęs verta varžove ir net nesivarginau pasidažyti. Tiesą sakant, norėdama leisti jai pasijusti laimingai būčiau turėjusi tyčia pasidažyti labai nevykusiai, – tik tada ji būtų jautusis pranašesnė.

Skinuosi kelią per sukabintų drabužių eiles atkreipdama dėmesį, kokie jie iš tiesų originalūs. Ir brangūs. Taip pat pastebiu, kad po kelių mėnesių man bus sunku pro čia prasisprausti.

– Sveika, – pasisveikinu su jos pakaušiu.

Ji atsigręžia ir pamačiusi mane plačiai nusišypso. Tai nuoširdi šypsena, viena iš daugelio, kuriomis ji mane pamalonina nuo to laiko, kai sutikau išnešioti jiems kūdikį.

– Labas! – atsako dėdama į šalį „Vogue“ žurnalo numerį, į kurį buvo įnikusi, ir iš už prekystalio žengia prie manęs. – Ketinau vėliau tau paskambinti. Ir paklausti, ar norėtum makaronų. – Ji išskečia rankas ir apsisuka ratu. – Turbūt numanai, kodėl?

– Būtų malonu. Šiandien aš nedirbu. Galėtume pasikviesti ir Malą.

– Nėra reikalo, jis ir taip ateis, nes liepiau, – pajuokauja ji.

– Man patinka tavo mąstymas, – atsakau kišdama rankas į savo krepšį, pirštais čiuopdama priešpiečių maišelį, buvau atsargiai jį įdėjusi prieš išeidama iš namų. Atrodo, lyg prekybos centro pirkinių maišelyje laikyčiau karališkuosius briliantus. Vis dar noriu išsiimti ir pasižiūrėti. Įsitikinti, kad tai tikra. Kad neišgaravo.

– Tai kuo galėčiau padėti? – dalykiškai klausia Stefani.

– Kai ką tau atnešiau, – sakau. Ištraukiu maišelį ir paduodu jai. – Manau, tau bus įdomu.

Suraukusi antakius ji klausiamai žvelgia į mane, jai imant maišelį sutarška apyrankės. Pamačiusi, kas jame, ji išpučia akis. Manikiūro išpuoselėtais pirštais išlygina skaidraus plastiko maišelio, į kurį įdėtas nėštumo testas, raukšles ir klostes.

– DIEVE MANO! – staiga garsiai suspinga. – DIEVE! – Ji persisveria per prekystalį, netyčia užkliudžiusi numeta rožinį vyniojamąjį popierių, kaspino ritę, lipnios juostelės ritinėlį ir apsiveja mane lieknomis įdegusiomis rankomis, vėl susitikusios man ant sprando garsiai subarška apyrankės. – O DIEVE! – Ji suspaudžia mane iš visų jėgų. – O DIEVE!

Paleidusi mane Stefani apibėga aplink stalą.

– O DIEVE! – klykteli dar kartą, dabar jau apkabindama mane kaip reikiant.

– Ar galiu paliesti, ar galiu? – ji klausia vos nešokinėdama iš susijaudinimo.

Tokios reakcijos nesitikėjau. Žinojau, kad ją apims euforija, bet nemaniau, kad ji taps visai nepanaši į save.

– Taip, aišku, bet kol kas nieko negalima užčiuopti.

Parpuolusi ant kelių ir praskleidusi mano palto skverną ji priglaudžia delną.

– Dieve mano, – taria su ašaromis akyse. Priglaudžia skruostą prie mano pilvą dengiančios medžiagos. – Labas, mažyti, – sušnabžda. – Labas, vaikuti.

Tą akimirką pasirodo parduotuvės savininkė. Išgirdusi klyksmus ji ateina pasižiūrėti, kas čia vyksta. Apsirengusi kur kas kukliau: mūvi džinsus ir vilki megztą palaidinukę, prie jos priderinusi megztuką, – aiškiai matyti, kad ši moteris mėgsta madą, bet jai nevergauja. Pamačiusi savo pardavėją klūpančią, priglaudusią skruostą klientei prie pilvo, ji sustingsta už prekystalio.

– Kas čia dedasi? – klausia.

Iš balso gali spręsti, kad jai rūpi tik pinigai. Tiksliau, ar ji gali sau leisti laikyti parduotuvę, kurioje, rodos, niekada nebūna klientų.

Stefani atsistoja, nusišypso savo viršininkei ir įkimba man į parankę.

– Čia mano geriausia draugė, Nova. Ji ką tik sužinojo, kad laukiasi, – paaiškina Stefani.

– Suprantu, – sako parduotuvės savininkė. – Sveikinu.

– Ačiū, – padėkoju, nors jaučiuosi kaip apgavikė. Be to, mane labai jaudina, ką pasakė Stefani. Aš – jos geriausia draugė. Aš. Ji liovėsi mane įtarinėjusi ir palengva įsileido į savo gyvenimą.

– Mes turėsime kūdikį, – ištaria Stefani ir jos veidą nušviečia plati šypsena.

Parduotuvės savininkė purto galvą.

– Matau, kad šiandien iš tavęs nebus naudos, – sako ji. – Kodėl tau nepakvietus savo draugės atšvęsti, išgerti puodelio arbatos ir suvalgyti gabalėlio pyrago?

– Ak, ačiū, – susijaudinusi dėkoja Stefani. – Tuoj, tik pasiimsiu apsiaustą ir rankinę.

Ir ji nukuria į pagalbines parduotuvės patalpas.

– Ar tai jūsų pirmasis? – klausia manęs parduotuvės savininkė.

Linkteliu galva ir vėl pasijuntu kaip apgavikė. Man teks prie to priprasti. Kai bus aiškiai matyti, kad laukiuosi, žmonės, žinoma, manys kūdikį būsiant mano. Jie klausinės, kada gimdysiu, kokį vardą ketinu duoti, domėsis kūdikio lytimi ir klausinės viso to, ko paprastai klausiama besilaukiančios moters, nes ji, žinoma, pati ketina jį auginti. Kol kas dar nesugalvojau, ką jiems atsakysiu. Ir nepažįstamiems, ir tiems, su kuriais kartu dirbu. Kaip jiems paaiškinsiu ką sugalvojusi ir kodėl tai, ką darau, yra teisinga.

– O, išties nuostabu. Dar niekada nemačiau Stefani tokios laimingos. Bet taip dažnai būna. Draugės taip džiaugiasi ir taip įsijaučia į nėštumą, tarsi pačios lauktųsi.

– Tiesa, – atsakau. – Aš tai puikiai suprantu.

Grįžusi Stefani vėl įsikimba man į parankę.

– Labai ačiū, Arabela, – dar kartą padėkoja ji. – Eime, pranešime Malui. – Staiga ji stabteli, pažvelgia į mane nevilties ir nerimo persmelktu žvilgsniu. – O gal tu jau pasakei?

Papurtau galvą. Žinoma, iš pradžių jutau instinktyvų norą čiupti telefoną ir pasakyti, nes jiedviem su Korde visada skambinu pirmiems. Bet surinkusi numerį staiga supratau, kad pirmiausia reikia pranešti naujieną Stefani. Iš mūsų trijų kol kas ji viena su kūdikiu neturi nieko bendra. Skraido lyg naktinis drugys aplink liepsną, bet nėra tos liepsnos dalis. Pranešti žinią jai pirmai tam tikra prasme reiškia įtraukti į šį reikalą ir ją, patikinti, kad ir ji priklauso šiam vyksmui.

– Tau pirmai sakau.

– Tikrai? – nustemba ji ir prikanda apatinę lūpą, nes akyse vėl tvenkiasi ašaros. Ji dar kartą mane apkabina. – Ačiū, – sušnabžda man į ausį. – Labai ačiū, kad dėl manęs tai darai. Nežinau, ar kada nors galėsiu už tai atsilyginti.

22

Rožines, mėlynas ar baltas?

Paeiliui palaikau rankoje visas trejas glaustinukes vis neapsispręsdama, kurias pirkti. Apie geltonas negali būti nė kalbos. Niekas neturi dėvėti geltonų drabužių, nors kartais aš tokius vilkiu darbe. Rožines, mėlynas ar baltas?

Pasirinkti baltas, žinoma, būtų saugiausia, bet jos tokios neutralios. Pirkdama kurios nors kitos spalvos parodyčiau iš visos širdies tikinti gimsiant berniuką arba mergaitę.

Nors mes nėščios tik dešimt savaičių, ir drabužėlių pirkimas gali atnešti nelaimę, negaliu atsispirti pagundai. Per priešpiečių pertrauką, kartais ir grįždama namo užsuku nupirkti dar drabužėlių. Glostant kiekvieną minkštos medžiagos gabalėlį man spurda širdis, o pilve trūkčioja iš jaudulio.

Man patinka ir dėmesys. Patinka, jog kitos moterys mano, kad esu tokia kaip jos, kad netrukus spaudžiamas augančio vaisiaus mano pilvas atsikiš, čiurnos patins, o sutuoktuvių žiedą galbūt teks nešioti ant kaklo, užvertą ant grandinėlės, nes ant išpampusių rankų pirštų niekaip negalėsiu jo užmauti. Nė viena neklausia, kada gimdysiu, tiesiog matau, kaip slapta dirsteli man į pilvą, paskui vėl pažvelgia į veidą, o tada nugręžia žvilgsnį ir nusprendžia, kad laukiuosi. Priklausau jų draugijai.

Nutariu pirkti visų spalvų glaustinukių. Juk visada galima mėlynas derinti su rožiniu žaidimų lanku, o ant rožinių prisiūti futbolo aplikaciją.

– Jei gims berniukas, norėčiau pavadinti jį Malvolijumi, o jei mergaitė, tada tegul bus Karmelita, – tą vakarą sako Malas.

Mudviejų kojos susipynusios, jo raumeningos galūnės, nors didelės ir gulinčios ant manųjų, atrodo stebėtinai lengvos. Naktiniai šviestuvai įjungti, ir aplink mus plyti šviesos ratilai, o lovoje turime krūvą knygų apie kūdikius. Mudu abu vienodi: perkame knygas apie kūdikių priežiūrą, svarstome, kokia spalva dažyti vaikų kambario sienas (Malas nežino, kad perku drabužėlius ir slepiu tame kambaryje). Jis ant pilvo pasidėjęs atverstą savaitinį darbo kalendorių ir kalbėdamas nosimi švelniai brauko man petį, o pirštais glosto pilvą.

– Kodėl? – visiškai suglumusi atsiliepiu aš.

Puikiai žinojau, kaip jis iš tiesų jaučiasi su tokiu vardu, o jau ta Karmelita! Ir iš kur jis traukė?!

– Malvolijus – nes reikia tęsti tradiciją, o Karmelita... Man patinka šio vardo skambesys. Karmi... Nagi, Karmi, užvalgyk briuselinių kopūstų.

– Tradicija? Ar seniai ėmei puoselėti tradicijas? Vyrai, duodantys vaikams savo vardus, tokie pasipūtėliai... Nerasi nė vienos taip darančios moters. Pavyzdžiui, Stefani Veiken Jaunesniosios niekada neturėsi.

– Mes tai darome, kad išsaugotume vardą.

– O ar negana, kad dažniausiai išlieka jūsų, vyrų, pavardė? Jei taip svarbu išsaugoti vardą, tai turėtų daryti moterys. Juk tekėdamos prarandame savo pavardę, tad pagimdžiusios vaiką turėtume užsitikrinti, kad mūsų vardas bus pagerbtas, ir pirmagimei dukteriai duoti savo vardą.

Jis pirštais suspaudžia man nosies galiuką, o paskui jį pabučiuoja.

– Kokia tu paika. Tokia tradicija niekada neprigytų.

– Gaila, bet tu, ko gero, teisus.

– Be to, Karmelita – nuostabus vardas.

– Taip, tikrai nuostabus, tik ne mūsų dukrai... Ar gali patikėti? Kad mes galbūt turėsime dukrą?

– Ne, gims berniukas.

Kalba taip užtikrintai, kad pakeliu akis ir pažvelgiu į jį. Malas žiūri priešais save, rodos, nieko nematydamas, o palaiminga šypsena švelnina jo veido bruožus.

– Šit kaip? Ar žinai tai, ko nežinau aš?

– Ne, tiesą sakant, ne. Nova man pasakė. Ji jaučia besilaukianti berniuko.

Man virpteli širdis. Tik truputėlį. Nieko tokio. Tas virpulys trunka vos akimirką ir kaipmat išnyksta. Kodėl ji man apie tai neužsiminė?

– Kada ji tau pasakė?

– Prieš porą dienų. Paklausiau, ar ketina aiškintis kūdikio lytį, o ji patikino, kad jai to nereikia, nes ir taip žino gimsiant berniuką.

– Bet mes sutarėme per echoskopijos tyrimą kūdikio lyties nesiaiškinti, – primenu jam.

– Žinau, bet jei mudu to nenorime, dar nereiškia, kad nenori ir Nova.

Pasitraukiu nuo Malo ir pažvelgiu į jį. Jis atremia mano žvilgsnį, o jo dailius veido bruožus, išraiškingą ir kampuotą veido kontūrą vis dar švelnina palaiminga šypsena. Susiraukiu.

– Visai nesvarbu, ko ji nori. Su ja tai visiškai nesusiję, Malai.

Dabar suraukia antakius jis, įsistebeilija į mane ir kelis kartus sumirksi.

– Tai ji laukiasi kūdikio, – primena man.

– Mums. Tai mūsų kūdikis. Todėl mes spręsime ir dėl echoskopijos, ir ar aiškintis jo lytį. Ji tą kūdikį tik nešioja. Tik augina. Jo tėvai būsime mudu, o tai reiškia, kad mes spręsime ir dėl svarbių, ir dėl ne tokių svarbių dalykų.

Jo kaktą išvagoja dar gilesnės raukšlės.

– Tavo žodžiai... Tiesiog nežinau, jie tokie šalti, – sako jis.

Man vėl suvirpa širdis, šį kartą truputį ilgiau. Tik akimirką ilgiau, dėl to neverta jaudintis.

– Ji turi būti abejinga, Malai. Negi nesupranti? Jei pati ims spręsti, pavyzdžiui, ar aiškintis kūdikio lytį, net jei dalyvaus svarstant tokius dalykus, kaip paskui pagimdžiusi galės atiduoti kūdikį mums? Kuo labiau įsitrauks, tuo sunkiau bus jai pačiai.

Malas sujuda lovoje ir švelniai, bet ryžtingai atstumia mane, kad galėtų atsisėsti. Vis dėlto aš pastebiu šį judesį, šį stumtelėjimą. Jis stumia šalin ne mane, o anksčiau kaip reikiant neapsvarstytą mintį. Dalyką, kurio nesinori svarstyti: kaip tai paveiks Novą. Jis tikisi, kad jai viskas eisis lengvai, nes ji tai daro dėl mūsų. Kad Nova, kaip jai įprasta, stengiasi dėl mylimo žmogaus ir kad jokių nesklandumų nebus.

– Apie tai nepagalvojau, – pripažįsta jis.

– Jei Nova tą kūdikį ims laikyti kuo nors kitu, o ne mums auginama būtybe, paskui nebenorės jo atiduoti, – sakau.

– Kalbi taip, lyg ji augintų savyje mieliagrybį ir paskui turėtų jo atsikratyti.

– Ne, tai ji taip nusistačiusi. Neįsivaizduoju, kaip moteris galėtų ryžtis tam, ką ji daro. Manau, kad tai nuostabu, amžinai būsiu jai dėkinga, bet pati niekada negalėčiau atiduoti savo kūdikio.

Malo veidas akimirką apsiniaukia, jam šmėsteli mintis. Mintis apie kūdikį, kurio atsisakiau, kuris taip ir negimė.

– Tai buvo visai kas kita, Malai, – sakau jam sulenkdama kojas ir prisitraukdama kelius prie krūtinės. Viena knyga nukrinta nuo lovos ir garsiai dunksteli ant kilimo. – Net nežinau, kas to kūdikio tėvas. Galėjo būti bet kuris iš tų trijų vyrų, o aš net neprisimenu, kaip tai atsitiko. – Šneku greitai, garsiai, mėginu pasiteisinti ir priminti jam, kokia beviltiška tąsyk buvo mano padėtis. – Man buvo penkiolika, ir dar sirgau. Nebuvau pasiruošusi rūpintis kūdikiu. Be to, neturėjau kitos išeities. Jie mane privertė taip daryti.

– Žinau, – taria Malas tiesdamas ranką, kad mane apkabintų.

Pasitraukiu toliau nuo jo, nenoriu, kad manytų numaldęs mano pyktį dėl to, ką vos prieš akimirką pagalvojo.

– Ne, nežinai, – atsakau. – Tu tiesiog manai, kad atsisakiau kūdikio. Lyg tai būtų tas pats. Bet tada viskas buvo visiškai kitaip.

– Taip, aš žinau ir atsiprašau, iš tikrųjų nemanau, kad atsisakei kūdikio, aš tik... Man tik šmėstelėjo ta kvaila mintis. Atsiprašau.

– Niekada negalėčiau pasielgti taip, kaip dabar elgiasi Nova. Nuoširdžiai ją gerbiu, tikrai. Žaviuosi kiekviena moterimi, galinčia taip pasiaukoti dėl kito žmogaus, bet aš ne tokia.

Jis linkteli, pasikaso paausį. Atrodo susirūpinęs. Nerimauja dėl Novos, jaudinasi dėl to, kaip ji jaučiasi. Be to, ji tikrai ne iš tų, kurios galėtų visiškai atsiriboti nuo tokių reikalų.

Mano akys palengva slysta gražiu, rūpesčio paženklintu mano vyro veidu ir kiekvienas jo veido bruožas man primena, kaip stipriai ir kodėl jį myliu. Apie tai jis negalvoja. Net kai susitaikė su ja ir jiedu vėl tapo draugais, jis nesupranta, kad tai, ką dabar daro, ją amžiams sužeis. O aš, aš visada žinojau, kad Novos meilė Malui ją pražudys.

– Turime ja rūpintis, – kalbu Malui. – Todėl vis nunešu jai tai šio, tai to. Turime žiūrėti, kad jai viskas būtų gerai. Ne tik dėl kūdikio sveikatos, bet ir dėl jos pačios. Kad ji gerai jaustųsi. Be to, turime pasirūpinti, kad nepradėtų galvoti apie save kaip apie motiną, nes tai ją sužlugdys.

Dabar prisiglaudžiu prie jo, leidžiu jam mane apkabinti. Staiga išsigąstu, kad jis gali apsigalvoti ir nuspręsti, jog Nova svarbesnė už mūsų kūdikį. Nors ji jau laukiasi, Malas gali duoti jai progą apsigalvoti.

– Kol kas ji, rodos, puikiai laikosi, – sakau.

– Taip, tikrai, – pritaria jis.

– Ją pykina, bet šiaip ji tiesiog žydi.

– Taip, – atsidūsta Malas. – Keista, nors ir labai kankindamasi ji atrodo taip, lyg puikiausiai jaustųsi.

– Ir mudu galime jai padėti tą savijautą išlaikyti.

– Žinoma.

– Puiku. Taigi, kaip jau sakiau, mergaitę pavadinsime Stefani, o berniuką – Andželu.

Malas nusišypso, o aš numoju ranka į virptelėjimą, kurį man sukėlė jo žodžiai, girdi, Nova atrodo taip, lyg jaustųsi kuo puikiausiai. Veikiau ne patys žodžiai, o tai, kad juos tariant jo žvilgsnis tapo kone ilgesingas.

23

Guliu ant sofos ir girdžiu, kaip Malas virtuvėje ruošia man vakarienę. Grįždamas iš darbo jis įprato užsukti pas mane.

Stefani aplanko mane anksčiau, bet ilgai nepasilieka. Ji visuomet pirma paskambina ir paklausia, ar gali atvažiuoti; Malas beveik niekada neskambina pasitikrinti, ar esu namuose, – visai kaip anksčiau, kai dar nesilaukiau jų kūdikio. Stefani atveža gėlių, šokolado, knygą ar kokių nors eterinių aliejų, jos manymu, turinčių man patikti. Ji atsiklausia, ar gali priglausti delną man prie pilvo, ir aš matau ją išties pajuntant, ko tikisi; tas pojūtis sušvelnina jos bruožus, ir veide nušvinta šypsena.

Malas pakšteli man į skruostą, vos tik atidarau duris, tuoj pat priglaudžia delną prie pilvo ir pasisveikina du kartus – su manimi ir su kūdikiu. Ir neatitraukia rankos beveik visą vakarą.

Nežinau, ką jie jaučia, nes pati vengiu liestis prie pilvo. Instinktyviai noriu nuolat nuleisti ranką, priglausti delną prie pilvo ir įsitikinti, ar toje vietoje oda stangresnė – pažiūrėti ji stangresnė – ir šiltesnė, nes mano kūno temperatūra, rodės, truputį pakilusi. Man dažnai karšta, beveik niekada neprireikia papildomo megztinio, nors paprastai jį vilkėdavau, džinsai palengva darosi siauri, o mano krūtys... Per pastarąjį mėnesį pakeičiau šešias liemenėles. Dabar man reikia trimis dydžiais didesnių kaušelių; svarsčiau, ar nevertėtų pereiti prie H dydžio? Krūtinės apimtis lieka kokia buvusi, didėja tik pačios krūtys. Vis atsispiriu pagundai liesti pilvą: kai apima toks noras, sudedu rankas sau už galvos ir suneriu pirštus. Negaliu liestis prie pilvo. Net rytą tepdamasi drėkinamuoju kremu tik brūkšteliu per pilvą nenorėdama ilgiau prie jo liestis.

Negaliu įsijausti į tai, ką darau. Nuolat turiu sau priminti, kad kūdikis, kurio laukiuosi, skirtas kitiems žmonėms. Jei bent akimirką leisčiau sau galvoti kitaip... Nesu tikra, ar man pakaktų jėgų.

Beveik visose mano matytose laidose ir perskaitytose knygose teigiama, kad pakaitinėmis motinomis turėtų tapti tik moterys, jau turinčios vaikų; moterys, baigusios „gimdyvės karjerą“ ir jaučiančios, kad jų šeimos gausinti nebereikia. Jei kitiems žmonėms skirtas kūdikis yra tavo pirmagimis, gali kilti sunkumų: tave gali apimti išsiskyrimo baimė, taip pat gali patirti skaudžią netektį, lyg artimam žmogui mirus. Tau gali būti sunku atiduoti kūdikį būsimiems jo tėvams. Ir dar... O jei kas nors nepasiseks, ir daugiau vaikų nebegalėsi turėti? Juk tai gali tave sužlugdyti.

Neįsivaizduoju galinti nepatirti išsiskyrimo su kūdikiu skausmo, nesvarbu, ar mano „gimdymo karjera“ baigta, ar vos pradėta, bet darau tai dėl dviejų man labai svarbių žmonių ir turiu sutelkti dėmesį vien į tai.

Turiu atsiriboti, kad man pavyktų. Atsiskirti. Neįsitraukti. Nedaryti tam tikrų dalykų, pavyzdžiui, neliesti pilvo, nepasiduoti pagundai atsistoti prieš didelį miegamojo veidrodį ir tyrinėti kiekvieną kūno pokytį. Net dvyliktą nėštumo savaitę, kai man buvo atliekama skenografija, ir laikanti mane už rankos Stefani aiktelėjo išvydusi vaizdą monitoriuje, aš ton pusėn nė nežvilgtelėjau. Prikandusi lūpą spoksojau į lubas nenorėdama matyti kūdikio galvos, nugaros, kojų, judančių rankų ir širdies, gydytojos rodomų sonografu. Man vis nežiūrint į monitorių ji paklausė, ar viskas gerai, o aš burbtelėjau, girdi, turiu susikaupti, kad neišleisčiau pilnutėlės šlapimo pūslės turinio, todėl atsivedžiau draugę, ji įsidėmėsianti kiekvieną smulkmeną. Stefani taip beprotiškai džiaugėsi, kad man grįžus iš tualeto apkabino mane ir spaudė glėbyje tris ar keturias minutes. Paskui paklausė, gal noriu pamatyti nuotrauką, bet aš atsisakiau, nes visa, kas nufotografuota, priklauso jai. Negaliu į jį pažvelgti, negaliu sau leisti užmegzti tokio dvasinio ir emocinio ryšio.

Jei įsitraukčiau į šį reikalą, akimirksniu pražūčiau. Persikelčiau į menamą pasaulį, tą, kuriame po devynių mėnesių man būtų atneštas ir atiduotas mano kūdikis. Kuriame laimingai gyvenčiau su jo tėvu. Kuriame išsipildytų, ko troškau iš gyvenimo prieš kelerius metus.

Įsidėmėtina, kad per pastarąsias tris savaites Malas tapo man nepaprastai dėmesingas. Ruošia vakarienę, atneša arbatos, sėdinčią verčia gultis. Jis ir anksčiau taip elgdavosi, bet aiškiai matau jį kažkaip pasikeitus. Nesu tikra, kokia tai permaina, bet jis man atrodo susirūpinęs labiau nei įprastai.

Imu svarstyti, gal jis numano, kad gimus kūdikiui ketinu bent vieneriems metams iškeliauti. Neįsivaizduoju kito būdo visa ištverti, tik po gimdymo sėsti į lėktuvą, išskristi ir pamatyti kuo daugiau pasaulio. Man reikia erdvės, daug erdvės, ir ta erdvė plyti ten, šauniajame anapus. Tikiuosi, grįžusi galėsiu žiūrėti į tą kūdikį kaip į jų, vien tik jų atžalą ir kaip nors pamiršiu, kad aš irgi padėjau jam išvysti pasaulį. Mintyse svarstau, gal Malas tai nuspėjo ir nenori, kad išvykčiau? Todėl ir gamina vakarienę, kartoja esąs dėkingas, ir vis primena, kiek daug jam reiškiu.

Kol gardžiuodamasi valgau garuose troškintus šparaginius kopūstus, skrebutį, užteptą pupelių paštetu ir lydytu sūriu, šviežias virtas bulves, apšlakstytas alyvuogių aliejumi, ir baltąjį nektariną su natūraliu jogurtu, jis nenuleidžia nuo manęs akių, o paskui prašo, ar negalėtų pasiklausyti kūdikio.

– Žinoma, – sakau, ir jis, keturiomis užsiropštęs ant sofos, įsitaisęs man tarp kojų pakelia baltų sportinių marškinėlių apačią ir priglaudžia ausį prie odos.

Žvelgiu į jo viršugalvį, į ratu sugulusias šviesias garbanas. Noriu ištiesti ranką ir pirštais jas perbraukti. Švelniai paglostyti jam plaukus, kaip norėdavau visus tuos metus, kai buvau jį įsimylėjusi. Noriu, kad jis pakeltų akis, kad mūsų žvilgsniai susitiktų ir mudu pultume vienas kitam į glėbį. Trokštu, kad jis slinktųsi aukštyn, kol veidas atsidurs tiesiai priešais manąjį, kol pirštai ims plėšti nuo manęs drabužius. Noriu nuvilkti ir jo drabužius. Noriu...

Atlošiu galvą ir imu giliai kvėpuoti tikėdamasi, kad tai man padės nuvyti šias mintis šalin. Jos mane nepaprastai audrina. Be to, kaip ir būgštavau, išlaisvina ir paleidžia į pasaulį taip ilgai mano slepiamus jausmus. Tie jausmai neišblėsę, tik nugrūsti į giliausią mano širdies požemį; kad ir kokius jausmus puoselėčiau, tada, kai jie kilo, buvo vienpusiški, o dabar nederami – mat abu pasirinkome kitą partnerį ir laimingai gyvename. Tiesa, dėl to, kad sutikau kitiems žmonėms pagimdyti kūdikį, Keitas mane paliko, bet iki tol aš buvau su juo laiminga. O Malas su savo gyvenimo meile irgi jaučiasi laimingas.

Aš vėl giliai įkvepiu ir trumpai sulaikau orą plaučiuose, kad apvalytų mano jausmus. Prisimenu Stefani. Moterį, kuri už galimybę pagimdyti kūdikį padarytų bet ką. Negalėjau vėl įsimylėti jos vyro ir taip ją išduoti.

Paprastai užtenka pagalvoti, prisiminti ją, ir aš suvaldau užplūdusias emocijas bei fizinį potraukį. Malui atitraukus galvą pamanau, kad jau saugu pažvelgti aukštyn. Jis žiūri į mano pilvą ir šypsosi, tarsi kūdikis būtų jam pasakojęs kažką itin įžvalgaus. Man patinka matyti šitokią šypseną sušvelninant jo veido bruožus ir įskeliant kibirkštėlę akyse. „Ar kūdikis paveldės jo šypseną, nosį, akis?“ – nejučia klausiu savęs.

– Myliu tave, kūdikėli, – sušnabžda Malas, tada vėl pasilenkia ir švelniai pakšteli man žemiau bambos.

Man sustoja širdis, tiesiog liaujasi plakusi. Rodės, visa tą akimirką sustoja, visa aplink sustingsta nuo mane ištikusio netikėtumo.

Stefani dažnai kalbasi su kūdikiu, sako jį mylinti, bet niekada nebučiuoja man pilvo. Ir, tikiuosi, niekada nebučiuos. Niekada nenorėjau su ja tokio artimo kontakto. Malas irgi niekada anksčiau nėra to daręs – su juo aš taip pat nenoriu šitaip artimai bendrauti. Šią akimirką man ir taip sunkoka apsaugoti savo širdį, bet niekaip negalėčiau to padaryti, jei jis tvirtai pasiryžtų siekti, kad mūsų santykiai taptų dar intymesni. Visuomet galiu sau priminti, kad nešioju šį kūdikį kitiems, ir visuomet su tuo susitaikau, nes tai man labai svarbūs žmonės. Pasaulyje tėra du žmonės, kurių prašoma išvis svarstyčiau tokią galimybę, – Kordė ir Malas. Daugiau niekas. Bet nepajėgčiau atlikti užduoties, jei su Malu nebūtume likę tik draugai. Nuolat kovoju su savo jausmais jam, įtikinėju save, kad viskas dėl hormonų, bet jei jis ir toliau šitaip elgsis, aš išprotėsiu. Imsiu tikėti, kad galbūt... Ir, šiai minčiai pradėjus tarpti manyje, mudu abu išeisime iš proto.

Imu kvėpuoti palengva ir lygiai, stengiuosi nekreipti dėmesio į skausmą, kurį man kelia vėl pradėjusi plakti ir jau nebe juokais besidaužanti širdis. Turiu kaip nors pasakyti Malui, kad jis neturi su manimi taip elgtis, neatskleisdama, jog man dėl to dvasioje sunku. Nenoriu, kad ką nors leptelėtų Stefani, o ši, viską neteisingai supratusi, vėl pradėtų kreivai į mane žiūrėti, įtariai sekti kiekvieną mano žingsnį ir manyti, kad galiu būti jos varžove. Anksčiau taip elgdamasi Stefani, rodos, nesuprato, kad aš niekada nebuvau tokia kaip ji, kad tikrasis Malo gyvenimas prasidėjo tik jam susipažinus su ja; aš žinau, kad nei manęs, nei kurios nors kitos jis niekada nemylės taip, kaip myli ją.

Tebežiūrėdamas į mano pilvą Malas sako:

– Žinai, ko kartais noriu?

– Ne, Malai, nežinau, ko kartais nori, bet neabejoju, kad ketini man pasakyti, – atsakau mintyse svarstydama, ar jau greitai paprašysiu nuo manęs nulipti.

Jis pernelyg arti, negaliu ilgiau tverti, savo artumu jis mane dusina. Jaučiu save šią akimirką slystant mūsų artumo šlaitu, lydimą tylaus raminamo pokalbio bei intymios mudviejų pozos; jei tuoj pat ko nors nesigriebsiu, jei neliepsiu jam išeiti, nusirisiu, liksiu gulėti šlaito papėdėje ir leisiuosi užvaldoma jausmų. Užmiršiu Stefani, užmiršiu jam pasakyti, kad to nedarytų, imsiu grimzti į jį – bijau net pagalvoti, kuo visa tai baigtųsi. Ėmusi geisti Malo nebegalėčiau atsiriboti nuo kūdikio, kurio laukiuosi.

Malas pakelia į mane akis, mūsų žvilgsniai susitinka (hormonų veikiamoje mano vaizduotėje tai įvyksta dažnai), tada jis nusišypso, o jo burna man atrodo panaši į ilgesingos meilės paženklintą pusmėnulį.

– Kas yra? – klausiu. – Kodėl taip į mane žiūri? Ir ko tu kartais nori?

– Kartais noriu, kad tai būtų mudviejų kūdikis ir kad būtume tikrai jį pradėję.

Man sprogsta širdis, fiziškai pajuntu to sprogimo sukeliamą smūgį. Norėdama numaldyti skausmą prispaudžiu ranką sau prie krūtinės, iš siaubo kraujui stingstant gyslose.

Malas iš karto supranta, ką padaręs, atsikelia, atsitupia pasėsdamas blauzdas ir susigūžia sofos gale kaip įbauginta, akis išpūtusi chimera ant bažnyčios stogo krašto.

– Ne, visai ne tai noriu pasakyti. Aš... Tik nepasakok Stefai. Niekada, – greitai, tikros baimės persmelktu balsu išpoškina jis pakėlęs rankas aukštyn, tarsi pasiduodamas. – Su ja tai neturi nieko bendra. Prisiekiu. Tiesiog... Tiesiog akimirką man dingtelėjo, kad mudu laukiamės kūdikio, ir tiek. Žinau, kad neturiu tau to sakyti. Bet juk daugiau neturiu kam. Atleisk man. Apsimesk, kad nieko nesakiau.

Lėtai ir atsargiai nuleidžiu kojas ant grindų, taip pat atsargiai atsistoju, kelias akimirkas užtrunku, kol įsitikinu tvirtai stovinti, o tada atsigręžiu veidu į jį.

– Nešdinkis, – ištariu tyliai ir paprastai.

Malas apgailestaudamas užmerkia akis, papurto galvą, susiraukia.

– Nova, aš ne...

– Kalbu rimtai, lauk iš čia! – pertraukiu jį. Visa drebu, bet mano žodžiai skamba tvirtai ir valdingai. – Nešdinkis ir daugiau be žmonos čia nesirodyk.

Malas atsistoja. Kol smaukiasi žemyn marškinių rankoves ir segasi rankogalius, pastebiu, kad jam virpa rankos. Pasilenkęs grybšteli numestą švarką ir apsivelka. Lūpos kietai sučiauptos, jis jas kramto. Sugniaužusi kumščius, kad nebūtų matyti, kaip visa tirtu, einu iš svetainės prie buto durų. Jau siekiu rankenos, tik staiga suvokiu negalinti visko taip palikti. Iš kailio neriuosi stengdamasi nuo jo atsiriboti, o jis...

Vėl atsigręžiu į Malą. Pamatęs mano veido išraišką jis žingteli atatupstas.

– Tu niekada... Niekada manęs negeidei. Per visus tuos metus taip aiškiai parodei, kad manęs negeidi ir negalvoji apie mane kaip apie galimą partnerę, nors ir žinojai, ką tau jaučiau. Kaip gali būti toks žiaurus ir dabar man tai sakyti? Todėl, kad nešioju jūsų vaiką? Manai, kad dabar man galima kalbėti tokius dalykus? Tai ką turėčiau tau atsakyti? Ką turėsiu daryti, kai judu su Stefani vaidinsite laimingą šeimą? Kaip turėsiu jaustis? Ar bent įsivaizduoji, kaip man sunku? Ar žinai, kad turiu nuolat sau priminti – tai ne mano kūdikis? – Papurtau galvą. – Nesuprantu, kodėl tai pasakei, Malai, ir kodėl tau atrodo, kad kalbėti tokias žiaurybes nieko nereiškia, bet negaliu daugiau su tavimi susitikti be Stefani, nes noriu būti tikra, jog niekada daugiau nebegalėsi man pasakyti nieko panašaus.

Nužvelgiu Malą mėgindama pamiršti, dėl ko jį mylėjau.

Jis stovi ir tyli.

– Be Stefani daugiau čia negrįžk, sutarta?

Nenoromis, kietai sučiaupęs lūpas, įbedęs žvilgsnį kažkur šalia manęs, jis linkteli. Staiga man atmintyje vėl iškyla rytas autobusų stotyje, rytas, išaušęs po anos nakties, kai jis mane atstūmė, rytas, kai be žodžių prašiau Malą duoti man erdvės, kad galėčiau jį pamiršti. Viską prisimenu labai gyvai ir aiškiai. Jo nenorą su tuo sutikti. Mane užplūdusį palengvėjimą, kad vis dėlto paleidžia mane, suteikia man laisvę.

Plačiau pravėrusi duris grįžtu į butą, nenoriu matyti jo išeinančio.

Laiku pasitraukusi nuo durų sustoju priešais sofą ir mane užplūsta prisiminimai apie kadaise patirtą kančią.

Tada, vos tik įžengusi į savo kambarį universiteto bendrabutyje ir užsidariusi duris, staiga suvokiau, ką iš tiesų visa tai reiškia. Žingsniavau po kambarį nenusivilkdama palto, grąžydama rankas, jausdama, kaip palengva visa manyje kyla, kyla, o paskui bėgau prie kriauklės lupti ožių ir taip fiziškai apsivalyti. Sustojau priešais lovą, man sulinko keliai, įsikniaubiau į šiurkščią dygsniuotą antklodę, įsikibau į ją ir pratrūkau raudoti. Verkiau, nes jaučiausi pažeminta. Nes žinojau daugiau niekada nepatirsianti tokios meilės. Nes tyliai svarsčiau, kas man nutiktų, jei vienintelis pasaulyje man skirtas žmogus manęs nemylėtų, negalėtų mylėti.

Dabar vėl žingsniuoju priešais sofą grąžydama rankas, vėl jausdama tokią pat kančią. Nesitikėjau, kad man vėl gali skaudėti taip, kaip skaudėjo tada, bet jo atsainūs žodžiai, pasakyti taip, tarsi tai būtų visai nesvarbu, sugrąžina tą skausmą ir priverčia dar kartą viską išgyventi. Nejaugi žmogus, kuriam aš bent truputį rūpiu, gali pasakyti man tokį dalyką – kaip tik dabar, kai ir šiaip esu gana silpna? Nereikia būti aiškiaregiu, kad pastebėtum mano silpnumą, tai kodėl Malas jo nemato?

Išgirstu trinktelint buto duris ir visa nutirpstu. Nenoriu vėl jo matyti. Nei su Stefani, nei be jos – nenoriu, ir tiek. Kaip ir kiekvienas draugas, kartais jis užvaldo mano mintis ir tai žino, o dabar pakeitė taktiką ir mėgina vėl užvaldyti mano širdį. Ir aš nenoriu jo matyti.

– Kodėl manai, kad niekada tavęs negeidžiau?

Jis priverčia mane dukart krūptelėti: pirmiausia todėl, kad tebėra čia, antra, kad kalba labai įpykęs.

Liaujuosi žingsniavusi ir pažvelgiu į Malą. Jis tikrai piktas: veidas persikreipęs, akys dega.

– Kodėl manai, kad niekada tavęs negeidžiau? – pakartoja jis.

– Pats sakei.

– Aš?! – Malas visiškai sutrinka. Rodos, žvilgsniu mėgina grįžti į praeitį ir prisiminti, kada ištaręs tokius žodžius. – Kada aš taip sakiau?

Įbedu į jį akis. Ar aš tai išsigalvojau? Kiekvienas matydamas jo sumišimą, pamanytų, kad išsigalvojau.

– Pirmus metus studijuodama Oksforde buvau atvažiavusi tavęs aplankyti, pameni? Mudu nuėjome į klubą, mėginau tau paaiškinti, kaip jaučiuosi, pasakyti, kad tave myliu, bet tu mane užčiaupei pareikšdamas, jog niekada nesusidomėtum mergina, su kuria draugauji. Draugai ir turi likti draugais, sakei. Ir dar pridūrei, kad nederėtų net galvoti apie seksą ir kalbėti apie kokią nors kitokią, ne platonišką meilę. Pameni? Tai buvo praėjus trims savaitėms po to, kai manęs aplankyti pirmą kartą atvažiavai vienas ir kai mes vos ne... Pirmą kartą mane lietei, bet staiga apsigalvojai ir sustojai pusiaukelėje. O paskui pareiškei, kad niekada nesusidomėtum mergina, kuriai esi draugas. Taigi ne kas kitas, o tu mane įtikinai niekada manęs negeidęs.

– Tai buvo taip seniai, – ištaria jis. – Dėl Dievo meilės, man buvo aštuoniolika. Buvau ką tik paragavęs sekso. Buvau apspistas merginų, pirmą kartą gyvenime atkreipusių į mane dėmesį, aš eksperimentavau, bet su tavimi eksperimentuoti nenorėjau – rizika buvo per didelė. – Jis bejėgiškai skėsteli rankomis. – Bet visa tai buvo tikra beprotybė, nes iš tiesų geidžiau vien tavęs. Kaskart imdamas suktis aplink merginą ir gaudamas iš jos, ko noriu, mintyse svarstydavau, ar su tavimi būtų geriau? Palengva tai ėmė varyti mane iš proto, nes pasimylėjęs iš karto imdavau galvoti apie tave, nors buvome tik draugai. Nesupratau, kas darosi, juolab kad niekada anksčiau nebuvau galvojęs apie tave kaip apie savo partnerę. O aną savaitgalį... Aš norėjau, dievaži, norėjau. Dėl to ir Kordę palikau namie, atvažiavau vienas. Pamatęs tave vonios kambaryje nuogą tarsi praregėjau, staiga mano akyse tu tapai mergina, moterimi. Supratau, kodėl jaučiuosi toks sutrikęs. Mane buvo apsėdusi tikra manija. Net paskambinau keliems žmonėms ir papasakojau gulėjęs su Nova. Atvažiavau viso to įgyvendinti. Sužinoti, ar esi manimi susidomėjusi, ir... iš esmės išsiaiškinti, ar tikrai tavęs geidžiu. Bet turėjau sustoti žinodamas, kad su tavimi vienos nakties nuotykio negali būti. Jei būtume pasimylėję, būtume amžiams likę kartu, o aš nebuvau tam pasiruošęs. Ir negalėjau leisti tau pasakyti, kad mane myli. Nebūčiau galėjęs meluoti ir atsakyti nieko tau nejaučiąs, bet pasakyti, kad myliu, irgi negalėjau. Tik ne tada. Bet visa tai nereiškia, kad niekada tavęs netroškau. Ir apskritai, ar kas žino, ko tie aštuoniolikmečiai trokšta? Argi būdamas aštuoniolikos žmogus ką nors nusprendžia visam gyvenimui?

– Na gerai, Malai, tada mums buvo aštuoniolika. O vėliau? Tu nė karto neparodei, kad ką nors man jauti, kad geidi manęs. Dešimt, gal net vienuolika metų – nieko. Jokio ženklo, kad domiesi manimi. Niekada net nedraugavai su mergina, bent kiek panašia į mane. Su jokia. Visos jos atrodė lieknesnės arba stambesnės, žemesnės arba aukštesnės, gražesnės ar mažiau patrauklios, bet nė viena nebuvo tokia kaip aš. Turėjau jas pakęsti, – beje, nepamirškime, jos visos kaip viena manęs nekentė, – nors tos merginos man kiekvieną akimirką primindavo, kad tu manęs nemyli.

O paskui ėmei ir vedei moterį; net labai stengdamasi ji vis tiek liktų visiška mano priešingybė. Mudvi tokios skirtingos, tarsi būtum ją išsirinkęs tyčia, lyg norėdamas mane supykdyti ir patvirtinti, kad niekada negalėtum gyventi su tokia kaip aš. Tad nemėgink perrašyti istorijos, nes iš tavo elgesio aišku kaip ant delno, ką iš tiesų jauti.

– Marija turėjo tavo šypseną, bet ne tavo akis. Andželi turėjo tavo akis, bet ne nosį. Džulė turėjo tavo iškalbą, bet ne sąmojį. Klerė buvo ambicinga kaip tu, bet ne tokia žavi. Alisa kvepėjo panašiai kaip tu, bet jai trūko tavo juoko. Džeinė turėjo tavo plaštakas, bet ne rankas. Nori dar? Galiu paminėti kiekvieną merginą, su kuria draugavau, ir išvardyti, kuo kiekviena buvo į tave panaši ir kuo skyrėsi. Taip, vedžiau Stefą, nes ji niekuo nepriminė tavęs. Mano kančios baigėsi. Pagaliau. Pagaliau radau moterį, neprimenančią tavęs, visais atžvilgiais kitokią. Su ja galėjau viską pradėti iš pradžių. Patirti, ką reiškia mylėti ir nuolat neprisiminti tavęs.

Nieko jam neatsakau, jaučiuosi ir priblokšta, ir abejojanti. Jo žodžiai tai įtikimi, tai vėl nelabai. Jei tai tiesa, kaip per visus tuos metus jam pavyko neišsiduoti, juk kalbamės kasdien? Ir kodėl to nejaučiau? Nes lioviausi stengusis skaityti Malo mintis? Malas visada užėmė dalį mano gyvenimo ir aš visada maniau žinanti, ką jis jaučia, tad galbūt todėl nesivarginau tyrinėti jo taip, kaip tyrinėju kitus žmones, pažinti visus jo asmenybės lygmenis?

– Iš savo kelionių grįžau anksčiau, nes tai atsinaujino. Mane vėl apsėdo manija tau: susipažindavau su moterimis ir vėl svarstydavau, ar su tavimi būtų geriau. Ilgėjausi tavęs. Tai varė mane iš proto, bet žinojau, kad taip yra dėl to, jog dabar esu pasiruošęs. Todėl grįžau ketindamas susitvarkyti gyvenimą. Vesti, susilaukti su tavimi vaikų. Aš... Pats netikiu, kad po tiek metų tau tai pasakoju. Turėjau pagal užsakymą pagamintą žiedą, platininį, inkrustuotą deimantais ir rožiniu kvarcu. Kažkas man papasakojo, kad rožinis kvarcas yra meilės ir romantikos akmuo, žinojau, kad tau tai artima, todėl papuošiau juo žiedą. Todėl ir prašiau pasitikti oro uoste. Ketinau laukiamojoje salėje priklaupti ant kelio ir pasipiršti. Pamatęs tave nė kiek neabejojau to norintis. Žiedą laikiau suspaudęs delne, gerklėje jutau širdies plakimą, bet buvau pasiruošęs. Ketinau tai padaryti. O tada pasirodė jis – tavo draugas.

Staiga mintimis vėl grįžtu į oro uostą: atvykusiųjų salės triukšmas, karštis, vėl susitinkančių žmonių jaudulys. Prisimenu, kaip jis glaudė mane, kaip ilgai neatitraukė lūpų man nuo kaklo, kaip žvelgė pabučiavęs į lūpas – ir kaip pamatė Keitą, o jo veide šmėstelėjo baimė ir siaubas. Aiškiau nebūna. Dabar tai suprantu. Man visada atrodė, kad šiai atminties dėlionei trūksta labai svarbios dalies; dabar žinau, kokios.

– Pameni, ko tavęs klausiau, Keitui nuėjus susimokėti už mašinos stovėjimą? – teiraujasi Malas.

Tada mudu likome aikštelėje, stovėjome prie seno juodo Keito „Audi“. Malas, raumeningesnis nei prieš išvykdamas, pablyškęs nuo sutrikdyto dienos ir nakties ritmo, nesiskutęs ir susitaršiusiais plaukais, ir aš, negalinti nuslėpti jaudulio, kad jis grįžo.

– Pameni, ko paklausiau? – pakartoja Malas.

Linkteliu. Prisimenu. Žinoma, prisimenu.

Žingtelėjęs arčiau Malas pirštais suima man smakrą ir kilsteli galvą, kad galėtų pažvelgti į akis.

– Ar pameni, ko tavęs klausiau? – jis vėl savo.

– Ar jis yra tas vyras, kurio tikrai noriu, – atsakau.

– O ar prisimeni, ką tada atsakei?

Vėl linkteliu galvą.

– Tai ką gi?

Nenoriu to kartoti. Nenoriu kartoti žodžių, kurie viską sužlugdė.

– Ką tu man atsakei? – primygtinai klausia jis.

Giliai atsidūstu.

– Jei pasipirštų, tekėčiau už jo kad ir rytoj, – sušnabždu.

Bet tada aš kalbėjau nerimtai. Mudu su Keitu ką tik vėl buvome susiėję, dar apimti svaiginančios, palaimingos aistros. Jei Malas būtų man pasipiršęs, būčiau Keitą palikusi. Pasakiau tai norėdama, kad Malas būtų Keitui palankesnis. Norėjau, kad būtų laimingas, ir maniau, kad matydamas mane laimingą irgi taip jausis.

– Buvau kvailys, manantis, kad lauksi manęs, kol susitupėsiu. O kai tai pasakei, supratau, kad viskas baigta. Kad tu manęs daugiau nebenori.

– Aš kalbėjau nerimtai. Maniau, tu nemėgsti Keito. Sakiau sau, jei manysi, kad mudviejų santykiai rimti, džiaugsiesi dėl manęs. Maniau... – Mes viską pražudėme. Viską sumovėme. – Aaaak... – atsidūstu.

Malas dar stipriau suspaudžia man smakrą, aš pakeliu rankas jam prie veido, o jis nuleidžia galvą, ir dabar esame visiškai arti vienas kito. Jei kuris nors bent truputį krustelėtų, mūsų lūpos susiliestų. Mes pasibučiuotume. Tai nebūtų skubotas pasisveikinimas ar atsisveikinimas, ne artimiesiems skirta išdaiga, tai būtų tikras meilužių bučinys. Dar niekada taip netroškau jokio kito vyro lūpų, kaip šią akimirką trokštu Malo bučinio. Ir kaip niekada jo nenoriu.

Jis užsimerkia ir priglaudžia savo kaktą man prie kaktos.

Nieko negali nutikti. Niekada. Mudu abu esame pasirinkę skirtingus kelius, todėl nieko negali nutikti.

– Dieve, Nova, Dieve mano, – man užsimerkus šnabžda jis.

Taip ir stovime negalėdami nei paleisti vienas kito, nei susilieti – savo pačių nenuoširdumo kaliniai.

24

– Kur buvai? – pašnibždomis klausiu Malo.

Prieš kelias minutes girdėjau atidaromų ir vėl uždaromų lauko durų virstelėjimą ir tikiuosi, kad jis ateis į lovą, juolab kad metas labai vėlyvas. Laukiu, bet veltui: nei laiptų pakopos girgžtelėjimo, nei staigaus garso pliūpsnio, kai, būdavo, įjungia televizorių ir sėdasi žiūrėti mano įrašytos futbolo rungtynių apžvalgos (aiškus ženklas, kad parėjo girtas). Ničnieko. Kelias siaubo kaustomas akimirkas pamanau, kad kas nors įsilaužė į namus, bet nuveju šią mintį, nes aiškiai girdėjau rakinant duris raktu. Randu jį tamsioje virtuvėje atsirėmusį į spintelę, besistebeilijantį į apvalią medinę pjaustymo lentą, tarsi tas daiktas jam skaitytų įdomiausią paskaitą apie evoliucijos teoriją.

– Pas Novą, – taip pat tyliai atsako jis.

– Iki šiol? – nustebau. – Juk seniai turėtume miegoti.

Tada jis atsigręžia į mane sumišęs, suglumęs.

– Kodėl? Kiek valandų?

– Trečia.

Jis susiraukia.

– Nakties?

Sunerimusi linkteliu galva. Jis atrodo nuoširdžiai nustebęs. Ne tik praradęs laiko nuovoką, bet išvis nesusigaudantis kas ir kur esąs.

– Nė nepastebėjau, – sako jis, vėl gręždamasis į pjaustymo lentą, – kad taip vėlu.

Žiūriu į savo vyrą, palenkusį galvą, lyg besimeldžiantį, ir prieblandoje mėginu įžvelgti, kaip jis pasikeitė. Tebevilki tą patį kostiumą kaip ir šįryt. Marškinių skvernai tvarkingai sukišti už kelnių juosmens, kaklaraiščio neryši, viršutinę marškinių sagą atsisegęs, plaukai nesutaršyti. Bet kažkas nebe taip. Kažkas pasikeitę. Nuo jo sklinda kvapas. Novos kvapas. Jis atsiduoda ne seksu, ne kūnišku ryšiu, bet yra tiesiog ja permirkęs. Man prieš akis iškyla ji – lėtai užliejanti jį tarsi milžiniškas krioklys, panardinanti kiekvieną jo kūno dalelę į save. Juk kaip tik Nova vis šneka apie auras, energijos laukus, apie tai, kad mes visi spinduliuojame fluidus ir kad vien būdamas šalia žmogus gali pakeisti tavo aurą, kartu ir nuotaiką, todėl bendravimas su kai kuriais žmonėmis sukeliąs stiprią reakciją, teigiamą arba neigiamą. Todėl pirmą kartą įsimylėjusi tiesiog švyti. Ji mėgina išmokyti mane perprasti žmones, pamatyti, kas slypi už jų tariamų žodžių, žvelgti į juos vidiniu žvilgsniu, suprasti, kaip veikia jų elgesys. Bet aš nuolat patiriu rimtų sunkumų, nes iš esmės visa tai nesąmonė, tik Novai, žinoma, to nesakiau.

Dabar suprantu. Staiga mūsų virtuvės prieblandoje aiškiai išvystu visa, ko ji stengėsi mane išmokyti: Malas kvepia Nova. Jis tiesiog persisunkęs jos kvapu. Smelkte persismelkęs ja: Nova, Nova, Nova. Moterimi, besilaukiančia jo kūdikio. Moterimi, darančia kaip tik tai, ko aš negaliu.

– Juk žinai, kad tave myliu, tiesa? – staiga atsigręždamas į mane klausia Malas.

Tie žodžiai man lyg aštraus nematomo peilio dūris tiesiai į širdį. Jis nepasako: „Myliu tave“, kaip paprastai. Vis dėlto klausti nereikia. Aišku, žinau. Jei nežinočiau, negyventume kartu. Be to, šis klausimas panašus į pradžią pareiškimo, kad jis mane palieka: „Juk žinai, kad tave myliu, tiesa? Bet ji laukiasi mano kūdikio. Visada norėjau būti su ja.“

– Kas atsitiko? – ištariu virpančiu balsu.

Jis ištiesia rankas, apkabina mane, stipriai priglaudžia. Taip stipriai, kad jo švarko sagos per naktinių marškinių audinį įsispaudžia man į odą. Po kelių akimirkų susivokiu, kad jis segasi diržą, traukia žemyn kelnių užtrauktuką, tempia mane ant grindų ir guldo ant nugaros. Šito nesame darę jau visą amžinybę. Ir kam to reikia, juk viršuje turime tris puikius miegamuosius. Ir patogią sofą gretimame kambaryje. Be to, koridoriuje patiestas storas kilimas, ant jo mylėtis būtų daug patogiau nei čia. Ką tik įsigijusiems šį namą mums patiko mylėtis bet kur. Bet dabar tai atrodo kvaila. Juolab kad kaip tik man tenka gulėti ant vėsaus linoleumo ir įsiaudrinti tiek, kad nekreipčiau dėmesio, kur gulime, tik džiaugčiausi, kad išvis gulime. Jis lūpomis įsisiurbia į manąsias, o paskui mums jau neberūpi pereiti kitur... Užsimerkiu ir išsiriečiu mėgindama atsipalaiduoti. Mėgautis tuo, kas čia vyksta – netikėtos aistros akimirka. Tuo, kuo šviežiai iškepta pora mėgaujasi nuolat, o sutuoktiniai dažnai skundžiasi negalintys daryti. Be to, gimus kūdikiui tam retai turėsime progą.

Jis pasikeitęs. Jaučiu tai. Jis yra su manimi, bet tuo pat metu ir kažkur kitur. Atsimerkusi matau, kad jo tamsiai rusvos akys žvelgia kažkur už manęs, o ne į mane. Jis manęs nemato. Jis ne su manimi. Jis... Žinau, kur jis buvo. Su kuo.

– Juk žinai, kad tave myliu, tiesa? – baigęs pakartoja Malas.

Gulime vienas šalia kito ir žiūrime į lubas, kol atgausime kvapą.

Nieko nesakau, tik jaučiu, kaip nematomo peilio ašmenys pasisuka ir išpjauna man patį širdies vidurį.

Jis pasiverčia ant šono, marškinių skvernai ties liemeniu susiglamžę, kelnės vis dar atsegtos ir nusmauktos.

– Tiesa? – klausia braukdamas man nuo veido plaukų sruogą.

Iš karto galiu jam pasakyti, kad žinau. Kad mačiau jo veido išraišką, kad pajutau, jog jis vėl ją įsimyli. Bet nepasakau. Pasiverčiu ant šono, atsuku veidą į jį.

– Aišku, – tariu. – Aišku, kad žinau.

25

Esu išsekusi, bet negaliu užsimerkti ir užmigti.

Mintys sukasi apie tai, ką jis pasakė, apie tai, ką sužinojau aš, apie tai, ką sužinojo jis, ir apie tai, kaip mudviem, kad ir kokie artimi buvome, praslydo pro akis, kas visiems žvelgiantiems iš šalies tikriausiai atrodė akivaizdu.

Jis išėjo priblokštas, o aš atsiguliau į lovą nenusivilkusi drabužių, – jaučiuosi per daug pavargusi, kad persirengčiau, – ir mėginu užmigti.

PYPT-PYPT. PYPT-PYPT, – suskamba mano mobilusis ant naktinio stalelio.

Neįsijungdama šviesos paimu jį puikiai žinodama, kas atsiuntė žinutę.

„Labanakt, gražuole.“

Dabar viskas baigta.

Daugiau apie tai nesikalbėsime. Pagimdysiu tą kūdikį ir išvyksiu į ilgą kelionę, jiedu augins mažylį, o mudu su Malu daugiau niekada apie tai nesišnekėsime. Tiesiog pamiršime. Uždarau telefoną, pasikišu po pagalve ir laikau suspaudusi tarsi brangakmenį, kurį radau, bet turiu grąžinti tikrajam šeimininkui. Rytą žinutę ištrinsiu. Rytą, kai išauš, grąžinsiu tą brangakmenį ten, iš kur jis atkeliavo. O kol kas laikausi įsikibusi į tai, kad Malas pirmą kartą gyvenime pavadino mane gražuole.

26

Daug sunkiau ieškoti meilės romano įrodymų, jei jis tarsi nė nevyksta.

Ant jo marškinių apykaklės nėra išdavikiškų lūpų dažų žymių, neužuosti jos kvepalų aromato, jis niekur be priežasties neužtrunka ir nepradeda nei iš šio, nei iš to gražintis. Kai esi neištikimas širdimi ir protu, tokią neištikimybę lengviau paslėpti ir sunkiau atskleisti.

Įprantu jį stebėti: laukiu, kol jo mintys nuklys toli. Malui panirus į transą, grąžinu jį į tikrovę ko nors klausdama apie Novą ir kūdikį. Žiūriu, ar prieš atsakydamas neparaus, ar neatrodys sunerimęs ar kaltas. Kartais taip ir būna, tuomet žinau, kur buvo nuklydusios jo mintys. O kartais jis man atsako neparausdamas, nesijausdamas kaltas, ir man tai reiškia, kad mintimis nebuvo su ja. Mums mylintis nebeužsimerkiu, laukiu tos akimirkos, kai jo žvilgsnis apsiblaus ir jis kelias akimirkas atsiduos mintims apie kitą moterį. Jis visuomet grįžta pas mane, kartu su manimi patiria orgazmą, bet galiu tiksliai pasakyti, kada būna su ja.

Susitikusi su ja aiškiai matau, kad kažkas nutikę. Po poros dienų važiuoju Novos aplankyti, ji atidaro duris, ir aš iškart tai pastebiu jos veide. Ji man nusišypso, kaip visada pasako, kad džiaugiasi mane matydama, bet dabar, kai esu pasitelkusi visus pojūčius žmonėms perprasti, jaučiu jos aurą pasikeitus. Nova yra pasikeitusi. Ji nekvepia Malu, kaip jis andai kvepėjo Nova, bet yra persmelkta kaltės.

– Ar gerai jautiesi? – klausiu, kai per pusvalandį nuo mano atvykimo ji trečią kartą grįžta iš tualeto lupusi ožius.

– Taip, – atsako brukdamasi į kasytes supintus plaukus sau už ausų ir šlumštelėdama ant sofos šalia manęs. Neatrodo, kad gerai jaustųsi. Jos veidas išvargęs, o tamsiai ruda veido oda pablyškusi. – Pameni, kaip tau sakiau, kad tai ne rytinis pykinimas, jis gali užeiti bet kada?

Linkteliu.

– Tai štai, kaip tik tai dabar ir vyksta, – paaiškina ji. – Jaučiuosi išsekusi. Ir kuo labiau pavargstu, tuo labiau mane pykina. Negerai, kad restorano valdytoja nuolat laksto į tualetą vemti. Tai klientams neįkvepia pasitikėjimo valgiu. Maniau, kad tai turi praeiti, bet mane tebepykina. Ir tas pykinimas vis stiprėja.

– Viską atiduočiau, kad tik galėčiau tai patirti, – sakau.

Suprantu, kad mano žodžiai pikti. Bet turiu sužinoti. Turiu pamatyti, kaip Nova reaguos, jei užgausiu ypač jautrią jos sielos stygą. Niekada neketinau net artintis prie jos, niekada nemaniau, kad to prireiks. O dabar toji styga turi suveikti kaip melo detektorius.

Pamatau, kaip jai vėl trūkteli skrandis, kaip sušvinta ją supanti energija: kaltė. Tikrų tikriausia išgryninta kaltė. Apie kaltę aš žinau viską. Atpažįstu ją vos pamačiusi.

Ji delnu užsidengia burną ir vėl bėga į tualetą. Atsistoju, einu į virtuvę, įkišu į skrudintuvę dvi baltos duonos riekes, įjungiu virdulį ir paėmusi iš spintelės baltą puodelį įsimetu maišelį imbierinės arbatos su citrina.

Laukdama, kol apskrus duonos riekės ir užvirs vanduo, suneriu ant krūtinės rankas ir mintyse imu svarstyti, kiek kartų ji bučiavo mano vyrą. Kiek kartų glostė ir glamonėjo. Kada ketino su juo mylėtis. Kokia daugybe žodžių sakė jį mylinti. Kiek kartų iš jo išgirdo esanti mylima.

Arbatos maišeliui panirus į verdantį vandenį, išsijungus skrudintuvei ir iššokus apskrudusios duonos riekėms, vis dar mąstau, kaip priversiu ją už viską sumokėti.

Nors ir nekęsdama savęs būtinai turiu pasirausti tarp jo daiktų.

Apieškau kišenes, automobilį, rašomąjį stalą. Įprantu netikėtai užsukti pas ją žinodama, kad ji namuose, o jo neturėtų ten būti. Nieko. Trys savaitės – ir nieko. Jei pasirodau jos bute, kai jis yra man sakęs, kad ten bus, jiedu neatrodo nustebę. Neatrodydavo, lyg būtų ką tik paskubomis apsirengę ar atvirkščiai, ketinantys tuoj pat nusirengti. Nova visada priglaudžia sau prie pilvo ir mano, ir jo ranką. Jei užgriūnu kaip tik tada, kai Malas man iš anksto praneša dirbsiąs iki vėlumos, niekada jo ten nerandu – jis iš tiesų visad užtrunka darbe.

Ir vis tiek žinau, kad kažkas vyksta. Mylėdamasis su manimi jis vis dar patiria transą ir atsiduria jos glėbyje. O kai mudvi su Nova esame vienos, ji tarsi ašutinę dėvi kaltės skraistę.

Jiedu turi meilės romaną. Arba, – iš pradžių ši mintis man tik šmėsteli, bet paskui kasdien darosi vis įtikimesnė, – jie ketina pasilikti mano kūdikį sau. Stengiasi laimėti laiko; laukia, kol gims kūdikis, o tada ketina drauge pabėgti. Arba persikelti gyventi į mano namą. Jis, ji ir mano kūdikis mano name.

Praėjus dvidešimt šešioms dienoms po tos akimirkos, kai supratau, kad man už nugaros jie rezga planus, Malas pamiršta savo mobilųjį. Jis skambina man į darbą ir prašo, kad grįžusi namo pažiūrėčiau, ar telefonas ten, mat jei jo ten nebūtų, reikėtų jį atjungti ir nusipirkti naują. Malo mobilusis guli ant naktinės spintelės, – juodas, glotnus ir žvilgantis. Jo paslapčių saugotojas. Paėmusi jį sėduosi ant lovos skambinti Malui ir pasakyti, kad telefonas čia.

– Ačiū Dievui, – lengviau atsidūsta jis.

– Ne, ačiū man, – atsakau. – Tai aš jį radau.

– Gerai, dėkoju Dievui ir ypač tau, Stefani, mano gyvenimo šviesa, mano širdies valdove.

– Jau geriau, – tariu klausdama savęs, kiek kartų jis ją yra taip vadinęs.

Padedu telefoną ir einu į vonios kambarį valytis dantų. Tokiomis įtampos kupinomis akimirkomis kaip ši visada taip darau. Mindžikuoju nuo kojos ant kojos, braukau šepetėliu dantis ir dantenas, rūpestingai vengdama pažvelgti į save veidrodyje. Knaisiojimąsi visose kitose įmanomose vietose galiu pagrįsti pačiais svariausiais motyvais: man reikia skalbti drabužius, kai ką atrinkti į cheminę valyklą, išvalyti jo automobilį. Bet tyrinėti telefoną, paprastai visą laiką jo nešiojamą su savimi? Čia jau peržengčiau ribą. Ir turėčiau sau pripažinti išties įtarianti jį svetimavimu. Jaučiu tai, suvokiu įvairiais sąmonės lygmenimis, bet jei patikrinusi jo telefoną ką nors rasčiau... tai reikštų, kad po jį knaisiojausi. Tai reikštų, jog Malas sužinos, kad juo nepasitikiu.

„Gal tau reikėtų mesti visą šį reikalą?“ – klausiu savęs.

„Vėl įsimylėjęs Novą jis pames tave“, – atsakau.

„Pasitikėk juo“, – siūlau sau.

Staiga vėl kuo aiškiausiai prisimenu, koks buvo jo veidas tą naktį, kai viskas prasidėjo: akys žvelgė kažkur kitur, siela susipynusi su kitos moters siela. Jis naudojosi manimi kaip indu, o iš tikro mylėjosi su ja; naudojosi mano kūnu, kad širdimi susijungtų su ja.

Laikau rankoje telefoną ir paskubomis spaudau mygtukus. Jis praleidęs kelis skambučius, beveik visi jie mano. Tas pat ir su priimtais skambučiais. Atverčiu vokeliu pažymėtą bylą, – Malas ją vadina teksto žinutėmis, tai tarsi elektroninis paštas, tik telefonu. Aš mobiliojo telefono neturiu, noriu kuo ilgiau išvengti šitokio laisvės suvaržymo. O jei niekas neskambintų? Arba jei kas nors skambintų, o aš nenorėčiau kalbėtis? Man tai būtų per didelis stresas.

Gautų žinučių skyriuje nieko neįprasta nerandu. Iš Novos nėra jokių žinučių, tik kelios iš jo bičiulių, su kuriais drauge nuomojosi namą, prieš mums susipažįstant. Nieko. Nieko nerandu. Padedu telefoną. Man daužosi širdis, prakaituoja delnai, trūksta oro. Lyg stojant akis į akį su didžiausiu savo gyvenimo siaubu. Bet viskas gerai. Telefone nėra nieko patvirtinančio jo ryšį su Nova. Jų meilės romaną ir planus gyventi be manęs.

Nežinia kodėl pagalvoju: ji jam nieko nėra atsiuntusi...

Neskubėdama vėl atsargiai imu telefoną, grįžtu prie teksto žinučių ir atverčiu išsiųstųjų skyrių. Ten septynios žinutės, viena – jai. Išsiųsta tą naktį. Man ima smarkiai ir netolygiai plakti širdis, jaučiu jos tvinksnius ausyse. Atsiverčiu ją. Ir perskaitau.

„Labanakt, gražuole.“

27

Meredit išėjus, atsisėdu ant užpakalinių laiptų pakopos ir vieną po kitos sutraukiu tris cigaretes – stabteliu tik tam, kad užgesinčiau besusmilkstančią ir užsidegčiau kitą.

Malas iki vėlumos tobulina savo projektą, tad namuose esu viena.

Labai klystu dėl Meredit. Ji anaiptol nėra silpna, trapi moteris, kokios slapta gailimasi, kaip man anksčiau atrodė. Ji stipri, rami, sąžininga. Ko gero, aš, kaip ir visi kiti, būsiu sau įsikalbėjusi, kad paženklintas dvasios negalios žyme žmogus yra prastesnis už kitus. Tai jo, Malo, reikia gailėtis. Visada to bijojau, todėl ir nenorėjau, kad kas sužinotų. Nenorėjau būti paženklintoji.

Prisidegu ketvirtą cigaretę ir pirštais pasitrinu akis.

Tikėjausi jos reakcijos, bet tik ne tokios. Užsimerkiu ir dar kartą prisimenu tą sceną: man baigus kalbėti, tiksliau, baigus išpažintį, ji penkias minutes patylėjusi uždėjo ranką man ant peties ir tarė: „Tau turi būti labai sunku.“ Pasakiau jai tiesą, išklojau netgi tas tiesos nuotrupas, kurių Malas nežino. Papasakojau, ką padariau, ką pasakiau, kaip užkirtau Malui kelią matytis su sūnumi, o ji pirmiausia pagalvojo apie mane.

Nemanau, kad galima jaustis dar blogiau nei pastaruosius kelerius metus jaučiausi, bet dabar taip yra. Jei mane supantys žmonės nebūtų tokie velniškai kilnūs, mieli ir atviraširdžiai, gal nesijausčiau taip bjauriai. Gal nuolat nesijausčiau tokia kalta.

Godžiai užsitraukiu cigaretę, įtraukiu dūmus į plaučius ir sulaikau kvėpavimą lyg panirusi į vandens pilną vonią. Man reikėjo tai padaryti, kai buvau jaunesnė, ypač tada, kai mama išsiuntė mane pagyventi pas savo seserį, kad galėtų imtis to, ko reikia, o mano tėvas nieko nesužinotų. Merės nuomone, žinoma, labai neteisinga, kad aš buvau siunčiama „atostogų“, nors nieko nepadariau, tik įskaudinau savo artimuosius, priverčiau kęsti apkalbas ir užtraukiau jiems gėdą. Net mamai paaiškinus, esą aš tam tikra prasme sergu, ji vis tiek griežė ant manęs dantį. Vienintelė vieta, kurioje grįžusi iš viešnagės pas tetą galėdavau pabūti visiškai viena, buvo vonios kambarys. Prisileisdavau vonią, užsirakindavau duris ir pasinerdavau į vandenį. Jausdavausi besvorė, tarsi sklendžianti erdvėje, tarsi nebūtų nei garso, nei jausmų, nei didžiulės manyje žiojinčios skylės vietoj to, kas išplėšta prieš mano valią. Tikriausiai būčiau nusprendusi kaip ir pirmiau, bet niekas, – net gydytojas, šiaip jau visais atžvilgiais man labai malonus, – niekada manęs neklausė. Jie tiesiog liepdavo. Versdavo mane.

Buvau puikiai įgudusi sulaikyti kvėpavimą, pamažu dariausi besvorė ir neegzistuojanti, kol tėvas išlaužė duris, nes taip ilgai lindėjau vonioje neišleisdama nė garso. Kai mane išplėšė iš tos erdvės, kilo klyksmai, riksmai, vanduo buvo nusidažęs raudonai, ir aš pirmą kartą patekau į vieną tų ligoninių.

Po to įvykio man niekada nebūdavo leidžiama užsidaryti durų. Ėmiau gyventi kaip kalinė, jie laikė mane kameroje atdaromis durimis.

Pagaliau įstojusi į universitetą ne iš karto patikėjau, kad man leidžiama užsidaryti savo bendrabučio kambario ir vonios kambario duris.

Užgesinu nuorūką sunkioje stiklinėje peleninėje.

„Ar ji man leis jį pamatyti? Ar Nova leis man pamatyti jį gyvą?“

Vėl tiesiu ranką prie cigarečių.

Vos užmerkusi akis iš karto matau lengvą besišypsančių jo lūpų linkį, nuovokos kibirkštėlę akyse, džiaugsmą, kurį jis tikriausiai teikia visiems aplink.

Norėčiau jį pamatyti. Gal ji man leis. Tokia jau ji, Nova. Sąžininga. Dabar tai gerai žinau. Dabar. Žinau, kad ji niekada...

Jei ne aš, tai gal Malas. Jei Malas pamatytų, galbūt galėtų man apie jį papasakoti. Pažinčiau jį per Malą.

Dar neužsidegusi kitos cigaretės vėl įkišu ją atgal į pakelį. Atsistojusi išpilu peleninės turinį į šiukšlių konteinerį, o pačią peleninę rūpestingai paslepiu už visžalio krūmo ir dekoratyvinio nykštuko žvejo, Novos sesers dovanoto per mūsų įkurtuves. Tada Malą, pamačiusį nykštuką, ištiko juoko priepuolis, tik aš nesupratau kodėl. „Tai ne juokai, – paaiškino jis, – o pats bjauriausias daiktas, ir ji žino, kad niekada jo neišmesiu, nes tai dovana.“ Dabar jis padeda man saugoti paslaptį. Vieną mano paslapčių.

Kartais klausiu savęs, ar kiti žmonės irgi tokie kaip aš? Ar ir kiti turi tiek paslapčių, kad ne visada žino, kas jie tokie?

– Aš... Hm... Nežinau, ar tikrai galiu tam ryžtis, – sakau jam.

– Kam ryžtis? – Jis liaujasi rišęsis savo žygio batų raištelius ir atsargiai pakelia akis į mane. Iš balso intonacijos jau supranta mane kalbant ne apie žygį į kalnus Ežerų krašto nacionaliniame parke.

– Turėti kūdikį. Nemanau, kad galiu tam ryžtis. Nesuvokiau, kaip bus sunku matyti kitą moterį darančią tai, ko aš pati negaliu. Nemanau, kad galėčiau tai ištverti.

– Ji tai daro ne dėl manęs, ji tai daro dėl mūsų.

– Nemanau, kad dar esame „mes“, Malai, – atsakau. – Tik ne gimus kūdikiui. Ko gero, turėtum mane palikti ir būti su ja. Ir su savo kūdikiu.

Jis atsitiesia, batų raišteliai lieka nesurišti. Jo kakta suraukta.

– Tai mūsų kūdikis. Nova nešioja jį mums. Be to, noriu likti su tavimi.

Papurtau galvą nustebinta savo pačios ramybės, ypač žinodama, ką darau.

– Ne, nenori. Tu myli ją. Nori šeimos su ja. Ne su manimi.

Jis įsistebeilija į mane priblokštas, lyg kas būtų trenkęs jam į tarpuakį dideliu, sunkiu, kietu daiktu ir patiesęs.

– Aš tave myliu. Noriu turėti su tavimi vaiką.

– Čia ir yra esmė: su manimi tu negali turėti vaikų. O su ja gali.

– Liaukis kalbėjusi tas nesąmones, Stefa, gerai? Tiesiog liaukis. – Jis pasilenkia baigti rištis batų, bet aš matau drebant jo rankas. Mano planas veikia, aš po truputį lenkiu jį savo pusėn.

– O jei aš ką nors padarysiu kūdikiui? – klausiu.

– Nieko tu jam nepadarysi.

– O jeigu? Juk jis ne mano. Moterys kasdien žaloja savo vaikus, tad kodėl tu toks tikras, kad nieko bloga nepadarysiu kūdikiui, nesiejamam su manimi jokių kraujo ryšių? Juk tai bus tavo kūdikis, sugyventas su kita moterimi. O jei aš... Jei man truputį... Jei aš jį sužalosiu?

– To nebus, – griežtai atkerta Malas.

Kairiojo žygio bato raištelį jis jau užsirišęs, bet vis dar čiupinėjasi, kad nereikėtų stoti akis į akį su manimi.

– Tu to nežinai. Nežinai, ko iš manęs laukti. Niekada nežinojai.

Jis vėl atsitiesia ir šį kartą jo žvilgsnis veria mane tarsi lazerio spindulys.

– Ko tu iš tiesų nori? – paklausė.

– Iš tiesų?

Jis linkteli.

– Žinau, kad visas šis pokalbis – ne dėl to, kad bijai pakenkti kūdikiui. Niekada taip nepasielgtum. Ko iš tiesų nori?

– Nenoriu auginti kitos moters vaiko. Tiksliau, nenoriu auginti jos vaiko.

Štai ir pasakiau.

– Kūdikis bus mūsų. Ji tai daro dėl mūsų. Laukiasi tik dėl mūsų. Tai bus mūsų berniukas arba mergytė. Tavo berniukas arba mergytė.

– Bet aš negaliu net apsimesti, kad jis mano. Visi iš karto susiprotės. Ir manys, kad dulkinaisi su kita, o aš, tokia bestuburė, leidau tau išsisukti nenubaustam. Arba turėsiu meluoti ir sakyti, jog visa lemia mūsų giminės genai. Bet kiekvienas vos užmetęs akį į mane supras, kad iš tiesų tai ne mano kūdikis.

– Kodėl tau taip svarbu, ką manys kiti? – suirzęs klausia jis.

– Nežinau. Tiesiog svarbu. Nežinau kodėl, bet man tikrai svarbi kitų žmonių nuomonė. Ir tie aplinkinių žvilgsniai gatvėje, ypač kur nors einant visiems trims... Be to, jau įsivaizduoju, kaip reaguos mano artimieji. Ir nenoriu viso to patirti.

– Tai kvaila, tai jokia priežastis nenorėti mūsų kūdikio.

– Žinojau, kad palaikysi mane kvaile, todėl ir nenorėjau tau nieko sakyti.

– Nelaikau tavęs kvaile ir taip nesakau. Vis dėlto tai paika priežastis nenorėti mūsų kūdikio. Čia nėra problemos.

– Aišku, tau nėra. Juk tai tavo kūdikis. Tu gali turėti vaikų. O aš – ne.

Pajuntu akyse besitvenkiant ašaras ir kelis kartus sumirksiu norėdama jas sulaikyti.

– Stefa, aš to nesuprantu. Juk viską jau aptarėme. Netgi anksčiau, nei paprašėme jos...

– Ir tu užkalbėjai man dantis. Sakei, kad viskas bus gerai. Bet aš taip nemanau, Malai. Nesitikėjau, kad taip jausiuosi. Viena vertus, negaliu nesijausti susijusi su kūdikiu, kita vertus, dažniausiai jaučiu tuštumą. Jaučiu, kad bet kada galėtum išeiti pas ją. Visada gyvensiu tarsi ant bedugnės krašto nuolat klausinėdama savęs, kada ji pareikalaus grąžinti vaiką.

– BETGI JIS – MŪSŲ VAIKAS! – surinka Malas, jo žodžiai nusirita per kalvas, o po kelių sekundžių grįžta vien aidas: „vaikas, vaikas, vaikas“.

– NE MŪSŲ, NE! – pakeliu balsą ir aš, palaukiu, kol išgirsiu ataidint „ne, ne, ne“, o tada tyliau priduriu: – Jis tavo. Ir jos. Jis jūsų.

Malas žvelgia žemyn, man po kojomis, tarsi ko ieškodamas. Taip pat mačiau jį elgiantis prieblandoje skendinčioje mūsų virtuvėje tą naktį, kai supratau, kas vyksta mano panosėje.

– Teisiniu požiūriu aš neturiu jokių teisių. Nepaisydama sutarties, kurią visi pasirašėme, apsigalvojusi ji gali visai nesunkiai manimi atsikratyti! – spragteliu pirštais. – Manęs su kūdikiu niekas nesieja. O dvasiškai... Dvasine prasme negaliu susitaikyti su mintimi, kad jis niekada nebus mano. Visada bus judviejų, bet niekada mano, vien tik mano.

– Ar pastaruoju metu geri vaistus? – klausia jis.

Smūgis žemiau juostos. Visiškai netikėtas. Malas niekada taip nesakydavo, niekada nenaudodavo to prieš mane.

– Ar geriu, ar negeriu, vis tiek niekada negalėsiu mylėti to vaiko kaip savo.

– Netikiu.

– Tai tiesa, Malai, – sakau. – Aš taip jaučiuosi. Todėl ir manau, kad visiems bus geriau, jei eisi pas ją ir savo kūdikį. Žinau, kad trokšti turėti vaiką. Ir nenoriu, kad dabar praleistum progą likti su ja.

– Visada tau sakiau, kad nesvarbu, ar turėsime vaikų.

– Liaukis, juk žinau, kad kalbėjai nerimtai.

– Kalbėjau rimtai. Kaip ir tu kalbėjai rimtai visas tas savaites vaikščiodama pas Novą lankyti kūdikio. Kai sakydavai, kad jį myli. Juk prisipirkai knygų. Be to, žinau, kad pirkdavai ir slėpdavai drabužėlius. Žinau, kaip dėl visko jaudinaisi. Todėl netikiu tavimi. Todėl manau, kad tave apniko laikinos abejonės, kad dar apsigalvosi. – Jis linkteli galvą, lyg norėdamas įtikinti save tuo, ką sako. – Mes abu dabar įsitempę, neabejoju, kad visi tėvai prieš gimstant kūdikiui jaučiasi panašiai. Jie rūpinasi ir nerimauja, kaip seksis. Ar jie susitvarkys su nebūta užduotimi? O mudu patiriame dar didesnį spaudimą, nes po kelių savaičių turėsime viską paaiškinti savo artimiesiems. Viskas dėl to. Viskam pasibaigus pamatysi, kad pačiai šitaip jaustis buvo kvaila. Mes abu tai pamatysime. Nes mane irgi kankina abejonės ir aš jaučiuosi dar didesnis kvailys, kad tavimi patikėjau ir tave aprėkiau.

Perveriu jį žvilgsniu. Tokiu, kokiu perverdavau teisinių paslaugų įmonės patikėtinius ir partnerius, jei jiems akimirksnį šaudavo klaidinga mintis, kad aš, biuro administratorė, esu prastesnis žmogus ir todėl su manimi nebūtina elgtis mandagiai.

– Tu manęs nesupranti, – ramiai jam sakau. – To vaiko nebus nei mano gyvenime, nei juo labiau mano namuose. Jei nori toliau tame dalyvauti, puiku. Pats taip renkiesi. Bet tai reiškia, kad tavęs aš irgi nenoriu matyti.

– Tu mane verti rinktis arba kūdikį, arba tave?

– Ne, Malai, jau nuspręsta. Nenoriu matyti nei kūdikio, nei tavęs.

– Nenori daugiau su manimi gyventi? – nustėręs klausia Malas.

Širdyje jis vėl mažas berniukas, išsigandęs ir vienišas. Apimtas siaubo dėl to, ką dabar išgirdo. Išsigandęs pabaisos, stovinčios priešais jį ir ardančios jo santuoką.

– Kol ten yra tavo vaikas, nenoriu, – patvirtinu.

Jis mėgina susitvardyti, ieškoti išeities, nusiraminti.

– Myliu tave, – sakau nuspręsdama suteikti jam priebėgą. – Labiau už gyvenimą. Nenoriu, kad praleistum tokią progą. Nutariau susitaikyti su tuo, kad man nelemta susilaukti vaikų, bet tau tikrai lemta jų turėti. Vieną jau turi. Tai tavo gyvenimo dalis, kokia aš niekada nebūsiu. Bent jau ne iki galo. O tu amžinai blaškysiesi tarp mūsų. Tad jei dabar nutrauksiu su tavimi santykius, tau nereikės blaškytis. Po kelerių metų nereikės rinktis.

„O Dieve, tuoj pravirksiu“, – susivokiu. Tai sunkiau, nei man atrodė. Praeitą savaitę mintyse šią kalbą repetavau daugybę kartų, bet tik dabar išties susigraudinau.

Mudviem pirmą kartą susitikus, pajutau Malui trauką ne todėl, kad išgirdau „Aš tave myliu.“ Ne todėl, kad patyrėme nuostabų seksą, atostogavome ar šnekėdavomės iki vėlumos; ne todėl, kad gulėdama šalia ir klausydamasi, kaip jis miegodamas kvėpuoja, žinojau, jog rytą tebebus su manimi. Mudu susiejo jo pasakojimas apie savo motiną. Apie jos ligą. Tai buvo labai asmeniškas dalykas, jis man leido atsiduoti Malui. Nesąlygiškai, visomis išgalėmis. Taip kaip dar niekada jokiam žmogui nebuvau atsidavusi.

– Pažadėjau niekada tavęs nepalikti, – ištaria jis.

– Nieko tokio, nenumirsiu ir be tavęs. Nieko man neatsitiks.

Malas užsimerkia. Lyg būtų elektra varomas žaislinis kareivėlis, ką tik žvaliai žygiavęs ir, baterijoms nusilpus, staiga sustingęs. Išsekus pirmyn varančiai energijai, jis nieko daugiau negalėjo, tik sustoti ir stovėti sustingęs. Tylus. Bejėgis.

– Pasakysiu Novai, kad mes jau nenorime kūdikio, – po kelių minučių tylos vėl prabyla jis, nejudėdamas ir tylus kaip tie kalnai, į kuriuos ketinome kopti.

– Bet...

– Kai grįšime namo, aš jai pasakysiu, – pertraukia mane Malas. – Pasakysiu, kad apsigalvojome, kad dabar negalime prisiimti tokios atsakomybės. Pasakysiu jai.

– Tau nereikia nieko sakyti, Malai. Juk sakau, kad esi laisvas ir gali būti su ja. Gali turėti savo kūdikį. Ir ją.

– Juk žinai, kad niekada tavęs nepaliksiu. Nova tai supras.

Nesupras. Žinoma, nesupras. Ar kas galėtų tai suprasti? Net Nova, supratingiausia iš visų mano pažįstamų moterų, to nesupras.

– Bet ką ji darys? – klausiu. – Tu ją pažįsti geriau nei bet kas kitas. Kaip manai, ką ji darys?

Jis gūžteli pečiais.

– Nežinau.

– Manai, ji galėtų ryžtis abortui?

Matau, kad vien pagalvojęs apie tai Malas krūpteli, tarsi jam į vidurius būtų susmigę peilio ašmenys. Kaip tik todėl jau sugalvojusi ką sakyti dar savaitę delsiau. Man reikėjo laiko pačiai priprasti prie tos minties. Pripažinti tokią galimybę ir tokią atsakomybę.

– Malai, nedaryk to. Tik ne dėl manęs. Eik pas ją ir turėk savo kūdikį.

– Gal ir galėtų, – tarsi negirdėdamas mano žodžių sako jis, – o gal nuspręstų gimdyti.

– Jei nutartų gimdyti, tai... – staiga pasigailėjusi, kad iškėliau tokią sąlygą, aš nutylu per pusę žodžio. – Tai vėl grįžtume prie klausimo, kad turi pasirinkti. Todėl ir nenoriu, kad tai darytum, Malai.

– Ką sakai? – nuvargęs klausia jis.

– Jei... Jei ji pasiliktų kūdikį... tai... – aš vėl nutylu. – Jei liksime kartu, negalėsi su ja matytis. O jei ji nuspręs pasilikti kūdikį, tu negalėsi palaikyti ryšių su jais abiem. – Nutilusi žiūriu į jį mėgindama įžvelgti pačias sielos gelmes. Bet negaliu. Visomis kitomis prasmėmis esu akla, galiu žiūrėti tik akimis, taip žiūrėdavau iki savo pažinties su Nova.

– Ji priklauso mano šeimai, – primena jis.

– Todėl ir nenoriu, kad liktum su manimi. Nes tai siaubingas apsisprendimas. Jei ji kūdikį pasiliks ir jis augs pas ją, tu žinosi jį ten augant, bet negalėsi palaikyti ryšių. Nesu tikra, kad galėtum taip gyventi, Malai. Ir kažin ar norėčiau, kad galėtum, nes tu ne toks. Nenoriu, kad pasikeistum – bent jau ne dėl manęs.

– Gal liaukis dramatizavusi, Stefa, – tyliai sako jis. – Abu žinome, kad sutiksiu su tavo sąlyga. Aš jau apsisprendžiau. Pasirinkau tave. Ar gerai? Tave.

Jis kyšteli ranką pro atdaras užpakalines automobilio dureles, išsitraukia savo kuprinę ir užsimeta ant pečių. Užrakinęs mašiną ima žingsniuoti keliu, vedančiu link kopikų tako.

Anksčiau esu jam minėjusi, kad jis dar nežino, ko iš manęs tikėtis. Gal aš klydau, gal žino? Gal visą laiką suprato, kad pradėjusi šį pokalbį aš tiksliai žinojau ką ir kada pasakysianti, ir kuo tas pokalbis baigsis?

Galbūt mano vyras žinojo, kad pasinaudosiu visais turimais ginklais, jei man būtinai prireiks jį sulaikyti ir pašalinti varžovę, kad iš manęs tada gali visko laukti?

28

Keturi mano mėgstami dalykai:

būti paplūdimyje,

žiūrėti į dangų, saulei leidžiantis už horizonto, nutviekstą raudonos, auksinės ir oranžinės šviesos,

įsijungti muziką ir apsimesti šokėja interpretatore,

uosti ką tik išvirtos kavos aromatą.

Deja, pastaruosius keturis mėnesius nuo kavos, cigarečių, baliklio ir benzino kvapų mane pykina.

Labai mėgstu kavą ir tai, kad šiuo gyvenimo tarpsniu negaliu jos gerti kiek panorėjusi, mane slegia. Šiuo požiūriu mano darbas irgi neidealus. Ilgesingai ir pavydžiai žiūriu į besigardžiuojančius klientus ir įsivaizduoju puikų, stiprų jų gerkle tekančios kavos – kartais paskanintos pienu, kartais – cukrumi – skonį. Įsivaizduoju, kaip kava skverbiasi gilyn į jų kūną. Važiuodama metro žiūriu į žmones, laikančius rankose baltus kartoninius puodelius su kava, ir nedaug trūksta, kad imčiau nepadoriai varvinti seilę, – stebiuosi, kad niekas neįskundė manęs policijai už geidulingą spoksojimą.

Dievinu kavą, o kūdikis – ne. Tai, be kita ko, reiškia, kad užėjusi į kavinę turiu sėdėti lauke. Laimė, kol kas orai tam palankūs. Malas nori susitikti su manimi mūsų pamėgtoje kavinėje vakarinėje miesto dalyje. Jiedu su Stefani buvo išvažiavę atostogų, pėsčiomis keliavo po kalnus (šiuo atžvilgiu man labai pasisekė, kad jis su ja susipažino, mat dabar turi ką įtraukti į šią veiklą ir be manęs) ir, rodos, vos tik įkėlė koją į namus, jis iš karto man paskambino.

Jau daug metų tai mėgstamiausia mudviejų kavinė. Tikriausiai vieną lietingą dieną eidami gatve tiesiog užsukome į ją, o paskui vis grįždavome. Kavinė nedidelė, jauki, paprastai įrengta ir todėl pribloškiamai graži. Medinėmis ąžuolo grindimis, plikomis baltomis sienomis, gelsva apdaila. Salės gale savininkai įspraudę rusva oda apmuštą sofą, o likusiame plote sustatę mažus apvalius cokolinius stalelius su aukštomis taburetėmis. Kavinės darbuotojai visada šypsosi ir plakdami užsakytą kapučino kavą itin maloniai kalbina lankytoją. Mudviem su Malu ten sėdint, man visuomet kildavo noras nusispirti batus ir įsitaisyti po savimi parietus kojas. Tai tikrai buvo mūsų vieta, ji tokia tapo dar prieš jam susipažįstant su Stefani. Tiksliau, prieš mums su ja susipažįstant. Bet net jiems susipažinus mudu čia praleisdavome valandų valandas, – Stefani į šią kavinę niekada nebuvo užsukusi, – tiesiog šnekučiuodamiesi, juokaudami ir gurkšnodami kavą.

Lauke, priešais didelį kavinės langą su gražiu vaizdu, pastatyti keli apvalūs cokoliniai staleliai mediniais stalviršiais ir geltonais chromo dažais dažytomis kėdėmis; laukdama jo aš čia sėdžiu. Gurkšnoju pipirmėčių arbatą ir stengiuosi negalvoti apie tai, kad negaliu sėdėti viduje ant sofos ir gardžiuotis kapučino kava.

Siurbtelėjusi gurkšnelį arbatos vėl prisimenu telefono ragelyje girdėtą jo balsą. Nejučia man suspurda širdis. Jo tonas atrodo toks rimtas. Gal ketina paaiškinti, kas darosi Stefani? Pastaruoju metu ji visais atžvilgiais keistai elgiasi. Kiekvieną kartą peržengusi mano namų slenkstį atrodo įsitempusi ir budri lyg užspeista. Taip, užspeista. Tarsi stovėtų nugara prispausta prie sienos ir tik lauktų, kada galės mane pulti ir išsivaduoti. Buvimas su ja mane vargina. Studijuodama visus su ezoterika susijusius dalykus šį tą sužinojau ir apie vadinamuosius dvasinius vampyrus: žmones, kurie dažniausiai patys to nesuvokdami vagia iš tavęs energiją, panašiai kaip tos mirusios, bet vėl prisikėlusios būtybės čiulpia iš gyvųjų kraują ir palieka juos visiškai netekusius jėgų arba sugedusios nuotaikos. Dažniausiai neleidžiu žmonėms taip su manimi elgtis, tik, mudviem bendraujant su Stefani bendraujant, įprastinė mano gynybos taktika ir gudrybės, padedančios atsiriboti nuo tokių žmonių, kažkodėl neveiksmingos. Ji lyg Drakula čiulpia mano energiją, o jai išėjus pajuntu, kad mane gaubiantis debesis pagaliau nutolsta, ir nieko daugiau nenoriu, tik prigulti. Laimė ir jaudulys, kurių apimta Stefani ankstesnėmis savaitėmis mane vadino savo geriausia drauge, dabar išgaravę. Likusi tik juoda skylė, į ją įsiurbiama ir sunaikinama visa kas teigiama.

Tikiuosi, Malas viską paaiškins, ir gyvenimas grįš į įprastas vėžes. Užsimerkiu mėgaudamasi į veidą šviečiančios saulės šiluma ir ramybe. Gatvėje beveik nėra mašinų, kartais praeina vienas kitas žmogus. Girdžiu, kaip pro mane kam nors einant sujuda oras. Kitąmet išvyksiu į Australiją, tada ten bus viduržiemis ir vargu ar švies tokia saulė.

– Sveika, – sako jis.

Palengva, švelniai nusišypsodama aš neskubu atsimerkti.

– Sveikas.

Bet pamačiusi jį pajuntu, kad mano laimė susigūžė pačioje tolimiausioje širdies kertelėje. Tą jo išraišką puikiai pažįstu. Toks Malo veidas būdavo tada, kai jis ketindavo man pasakyti, kad teta Mer vėl atkrito: jame atsispindėdavo nedrąsia blankia šypsena dangstoma kančia, o akys atrodydavo nesumerktos visą naktį.

– Užsisakei gėrimo? – klausiu.

Jis papurto galvą. Neskubėdamas atsargiai krenkšteli.

– Aš neilgam.

– Kas atsitiko? – sėsdamasi iškart noriu žinoti.

Jis pirštais persibraukia plaukus, kietai sučiaupia lūpas ir apsilaižo.

– Juk žinai, kad tave myliu, – prabyla Malas. – Tu geriausia mano draugė ir pats artimiausias žmogus visame pasaulyje.

Jei būtume pora, man būtų visiškai aišku, kad jis ketina mane palikti. Betgi draugų niekas nepalieka. Jei nori nutraukti draugystę, tiesiog leidi jai nuvysti: liaujiesi skambinti, liaujiesi bendrauti, atsiriboji nuo to žmogaus taip, jog kitą kartą susitikus atrodo, kad nematei jo bent dešimt metų ir kad iš tiesų negalite vienas kitam pasakyti nieko įdomaus ir prasmingo. Juk niekas nesikviečia draugo į kokią nors viešą vietą pasakyti, kad draugystė baigta. Juk nesikviečia?

– Aš... Visus tuos metus tu su manimi taip nuostabiai elgeisi. Net jei visiškai nebūdavau to vertas. Mes visą gyvenimą buvome kartu. O dabar visą likusį gyvenimą turiu būti su Stefani. Vesdamas ją įsipareigojau. Ir visai neseniai supratau negalėsiąs įvykdyti to įsipareigojimo, jei tu liksi mano gyvenime.

Vis dėlto akivaizdu: žmonės išties kviečiasi draugą į kokią nors viešą vietą pasakyti, kad jų draugystė baigta.

– Kelias savaites, ypač pastarąsias dienas, mudu su Stefani mėginome geriau pažinti vienas kito sielą ir supratome, kad nesame pasirengę turėti vaiką. Iki šiol dar neturėjome laiko pabūti dviese, tik aš ir ji. Aš truputį blaškiausi – tik truputį – dėl to, ką jaučiu tau, bet to užteko, kad nebūčiau šimtu procentų atsidavęs Stefani. Taip su ja elgtis neteisinga. Tai ne į naudą ir mūsų santuokai. O tokiomis aplinkybėmis auginti vaiką būtų neteisinga mums visiems. Tiesiog mudu tokiai atsakomybei dar nepasirengę. Mes to kūdikio jau nebenorime.

– Matai, Malvolijau, jei tai būtų ataušęs mano užeigos patiekalas, suprasčiau, kodėl ir kaip galėtum pasakyti: „Aš jo jau nebenoriu“, bet mes kalbame apie kūdikį. Jūs negalite apsigalvoti. Suprask, juk čia kūdikis!

– Atsiprašau, – ištaria jis nudūręs akis į stalviršį.

– Tu atsiprašai? – klausiu. – Aš laukiuosi tavo vaiko, o tu apsigalvoji ir dabar sakai, kad... atsiprašai?

– Daugiau nieko negaliu pasakyti.

– Kaip tik gali. Gali man paaiškinti, kodėl.

– Aš tau jau sakiau.

– Tu man prišnekėjai daug nesąmonių. Bet, tiesą sakant, nepaaiškinai, kodėl judu apsigalvojote dėl to, kam taip sunkiai ryžausi. Juk sutikau tai daryti tik todėl, kad žinojau, kaip labai abu to trokštate. Kol išvažiavote atostogauti, niekaip negalėjau atsiginti jūsų rankų, tiesiamų prie mano pilvo, ir tai verčia mane manyti, kad pats netiki tuo, ką čia pliurpi.

Malas žvelgia į mane suakmenėjusiu veidu, jo tamsios akys atrodo tarsi sustingusios; suprantu jį neketinant daugiau nieko sakyti.

– Tai ką man dabar daryti su kūdikiu, Malai? – tyliai klausiu.

Gal jiedu ir šnekėjosi, esą kūdikiui jų gyvenime vietos nėra, vis dėlto neabejoju, kad plačiau šio reikalo nebus aptarę. O juk turėjo aptarti.

Jis vėl įbeda akis į stalviršį.

– Na... tu galėtum... abortą, – sako taip tyliai, kad turiu pasilenkti į priekį ir įtempti ausis norėdama bent ką išgirsti. – Taip būtų paprasčiausia. – Staiga jam labai parūpsta dešinys paausys; Malas visuomet ima jį krapštytis nerimaudamas. – Ir geriausia.

– Paprasčiausia? Geriausia? – pakartoju. – Ką tu apie tai išmanai?

Jis tebesėdi nepakeldamas akių.

– Stefani irgi pasidarė abortą. Būdama penkiolikos. Ir atrodo sveika.

„Sveika? Stefani? Tik jau nepūsk man miglos.“

– Ryžtis abortui jaunystėje, nelauktai pastojus, yra viena, o nutraukti nėštumą, kai baigi trečią dešimtį ir pati labai stengeisi pastoti, – visai kas kita.

– Tada gimdyk.

– Žinoma, tik... ką aš visiems pasakysiu? Kad kūdikio tėvas – tu? Ir daugiau nenori su manimi turėti nieko bendra? Ir... Na, jūs tik nesijaudinkite, nesidulkinau su juo, nelipau ant jo santuokos saitais susaistyto koto, kad kaip nors susigaučiau vaiką, ne, pasinaudojau sperma iš mėgintuvėlio, nes ketinau pagimdyti vaiką jam ir jo žmonai. Ką jūs, jie manęs neapsvaigino narkotikais, pati sutikau, nes jiedu man tokie svarbūs.

– Tai ir turiu galvoje sakydamas, kas būtų paprasčiausia.

– Ne, Malai, paprasčiausia būtų, jei pasiimtumėte tą kūdikį, kaip ir esame numatę.

– Apgailestauju, mes negalime.

– Taip sakydamas bent jau pažvelk man į akis, nes dabar aš tavimi netikiu, – tariu.

Jis vėl pakelia akis ir mudviejų žvilgsniams susitikus suprantu, kad Malo čia nėra. Jis nuo visko atsiribojęs. Atpažinti tokią būseną išmokau ruošdamasi tapti psichiatre. Žmogus atsiriboja, kad galėtų padaryti ko nenori, kad galėtų ištverti gniuždančią būklę, įgyvendinti skaudų ir sunkų sprendimą. Malas atsiribojo, kad galėtų man visa tai pranešti.

Anksčiau tik kartą esu mačiusi jį taip darant. Mudviem buvo vienuolika. Malas, nors ir aukštas, buvo raumeningas, tylus ir visada su mergina – su manimi arba Korde, – tad daugeliui berniukų atrodė esąs silpnas ir, ko gero, lengvas taikinys. Bilis Snou – stambus, panašus į jautuką berniukas – per matematiką sėdėdavo už mudviejų su Malu ir vieną dieną pavadino tetą Mer psiche. Ištarė tą žodį pašnibždomis žinodamas, kad mokytojas neišgirs, bet Malą tai suerzins. Ir tikriausiai duos dar vieną temą patyčioms. Niekam, juolab pačiam Biliui Snou, nespėjus sureaguoti Malas pašoko nuo kėdės ir jį puolė. Visi sėdintys klasėje, įskaitant poną Belfastą, buvome taip priblokšti, kad negalėjome net pajudėti, tik apimti siaubo žiūrėjome, kaip Bilio Snou veidas buvo sugrūstas į kruviną košę. Galų gale ponas Belfastas atitoko ir pripuolęs atplėšė Malą nuo nelaimėlio priekabiautojo. Malo žvilgsnis buvo ne įtūžęs, anaiptol ne žudikiškas, o be jokios išraiškos. Pirmą kartą gyvenime jo išsigandau. Jis neatrodė kaip tas berniukas, kurį pažinojau, jis buvo žmogus, galintis ką nors sunkiai sužeisti ir žvelgė tuščiomis akimis.

Daugiau Malas niekada nėra taip manęs išgąsdinęs. Bent jau iki šios akimirkos. Jis atsiribojo norėdamas atlikti tai, kas sunku, vadinasi, jiedu išties nebenori kūdikio, o jis nebenori manęs daugiau matyti.

– Atsiprašau, – vėl sako jis. – Mums išvis nereikėjo pradėti šio reikalo, bet verčiau sakome tau tai dabar nei po kelių mėnesių, tada būtų dar sunkiau. – Jis ištiesia ranką ir uždeda ant manosios. Per visus tuos metus jis tiek daug kartų laikė mane už rankos, o dabar man sako, kad šis kartas paskutinis.

– Laikykis, gerai? – Jis pakyla nuo kėdės ir nueina palikdamas tik silpną skutimosi losjono aromatą ir dar ilgai mano rankos jaučiamą delno šilumą.

29

Po dviejų valandų grįždamas jis atidaro laukujes duris, įeina ir vėl tyliai uždaro.

Žvangteli ant prieškambario stalelio numesti raktai, jis nekyšteli galvos į svetainę, kad su manimi pasisveikintų, eina tiesiai į virtuvę.

Girdžiu jį atidarant ir uždarant šaldytuvo dureles, girdžiu atitraukiant kėdę nuo stalo. Kelias minutes palaukiu, leidžiu jam nuspręsti, ar ketina įsitaisyti ten, ar grįžti pasikalbėti su manimi. Jam pas mane negrįžtant, pati ten einu.

Išsidrėbęs ant kėdės, atgręžtos į langą, ir vienoje rankoje laikydamas butelį alaus jis spokso į kiemą. Prieš jį stovi keturi buteliai Sol alaus ir atkimštuvas. Jis pakelia butelį sau prie lūpų ir staigiu judesiu užvertęs galvą ima kliukinti. Paprastai liepiu jam gerti iš bokalo, bet šį kartą reikalauti, ko gero, nebūtina.

– Kaip sekėsi? – klausiu stovėdama tarpduryje. Jį persmelkęs liūdesys neleidžia man prieiti arčiau.

Jis nieko neatsako, bet trumpam liaujasi kliukinęs alų ir leidžia man suprasti, kad išgirdo, ko klausiu, bet su manimi nesišnekės.

– Ką ji sakė? – pakartoju.

Padėjęs ant stalo tuščią butelį jis ima kitą, atsikemša ir vėl ima gerti.

Įsidrąsinu įžengti į virtuvę ir nusprendžiu jį apkabinti. Geriau jį mylėti. Jam turėjo būti sunku, bet visa tik į gera. Laikui bėgant pats tai supras. Tai būtų trukdę mudviejų santykiams. Net jei jiedu nerezgė planų pasilikti kūdikį sau, vis tiek visada būčiau svarsčiusi, gal vis dėlto rezgė, ir mūsų santuokai tai būtų neišėję į naudą. Be to, jei nuolat kaltinčiau kūdikį, kad per jį Malas vėl ją įsimylėjo, kaip tai būtų jį paveikę?

Prisiliečiu prie Malo žinodama, kad jis atsistos, puls man į glėbį ir leisis apgaubiamas mano meilės, leisis mano nuraminamas, paguodžiamas. Reikia jam padėti ilgainiui užmiršti visa, kas įvyko.

Bet jo kūnu nusirita pasibjaurėjimo banga, jis nuo manęs staiga atšlyja. Patraukiu rankas ir žingteliu atgal giliai širdyje nutvilkyta tokios reakcijos.

– Padariau, kaip norėjai, – pareiškia jis.

Suprantu, kad daugiau apie tai nekalbėsime. Kad smulkmenų jis man nepapasakos. Jis tai padarė. Taškas.

Malui atsistojus išvystu jo veidą. Kiekviena odos pora paženklinta kančios. Šis vaizdas iš karto įsirėžia man į širdį ir į sąmonę, tarsi tai, ką priverčiau jį padaryti, būtų virtę jo negyjančia žaizda. Niekada to nepamiršiu. Grybštelėjęs nuo stalo dar vieną butelį alaus jis pasiima atkimštuvą, išeidamas garsiai trinkteli durimis ir traukia į kiemą, tarsi rodytų man norįs pabūti vienas.

Jam reikia laiko. Šiek tiek daugiau, nei pirma buvau numačiusi. Aš neįvertinau jam padarytos žalos. Bet laikas nugludins aštrius kančios kampus, nulygins rantytus kraštus. Mes ištversime. Ir vėl būsime laimingi.

30

Vos išėjęs pro stiklines sukamąsias aukšto pastato, kuriame įsikūręs Malo biuras, duris ir pamatęs mane jis sustoja kaip įbestas.

Jo veide kažkas šmėsteli. Susierzinimas? Baimė? Niekada anksčiau nemačiau, kad žvelgiant į mane jo veidas įgautų tokią išraišką, tad staiga pasijuntu priblokšta. Mudviem kaskart sutikdavus atrodydavo, kad jam malonu mane matyti. Net ne juokais susikivirčijus, kai Malas galėdavo priversti mane rėkti ir šaukti ant jo, vis tiek niekada neatrodydavo, kad jaučiasi taip... nesmagiai. Kaip tik taip. Jam išties nepatogu.

Jis sunkiai atsidūsta ir ima prie manęs artintis, mėgindamas nutaisyti malonią veido išraišką. Malonią. Tarsi ketintų šnektelėti su klientu, nors iš tiesų neturi jokio noro kalbėtis. Jo veido išraiška tokia, kokią nutaisau ir aš, kai tenka eiti kalbėtis su klientu, besipiktinančiu maistu, aptarnavimu ar aplinka: šį neišvengiamą nepatogumą reikia ištverti, kad atliktum savo darbą iki galo.

– Labas, – pasisveikina Malas, o jo žvilgsnis slysta pro mane ir įsminga kažkur kitur.

– Labas, – atsakau ir net tariant tą vienintelį žodį man suvirpa balsas, nes negaliu nuslėpti savo nerimo. Išdidumas man draudė čia ateiti, liepė palikti Malą ramybėje, pačiai nuspręsti, ką daryti, ir to sprendimo laikytis. Bet išdidumas ne nėščias, ne vienas ir neapimtas siaubo – kitaip nei aš.

Laukiau Malo norėdama jam dar kai ką pasakyti. Papildyti mudviejų pokalbį. Maniau... Maniau, kad mane matydamas supras, ką padaręs. Tikėjausi, kad anąsyk nekalbėjo rimtai. Net jei jiedu apsigalvojo dėl kūdikio, negali būti, kad jis išties ketina daugiau su manimi nesimatyti. Bet Malas, vienoje rankoje tvirtai laikantis juodą odinį portfelį, – tą patį, kurį nupirkau ir padovanojau pirmosios jo darbo dienos proga, – o kitą įsikišęs į kelnių kišenę, neturi man ko pasakyti. Viską išklojo prieš dešimt dienų. Todėl ir neskambina.

– Ar galėtume pasišnekėti? – paprašau ir staiga suabejoju, ar tai gera mintis, ar vis dėlto reikėjo paklausyti savo išdidumo.

Jis suvirpa ir nuduria akis žemyn.

– Apie ką? – galų gale paklausia.

Nustebusi įsistebeiliju į jį ir keliskart sumirksiu. Ar per dvidešimt devynerius metus man bent kartą prireikė priežasties su juo pasikalbėti?

– Ar dabar jau reikia žinoti iš anksto?

Nepakeldamas akių jis vos pastebimai gūžteli pečiais.

– Reikalas toks, Malvolijau, – sakau sunerdama rankas ant krūtinės, perkeldama kūno svorį ant vienos kojos ir atstatydama klubą. – Tu – geriausias pasaulyje mano draugas, todėl turiu tau papasakoti apie savo problemą. Aš laukiuosi. Nesijaudink, kūdikio buvo tikimasi, o jo tėvą aš labai myliu. Bet dabar kūdikio tėvas liepia man jo atsikratyti. Nežinau, ką daryti, nes jis daugiau su manimi nesišnekės, o aš spėju, kad galėtų dar apsigalvoti. Todėl pamaniau, gal tu, geriausias mano draugas visame pasaulyje, galėtum nueiti pas jį ir mano vardu įkrėsti jam proto, kad vargšeliui būtų lengviau apsigalvoti?

Ar jo lūpose šmėsteli vos pastebimas šypsnys? Turbūt taip, nes jis siūlo:

– Eime į Karlito kavinę išgerti kavos.

– Tiesą sakant, man labiau reikėtų taurės vyno, – sakau.

– Vyno? Tu negali gerti, – prieštarauja jis.

– Kodėl?

Jis susiraukia.

– Na, tu... – Malas nutyla ir perkreipia burną tarsi pyktelėjęs ant savęs, kad leidosi taip lengvai sugaunamas.

– Manau, užteks ir kavos, – pasakau.

Pasigręžiu ketindama traukti pas Karlitą, į itališką kavos barą, ten, susitikę su Malu, dažnai eidavome kartu valgyti priešpiečių.

– Na, tai kaip tau sekasi? – mudviem, apgaubtiems nerimą keliančios tylos, žengus kelis žingsnius greta, klausia jis.

– O kaip tu manai?

Vieną akimirką jis atrodo įskaudintas ir įbeda akis į tolį, – emociniu požiūriu atsiriboja nuo manęs, – o tada vėl grįžta tikrovėn.

– O kaip sekasi tau? – pasidomiu, nes paaiškėja, kad Malas neketina atsakyti į visai ne retorinį mano klausimą.

– Gerai, – atsako. – Mudu ketiname paatostogauti. Apsistosime kempinge, Pietų Prancūzijoje. Galbūt plauksime keltu, o paskui automobiliu važiuosime į pietus.

Ar jis lyg niekur nieko kalba apie atostogas, tuo pat metu mano pilve augant jo kūdikiui? Imu šnairuoti į Malą, mintyse svarstyti, kas jis toks. Jis net atrodo šiek tiek kitaip: iškilimas ant viršunosės labiau krinta į akis, ir jo veidas atrodo nesimetriškas. Akys tarsi įsodintos arčiau viena kitos, labiau primerktos, piktesnės. Jo burna, kadaise buvusi švelni ir plati, dabar tarsi sustirusi, lūpos kietai sučiauptos.

– Galbūt Stefa gaus tris savaites atostogų, dar tikrai nežino. Pavaduoja parduotuvės savininkę, išėjusią ilgesnių atostogų. Pavaduoti Stefai labai patinka. Papildoma atsakomybė jai tik į naudą. Taip ji pati sau įrodo galinti su viskuo susitvarkyti. Tikiuosi, grįžusi parduotuvės savininkė išleis ją atostogauti. O aš prisidūriau pernai neatostogautas dienas.

– Prisimenu, sakei, kad nė vienas iš jūsų negalėtų užsikrauti papildomos atsakomybės, – pasakiau. – Todėl ir kūdikio nebenorite.

– Aš tau nemelavau, – atšauna Malas, staiga vėl užsiverdamas, pasiruošdamas gintis. – Be to, vadovauti parduotuvei ir rūpintis kūdikiu – visiškai skirtingi dalykai.

Atėję pas Karlitą randame tuščią šaligatvį, be stalelių ir kėdžių, ant stiklinių durų užleistos apsauginės žaliuzės, ant langų pritaisytos metalinės grotos. Turėjome susiprotėti, kad rudenėjant dirba vos kelios kavinės – šiuo metų laiku monopolis priklauso restoranams ir barams.

– Ką gi, atrodo, mums teks eiti į aludę, – pareiškiu aš. – Man ganės ir apelsinų sulčių ar ko nors panašaus.

Pakėlęs riešą jis žvilgteli į laikrodį ir jo veide vėl šmėsteli su irzuliu sumišęs nepasitenkinimas. Malas nešioja savo tėvo laikrodį. Spėju, niekam niekada to nesakė, net Stefani.

– Man jau laikas eiti, – sako jis. – Šį vakarą draugai kviečiasi mus pietų.

– Ar nemanai, kad tai svarbiau? – klausiu.

Kodėl jis toks nedraugiškas? Jei taip elgtųsi kas nors kitas, tik nuliūdintų, o toks Malo elgesys mane tiesiog žudo.

– Nova, nesuprantu, ko iš manęs tikiesi. Jau pasakiau, ką nusprendėme. Ką dar galėčiau pasakyti?

– Gal paaiškintum, kodėl? – garsiai užduodu jam dar vieną klausimą. Keli žmonės pasukę galvas sužiūra į mus, tad nuleidžiu balsą ir prieinu kelis žingsnius arčiau jo.

– Jau paaiškinau, – atsako jis.

– Ne, nepaaiškinai. Pažįstu tave, tu dar niekada gyvenime nevengei atsakomybės. Gyveni su ja kasdien. Netikiu, kad negali prisiimti atsakomybės už kūdikį, – išrėžiu.

– Ar tau niekada nešovė į galvą, kad kaip tik dėl to? Kaip tik dėl to, kad jau esu atsakingas, kad visą gyvenimą rūpinuosi kitais, todėl negaliu dar daugiau jos užsikrauti?

– Ne, nešovė, nes visa tai grynos nesąmonės, pats žinai. Ar tai Stefani darbas?

Jis įbeda į mane akis, jo skruosto raumuo trūkčioja.

– Tai jos darbas, tiesa? Stefani. Turėjau susiprasti. Kelias pastarąsias savaites ji taip keistai elgėsi, visur namuose buvo pilna jos energijos, ji spinduliavo nerimą keliančius fluidus...

– Ak, tik nepradėk tų nesąmonių, – jis mane pertraukia. – Tikrai manai, kad leisčiau jai primesti tokius sprendimus?

– Tikrai taip manau, – atsakau. – Pažįstu tave, žinau, kad tu to nepadarytum. Tai turi būti jos darbas.

– Gal vis dėlto nepažįsti manęs taip gerai, kaip tau atrodo, – labai paprastai ištaria jis.

Sena kančia niekada galutinai neišnyksta. Laikas gali ją apmalšinti, nuraminti taip, kad ji atrodys tarsi visiškai praėjusi, bet iš tiesų ji niekada neišnyksta. Ji visada lieka su tavimi, tūno tavo sielos plyšeliuose laukdama akimirkų, kai pajusi tikrą skausmą. Per daugybę metų žmonės yra kelis kartus mane užgavę. Verkiau, man skaudėjo, aš sielvartavau – kartais labiau, kartais ne taip labai. Bet nuo tada, kai pamėginau prisipažinti Malui mylinti, visada žinojau, kad žaizda palieka randą, jei tik tave sužeidęs žmogus tau tikrai svarbus. Jei jis pramynęs kelią į pačią tavo esybės šerdį. Tai nedaug kam pavyko. Niekada nemaniau, kad kitas žmogus, suteiksiantis man tiek skausmo, kiek prieš daugelį metų suteikė Malas, vos keliais ištartais žodžiais priversiantis mane pajusti seną širdgėlą, ir vėl bus tas pats Malas.

– Malai, juk čia ne tu taip kalbi.

– Aš, ir tu tai žinai.

– Ką gi man dabar daryti? – prispaudžiu ranką sau prie pilvo versdama jį pažvelgti į mane. Pažvelgti į vietą, nuo kurios pastaruosius kelis mėnesius jam būdavo sunku patraukti rankas. Malas įbeda žvilgsnį į tą vietą ir aš žinau, tikrai žinau, kad nenori taip elgtis. Nusitveriu to nenoro kaip šiaudo, žingteliu į priekį ir siekteliu jo rankos norėdama priglausti sau prie pilvo. Jis nesipriešina, leidžia man ją tempti per mudu skyrusį tarpą, bet prieš pat pirštams paliečiant mano pilvą staiga ją atitraukia.

– Nova, – sako jis žiūrėdamas kažkur man virš galvos, – prašau taip nedaryti. Tai nepakeis mūsų apsisprendimo. Tokia yra tiesa. Mums nereikėjo to sumanymo, ir aš galiu tik atsiprašyti.

– Tu gali tik atsiprašyti? Aš laukiuosi. Tai ne tas pat, lyg netyčia sudaužytum mano mėgstamą vazą, aš laukiuosi tavo vaiko. Darau tai dėl tavęs.

– Tu neprivalai jo gimdyti. Jau ne, – nenusileidžia jis.

– Gerai, – iš paskutiniųjų stengiuosi nepalūžti. – Jei jau tam pasiryšiu, turi vykti ten kartu su manimi. Jei nori, kad tai padaryčiau, privalai vykti su manimi ir matyti, kaip tai daroma.

– Negaliu, – prisipažįsta jis tebežvelgdamas man per petį.

– Matai? Matai?! – surinku. – Negali apie tai net pagalvoti. Tu vis dar nori to kūdikio.

– Ne, Nova. Jei važiuosiu su tavimi, tu iki paskutinės akimirkos tikėsiesi, kad tave sustabdysiu. O tai tau neišeis į sveikatą. Teks pasiruošti ir nesitikėti, kad atjosiu ant balto žirgo tavęs gelbėti. Nes aš neatjosiu. Negaliu.

Staiga aš neišlaikau. Mane apleidžia jėgos.

– Prašau to nedaryti, Malvolijau. Prašau. Prašau, – sukūkčioju aš, skruostais ritantis ašaroms. – Prašau. – Pasilenkiu į priekį, rankomis apsivydama savyje augančią kančią. – Prašau, Malai. Maldauju.

Išgirstu šleptelint jo portfelį, dar po kelių akimirkų jis apglėbia mane, padeda išsilaikyti ant kojų, priglaudžia.

– Maldauju neverkti, – ištaria. – Negaliu tverti matydamas tave verkiančią.

– Aš bijau. Aš taip bijau. Negaliu tam ryžtis viena. Prašau neversti manęs. Prašau.

– Man taip gaila, – sušnabžda jis, lūpomis liesdamas man plaukus.

Tada pakšteli į viršugalvį ir atšlyja. Pakelia savo portfelį ir nueina palikdamas mane gatvėje verkiančią, nė nežvilgtelėdamas per petį.

Po to mačiausi su juo dar keturis kartus. Žinojau, jei tik galėčiau jam parodyti, kaip mane tai žudo, kaip žudo vien mintis, kad daugiau negaliu jo matyti, jei tik galėčiau su juo ganėtinai pasišnekėti, jis apsigalvotų. Susitaikytų su tuo, kad negali prašyti manęs darytis aborto. Ir negimdyti jo vaiko. Man buvo taip sunku pasiryžti jiems padėti, todėl dabar jis negali tikėtis iš manęs aborto.

Visus tuos kartus – kas tris ar keturias dienas – laukiau Malo prie jo darbovietės. Per priešpiečius arba darbo dienai pasibaigus. Ir kiekvieną kartą jis su manimi elgėsi vis santūriau, atrodė vis labiau suirzęs, vis abejingesnis mano kančioms. Kol pagaliau paskutinį kartą, išėjęs iš pastato ir pamatęs mane, stovinčią ant plataus šaligatvio krašto ir laukiančią jo, apsigręžė ir grįžo atgal. Pralaukiau valandą, bet jis taip ir nepasirodė. Grįžusi namo radau atsakiklyje jo žinutę: „Nova, prašau tavęs liautis pas mane vaikščioti. – Jis abejingas, atsiribojęs, šiurkštus. – Aš daugiau neturiu tau ką pasakyti. Neketinu sakyti to, ką nori išgirsti. Palik mane ramybėje.“

31

Vos tik jai dingus iš mūsų gyvenimo, pamaniau, kad visa kita man eisis lengvai. Lengviau. Bet taip nėra. Juk ne tik Nova čia svarbu, tiesa?

Svarbus ir mūsų kūdikis.

Pirkau ne tik drabužėlių ir knygų. Buvau nupirkusi ir porą barškučių, tris meškiukus, muzikinį žaislą kabinti virš lopšio. Ir vystymo reikmenų krepšį – keturkampį, baltą, išmargintą rožinėmis, mėlynomis, geltonomis ir žaliomis saulutėmis. Atrodė toks puikus, kad pasiimdavau jį, atsegdavau, įsivaizduodavau dedanti vidun vystyklus, drėgnas servetėles, kremą nuo iššutimo ir žaisliuką, kad kūdikis turėtų kuo užsiimti, kol keisiu vystyklus.

Tuos daiktus laikiau antrame miegamajame, jis turėjo tapti vaikų kambariu, bet dabar man tenka viską išnešti.

Galiu visa tai kam nors atiduoti, bet nenoriu. Tai skirta mano kūdikiui. Palaikau rankose kiekvienas glaustinukes vaizduodamasi, kaip jos išsipūstų nuo putlių kūdikio kojyčių ir rankyčių, kaip, jam švelniai alsuojant, tai įsitemptų per krūtinę, tai vėl subliūkštų. Esu tikra, kad gims berniukas.

Paeiliui palaikiusi rankose kiekvieną drabužėlį imu juos grūsti į vystymo reikmenų krepšį, kol jame nelieka vietos. Tada išsitraukiu savaitgalio išvykoms skirtą dizainerio darbo savo krepšį. Tai brangiausias iš visų mano kada nors turėtų daiktų, vertas daugiau net už mano automobilį; kad įsigyčiau šią dizaino istorijos dalelę, man teko taupyti ne vienus metus.

Visa kita sukraunu į jį. Tarsi prisiminimus apie pačią didžiausią brangenybę, kurios niekada neturėsiu, ir dera laikyti brangiausiame iš visų gyvenime turėtų daiktų.

Tada ryžtuosi užlipti į šiurpoką palėpę ir viską paslėpti toliau nuo akių. Ir, žinoma, išmesti iš galvos.

Bet aš niekada to nepamiršiu.

32

Atsiduriu Braitone.

Turiu išvažiuoti, nes Londone tai neįmanoma.

Tik ne šiame mieste, kuriame gyvenau. Negaliu nė įsivaizduoti, kad paskui kasdien eičiau pro tą vietą žinodama, ką padariau. Net žiūrėti į A-Z traukinių tvarkaraštį arba metro žemėlapį ir matyti tos vietovės pavadinimą. To Londono rajono, kuriame... kuriame tai padariau.

Per savo gyvenimą dukart būgštavau, kad galiu pastoti, abu kartus dėl plyšusio prezervatyvo, ir abu kartus nė kiek neabejojau, ką daryčiau būdama nėščia. Ta mintis mane slėgė, bet abu kartus tvirtai žinojau negalėsianti atlikti motinos pareigų. Būčiau nepajėgusi. Ir abu kartus paaiškėjo, kad baimintasi be reikalo.

Šį kartą padėtis visiškai kitokia jau vien dėl to, kad iš tiesų laukiuosi.

Praėjus kelioms savaitėms po to, kai... kai į tai įsivėliau, užsisakau kambarį viešbutyje. Man reikia kelių dienų vien sau. Kasmet net gyvendama su Keitu išvažiuodavau viena kur nors prie jūros. Kartais elgdavausi labai spontaniškai: rytą pabudusi suprasdavau, kad reikia išvažiuoti. Man reikėdavo dingti iš Londono, tad apsirengdavau, lipdavau į traukinį ir išvykdavau – į Braitoną. Vaikštinėdavau pajūriu, traukdavau į plaučius druskingą orą, mėgaudavausi girdėdama jūros šniokštimą ir jausdama nugludintus akmenėlius sau po kojomis. Vakare grįždama namo jausdavausi ramesnė, vėl padėties šeimininkė. Tarsi turėjusi progą trumpai pabėgti nuo savo gyvenimo.

O dabar per tas šešias dienas ketinu...

Vos atvykusi iš karto susitikau su gydytoju; po dviejų dienų tai turi būti padaryta. Kai viskas bus baigta, nenorėsiu nieko, tik sėdėti ir žiūrėti į jūrą. Tada man užvis labiau reikės atsiduoti jūros šėlsmui. Tai man leis užsimiršti prieš grįžtant į Londoną, į darbą, į savo butą, į įprastinį gyvenimą, susiimti ir vėl pradėti blaiviai mąstyti.

Viešbutis, – nors ir keturių žvaigždučių, – siaubingas. Kelionių agentūros darbuotojos rodytose nuotraukose mačiau švarutėlį elegantišką namą, skleidžiantį senojo pasaulio žavesį ir apstatytą senoviniais baldais. Bet kambario, į kurį esu palydėta, sienos išklijuotos apmušalais, negana to, jie pūslėjasi, kai kur net atšokę. Autentiškų pakeliamųjų langų rėmai apipuvę, nuo drėgno pajūrio oro suskeldėję ir apsilaupę, o pro plyšius tarp naujai sudėtų dvigubų stiklų ir langų rėmų negailestingai švilpdamas vidun veržiasi vėjas. Dušinėse neįmanoma reguliuoti vandens temperatūros, televizorius rodo vos tris programas arba gundo žiūrovą mokamais pornografiniais kanalais. Raudonas raštuotas kilimas vienur visiškai nutrintas, kitur išteptas pilkšvomis purvo dėmėmis.

Bet visus kambario trūkumus atperka nepakartojamas vaizdas į jūrą. Numojusi ranka į įtartinas dėmes ant pūkinės antklodės, atsigulu lovos galvūgalyje ir žvelgiu pro langą į šėlstančias besiritančias bangas. Staiga prisimenu, kad Malas visada manė mirsiąs naktį jūroje. Jis niekada neturėjo pagrindo taip manyti ir negalėjo paaiškinti, kodėl naktį turėtų atsidurti prie jūros ar jūroje, bet aistringai ir tvirtai tuo tikėjo. Tuo jam nereikėjo savęs įtikinti, jis tiesiog žinojo, kad taip bus. Ir nors dažnai šaipydavosi iš mane dominančios srities, sukauptų žinių ir tikėjimų, šio savo įsitikinimo laikėsi tvirtai.

Ant suolelio, šalia žalsvai melsvos uždaros autobusų stotelės jūros druska aptaškytu stiklu pamatau sėdint senį. Aplink jį kaukia vėjas, tampo, plėšo šviesiai rožinę jo veido odą, taršo žilus plaukus ir smėlio spalvos striukę, užtrauktą iki pat smakro. O jis sėdi nejudėdamas kaip uola, sugniaužęs kumščius, rankas pasidėjęs ant šlaunų, įbedęs žvilgsnį tiesiai prieš save. Į nieką nekreipdamas dėmesio ir nepaliestas šėlstančios gamtos stichijos.

„Kokia tavo gyvenimo istorija? – galvoju. – Kodėl tu vienas? Ir kodėl visiškai nekreipi dėmesio į tai, kas aplink tave?“

Jis, žinoma, nieko neatsako. Žvelgiu tolyn į horizontą, į pilką jūrą, pasipuošusią balta puta, stojančią į mūšį su savimi, kurio jai visai nereikia laimėti.

Paskui pasižiūriu žemyn ir pamatau savo ranką, uždėtą ant pilvo. Oda glotni ir šilta, delnu juntu ja tekantį kraują. Visą tą laiką, mano pilvą liečiant Malui ir Stefani, negalėjau sau to leisti. Žinojau, kaip svarbu neliesti kūdikio, nepripažinti jo, neužmegzti ryšio, jei jis bus ne mano. Jei būčiau užmezgusi su kūdikiu ryšį, susijungusi su juo, kaip būčiau galėjusi paskui jiems atiduoti? Jį liečiu tik dabar.

O po dviejų dienų turėčiau padaryti tai.

Mano ranka nuslysta šilta pilvo oda, ir aš kai ką pajuntu. Krustelėjimą. Labai nežymiai ir trumpai viduje kažkas krusteli. Staiga atitraukiu ranką ir mane užplūsta visi itin prieštaringi, į stangrų kamuolį susiraizgę ir giliai manyje glūdintys jausmai.

Aš nėščia.

Laukiuosi Malvolijaus kūdikio.

Laukiuosi kūdikio nuo vyro, savo pirmosios meilės.

Tai ne kažkieno kito vaikas. Laukiuosi ne nuo vyro, su kuriuo šiaip susitikinėjau vos kelias savaites. Ne nuo Keito, su kuriuo ką tik išsiskyrėme. Laukiuosi nuo Malo. Pažįstu jį visą gyvenimą. Jei savo laiku būtume vienas kitam sąžiningesni, tas kūdikis būtų laukiamas, dabar mudu jo lauktume kartu.

Bet jis to kūdikio nenori, o aš šį savo gyvenimo tarpsnį irgi neketinu būti motina.

Man nebe šešiolika, užtat aš vienui viena.

Esu nuvargusi dvidešimt devynerių metų paauglė. Patekau į tokią padėtį net nepasimylėjusi. Negaliu gimdyti to kūdikio. Negaliu auginti jo viena.

Bet prarasti vienintelės man likusios Malvolijaus dalelės irgi negaliu.

Vėl užsidedu ranką ant pilvo. Ir vėl patiriu iš gilumos sklindant virpėjimą, vos juntamus trumpus virpčiojimus. Man rieda ašaros, laukiu tikėdamasi pajusti tai trečią kartą. Tik dar vieną kartą tai pajusiu, o tada liausiuosi. Vėl nuo jo atsiribosiu.

Turiu baigti studijas, parašyti tiriamuosius darbus, apkeliauti pasaulį.

Negaliu to. Negaliu viena turėti vaiko.

Negaliu. Negaliu, ir tiek. Niekaip.

33

Artėjant dienai, kai turi gimti kūdikis, – ta diena giliai įsirėžusi man į atmintį, – Malas visiškai liaujasi su manimi bendravęs.

Jis visąlaik verkia.

Net ašaroms nebyrant, jo akyse matyti vaiduokliška tuštuma žmogaus, raudančio giliai širdyje.

Noriu jam padėti, bet jis manęs neprisileidžia. Verkia vienas užsidaręs kambaryje, kadaise turėjusiame būti vaiko kambariu. Miega atsukęs man nugarą, lyg būtų atsitvėręs šia stangria kūniška siena nuo likusio pasaulio. Jis kalba su manimi tuščiais žodžiais, sakiniais be jokios didesnės prasmės. Kadaise visa, ką jis sakydavo, būdavo apraizgyta meilės gijomis. Dabar jis šneka tik todėl, kad taip reikia. Dabar visa, ką jis sako, yra lėkšta ir beprasmiška.

Sielvartas toks didžiulis, toks neaprėpiamas, kad jis negali iš jo išsikapstyti. Plaukia nieko nematydamas, lyg kapanotųsi naktį šėlstančioje jūroje. Plaukia prieš lūžtančias bangas ir visai nesistumia į priekį. Kasdien vis labiau grimzta į tas gelmes. Vis tolsta nuo vandens paviršiaus. Nuo gyvenimo. Nuo manęs. Įsikibęs vien į savo netektį. Daugiau jam niekas nesvarbu. Noriu paimti jį už rankos, noriu, kad abu išplauktume ir būtume saugūs. Kad jis vėl pajustų gyvenimo visybę. Noriu sušvelninti jo kančias ir padėti pasveikti.

Bet jis netiesia man rankos. Užuot tiesęs vengia manęs, jam labiau patinka viską įveikti vienam. Mat laiko mane kalta. Kaltina ne tik save, bet ir mane.

Aš irgi jaučiuosi kalta. Bet kaltinu ir ją. Novą. Ir ji už tai atsakinga. Jeigu ne ji...

Bet labiausiai kaltinu save. Labiausiai trokštu, kad jis liautųsi verkęs, liautųsi visus skaudinęs, sielvartavęs visa savo esybe.

Nesuprantu jo ir Novos netekties. Ir abejoju kada nors suprasianti. Bet suprantu savo vyrą. Ir netrukus jį prarasiu. Nutiks tai, ko mėginau išvengti žodžiais ir veiksmais. Tik šį kartą prarasiu ne dėl kitos moters ir negimusio jos kūdikio, bet dėl to, kad jis nuo manęs užsisklendė.

Įsivaizduoju, kaip viskas bus: jis taip giliai nugrims sielvarto jūroje, kad negalės iškilti į paviršių. Įtrauktas tų atšiaurių pilkų gelmių niekada nebeįstengs pradėti gyvenimo iš naujo. O aš nieko negalėsiu padaryti, tik stovėti ant kranto ir žiūrėti.

34

Sėdžiu lovoje: išvargusi, susikrimtusi, blaškydamasi tarp visiškos nevilties ir neapsakomo džiaugsmo.

Kas kelias sekundes žvilgčioju į švarią vaikišką lovytę šalia savo lovos. Į jį. Jį. Gyvą gurguliuką, suvyniotą į baltą antklodėlę, gulintį per dvi pėdas nuo manęs. Gydytojai sako, kad netekau daug kraujo, tad ligoninėje turiu pasilikti dar vieną dieną. Kaskart į jį pažvelgusi – jo veidelis atgręžtas į lubas, raukšlėti akių vokai nuleisti, burnytė truputį pražiota, skruostai įraudę, kavos spalvos – mintyse svarstau, ką aš padariau.

„Ar tai didžiausia mano gyvenime klaida? – vis klausiu savęs. – Gal Braitone man vis dėlto reikėjo padaryti, ką ketinau?“

Atplėšusi akis nuo berniuko pamatau ją, stovinčią mano lovos kojūgalyje. Nors lankymo valandos jau pasibaigusios ir mano artimieji ką tik išėję (vargšės ramybės neturinčios slaugės nesėkmingai stengėsi, kad palatoje vienu metu nebūtų daugiau kaip dviejų lankytojų), ji grįžo. Stovi čia, apsivilkusi juodą apsiaustą, kaklą apsivyniojusi mėlynu šaliku, per petį persimetusi rankinę.

Suprantu, kad ji žino. Teta Mer žino. Staiga man prieš akis iškyla jos, pirmą kartą pamačiusios tą kūdikį, veido išraiška: trumpas sukrėtimas tuoj pat virto pakilia nuotaika ir džiaugsmu.

– Kai gimė Malvolijus, jo skruostai irgi buvo įraudę, – sako žiūrėdama į mano sūnų ir prisimindama savąjį. – Be to, ir jo garbanos buvo labai tankios. Tokios šviesios. – Ir ji nepaprastai švelniai perbraukia smiliumi tamsių garbanotų mano berniuko plaukų galiukus. – Jam gimus, kitą rytą tavo tėvas pėsčias atėjo į ligoninę manęs aplankyti, nes buvo sekmadienis ir autobusai nevažiavo. Tavo motina irgi norėjo ateiti, jau buvo galudienė, jai buvo sunku judėti.

Jos žvilgsnis nuo berniuko nukrypsta į mane.

– Jis toks gražus.

Neskubėdama atsargiai linkteliu galva.

– Jei nori, gali paimti jį ant rankų, – sakau jai.

Iš visų mane aplankiusiųjų tik ji viena nebuvo jo paėmusi.

– Aš per silpna, – paaiškina teta Mer. Ir aš supratau: viskas dėl to, kad ji baiminasi apvilti ir save, ir mane.

– Ačiū, bet ne. Nenorėčiau jo žadinti. – Jos, žiūrinčios į savo vaikaitį, mielą ir švelnų veidą nušviečia plati šypsena, jame susimeta raukšlelės. – Kai gimė Malvolijus, užtekdavo pernelyg įdėmiai į jį pažvelgti, kad prabustų.

– Šis berniukas mėgsta pamiegoti, – raminu tetą Mer.

– Jam pasisekė, – sako ji. – Tau, aišku, irgi.

– Taip, man pasisekė.

– Pasakiau Malvolijui, kad jau pagimdei ir kad šiandien važiuosiu tavęs aplankyti, – paaiškina ji; švelnumas jos veide virsta apgailestavimu. – Jei būčiau žinojusi...

– Nieko tokio, teta Mer, gali jam sakyti, ką tik nori. Man tikrai tas pats. Be to, jei nebūtum pasakiusi tu, būtų pasakiusi mama, tėtis arba Kordė.

– Ar jau apsisprendei, kokį vardą jam duosi? – klausia ji.

– Taip. Bet pirmiausia, prieš kam nors jį atskleisdama, likusi su sūneliu vienu du ketinu išmėginti – ar tas vardas jam tinka? – Ištariu šį sakinį klausiamąja intonacija, kad ji nepasijustų įžeista.

– Pamenu, kaip buvo, kai savąjį norėjau pavadinti Malvolijumi. Visi mėgino mane atkalbėti. Bet aš visuomet žinojau: jei turėsiu sūnų, kaip tik taip ir pavadinsiu.

– Nes tai buvo pirmas spektaklis, kurio žiūrėti tave nusivedė dėdė Viktoras, – lepteliu nesuspėjusi laiku prikąsti liežuvio. Dvidešimt metų tylėjau ir nesu niekam apie tai prasitarusi.

– Iš kur žinai? – klausia ji, rodos, truputį nusiminusi. Nepasitikinti savimi. Išsigandusi. Teta Mer staigmenų nemėgsta. Jei papasakočiau tiesą, nežinia, kaip ją tai paveiktų.

– Aš jau daug metų spėjau, kad tas vardas turi ypatingą prasmę. Jis toks neįprastas.

– Tokiomis akimirkomis man Viktoro labiausiai ir trūksta, – liūdnai šypsodamasi sako ji. – Žinau, kaip jam būtų patikę čia ateiti. Žinau, nors tai atrodo nesvarbu, kad jis liūdėjo nematydamas Malvolijaus ką tik gimusio. Tos netekties neatpirko net tai, kad buvo su manimi, gimus Viktorijai. Viktoras nematė, kaip į pasaulį atėjo jo pirmagimis sūnus. Tai labai jį slėgė, žinau, kad slėgė. – Ji nusišypso plačiau. – Ir tai, žinoma, reiškė, kad negali man uždrausti vadinti jį Malvolijumi.

Nusijuokiau.

Daugelis žmonių, – taip pat ir Malas, – nemano, kad dėdė Viktoras mylėjo tetą Mer, bet aš tuo tikiu. Galbūt tik dėl to, kad mudvi su teta Mer visuomet esame beviltiškos romantikės, tikime begaline, nuodėmes atperkančia meilės galia.

Dėdė Viktoras kalėjo per ją. Jam atsidūrus kalėjime, mūsų dar nebuvo gimusių. Mums buvo aiškinama, kad jis atlieka bausmę už sukčiavimą, bet po kelerių metų sužinojome viską buvus kur kas rimčiau: sunkus kūno sužalojimas ir ketinimas nužudyti. Žmogus, pavadinęs tetą Mer beprote, pasakė, girdi, ji turinti būti uždaryta, o ne apvaisinta. Ir dėdė Viktoras pasiuto. Tą įvykį matė net keli liudytojai, teisme visi jie patvirtino, kad nukentėjusysis kelias savaites provokavo dėdę Viktorą (šiaip jau gero būdo) ir pagaliau visiškai atsitiktinai pataikė į skaudžiausią vietą. O į kalėjimą dėdė Viktoras buvo patupdytas už tai, kad neatgailavo. Jo advokatas patarė atsiprašyti to vyro, atsiprašyti teismo, atsiduoti teisėjų malonei ir patikinti juos, kad tai daugiau nepasikartos, juolab kad netrukus jam turėjo gimti kūdikis. „Jau geriau išgirsti mirties nuosprendį, nei atsiprašyti nė kiek nesigailint“, – tada pareiškė dėdė Viktoras (po daugelio metų nugirdau mamą ir tėtį apie tai šnekantis).

Taigi jį nuteisė penkeriems metams ir visi jie jam buvo sunkūs, paliko randų ir jo kūne, ir sieloje, bet jis būtų taip pat daręs ir kitą, ir dar kitą kartą. Mat niekam neketino leisti kalbėti apie tetą Mer taip, tarsi ji būtų tuščia vieta.

Ir vis dėlto niekada nepasiliko su ja. Tai atrodė liūdniausia. Jis ją mylėjo, bet nemokėjo elgtis su jos liga, todėl turėjo apsigyventi atskirai. Prieš pakliūdamas į kalėjimą dėdė Viktoras dirbo statybininku (iš pradžių mums buvo aiškinama, kad jis išvažiavęs toli ir dirba, o paskui, kai iš vietos paskalų nešiotojų sužinojome, jog tai melas, tėvai mums pasakė, kad jis sėdi kalėjime už sukčiavimą, ir liepė neklausyti, ką kiti pliurpia), tad atsėdėjęs nusprendė išvykti ir susirasti darbo. Šiose apylinkėse visi žinojo, ką dėdė Viktoras padaręs, ir niekas nebūtų jo samdęs, todėl jis keliavo po visą šalį uždarbiaudamas, gyveno tai vienur, tai kitur, siųsdavo namo pinigų, o kartais – dažniausiai žiemą, darbams apmirus – grįždavo pagyventi su Malu, teta Mer ir Viktorija. Žiemą ir šiaip jau būdavo ramiau: niūresnis dangus, šaltas oras ir didesnė pasaulio tuštuma prislopindavo ir tetą Mer. Žiemą ji jausdavosi labiau prislėgta ir dėdei Viktorui būdavo lengviau su ja tvarkytis.

Jis turėdavo atidžiai ją stebėti, nes tikimybė, kad ji vėl bandys... padidėdavo. Bet su tuo jam pavykdavo susidoroti. Daug geriau nei su jos „pakilimais“. Mat apimta tokios būsenos ji, galima sakyti, tapdavo visai kitu žmogumi. Likdavo teta Mer, bet imdavo greitai kalbėti, daryti neįprastus dalykus, iki paskutinio skatiko išleisdavo jų turimus ir dar tik turėsimus pinigus, ją apsėsdavo tvarkymosi manija, ji prisigalvodavo visokių fantastiškų dalykų (pavyzdžiui, vidury nakties imdavo kasinėti sodą ieškodama archeologinių radinių), negalėdavo nei valgyti, nei miegoti.

Neabejojau, kad dėdė Viktoras mylėjo tetą Mer, bet ilgai po vienu stogu su ja neištverdavo. Jam tiesiog trūko jėgų. Fiziškai jis buvo stiprus, o emociškai – ne. Manau, jis taip elgėsi dėl to, kad negalėjo tverti matydamas ją kenčiančią ir suprasdamas niekuo negalįs jai padėti, manau, nekentė savęs už tai, kad negali tetos Mer mylėti labiau, duoti jai tiek, kad ji jaustųsi gerai ir būtų tvirta. Bet aš nepataisoma romantikė. Be to, ilgainiui įsitikinau, kad visos santuokos turi slaptų užutėkių ir slaptaviečių ir niekas žvelgdamas iš šalies nepasakys, ko ten esama.

– Geriau jau eisiu, mieloji, pasakiau tavo tėvams, kad pamiršau šitas. – Ji kyšteli ranką į savo rankinę ir ištraukia mėlynas vilnones pirštines. – Nemėgstu meluoti, net ir geram tikslui. Noriu tau pareikšti, kad jis labai gražus.

Nusišypsau jai.

– Tikrai... – tetos Mer balsas užlūžta, ji šiaip taip sutramdo besiveržiančią raudą, – ...gražus.

– Kaip manai, ar gerai padariau? – klausiu jos, kol dar nenusigręžė. Dabar, kai žino dalį tiesos ir tikriausiai mano mudu su Malu buvus meilužiais, turiu to paklausti. Vis dar nesu tikra, ar gerai, kad nepasirinkau kitos galimybės.

Tetos Mer veidą nutvieskia tokia plati šypsena, kokios jau daug metų nebuvau mačiusi.

– Žinoma, – atsako. – Negalėčiau įsivaizduoti pasaulio be jo. O tu?

Žvilgteliu į sūnų. Į savo sūnų. Dieve švenčiausias... Į savo sūnų.

– Ne, – atsakau staiga pajutusi, kaip mane užplūsta geros emocijos. – Negalėčiau.

35

Mudviem su Malu tiesiog reikia atostogų.

Plaunu Meredit dovanotą arbatos servizą ir jaučiuosi daug tvirčiau. Mums tik reikia pailsėti nuo viso šito. Pabėgti nuo spaudimo, patiriamo nuolat būnant čia, nuolat dviese, nuolat darant tą patį.

O juk bevaikės poros gali paskutinę akimirką sėsti į reaktyvinį lėktuvą ir išskristi atostogauti į užsienį, mylėtis kada ir kur panorėjusios, išleisti krūvas pinigų nerimtiems dalykams. Turime naudotis tuo, kad neturėdami vaikų galime elgtis spontaniškai. Tai mūsų pareiga.

Ispanija? Portugalija? Dublinas? Paryžius? Tombuktu? Kad ir kur nuvyktume, bus nuostabu. Kol esame drauge.

O kai abu visiškai atsipalaiduosime ir mus apims palaima, tada užsiminsiu, ar nebūtų galima pasimatyti su Leo. Pasiūlysiu jam aptarti tai su Meredit, kad ji pasikalbėtų su Nova. Malas jai teberūpi, kitaip nebūtų davusi sūnui panašaus vardo. Leo, Malvolijus – šį panašumą, žinoma, gali pastebėti tik žmogus, mylintis jį taip stipriai kaip aš. Vadinasi, ji galėtų vėl įsileisti Malą į savo gyvenimą, leisti jam dalyvauti Leo gyvenime. Suprantama, ir man. Bet viskam ateis laikas. Pirmiausia – Malas.

Jis bus laimingas.

To aš ir noriu. Trokštu, kad jis vėl būtų laimingas. Kad liautųsi ilgėjęsis Novos ir Leo.

Man iš rankų išslysta puodelis ir pūkšteli į dubenį su pamuilėmis. Krinta iš visai neaukštai, bet paniręs po muilinu vandeniu į kažką atsitrenkia, išgirstu bjaurų tarkštelėjimą ir susierzinu. Šis arbatos servizas nepaprastas. Senas, antikvarinis, tikra retenybė. Meredit už jį suplojo krūvą pinigų. Man jis nepatinka, bet vertinu, kad ji manė teikianti brangią dovaną. Juo turėjome naudotis visą gyvenimą. Suspaudžiu ąselę, bet iš pamuilių ji iškyla pritvirtinta tik prie vienos puodelio pusės. Daug nesvarstydama kišu kairę ranką į vandenį ieškoti kitos pusės, tik staiga nelygus porceliano kraštas dryksteli man nykštį, pajuntu, kaip jį nutvilko skausmas. Akimirksniu ištraukiu ranką ir pakišu po šalto vandens čiaupu.

„Tai nieko nereiškia“, – pagalvoju kišdamasi sužalotą nykštį į burną, nė nepažvelgdama į žaizdą.

„Aš ne Nova, aš neįžvelgiu pranašingų ženklų kiekvienoje smulkmenoje, taigi visa tai išties nieko nereiškia.“

Penkta dalis

– Tai ar turi geriausią draugą, Leo? – klausia mama.

– Turiu, – atsako jis.

– Kas jis?

Valdymo pulte jis paspaudžia pauzės mygtuką, kad galėtų pažvelgti į mamą ir nepralošti žaidimo. Ji jam nusišypso, tarsi nežinotų atsakymo.

Žiūrėdamas į ją Leo susiraukia. Kartais mama būna tokia paika.

Jis vėl nusigręžia į savo valdymo pultą, išjungia pauzę ir pamėgina padėti Strėlei Smogikui nudėti Mokytoją Vindu.

Leo, šešerių metų ir devynių mėnesių

36

Apsivilkusi senamadiškus, kelius siekiančius flanelinius naktinius ir apsimovusi puskojines Kordė žingsniuoja po mano miegamąjį, skirtą svečiams, ir kalbasi mobiliuoju. Jos plaukai sušukuoti ant pakaušio ir apgobti mėlyna atlasine skarele. Kaip moteris, ketinanti eiti miegoti, atrodo gana stilingai.

Ji įjungusi mažo sidabro spalvos daikčiuko garsiakalbio funkciją, tad aiškiai girdėti, kaip vienas keturmečių dvynukų, greičiausiai Rija, garsiai verkia; jos brolis, vardu Rendlis, uoliai daužo kažkokį metalinį daiktą. Nepaisydamas vaikų keliamo triukšmo Džekas, Kordės vyras, mėgina toliau kalbėti apie kažkur pradingusią Rijos antklodę.

– Tikrai visur ieškojote? – klausia Kordė, sustojusi prieš veidrodį ir susiraukusi. Aš sėdžiu ant lovos ir žiūriu į ją.

– Taip! – suirzęs rikteli Džekas.

– Aš tikrai labai ilgėsiuosi mūsų namų, Dži, – liūdnai sako ji.

– Ką? – pamanęs, kad gerai nenugirdo, šūkteli jis.

– Tikrai labai ilgėsiuosi mūsų namų, – pakartoja ji garsiau.

– Ką nori tuo pasakyti? Kodėl?

– Na, tau atsisakius darbo oro transporto bendrovėje, negalėsime sau leisti tokio namo, teks susirasti kuklesnį.

– Kodėl turėčiau mesti darbą?

– Juk abu visuomet manėme, kad vaikai turi pažinoti abu tėvus. Jie nekalti, kad jų tėvai buvo tokie kvaili ir įlindo į skolas, ir jei tu, vienas praleidęs su jais – kiek? – keturias valandas, jauti, kad nelaiko nervai, vadinasi, nepažįsti savo vaikų, o jie nepažįsta tavęs. Kitaip sakant – mažiau skolų, daugiau laiko vaikams.

Džekas neprataria nė žodžio, girdėti tik klykimas ir trankymasis. Paskui miegamajame pasklinda knisamų ir verčiamų daiktų ir jo, lakstančio iš kambario į kambarį, žingsnių triukšmas.

– Radau! – triumfuodamas šūkteli jis, o Rija, lyg burtų lazdelei mostelėjus, liaujasi verkti.

– Taip ir maniau, kad rasi, – sako Kordė. – Pabučiuok nuo manęs vaikus.

Ji išjungia telefoną ir įsitaiso ant lovos, bet ne po antklode, ne kartu su manimi. Mama ir tėtis porai naktų, kol nuspręs, kiek laiko pasilikti, įsikūrė mano miegamajame, teta Mer nakvoja svetainėje ant sofos; o mudvi su Korde drauge miegame čia. Keitas ligoninėje ir, kaip įprasta, kas pusvalandį man praneša apie Leo sveikatos būklę.

Maniau negalėsianti ištverti mane užgriuvusių artimųjų, bet nuo tos akimirkos, kai jie įkėlė čia koją, namuose įsiviešpatauja ramybė ir tvarka. Mama ir teta Mer imasi tvarkyti kambarius, bet nepaliečia nė vieno Leo ant grindų palikto daikto tarsi žinodamos, kad norėsiu, jog grįžęs pats viską susirinktų. O šiaip jų ranką pajunta visi namai. Iš pradžių aš dėl to nusiminiau, bet paskui susitaikiau su mintimi, kad, matyt, taip joms lengviau ištverti (beje, visą popietę mama kažką verda ir šaldo): ligoninėje jos niekuo negali padėti, todėl išlieja savo apmaudą valydamos dulkes, baldus ir plaudamos grindis. Tėtis nuolankiai vykdo mamos nurodymus: eina į parduotuvę, išblizgina mano automobilį, išneša šiukšles ir nupjauna veją. Dabar namuose tylu, o aš jaučiuosi daug geriau. Ne tokia vieniša.

Gyvendama su Keitu ir šiaip nesijaučiu vieniša, tiesiog mano šeima visuomet veikia tarsi specialusis gelbėjimo būrys. Vos ištikus krizei, nusileidžia parašiutais ir viską tvarkydami bei gamindami valgį įveikia kiekvieną nelaimę. Taip ir šį kartą.

Užuolaidas palieku atitrauktas ir dabar, Kordei baigus pokalbį, išjungiu lempą, kad kambarį apšviestų mėnulio šviesa.

– Kur Malvolijus? – nei iš šio, nei iš to klausia ji.

Ar čia toks žaidimas, kaip tose knygelėse „Kur Jonelis kvailelis?“, kurias mėginau įpiršti Leo skaityti, jam būnant penkerių, o jis – labai švelniai – turėjo man paaiškinti, kad jam visai tas pats, kur tas Jonukas; kas nešioja tokią skrybėlę, tas dingęs ir neturi atsirasti. Niekada.

– Kur Malvolijus? Hm... gal Londone? – mėginu spėti.

– Liaukis šaipytis, – sako Kordė.

– Nekalbėk su manimi, tarsi būčiau už tave jaunesnė, – atšaunu.

Mano seserį apšviečia melzgana mėnesiena, švelnūs jos ruoželiai krenta Kordei ant plaukų ir dešinės pusės. Ji atrodo stebuklingai, lyg į žemę nusileidęs švytintis angelas, žmogaus akiai matomas tik mėnulio pilnačiai šviečiant, bet jeigu pasakyčiau, ji to nesuprastų.

Stumtelėjusi mane į šalį, kad kojos atsidurtų man prie galvos, o viršutinė kūno dalis – man prie kojų, Kordė palenda po antklode, bet, užuot atsigulusi, pasikėlusi pagalves ir į jas atsirėmusi, atsisėda.

– Niekas kitas to nepasakys, nors visi taip mano, todėl tenka klausti man, – prabyla ji. – Kur Malas? Kodėl jo čia nėra?

Gūžteliu pečiais.

– Nežinau, – atsakau.

Tikrai nežinau. Niekada nežinojau, niekada nesupratau, kodėl jis nusprendė taip padaryti, todėl nė nenutuokiu, kodėl jo čia nėra ir kodėl jis nebėra mano gyvenimo dalis. Nebėra, ir tiek.

– Bet jis – mūsų šeimos narys. Juk kad ir kam nutikus visuomet pranešdavai jam pirmam, tai kodėl nepaskambini dabar? Kodėl jo nėra čia, su mumis?

Visi mūsų šeimos nariai atkreipė dėmesį, kad mudu su Malu daugiau nebendraujame, bet tik vienintelė Kordė drįso man tai pasakyti. Paskutinį kartą apie tai buvo užsiminta per Kalėdas, Leo būnant vienuolikos mėnesių. Po priešpiečių visi susirinkome mano tėvų svetainėje; mums baigus išvynioti dovanas Kordė paklausė: „Kodėl nesišneki su Malvolijumi?“

Visi – teta Mer, mama ir tėtis – susigrūdę svetainėje liovėsi žiūrėję televizorių ar čiupinėjęsi su dovanomis ir sužiuro į mane. Jei jau kas nors ištariama garsiai, subtilumo iš mūsų šeimos narių nelauk – štai kaip juos paveikė niekada nesibaigiančios skausmingos akimirkos, patiriamos matant kaimynus.

„Kas tau sakė, kad su juo nesišneku?“ – ramiai atrėmiau aš nežiūrėdama į lopšyje šalia sofos užmigusį Leo.

„Na, tik jau ne jis! – toliau kalbėjo Kordė. – Aną savaitę paklausiau jo to paties, o jis atšovė: „Kas tau sakė, kad nesišneku su Nova?“ ir pakeitė temą. Bet, Leo gimus, dar nė karto nematėme judviejų tuo pat metu tame pačiame kambaryje.“

„Nepasakyčiau, kad mudu nesišnekame, – ėmiau aiškinti labai atsargiai rinkdamasi žodžius, – tiesiog gyvename kiekvienas savo gyvenimą ir esame labai užsėmę. Jis vedęs, aš turiu vaiką ir kavinę... Tiesiog neturime vienas kitam tiek daug laiko.“

„Ar seniai?! – suriko Kordė. – Ko jau ko, o laiko vienas kitam judu visada turėdavote. Daugiau nei mums visiems! Ar čia jo žmonos darbeliai? Ar ji tokia pavydi? Ar ji užgniaužė judviejų draugystę? Ar ji tave užklupo?“

Nežinau kodėl, bet mano mažai išdykusiai sesutei pakako įžūlumo nustebti, kai mamos delnas garsiai taukštelėjo jai į pakaušį.

Kordė buvo dvidešimt septynerių, taigi gana jauna, ir jai, matyt, reikėjo priminti, kad kalba apie tetos Mer sūnų ir jo žmoną. Jai pačiai girdint.

„Oi! – šūktelėjo ji trindamasi skaudamą vietą. – Kam reikėjo skelti man antausį?!“ – norėjo pridurti, bet taip ir nepaklausė.

Nė vienas mūsų nepriešgyniaudavome nei savo tėvams, nei tetai Mer.

Mama nukreipė kalbą kitur ir paprašė Kordės padėti kepti pyragėlius su mėsa, iš esmės tik tam, kad virtuvėje galėtų atskaityti pamokslą. Tai buvo paskutinis kartas, kai man girdint artimieji šnekėjosi ta tema. Iš tikrųjų savo poelgiu Kordė užčiaupė burnas ir visiems kitiems, tad ilgainiui, laikui driekiantis tarsi ilgam vingiuotam keliui mums už nugaros ir prieš akis, pasijutau jai už tai dėkinga. Dabar man nereikia niekam nieko aiškinti, be to, esu tikra, kad Kordė, tiesiog dievinanti Malą, jo taip pat nieko neklausinės. Vis dėlto dabar ji tikrų tikriausiai mano, kad vėl metas apie tai prabilti.

Žiūriu į savo seserį, o ji žiūri į mane. Prasideda valios kova. Kuri pasiduos ir prabils pirma? Ji mano, jei ištvers ilgiau už mane, galbūt atsakysiu į jos klausimą. Deja, jai nepasisekė: septynerius metus augindama Leo turėjau gražaus laiko ugdytis gebėjimą laukti kiek reikia ir priversti jį padaryti ko noriu, juolab kad nuo pat mažumės jis buvo baisus užsispyrėlis. Kartais net kelias valandas prasėdėdavau ant laiptų laukdama, kol sutiks apsivilkti paltuką ir mes galėsime eiti į parką. Tai, kas vyksta dabar, tik smulkmena. Bet aš žinau, kad norint palaužti užsispyrusį vaiką, kartais geriausia ne laukti, o pasinaudojant savo autoritetu tiesiog jį įtikinti. Tad jei rūpestingai apgalvosiu, ką sakau, net prabildama pirma nepralaimėsiu šios kovos.

– Min niem, – sakau.

Kordė akimirksniu vypteli, nepatenkinta papučia lūpas. Kartais ir Leo taip daro. Daro. Kartais ir Leo taip daro. Mano sesuo nori išbarti mane už tai, kad vėl šaipausi, bet negali. Papūtusi lūpas ir suraukusi kaktą Kordė atrodo kaip maža mergaitė, rūsčiai varstydavusi mane žvilgsniu, kai neleisdavau žaisti su savo žaislais, kol Malas duodavo man velnių ir priversdavo dalytis. Jis visuomet dalydavosi su Korde – ir maistu, ir žaislais, ir laiku, – net būdamas visai nedidelis. Jo supratimu, Kordė buvo kūdikis, ir ja reikėjo rūpintis.

– Ką? – nustembu. – Jei angliškai sakau, kad nežinau, o tu nesupranti, pamaniau pamėginsianti ganietiškai.

Ji papurto galvą ir staiga man atrodo apimta didžiulio sielvarto.

– Kas judviem su Malu atsitiko? – liūdnai klausia. – Mes taip seniai nematėme judviejų kartu. Tu nebuvai Viktorijos vestuvėse...

– Nes likus savaitei iki tų vestuvių Leo susirgo vėjaraupiais, – paaiškinu.

– Bet tu atsisakei būti pamerge ir rūpinaisi valgiais ir gėrimais, kad galėtum likti nuošalyje. Malas nedalyvavo Leo krikštynose, nes staiga išvažiavo atostogų. Per mano vestuves judu... Na nežinau, nėra nė vienos nuotraukos, kurioje jūs būtumėte kartu. Niekas neprisimena matęs judviejų drauge. Dvynukų krikštynose jis nedalyvavo, nes buvo išvykęs. Tavo vestuvėse – taip pat dėl to. Kalėdų irgi kartu nebešvenčiame. Iš pokalbių su Malvolijumi man aiškiai matyti, kad judu nesišnekate visą amžinybę. Nežinau, lyg būtumėte svetimi žmonės...

Įbedu į ją akis mintyse svarstydama, ką pasakyti. Ji pasiima savo mobilųjį ir ima su juo žaisti: tai atidaro, tai vėl uždaro.

– Atspėk, ką neseniai sužinojau? – vėl prabyla ji.

Papurtau galvą.

– Ne, Kordelija, neatspėsiu, ką tu neseniai sužinojai.

– Kai Džekas tėčio paprašė mano rankos, kai tėtis sutiko ir visa kita, Malas nuvažiavo su juo, Džeku, persimesti vienu kitu žodeliu. Oro uoste palaukė jo parskrendant, o tada pasisodino šalia savęs ir paaiškino, kad aš esu jo sesutė, ir jei jam kada nors šautų į galvą mane nuskriausti, verčiau tegul iš karto pasikeičia tapatybę ir mauna iš šalies. Įsivaizduoju, kad visa tai išklojo mandagiai, bet labai ryžtingai. Mano didysis brolis. – Kordė padeda į šalį mobilųjį, prisitraukia kelius prie krūtinės, užsitempia ant jų naktinių marškinių skverną ir apglėbusi suneria pirštus. – Visada tikėjausi, kad judu būsite kartu ir jis tikrai taps mano didžiuoju broliu. Visada maniau, kad susituoksite.

Subtilioji mano šeimynėlė, įskaitant tetą Mer, visada taip manė ir todėl nuolat apie tai užsimindavo, kol jis susižadėjo su Stefani.

– Visada maniau, kad ištekėsiu už Keito, – sakau.

– Tikrai? – nustemba ji.

– Vos su juo susipažinusi ėmiau taip manyti.

– Kodėl?

– Nes niekas manęs nemyli taip kaip jis. Jis visuomet puikiai žino, ką jaučia man. O kai žmogus tikras dėl savo jausmų ir atvirai tau tai sako, tikrai nesunku atsiverti ir atsiliepti į tą meilę.

– Judu daugybę kartų buvote išsiskyrę.

– Ir visada vėl susitaikydavome. Kaip jau sakiau, niekas nemyli manęs taip kaip jis.

– Net Malas?

– Niekas niekada nemylėjo manęs taip, kaip myli Keitas.

Kordė linkteli ir kaupdama drąsą ima iš lėto linguoti. Tebelinguodama įremia į mane ryžtingą žvilgsnį. Drąsinasi.

– Malas... Ar jis...

Ir nutyla. Norėtų paklausti, bet nėra tikra, ar gali. Žinau, kad ji jau daug metų nori tai sužinoti, mama ir tėtis – taip pat. Kiekvieną kartą, kai Leo juokiasi pakreipęs galvą, kiekvieną kartą, kai kasosi dešinį paausį, kiekvieną kartą, kai žiūri į juos savo didelėmis rudomis nuostabos pilnomis akimis ir klausosi, ką jie pasakoja, kiekvieną kartą, kai daro tai, ką išties yra paveldėjęs iš Malo, jie tikriausiai nori to paklausti. Ar Malas – Leo tėvas? Bet niekada nepaklausia. Jie visada laiko liežuvį už dantų baimindamiesi tiesos apie mane, apie tai, ką mudu padarėme jo žmonai. Jei paklaustų, bent kurį laiką turėtų mudu pasmerkti, o to mano artimieji niekada nenorėtų. Jiems geriau laikytis to, ką papasakojau būdama šeštą mėnesį nėščia, – kad tėvo čia nėra, bet aš tikrai laiminga ir puikiausiai galiu savimi pasirūpinti.

– Ar jis...

Jei Kordė tiesiai paklaus, aš jai tiesiai ir atsakysiu. Taip esu nusprendusi: jei kas nors atvirai paklaus, sakysiu tiesą.

– Ar jis laimingas? – pagaliau paklausia ji susigūždama lovoje, kumščiu smogdama į pagalvę. – Ar jis gyvenime jaučiasi laimingas? Aš išties dažnai su juo kalbuosi, bet... ar jis tikrai laimingas?

– Kai pastarąjį kartą su juo šnekėjausi, rodos, buvo laimingas, – taip pat nusvarindama pečius sakau.

– Tai gerai, – atsidūsta ji. – Gerai. Bet vis tiek jis turėtų būti čia. Turėtų.

PYPT-PYPT. PYPT-PYPT, – suskamba mano mobilusis. Čiumpu jį ir randu žinutę.

„Viskas gerai. Jokių permainų. Myliu tave. K. B.“

Atsakau, kad ir aš jį myliu, ir lengviau atsikvepiu, nes dabar galiu pusvalandį pamiegoti.

– Dabar man rūpi tik Leo, – sakau.

– Taip, aišku, – pritaria Kordė. – Žinoma.

Tai šauniausias pasaulyje pasivažinėjimas ant vieno rato!

Net mama taip sako. Juokiasi, ploja ir vadina jį vienračio karaliumi.

Ji tai daro dar prieš dviračiui susverdint, priekiniam ratui per greitai nusileidžiant ir jam, persivertusiam per vairą, nuskriejant oru. Nelabai toli ir nelabai aukštai, bet dabar jis žino, ką reiškia skristi. Ir jam patinka.

Bet mama, žinoma, daugiau niekada jam to neleis. Niekada. Kai tik jiedu sustabdys kraujavimą, ji tikriausiai apsipils ašaromis. Jei mėgins atimti iš jo dviratį, jis jai neleis.

– Neišmanau, ką toliau daryti, – sako mama. Ji pakiša jam po nosimi dar vieną gabalėlį tvarsčio, o ant nosies uždeda dar kažkokį šaltą daiktą. – Niekaip nesustabdau kraujavimo.

Jis dėl to nesijaudina. Bent jau nelabai. Tiesa, truputį skauda. Bet jis skrido. Tikrai skrido. Oru, kaip ir dera.

Mama žiūri į jį spausdama prie nosies viršaus kažką šalta. Atrodo sunerimusi. Bet ji visada nerimauja.

– Pasilaikyk, – liepia ji ir uždeda jo ranką ant to šalto daikto. Išeina į koridorių ir grįžta apsivilkusi apsiaustą, persimetusi per petį savo krepšį ir laikydama rankoje mašinos raktelius. – Važiuosime į ligoninę.

Skraidymas ir ligoninė. Tai pati geriausia jo gyvenimo diena! Galbūt ten net pasakys, kad jį reikia operuoti. Kaip Martiną, kartą gulėjusį ligoninėje ir atsikračiusį ton-zylių. Paskui jis galėjo valgyti tik ledus ir želė.

– Tikriausiai ilgai neužtruksime, aš tik noriu įsitikinti, kad viskas gerai, – sako mama. – Ar gali eiti? – paklausia ir padeda jam nulipti nuo aukštos vaikiškos kėdės.

Jis linkteli. Bet palietusios grindis jo pėdos pasirodo esančios minkštos kaip kempinė ir jis vos neparpuola. Mama laiku jį sugriebia.

– Nieko tokio, drauguži, laikau tave.

Ji pakelia jį taip, kaip pakeldavo dar visai mažutį. Ir jis neprieštarauja, visai ne. Jam patinka. Dažniausiai mama kvepia kavine. Kava, tortais ir sausainiais. Bet kai būni taip arti jos, o ji nebūna praleidusi visos dienos kavinėje, tuomet nuo jos sklinda tikrasis kvapas. Ji kvepia ir sodu, ir talko milteliais, ir lietumi, ir saulės spinduliais. Ji kvepia savimi.

Ji atsargiai sodina jį į vaikišką kėdutę ant užpakalinės automobilio sėdynės.

– Tuoj būsime ligoninėje, – ramina mama.

Ji atima raudoną tvarstį ir duoda jam puikų didelį rankšluostį, kad palaikytų sau po nosimi. Jis užsimerkia, o ji užtrenkia dureles ir atsisėdo į vairuotojo vietą.

– Labai greitai ten būsime.

Leo, septynerių metų ir penkių mėnesių

37

– Matau, kad giminėje yra buvę nemažai kraujo išsiliejimo atvejų, ypač smegenyse, – susirinkus visiems mano artimiesiems sako gydytojas.

Tiesą sakant, į Leo palatą jis ateina norėdamas pasikalbėti su manimi viena ir nesupranta, kad kai tik rasime slaugę, pabūsiančią su Leo, tai reikš kalbėtis su šešiais žmonėmis. Mes visi sugužame į ligonių giminaičiams skirtą kambarį, ir, prieš gydytojui konsultantui prabylant, mama ir teta Mer sėdasi man iš dešinės, Keitas iš kairės, o tėtis ir Kordė atsistoja mums už nugaros.

Puikiai žinodama, kokią jausmų audrą sukelsiu šiame kambaryje, ir dėl to truputį dvejodama sakau:

– Prieš gerus dvidešimt metų jo senelis iš tėvo pusės mirė nuo kraujo išsiliejimo į smegenis. Staiga trūkus aneurizmai, prasidėjęs kraujavimas buvo mirtinas.

Mama, staigiai kvėptelėjusi oro, vos girdimai aikteli; tėvas deda rankas jai ant pečių, tik nežinau, ar norėdamas ją nuraminti, ar nusiraminti pats. Kordė labai giliai įkvepia ir garsiai iškvepia. Šalia manęs sėdintis Keitas, pamatęs tokią mano šeimos reakciją, sustingsta kaip uola: iki šiol jis nesuprato, kad jie nieko nežino. Visada manė, jog apie Leo tėvą nekalbame dėl to, kad aš apsigalvojau, pasilikau kūdikį ir, matyt, labai įskaudinau Malą, o ne todėl, kad maniškiai niekada nežinojo tiesos.

Iš prigimties nesu linkusi meluoti, bet jei atvirai ko nors nepripažįstu, jaučiuosi lyg meluojanti. Visus tuos aštuonerius metus mano sprendimas sakyti tiesą tik išgirdus tiesų klausimą sunkia našta slėgė sąžinę. Norėjau pasakyti, bet negalėjau, nes vos tik būčiau pasakiusi, jie būtų ėmę mane klausinėti ir nesiliovę tol, kol paaiškėtų pakaitinės motinystės sutarties turinys.

Ir nuo tos akimirkos būtų prasidėję pokalbiai – priekaištai, abipusiai kaltinimai, žodžiais neišreiškiama nuomonė, kad iš mano pusės buvo visiškai kvaila sutikti gimdyti, – tai man būtų buvę nepakeliama. O paskui dar būčiau turėjusi jiems aiškinti, kodėl pasilikau kūdikį. Net ir dabar, po tiek metų, man sunku ne tik kalbėti, bet vien galvoti, ką jis padarė, ypač – kaip tai padarė. Mačiau, koks tada buvo griežtas, atsiribojęs nuo visko, susitelkęs vien į tai, kad padarytų ką nusprendęs. Nenorėjau nei pati dar kartą to patirti, nei užkrauti tokios bausmės savo šeimai. Be to, puikiai pažįstu ir savo mamą, ir Kordę: išgirdusios šią istoriją jos tikrai nebūtų nuleidusios rankų. Būtų geriau žinojusios, ką reikia daryti, mėginusios pasikalbėti su Malu. Mėginusios mudu sutaikyti manydamos, kad viską galima pataisyti truputį surežisavus įvykius, ištarus kelis tinkamus žodžius, priminus jam, kiek daug vienas kitam reiškiame. Žinojau, kad tai bergždžia, nes visa buvau išmėginusi pati: organizavau visus tuos susitikimus, bandžiau su juo pasišnekėti, susmukau tiesiog jam prie kojų, – ir viskas veltui. Malas ir jo žmona nenorėjo Leo, jis daugiau nenorėjo su manimi turėti nieko bendra. Nenorėjau, kad mano pažintą griežtą ir abejingą Malą pažintų ir mama su Korde. Todėl nusprendžiau elgtis taip, kad visiems būtų geriausia. Lyg ir nemeluoti, bet nutylėti, – nors visą laiką supratau: kuo ilgiau delsiu atskleisti tiesą, tuo labiau juos skaudinu.

Mėgindama apsaugoti žmones, kuriems rūpiu labiausiai, juos skaudinu.

– O kaip jo tėvas? – klausia gydytojas konsultantas. – Ar jis kada nors patyrė kraujavimą?

– Maždaug prieš dešimt metų jam buvo peršviestos smegenys, – atsakau. – Bet gydytojai nieko bloga nerado.

Teta Mer greičiausiai žino atsakymą, nors aš nedrįstu pakelti į ją akių, – jei pažvelgčiau, įpainiočiau į šį reikalą ir ją. Be to, nenoriu, kad mano tėvai ir Kordė pasijustų dar labiau apgauti, o juk suprasdami tetą Mer seniai žinant tiesą tikrai pasijustų tokie.

– Jis sveikas, – sako teta Mer. – Pernai, kai jam ėmė skaudėti galvą ir trikti rega, jis dar kartą persišvietė, bet gydytojai nieko nerado.

Dar vienas vos girdimas mamos aiktelėjimas, plika akimi matomas tėtės ir Kordės krūptelėjimas. Negaliu žiūrėti į jų kančias. Niekada nenorėjau, kad kuris nors jų sužinotų tiesą štai taip.

Gydytojas konsultantas, kurio aš nepažįstu ir kurio tikriausiai daugiau akyse nematysiu, brangiai atrodančiu juodu plunksnakočiu kažką pasižymi segtuve. Jis įrašo naujai paaiškėjusius medicininius duomenis ir tikriausiai dar brūkšteli: „Artimieji sukrėsti, pusė iš jų net nežino, kas vaiko tėvas. Motina bus pripliurpusi nesąmonių.“

Šviesūs gydytojo plaukai truputį užkritę jam ant kaktos, atkreipiu dėmesį, koks jis jaunas. Niekada nemaniau, kad gydytojo, kurio rankose atsidūrusi mano sūnaus gyvybė, amžius man bus svarbus. Tiesa, jam ne septyniolika, bet jis ne ką vyresnis už mane. Ar nevertėtų jam dar šiek tiek pagyventi ir tik tada imtis diagnozuoti? Ar nevertėtų įgyti daugiau patirties, kad galėtų čia stovėti ir sakyti man, jog viskas krypsta į bloga?

Kaip tik tai jis, žinoma, dabar ir daro.

Prieš pradėdamas pokalbį jis pasivedėja mane toliau nuo Leo. Jei ketintų man pranešti, kad vaikas netrukus atsibus, sakytų prie jo, nes puikiai žino, kad ši žinia berniukui padėtų. Kaip nors įsismelktų ir padėtų suvokti, ką jis turi daryti. Bet gydytojas mane išsiveda iš palatos, vadinasi, tai, ką nori pasakyti, skirta tik suaugusiems.

Taip buvo ir tada, kai atvežiau Leo, iš nosies bėgant kraujui. Kraujavimą jie sustabdė, bet paskui nusivedė mane į ligonių artimiesiems skirtą kambarį, kad pasakytų turį skubiai atlikti magnetinio rezonanso tyrimą, mat paminėjau šeimoje buvus kraujo išsiliejimo atvejų, o Leo pasiskundė galvos skausmais ir sutrikusiu regėjimu. Paskui gydytojai pasakė, ką rodo skenograma, ir pridūrė turintys skubiai operuoti, nes viena iš smegenyse esančių aneurizmų galinti bet kurią akimirką trūkti. Kiekvieną kartą, kai jie man pranešdavo tokius dalykus, turėdavau būti toliau nuo Leo, – mat gydytojai manė, kad šios informacijos vaikas neturėtų girdėti.

Dabar visiškai nepažįstamas gydytojas konsultantas sako norįs pasikalbėti su manimi – su mumis – šiame kambaryje, ir aš suprantu, kad jis nepraneš tokių naujienų, kokias norėčiau išgirsti. Kokių man būtinai reikia.

Vis dar nuleidęs galvą gydytojas pakelia akis nuo segtuvo ir pažvelgia į mane, stovinčią kitame kambario gale. Jo akys mąslios, tamsiai mėlynos, atrodo, jose gyvena brandi siela. Jis jaunas, bet jau daug patyręs. Galbūt kasdien susiduriant su žmogaus gyvybe, kybančia ant plauko, patirties įgyjama greičiau? Gal bręstama viduje, ir tik labai atidžiai žvelgiantys gali tai pamatyti?

– Ponia Kumalisi, – sako jis atsitiesdamas, žvelgdamas man tiesiai į akis.

– Taip... – atsiliepiame visos trys: mama, Kordė ir aš.

– Daktare Kumalisi, – pasitaiso gydytojas, reikšmingai nužvelgdamas mamą ir Kordę, tarsi nebyliai jų klausdamas: „Dėl Dievo, kodėl turėčiau kalbėtis dar ir su jumis abiem?“

– Pone gydytojau... – atsakau, tolimoje sąmonės kertelėje jam pritardama – galų gale, kieno sūnus guli ligoninėje?

– Jau keturias savaites stebime jūsų sūnaus sveikatos būklę.

– Taip.

– Bet didelio pagerėjimo nematyti.

– „Didelio“ reiškia, kad jo būklė nė trupučio negerėja, tiesa? – klausiu.

Pajuntu mamą, tėtį ir tetą Mer įsitempiant: gal jis ir jaunas, bet vis dėlto gydytojas, ir jie nepritaria, kad kalbu su juo, tarsi viską išmanyčiau geriau.

Gydytojo akyse šmėsteli pagarbos kibirkštėlė. Manau, daugelis tėvų kabintųsi už kiekvieno jo žodžio, tikėtųsi, kad jis pasakys, ką jie nori išgirsti, nors tikriausiai visą laiką nujaustų greičiausiai to neišgirsiantys. Aš irgi neprarandu vilties. Bet taip pat esu mačiusi ne vieną nepavykusį jų bandymą atgaivinti Leo, mačiau, kokie buvo gydytojų veidai, ir žinau, kad jis nesveiksta.

– Atrodo, kad dabartinis gydymas ne toks veiksmingas, kaip tikėjomės. Nenumatėme, kad jis taip ilgai liks komos būklės. Mūsų bandymai jį pažadinti nesėkmingi.

Suprantu, jis kartoja tai visiems mano artimiesiems, kad šie suprastų, jog gydytojai ne šiaip sau „laukia ir tikisi“, bet stengiasi.

– Daktare...

– Pone gydytojau...

Mudu žvelgiame vienas kitam į akis, tarp mūsų randasi artimumas ir ypatingas supratimas.

– Tiesą sakant, Leo būklė prastėja.

Mama ir Kordė tyliai pravirksta. Keitas ištiesia savo didelę ranką ir suspaudžia delne manąją norėdamas apginti. Tėtis nueina į kambario kampą. Vienintelė teta Mer reaguoja kaip aš: sustingsta tarsi akmuo.

– Jo būklė negerėja ir net nėra stabili, – vėl prabyla gydytojas konsultantas. – Gerai nežinome, kiek tai truks, bet kol kas išvada gali būti tik viena.

Aš lėtai atsistoju. Man visko per daug: ašarų, tylos, vyro pastangų mane paguosti. Visa tai mane dusina. Garma gerkle žemyn, slenka į plaučius, į kiekvieną mano kūno kraujagyslę.

Kartą Leo akmeniu tvojo sliekui, nes norėjo pamatyti, kas bus. O tada pasišaukė mane į sodą parodyti sutraiškyto gyvio. Kai paaiškinau jam, kad sliekas nebegyvas ir kad tai reiškia, jog jis niekada daugiau neatsibus ir nejudės, Leo pažvelgė į mane apimtas siaubo.

– Atsiprašau, mama, – vos tramdydamas ašaras pasakė jis. – Man labai jo gaila. Prašau neleisti jam amžinai būti mirusiam. Prašau neleisti jam amžinai miegoti.

Kaip įmanydama norėjau jį paguosti, todėl surengėme slieko laidotuves: įdėjome į karstą – degtukų dėžutę – ir užkasėme sodo gale. Po dvejų metų Leo tebelankydavo kapelį ir vis kartodavo sliekui, kad gailisi.

Aš tik noriu, kad Leo pasveiktų. Tai tiek nedaug. Juk norėti, kad pasveiktų tylus, mielas, gražus berniukas, niekada nieko nenuskriaudęs, tikrai ne per daug.

Pasaulyje yra milijonai ne tokių gerų žmonių. Daugybė tūkstančių išties bjaurių. Ir šimtai tikrų tikriausių pabaisų. Ir jie sveiki. Visi jie sveiki. O šis berniukas, mano berniukas, mano Leo, toks nebus. Štai ką tas žmogus nori man pasakyti. Tas, kuris yra mielas, geras ir gražus, nepasveiks.

Keitas atsistoja, suprantu, kad ketina eiti drauge.

– Noriu pabūti viena su Leo, – sulaikau jį.

Jis linkteli ir vėl atsisėda.

Gydytojas konsultantas vėl įbeda akis į segtuvą.

– Juk jūs klystate, – eidama prie durų sakau jam. – Žinoma, nieko tokio nenutiks. Tik ne mano berniukui.

38

Prasivėrus durims į Leo palatą, sukaupiu drąsą, kad paprašyčiau joje esančiųjų išeiti. Noriu likti viena su sūnumi, pasikalbėti su juo, pasėdėti prie jo – kaip visus tuos metus mudviem gyvenant dviese.

Užuodžiu ką tik skintų lelijų ir žaliojo Palmolive muilo kvapą ir suprantu, kad tai teta Mer. Bent kiek apsiraminu, nes, kaip ir kiti šeimos nariai, negaliu ant jos širsti. Vienintelė Viktorija kartais ant jos pyksta ir jai priekaištauja, bet ji pati turi tebekraujuojančią žaizdą ir nenori, kad teta Mer kada nors tai pamirštų. Tiesą sakant, Viktorija nori, kad teta Mer kuo dažniau išgyventų tą pragarą, kurį kadaise ją su Malu privertė pereiti. Ko gero, turi tam teisę. Kad ir kaip stengiamės Viktorijai padėti, ji tebesilaiko įsikibusi savo žaizdos ir mano, kad jos skausmą gali numaldyti tik teta Mer, jei kiekvieną jai skirto gyvenimo akimirką jausis kalta. Niekas negali įtikinti Viktorijos pakeisti nuomonę.

Išskyrus ją, mes visi, taip pat Malas, tetai Mer visuomet nuolaidžiavome, niekada nesielgėme su ja taip šiurkščiai, kaip kartais elgiamės vienas su kitu, mums niekada nešovė į galvą būti su ja šaltiems ar pasakyti ką nemalonaus. Ir dabar pirmą kartą klausiu savęs, ar ji tam neprieštarauja. Mes nuolat patys to nesuvokdami elgėmės su teta Mer taip, tarsi ji būtų labai trapi ir galėtų palūžti nuo vienintelio netinkamo žodžio. Argi mūsų elgesys nepanašus į Viktorijos? Nenorėjome jos užgauti, bet toks mūsų požiūris turėjo jai nuolat priminti ligą, ji turėjo jaustis išskiriama iš kitų. Iki šiol man niekada nebuvo šovusi mintis, kad tai jai galėjo nepatikti.

– Visi labai nusiminę, – eidama artyn sako ji ir sustoja man už nugaros.

– Dėl to, ką pasakė gydytojas, ar dėl to, ką sužinojo apie Leo?

– Dėl visko, – atsako man teta Mer. – Tavo mama ir Kordė nesiliauja verkusios. Tavo tėvas mėgina jas paguosti, Keitas išėjo pasivaikščioti. O aš atėjau čia.

– Tiesą pasakius, norėčiau likti viena, teta Mer, – ištariu neatitraukdama žvilgsnio nuo Leo.

Atidžiai tyrinėju jo veidą, puikiai matau, kas per pastarąjį mėnesį pasikeitė, o kas liko taip pat. Jam truputį ataugo plaukai, ant viršugalvio matyti švelnūs šereliai, nes jau dvi savaites gydytojai jo neoperavo. Jo nosis atrodo truputį platesnė, panašesnė į mano. Burna nepasikeitė, kaip ir akių vokus vagojančios raukšlelės. Bet tamsūs ratai po akimis ryškesni.

Gydytojas, žinoma, klysta. Leo tik miega. Pakanka į jį pažvelgti: užsimerkęs tik todėl, kad miega. Kaip ir kiekvieną naktį nuo pat gimimo jis viso labo miega. Ilsisi. Išnaudoja laiką. Sveiksta. Jis grįš.

– Žinoma, tu nori būti viena, – ištaria ji. – Aš tik norėjau... Turi jam pranešti.

Man nereikia klausti, ką ji turi omenyje. Nors niekada aiškiai ir atvirai nesame apie tai šnekėjusios, nors visada stengėmės apeiti tą temą ir abi žinojome, kad visa mano teikiama informacija, visos mano išvados po lankymosi pas Leo ir mano duodamos nuotraukos – visa tai jos perpasakojama arba parodoma Malui, niekada nesame viena kitai užsiminusios, kad jis yra Leo tėvas. Labiausiai prie tos temos buvome priartėjusios tą kartą, kai paprašiau jos nebeduoti man pinigų ir brangių dovanų, skirtų Leo. Žinojau, kad teta Mer, kaip ir mano tėvai, yra neturtinga, ir tie kone du šimtai svarų, kuriuos ji stengėsi man įbrukti, be abejo, buvo nuo Malo, todėl nenorėjau jų imti. Gal pinigai ir būtų man pravertę, bet vis tiek nenorėjau. Turėjome toliau grumtis su gyvenimo kasdienybe, nes jau anksčiau buvau Malui sakiusi – jei jis nori duoti sūnui pinigų, galėtų atidaryti sąskaitą jo vardu, kad sulaukęs aštuoniolikos Leo juos pasiimtų. Nenorėjau imti iš jo grynųjų, – taip elgdamasi būčiau tarsi patvirtinusi, kad atleidžiu jam už tai, ką padarė. Nenorėjau tų pinigų, net perduodamų per jo motiną. Taigi tą kartą buvome labiausiai priartėjusios prie uždraustos temos. Užteko ir to, kad ji žino, o šnekėtis apie tai reikštų toliau apgaudinėti mamą, tėtį ir Kordę. Niekada atvirai apie tai nekalbėdamos mudvi su teta Mer tarsi ir nemeluojame, bent jau formaliai, savo artimiesiems.

– Kad nėra ko pranešti, – atsakau. – Leo pasveiks.

Mano ištartų žodžių tuštuma nuaidi aplink, aiškiai ir garsiai nuskamba ausyse. Teta Mer uždeda ranką man ant peties, visai taip pat, kaip tėtis prieš kelias minutes uždėjo mamai. Jos perduodama mano kūnu ima plūsti tyla ir ramybė. Susitaikymas. Rimtis. Tetos Mer siela visuomet buvo siautulinga; kiek prisimenu, ji nuolat kovojo su savo dvilype asmenybe, bet nė nenumaniau, kad pačiame jos esybės branduolyje viešpatauja tokia... tokia giedruma. Niekada nepagalvojau, kad ji galėtų būti tarsi jūra, padėtų man jaustis pakylėtai ir ramiai, – kaip tik taip jausdavausi sėdėdama pajūryje ir žiūrėdama į bangas.

– Jis norėtų tai žinoti, – vėl prabyla ji. – Jis turi sužinoti.

– Malui jau visą amžinybę nieko iš manęs nereikia, – atsakau.

– Netiesa, – prieštarauja ji. – Judu buvote tokie artimi. Niekada nepažinojau kitų tokių artimų žmonių. Paklausk savo tėvų arba Kordelijos, jie pasakys tą patį.

– Buvome artimi. Aštuonerius metus jis su manimi nenorėjo turėti nieko bendra, kodėl dabar turėčiau jam rūpėti?

– Žinoma, kad norėjo, tik... negalėjo.

– Taip, žinau, negalėjo, nes pagimdžiau jo vaiką. Tai kodėl dabar jam visa tai turėtų rūpėti?

Kelias akimirkas teta Mer neprataria nė žodžio, jaučiu ją dėl kažko grumiantis su savimi. Svarstant, ar pasakyti, ar nutylėti.

– Aną savaitę mačiau Stefani, – prabyla.

Kiekvienas mano kūno nervas protestuodamas įsitempia. Jos vardas... Lyg drykstelėjimas per mokyklinę lentą ilgu aštriu nagu, lyg dūris iki raudonumo įkaitintais peilio ašmenimis į nugarą. Kiekvieną kartą – kiekvieną! – vos išgirstu jos vardą, sureaguoja visi mano nervai, raumenys įsitempia, imu griežti dantimis.

Ta moteris mane apiplėšė. Atėmė iš manęs nėštumą. Neleido pasidžiaugti nėštumo pradžia. Neleido liesti savo kūdikio, stebėti, kaip jis auga, ir žinoti, kad verta ištverti ir bet kuriuo metu galintį užeiti pykinimą, ir kulkšnių tinimą, ir nuovargį, ir baimę persileisti, nes galų gale turėsiu kūdikį. Aš taip stengiausi nesusisaistyti, neįsitraukti, negalvoti apie jį kaip apie savo vaiką (juk turėjau jį atiduoti „tikriesiems“ tėvams), kad praradau visus tuos mėnesius. Bet ir vėliau nežymi mano asmenybės dalis liko atsiribojusi nuo kūdikio ir vis tikėjosi, kad Malas ir ji dar gali apsigalvoti. Ji visa tai iš manęs atėmė. Žinau, kad tai ji pakeitė nuomonę pati ir privertė jį. Malui neteko visko tvarkyti kartu su ja, bet planas buvo jos. Ir man nereikėjo to išgirsti iš aiškiaregio lūpų.

Be to, ji tai padarė nenorėdama, kad būčiau šalia. Kad ir kaip stengiausi, ji, per pirmąjį mudviejų susitikimą nusprendusi manęs atsikratyti, nepakeitė savo sprendimo. Puikiai prisimenu tą akimirką, nes ir dabar ji stovi man prieš akis: pasakiau Stefani norinti, kad pamėgintume susidraugauti, o ji, užuot man atsakiusi, pažvelgė į Malą. Sutrikau, mane nukrėtė šiurpas – kaip ir tą dieną, kai ji paprašė manęs pagimdyti jiems kūdikį, – bet palaikiau savo jausmus paranoja ir numojau ranka. Tariau sau esanti kvaiša. Ir nepadariau to, ką reikėjo daryti – saugotis jos. Norėjo visiškai užpildyti Malo gyvenimą vien savimi, jai nepatiko, kad aš jam esu toks svarbus žmogus. Simpatiją man pajuto vienintelį kartą – kai sutikau padaryti tai, ko ji nori, bet – metams bėgant tai supratau – tik todėl, kad tam tikrą mano asmenybės dalį ji perprato geriau už Malą. Suvokė, kad kūdikiui gimus negalėsiu ilgai čia pasilikti, kad pagimdžiusi dingsiu ilgam, o dėl kūdikio tikriausiai niekada daugiau nebendrausiu su jais taip artimai kaip anksčiau. Prašydama manęs pagimdyti jiems kūdikį ji suprato radusi tobulą būdą susikurti sau tobulą gyvenimą – su Malu ir kūdikiu, bet be manęs. Nežinau, kodėl apsigalvojo dėl kūdikio, bet galų gale vis tiek pasiekė, ko norėjo: Malas liovėsi su manimi bendravęs.

Ironiška, kad jos antipatija man buvo tokia pat didelė, kaip mano simpatija jai. Nieko negalėjau padaryti. Ne tik todėl, kad Malas buvo su ja laimingas, kaip Kordė laiminga su Džeku, bet ir dėl to, kad žinojau, jog tomis maskuotėmis ir kaukėmis dangstosi geras žmogus. Žmogus, turintis gerą širdį ir neramią, bet gražią sielą. Suprantama, dabar taip nebemanau. Dabar, kai ji atėmė iš manęs laukimosi džiaugsmą ir artimiausią draugą, kai vos nepasmerkė abortui ir pasiekė, kad taip ilgai tylėčiau, taigi meluočiau savo šeimai, nejaučiu jai jokios simpatijos.

Kartais net manau jos nekenčianti.

Ir išties negaliu apie ją nei kalbėti, nei klausytis apie ją pasakojant.

Teta Mer pirštais stipriai suspaudžia man petį, nykščiu brauko jo viršų stengdamasi, kad man išgirdus tą vardą įsitempę raumenys atsipalaiduotų.

– Ji... ji man viską papasakojo. Apie tai, ką sutikai dėl jų padaryti. Ir ką jie padarė tau.

Visko tetai Mer ji nepapasakojo. Negi būtų galėjusi? Ji tetai Mer nepapasakojo, kad maldavau Malo, buvau visiškai praradusi savigarbą ir tokia išsigandusi, kad maldavau jį nedaryti to, ką jis darė. Ji tetai Mer nepapasakojo, kad vos nepasidariau aborto. Ne, aš neapsigalvojau dėl nėštumo nutraukimo pajutusi judant kūdikį. Aš tikrai atvykau į kliniką, pasirengiau operacijai, jau buvau pasiruošusi gauti nejautros injekciją ir tik tada paprašiau nieko nebedaryti. Ji tetai Mer nepapasakojo, jog kartais – mėnesių mėnesius po Leo gimimo – jausdavausi truputį nuo jo atsiribojusi, nes buvau puikiai prasiplovusi sau smegenis tikindama save, kad jis jų sūnus. Ji nepasakė tetai Mer, jog kartais vidury nakties nusiveždavau vežimėliu miegantį Leo į pajūrio bulvarą ir atsisėdusi verkdavau, kad susigadinau sau gyvenimą vien mėgindama padaryti gera mylimam žmogui, baimindavausi vienatvės, o Malo ilgėdavausi taip stipriai, kad jausdavau fizinį skausmą. Ji tetai Mer nepapasakojo apie prarają, atsivėrusią mano sieloje, kai supratau – jei mano mylimas žmogus galėjo pasielgti taip, kaip pasielgė Malas, vadinasi, meilė jam nėra pati didžiausia vertybė. Tai suvokusi ilgam praradau tikėjimą meile. Net vėl susitaikiusi su Keitu vis laukiau, kada jis pareikš manęs nemylįs.

Jei ji nepapasakojo tetai Mer bent vieno iš šių dalykų, galima sakyti, nepapasakojo jai nieko.

– Ji nekenčia savęs už tai, ką padarė, – sako teta Mer. – Kai parodžiau jai Leo nuotraukas, ji apsiverkė.

Man nepatinka vien galvoti apie tai, kad teta Mer rodė jai mano berniuką. Tas nuotraukas daviau tetai Mer todėl, kad ją su Leo kai kas sieja. Tai asmeniškos mūsų šeimos nuotraukos, jų nederėtų rodyti pašaliniams. O ji ir yra pašalinė.

– Tiesą sakant, teta Mer, tie du žmonės man mažiausiai rūpi, – atsakau norėdama būti taktiška. Turiu omenyje, man sunku kalbėti apie juos negalint atskleisti, kaip iš tikro jaučiuosi, nes jie yra tetos Mer sūnus ir marti.

Girdžiu ją sunkiai atsidūstant, jaučiu, kad yra nusiminusi. Suprantama, ji daro tai, kas, jos nuomone, geriausia sūnui. Ir aš daryčiau dėl Leo.

– Jei nori, gali pranešti Malui, – tariu tikėdamasi ją nuraminti.

– Negaliu, mieloji, – papurto galvą ji. – Jis turi išgirsti tai iš tavęs. Be to, tau reikia matyti, kaip jis reaguos.

– Kodėl?

– Jam sakydama turi matyti, kaip labai jis tebemyli ir tave, ir tą berniuką. – Ji nutyla. – Be to, ir Malvolijui reikia matyti, kaip į tai reaguosi tu.

Jam reikia operacijos!

Mama sako, kad su jo nosimi tai neturi nieko bendra, kad liga jo smegenyse. Kaip šaunu! Ir jam reikės laikinai užmigti. O dabar, nors jau labai vėlu, jam nereikia eiti miegoti. Tai tikrai pati geriausia jo gyvenimo diena.

– Ar pabudęs galėsiu gauti ledų ir želė? – klausia jis mamos.

– Žinoma, – atsako ji.

Tai geriau už tas kvailas ton-zyles. Jam operuos smegenis! Tuoj turi ateiti slaugė, nuskusti jį plikai ir visa kita. Tėtis anksčiau išeis iš darbo, kad galėtų pasimatyti su Leo prieš jam užmiegant.

– Liksiu čia ir visą laiką būsiu su tavimi, – taria mama.

Ji nepradeda verkti, tad jis žino, kad operacija nerimta. Mama verkia tik tuomet, kai reikalas rimtas. Arba kai ant jo supyksta. Jis niekada to nesupranta. Ir kodėl jį bardama mama ašaroja? Bet dabar ji neverkia, todėl jis nesibaimina.

Leo, septynerių metų ir penkių mėnesių

39

Vienuoliktu numeriu pažymėto namo Peblstrite durys neprasiveria jau geras dvi valandas.

Žinau tai, nes jas stebiu. Ponas ir ponia Veikenai namuose, bet jie nė nenumano, kad sėdžiu automobilyje ir juos seku. Laukiu tinkamos akimirkos pereiti į kitą gatvės pusę ir su juo susitikti.

Paskutinį kartą su Malu šnekėjausi maždaug prieš penkerius metus. Taip, prieš penkerius metus, pusmetį po Kordės vestuvių. Traukiniu atvykau į Londoną ir prasibroviau į jo kabinetą pasakiusi, kad esu Kordelija. Mintis, kad pamatęs mane žengiant į kabinetą jis nušvis, trumpai paglostė man širdį, bet iš tiesų jis, kad ir ką jausdamas, visa tuoj pat pridengė abejingumo kauke. Matyt, baiminosi, kad vėl palūšiu arba imsiu ko nors maldauti.

„Kaip tik svarsčiau, ko Kordei prireikė, kad atėjo pasimatyti su manimi, – stodamasis tarė jis. – Sėskis.“

Jam už nugaros, ant neaukštos dokumentų spintos ir ant didelio žaliuzėmis užleisto lango palangės stovėjo daug nuotraukų: spindulingai besišypsanti jo žmona per jųdviejų vestuves, vestuvinė Viktorijos ir jos vyro nuotrauka; vestuvinė Kordės ir Džeko nuotrauka; teta Mer, mama, tėtis ir Kordė mano tėvų namuose šalia gausiai išpuoštos Kalėdų eglės. Bet tarp jų nebuvo nei jo, nei mano, nei, suprantama, Leo nuotraukų.

„Liaukis brukęs man pinigus“, – švelniai pasakiau sėsdamasi į aukštoką krėslą kitoje jo rašomojo stalo pusėje. Atvažiavau su juo pasimatyti, nes praėjus savaitei po Kordės vestuvių į mano banko sąskaitą kiekvieną mėnesį ėmė įplaukti tam tikra suma. Jei pinigus išsiųsdavau atgal, jie – drauge su nauja įmoka – vėl pasirodydavo mano gaunamose banko ataskaitose. Norėjau susitikti su juo ir paprašyti, kad liautųsi; norėjau, kad pažvelgtų man į akis ir suprastų mane kalbant rimtai.

„Tie pinigai skirti...“ – jis nutilo negalėdamas ištarti berniuko vardo. Užuot ką nors pridūręs įsistebeilijo į pieštukinę, stovinčią ant toliausio rašomojo stalo kampo.

„Jei nori prisidėti prie Leo išlaikymo, atidaryk jo vardu sąskaitą, ir jis galės ja naudotis sulaukęs aštuoniolikos, nupirk premijinių obligacijų, kur nors jas paslėpk ir atsiųsk jam žemėlapį, kaip rasti užkastą lobį, arba sugalvok dar ką nors, tik liaukis brukęs tuos pinigus man.“

„Galėtum pati tuos pinigus atidėti“, – tarė Malas savo plunksnakočiui.

Mano žvilgsnis vėl nukrypo į nuotraukas, stovinčias jam už nugaros, ir aš pagalvojau, kad jis labai jau paprastai išstūmė mane iš savo gyvenimo. Numaniau, kad anksčiau čia stovėjo ir mano nuotrauka, buvau čia kartu su visais savo šeimos nariais, o dabar esu pašalinta. Ištrinta ir lengvai pamiršta.

Įsiviešpatavusi tyla privertė jį pakelti akis ir įsitikinti, ar aš vis dar čia.

„Prašau liautis brukti man pinigus, – taip pat švelniai pakartojau. – Nenoriu turėti su tavimi jokių finansinių ryšių, nenoriu, kad ir Leo jų turėtų, kol suaugs tiek, kad pats galės tai nuspręsti. – Ir dar švelnesniu tonu priduriu: – Pats sakei taip norįs, tad prašyčiau nemegzti tarp mūsų jokių ryšių.“

„Gerai“, – sutiko jis.

„Ačiū.“

Mudviejų žvilgsniai susitiko, žiūrėjome vienas į kitą ilgiau nei būtina. Mano sąmonėje staiga iškilo daugybė mudviejų vaikystės prisiminimų. Daugelyje jų mudu juokėmės. Susiėmę už pilvų kvatojomės prisilaikydami vienas kito. Štai ką praradome: ne tik vienas kitą, bet ir juoką. Niekada su jokiu kitu žmogumi nesijuokiau taip, kaip juokdavausi su Malu. Kartais Leo prajuokindavo mane krėsdamas visokias nesąmones, kartais aš prajuokindavau jį, bet dar nebuvome pasiekę tos ribos, kad vien pažvelgę vienas į kitą būtume galėję vėl prisiminti seną juoką ir po kelių akimirkų imti nesuvaldomai kikenti.

Nejučia šyptelėjau prisiminusi, kaip mama mus nuolat bardavo, kad juokiamės per garsiai, per ilgai ir per vėlai, kad neleidžiame kitiems miegoti. Tada į mūsų kambarius, – mat dažnai šnekėdavomės ir juokdavomės per mus skiriančią sieną, – būdavo, įžengia tėtis ir liepia eiti miegoti, „o jei ne“... Ėmus pjauti juokui, įtempdavau kūno raumenis, o jam imdavo tirtėti pečiai. Tik staiga man prieš akis iškilo jo, sakančio, kad daugiau nenori manęs matyti, veidas, šis prisiminimas smogė man tiesiai į krūtinę taip, kad užgniaužė kvapą. Nusukau žvilgsnį į šalį.

Vengdama dar kartą pažvelgti tiesiai į jį, atsistojau.

„Ačiū, kad supratai“, – pasakiau santūriai ir tyliai.

„Gal... Gal turi jo nuotraukų? – Malo klausimas pasivijo mane prie kabineto durų. – Ne dovanoti ar panašiai, tik pasižiūrėti.“

Dievas mato, tuo metu vos nulaikydavau rankinėje savo piniginę – taip dažnai rodydavau žmonėms Leo nuotraukas, o jam rodyti nenorėjau. Papurčiau galvą ir išėjau nepaaiškinusi, kad nepykstu ant jo, kad nebaudžiu, o, tiesą sakant, noriu apsaugoti. Jam tikrai nereikia matyti, kaip labai Leo pasikeitė per tą pusmetį nuo Kordės vestuvių (tada jis paskutinį kartą jį matė), ir dėl to kankintis. Jis nusprendė daugiau su Leo nesimatyti, tad, kad ir kaip būtų sunku, turi to sprendimo laikytis.

„Na gerai, lipk iš mašinos, Nova“, – sakau sau dabar.

„Ne“, – mintyse nuskamba plonas prieštaraujantis balselis. – Nenoriu. Noriu namo.“

Esu čia, nes teta Mer teisi. Pasakiusi, ką norėjo, ir pareiškusi, kad ketina iškloti jiems viską, kad jie suprastų, kodėl taip ilgai slėpiau tiesą, ji grįžo pas kitus namiškius, o aš išlindau iš savo kiauto, kad į viską pažvelgčiau tarsi iš šalies. Ir nusprendžiau nesanti kuo nors jam nusikaltusi.

Palikdamas mane jis pasakė – aiškų aiškiausiai – daugiau nenorįs su manimi turėti nieko bendra. Ir, kad ir kas atsitiktų man ar kūdikiui, kurio laukiausi, jis čia niekuo dėtas. Esą, dabar jam nieko nereikia žinoti, nes jis ir nenorėjęs. Taškas.

Bet paskui prisiverčiau dar kartą, naujai įvertinti padėtį: Leo Malui rūpėjo. Tai, kad jis norėjo duoti jam pinigų, irgi kai ką reiškė. Be to, ketindama užregistruoti gimusį Leo, nusiunčiau Malui žinutę, kuriame registracijos biure ir kada būsiu. Nė kiek nenustebau jam atvykus. Mudu nesišnekėjome, net nepasisveikinome, tik sėdėjome šalia, sutvarkėme formalumus, oficialiai pripažinome esantys vaiko tėvai, o paskui net neatsisveikinę išsiskyrėme. Visą laiką, kol ten buvome, mačiau, kad jo žvilgsnis krypsta į Leo, suvystytą ir gulintį vežimėlyje. Atkreipiau dėmesį, kaip nervingai virptelėjo Malo pirštai, lyg būtų norėjęs švelniai perbraukti per savo sūnaus veidą vagojančias raukšleles. Be to, Malas nepastebėjo, kad aš matau jį įlipant į savo automobilį, nuleidžiant saulės skydelį ir pažvelgiant į veidrodėlį, kad įsižiūrėtų į savo veido bruožus ir nustatytų, kuo šie panašūs ir kuo skiriasi nuo kūdikio, kuriam jis ką tik suteikė savo pavardę, bruožų.

Žinau, kad po to jis sustingo kaip akmuo. Kad sėdėjo automobilyje ir tuščiomis akimis žvelgė tiesiai prieš save tikriausiai svarstydamas, ar kadaise teisingai nusprendė. Malas su savo žmona buvo sudaręs savotišką sutartį, pagal ją jųdviejų gyvenime neturėjo likti nei manęs, nei jo sūnaus, bet tai nereiškė, kad jis nenori ničnieko girdėti apie Leo.

Teta Mer buvo teisi: turiu jam pasakyti. Dabar jis tikriausiai norės pamatyti Leo. Dabar nebesvarbu nei ką aš jaučiau, nei kas būtų teisinga. Šiandien prie Leo palikau mamą, Kordę, tetą Mer ir tėtį, turinčius budėti paeiliui.

Pastarąsias dvi dienas jie visi elgiasi su manimi santūriai, lyg nesusigaudydami, kaip dabar, viską žinodami, turėtų jaustis. Net Kordė, šiaip linkusi apipilti mane klausimais, laiko liežuvį už dantų. Jie nori žinoti, ar tikrai būčiau atidavusi savo kūdikį, – jų kūdikį. Mat Leo toli gražu ne vien mano, jis priklauso visai mūsų šeimai. Jis tebebūtų likęs mūsų šeimos nariu, tik negyvenęs kartu su mumis. Numojusi ranka į visus nebylius klausimus ir žvilgsnius, nuo kurių dilgčioja oda, išvažiavau į Londoną. Pusvalandį pralaukusi degalinėje, – per tą laiką man teko įtikinti save negrįžti namo, – vėlyvą popietę pasiekiau savo kelionės tikslą.

Nuo to laiko čia ir sėdžiu. Pirmiausia grįžta jo žmona, tiksliau, parlekia namo anksčiau, nei tikėjausi, mat brangių moteriškų drabužių parduotuvėlėje jau nebedirba. Ji, galima sakyti, tekina įlekia pro duris – pasišokinėdama, besiplaikstančiais plaukais. Po dešimties minučių pasirodo jis. Pamačiusi Malą staiga netenku žado. Nebuvau jo sutikusi trejus metus. Nuo tos dienos, kai su Leo atvykome aplankyti mamos ir tėtės: tada pamačiau jį lipant iš automobilio ir ketinant eiti į tetos Mer namą, todėl turėjau grįžti atgal. Nenorėjau rizikuoti, nes mama su tėčiu galėjo paskambinti tetai Mer ir atsitempti juos abu pas mus. Pakeliui į namus Leo vis nesiliovė klausinėjęs, kas atsitiko, tad turėjau jam pasakyti, kad, rodos, būsiu palikusi įjungtą orkaitę. Vos tik mums grįžus, jis tuoj pat paskambino mano tėvams ir labai dalykiškai išdėstė, ką padariau, leisdamas jiems suprasti, kad „mama visai išprotėjo“.

Pamatau jį įeinant į namą, ir man dar ilgai daužosi širdis.

Sėdžiu čia jau kelias valandas kaupdama drąsą. Telefonu pasakyti negaliu. Niekam nepriklausantis, nuo kūno atsietas balsas negalėtų perduoti to, ką sakė gydytojas.

Stebiu namą. Ir laukiu.

Čia geras rajonas, – tikras stebuklas, kad apie mane ir mano automobilį niekas nepranešė policijai. O gal pranešė, ir dabar, man tebesėdint, policijos pareigūnai nenuleidžia akių, laukia, kol žengsiu pirmą žingsnį, numesiu šiukšlę ant nepriekaištingai švaraus jų šaligatvio, o tada sučiups ir uždarys ilgam.

Man visuomet daro įspūdį, kad jiedu gali sau leisti gyventi tokioje puikioje gatvėje. Tai jo žmonos nuopelnas. Tai ji pusę metų kasdien mynė gatves, o kartais sėdėdavo prie nekilnojamojo turto agentūrų durų ir laukdavo, kol šios pradės darbą, kad pirmoji sužinotų apie naujai parduodamus namus. Tais laikais internetas dar nebuvo taip plačiai paplitęs, todėl taip daryti būtinai reikėjo. Ji taip norėjo gyventi šiame rajone, kad tai pasiekė. Ji visada viskam pasiryžusi, kad gautų, ko nori.

O dabar aš sėdžiu savo ryškiai raudoname Nissan Micra stipriai spausdama rusva oda aptrauktą vairą ir spoksodama į tą namą. Laukdama, kol aprims nervai.

Lauko durys atsiveria ir pro duris išeina Malo žmona, plaukus susirišusi į arklio uodegą, apsivilkusi stilingą juodą šiltą treningą su baltomis juostelėmis, apsiavusi sidabro spalvos sportbačius. Pasispaudusi po pažastimi nešasi mėlyną jogos kilimėlį.

Matau, kaip vienu mygtuko spustelėjimu atsirakina savo žvilgančio sidabro spalvos automobilio dureles; jai įlipant pasislenku žemyn ant savo sėdynės, nes dabar jos veidas atsiduria tokiame pačiame aukštyje kaip ir mano. Jei dabar pažvelgtų į kitą gatvės pusę, iš karto pamatytų mano mašiną. Ji mane pamatytų. Jei taip nutiktų, nujaučiu, viena mūsų pavirstų akmeniu.

Paskutinį kartą matėme viena kitą metro, Viktorijos trasoje tarp Pimliko ir Oksfordo aikštės. Buvau septintą mėnesį nėščia, gerokai išplitusi, važiavau į miesto centrą susitikti su savo finansų patarėju. Kelias akimirkas mudvi žvelgėme viena į kitą tarsi dvi kažkuo susijusios nepažįstamosios, per prievartą sugrūstos į vieną skardinę. Staiga pagalvojau, kad lygiai taip pat jaustųsi silkė, sumesta kartu su kita silke, kurios nemėgsta, – koks siaubas žinoti, kad artimiausioje ateityje prieš savo norą būsite drauge. Tik būdama silke su nemėgstama kompanione turėčiau kartu praleisti visą likusį gyvenimą. Ji pirma nusuko akis, o aš, rinkdamasi daiktus ir ruošdamasi išlipti ir palikti ją, kad važiuotų sau toliau, nutariau daugiau niekada nevalgyti silkės. Ir išvažiuoti iš miesto. Savo butą jau buvau beveik pardavusi, tad norėjau kuo greičiau nusipirkti nusižiūrėtą namą ir palikti Londoną. Negalėjau pakelti net minties, kad taip galėtų ir vėl nutikti. O ji mane aplenkė. Atsistojo, nuėjo prie durų ir pirma išlipo iš metro.

Ji įjungia variklį, o aš pagaliau paleidžiu vairą ir dar labiau susmunku sėdynėje, kad pravažiuodama ji manęs nepastebėtų.

Mano pirštai veikia savarankiškai, nepaisydami nei proto, nei noro grįžti namo jie atidaro mašinos dureles. Tada ima dirbti kojos: tarsi savaime išneša mane iš automobilio. Paskui vėl rankos: paspaudusios pultelio mygtuką užrakina mašinos dureles. Pagaliau kojos ima žingsniuoti per gatvę, link lauko durų. Rodos, girdžiu dieninių užuolaidų šiugždesį ir švelnų traukiamų žaliuzių caksėjimą – geras tuzinas žmonių tikriausiai netveria smalsumu ir, neturėdami ką veikti, žiūri į mane, einančią prie juodų laukujų durų.

Man priėjus, iniciatyvą vėl perima rankos. Siekia varpelio, susigniaužia į kumštį ketindamos belsti, paskui pakyla prie žalvarinio belstuko. Nedrįstu padaryti ko nors tokio, kad jis suprastų, jog čia aš.

Aš negaliu. Aš nepasiruošusi. Nes jei pasibelsiu, turėsiu pakartoti, ką sakė gydytojas. Turėsiu ištarti tuos žodžius, ir jie taps tikrove. Gali milijoną kartų – arba tik vieną! – pakartoti melą, klaidą, ir jie ima atrodyti kaip tiesa. Kaip neišvengiamybė. Vos tik tai pasakysiu, patvirtinsiu pasauliui, kad mažytė mano asmenybės dalis tuo tiki. Toji dalis, tarianti žodžius, bendraujanti su pasauliu, pareikš pripažįstanti tokią galimybę. Tada visa tai tarsi liga pasklis mano smegenyse, širdyje, sieloje. O jei negalėsiu kiekviena savo ląstele trokšti, kad jis pasveiktų, tai kaip jis pasveiks? Atvykdama čia aš pasiduodu. Nes neapmąsčiau, kuo tikiu ir ką žinau. Išduodu Leo. Išduodu save.

Man nereikėjo čia atvažiuoti.

Nereikėjo pasiduoti abejonėms, nereikėjo leisti, kad tai, ką mėgino pasakyti gydytojas, paplistų manyje tarsi užkratas. Nereikėjo čia atvažiuoti.

Mano kūnas jau gręžiasi ketindamas grįžti namo, į tą nežinomybę, kurioje mes gyvename.

– Laba diena. – Jo balsas nuvilnija per mane kaip bangelės vandens paviršiumi. Sustoju ant tako.

Negaliu nei atsigręžti, nei eiti toliau.

– Kuo galiu būti jums naudingas? – klausia jis.

Malas ir Leo, prisiminimai apie jųdviejų ryšį vyniojasi man prieš akis kaip kaspinas iš ritės: Malas, prispaudęs lūpas prie išsipūtusio mano pilvo, registracijos biure į mažylį krypstantis Malo žvilgsnis, Malas, per Kordės vestuves spoksantis į jį iš kito salės krašto; Leo, rodantis man Malo vaikystės nuotrauką ir klausiantis, kodėl Malas atrodo kaip jis; dėdė Viktoras, laikantis Leo už rankos ir išsivedantis jį, nes „Aš pasiruošęs eiti, mama.“

Štai kodėl turėjau čia atvažiuoti. Dėl jo. Dėl Leo.

– Tai tu, Nova? – vėl klausia Malas.

Gal aš ir įsikalbėjau, kad visa tai dėl Malo, dėl to, kad taip reikia, bet tai ne tikroji svarbiausia priežastis, kodėl čia atvažiavau. Atvažiavau dėl Leo. Nes jis turi du tėčius. Vienas šnipas ir givena musų namose. Kitas nemires.

Tas kitas, „nemires“, stovi man už nugaros, ir Leo turi gauti galimybę jį pažinti. Tegu ir labai trumpai.

Atsigręžiu į jį.

Jis kažkur išsiruošęs. Vienoje rankoje laiko rožinį lagaminėlį, per petį persimetęs didelį juodą kelioninį krepšį su daug kišenių. Kitoje jo rankoje rožinė kosmetikos rankinė, gražiai deranti prie lagamino. Jo veide nušvinta šypsena, paženklinta netikėjimo, laimės ir nuostabos.

Prabėga kelios nebylios akimirkos ir jis viską supranta iš mano veido. Pirmiausia jam iš rankos išslysta kosmetikos rankinė, ji garsiai tarkšteli į juodomis ir baltomis žėručiu inkrustuotomis plytelėmis išklotą taką. Lagaminas tiek daug triukšmo nesukelia.

– Ar... mama? – klausia jis, o jo akys staiga prisipildo neslepiamos baimės.

Papurtau galvą.

– Leo, – girdžiu sakant balsą, kuris galėtų būti mano.

Malas žingteli atgal, tarsi galėtų pasprukti tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo. Žvelgia į mane nutaisęs nepatiklų veidą, o aš kalbu toliau net nesuvokdama, kad naudojuosi savo lūpomis ir gerkle, kad tariu žodžius.

– Leo ištiktas komos. Gydytojai... Noriu, kad jį aplankytum. Kol nevėlu, jis turi sužinoti, kas esi.

Atėjęs su juo pasimatyti prieš jam užmiegant tėtis atrodo kaip tėtis. Jis jam atneša naująjį „Žvaigždžių karų“ žaidimą. Šis žaidimas ką tik pasirodė parduotuvėse, ir tėtis pirma sakė, kad galėtų jį nupirkti, bet tik mamai leidus. O dabar jau nupirko. Tai tikrai pati geriausia gyvenimo diena.

– Lik sveikas, tėti, iki pasimatymo, – jiems stumiant jo lovą prie durų, atsisveikina Leo. Jam net nereikia pačiam eiti į operacinę.

Tėtis pakšteli jam į kaktą.

– Tu narsus berniukas, – sako jis. – Iki.

Tėtis tarnavęs kariuomenėje, tad jei mano, kad Leo narsus, vadinasi, taip ir yra.

Mama eina šalia jo lovos, laiko jo ranką ir jam šypsosi. Tai ne pati plačiausia jos šypsena, bet taip ji šypsosi tik jam. Jos taip besišypsant nemato nei tėtis, nei senelis, nei močiutė, nei auklė Mer, nei teta Kordė, nei Eimė, nei Rendlis, nei Rija. Niekada. Ta šypsena skirta tik jam vienam.

Prie operacinės durų jie visi sustoja.

– Būsiu čia ir tavęs lauksiu, – lenkdamasi prie jo sako mama. – Ir pasirūpinsiu, kad tada, kai pabusi, jau būtų atnešta želė ir ledų, sutarta?

– Sutarta.

Ji pabučiuoja jį į kaktą, į dešinį skruostą, į kairį. Pirštais perbraukia per veidą. Ir vis šypsosi tik jam vienam skirta šypsena.

– Labanakt, gražuoli, – taria.

Leo, septynerių metų ir penkių mėnesių

40

Dar yra laiko, jis dar galėtų suspėti. Jei šią akimirką tekinas atbėgtų per oro uosto salę, numestų savo bagažą prie keleivių registratorės stalo, jei ji rekordiškai greitai jį užregistruotų ir mudu kiek įkabindami pasileistume prie penkioliktų vartų, dar spėtume.

Bet jis dabar nepasirodo. Kaip tik dabar.

Stovėdama atidžiai žvelgiu į minią, į atostogautojus, į verslininkus, į valytojus, į atvežusius čia kitus, į ketinančius išvykti žmones ir į tuos, kurie pasitinka atvykstančius ir jų laukia. Jie visi turi tikslą, visi žino, kur turi būti. Visi jie žino, kur vyks.

Jie ne tokie kaip aš, pamesta taip ir nepasirodančio sutuoktinio.

Paspaudžiu savo telefono automatinio numerio rinkimo mygtuką – iš karto įsijungia balso paštas. Vairuodamas jis visada išjungia savo mobilųjį. O gal važiuoja metro. Šiaip ar taip, greičiausiai pakeliui.

Iki čia jis ketino atvažiuoti pats. O aš atvažiavau po jogos užsiėmimų ir pastačiau automobilį ilgalaikio stovėjimo aikštelėje, kad grįžę po atostogų turėtume kuo parvažiuoti namo. Būtų visiškai suprantama, jei būčiau atsivežusi ir bagažą, bet kažkodėl nusprendėme, kad jį paims Malas. O dabar nėra nei jo, nei bagažo.

Vėl spaudžiu automatinio numerio rinkimo mygtuką.

Balso paštas.

„Malai, neįsivaizduoju, kur esi, bet sugalvok patį rimčiausią pasiaiškinimą, kodėl šią akimirką nesi čia. Geriausia, kad jis baigtųsi žodžiais „...ir dabar paplūdęs kraujais guliu ligoninės lovoje“, antraip rasiu naujų būdų, kaip panaudoti tavo kiaušus.“

Gerai jį pažindama manau, kad jam paskambino iš darbo, – dievaži, vien minties, jog jo nebus penkias darbo ir dar dvi savaitgalio dienas, kai kuriems jo biuro darbuotojams gali užtekti, kad pultų į paniką. Jis tikriausiai nuvažiavo ten, mėgino viską sutvarkyti ir todėl pavėlavo į oro uostą.

Dar sykį spaudžiu automatinį numerio rinkimą.

Balso paštas.

Dabar jau vėlu.

Penkiolikti vartai jau uždaryti.

Mudu nevyksime atostogų. Mūsų nauja pradžia, mūsų galimybė atsilyginti už visa, ką blogo esame padarę vienas kitam, šią akimirką laukia leidimo pakilti, bet nė vieno iš mudviejų ten nėra.

– Niekše tu, – sakau įsijungus balso paštui, – tu prakeiktas šunsnuki.

Nykiai – štai kaip jaučiuosi grįžusi į namus. Mudu ketinome išvykti ilgesniam laikui, tad viskas ypač uoliai sutvarkyta, viešpatauja tiesiog tobula švara. Visi buitiniai prietaisai, išskyrus šaldiklį, išjungti iš elektros tinklo. Ir pačiose mano kūno gelmėse pražysta baimė. Mūsų kelionės bagažo čia nėra.

Atsakiklyje – jokios žinutės.

Surenku Meredit numerį, bet niekas neatsako. Nors Malas nežinia kiek kartų prašė, ji niekada neįsijungia savo mobiliojo telefono. Viktorija tikriausiai nieko nežinos.

Vėl mėginu skambinti Malui. Balso paštas.

„Nereikėjo man palikti tų žinučių“, – pagalvoju sėsdamasi ant trečios laiptų pakopos ir tebelaikydama rankoje telefoną.

Aš visa drebu. Drebu nuo tos akimirkos, kai įžengiau pro duris ir mane persmelkė visiškai tuščio namo skleidžiamas šaltis.

Labai stipriai nujaučiu daugiau niekada Malo nebepamatysianti.

41

Jis atsiremia į virtuvinę spintelę, jo marškiniai sukišti už juodų su šviesiais ruoželiais kostiumo kelnių juosmens, viršutinė saga atsegta. Atkreipiu dėmesį, kad jo marškinių sagos paslėptos, lošimo kauliuko pavidalo sidabro spalvos sąsagos laiko rankogalius prigludusius prie riešų. Tie marškiniai brangūs. Nežinau kodėl visa tai įsirėžia man į atmintį.

Tyla slysta tarp mūsų nelyginant išgaląsti peilio ašmenys per minkštą mėsą, sugerdama net nedarnaus mudviejų alsavimo šnaresį.

Jis pas mane. Mano namuose.

Įkvepiu jo buvimo. Tas buvimas keistas, jis nepakeičia namuose tvyrančios energijos taip, kaip ją pakeitė čia atvykę mama, tėtis, Kordė ir teta Mer. Visi jie buvo atvažiavę čia man padėti ir pripildė namus šio nusiteikimo. Kordė grįžo namo, nes Džekui netikėtai paskambino iš darbo, kad reikės pavaduoti kolegą ir perimti jo reisą, o kiti dabar apsistoję viešbutyje.

Malas atvyko susipažinti su sūnumi. Kai pirma buvau trumpam sustojusi prie ligoninės, jis viską suprato ir nesiveržė pas Leo, bet dabar jis čia, ir atmosfera namuose šiurpoka. Nenatūrali. Mus apėmęs netikėtas būtinybės jausmas. Abu norime, kad ši būsena nesiliautų. Nors nesame tikri, kaip viskas vyks, būtinybė niekur nesitraukia. Jis turi eiti ir būti ten. Reikia pradėti.

Pirmiausia pajuda jo rankos. Jis ištiesia kairiąją, suima skruostą, ir mano kūnu palengva ima plisti tokia pažįstama ir tarsi nepažįstama jo odos šiluma. Tada krusteli jo kūnas, kita ranka jis apkabina mane per pečius, sujungia mudu, įveikia nedidelį atstumą tarp mūsų ir tarsi panaikina tuos ilgus išsiskyrimo metus.

Nieko negalvodama užsimerkiu, nuo jo prisilietimo mano kūnas ištirpsta. Kaip lengva. Paprasta. Mano rankos apsiveja jį, prisitraukia artyn mėgindamos užtaisyti menkiausią tarp mudviejų tebežiojintį plyšelį.

Ji, ypatinga, tik mums vieniems skirta pasaulio vieta, vis dar čia. Jei negalvojame apie nieką kita, apie jokius kitus žmones, mudu čia tinkame, čia esame taip arti, kad tampame vieniu.

Aš pasitraukiu pirma. Lengvai stumteliu jį ir žingteliu atgal, kad jis manęs nepasiektų. Tokiais dalykais mudu daugiau neužsiimame. Gal kartais ir neapkenčiu jo žmonos, bet visuomet jaučiuosi dar labiau įskaudinta to, ką padarė jis. Nes jis tai padarė. Galėjo tai padaryti. Niekada to nepamiršiu.

– Laisvas kambarys paruoštas, bet eisiu paieškoti tau švarių rankšluosčių, – sakau mėgindama išvengti jo žvilgsnio.

Jis pakelia dešinę ranką, pirštais paliečia paausį. Ir Leo taip darydavo. Tai yra daro. Stipriai pasitrina gumbą paausyje, o paskui švelniai perbraukia smiliumi. Dažniausiai taip elgiasi mėgindamas ką nors išprašyti, pavyzdžiui, leidimą sėsti prie žaidimų kompiuterio, nors žino, kad teoriškai žaisti jam draudžiama; galimybę sekmadienio rytą įlipti į lovą, kurioje gulime mes su Keitu; pasivaikščiojimą po parką, kai lauke lyja.

– Hm... Geriau paskambinsiu Stefani, – sako jis, – ji manęs laukė oro uoste.

Negaliu pakęsti savo namuose tariamo šio vardo. Neprotinga dėl to irzti, bet aš vis tiek negaliu pakęsti. Ištarus tą vardą, ji akimirksniu atsiduria čia, tampa mano gyvenimo tikrove.

– Aišku, paskambink, – pritariu, bet žodžiai kliūva man gerklėje.

Man einant prie durų ir žengiant per slenkstį jis vėl kreipiasi tyliu ir ramiu balsu:

– Ką jai pasakyti? Kiek užtruksiu?

Aš nė neatsisuku. Iš tiesų jis klausia, ar, mano nuomone, Leo dar ilgai gyvens. Kada, mano nuomone, mūsų sūnus mirs.

– Kiek norėsi, tiek ir užtruksi, – atsakau prieš išeidama, nors turėčiau atsakyti: „Kiek reikės.“

42

Visa mano geroji kosmetika, išskirtiniai kvepalai, geriausi drabužiai ir brangiausi apatiniai (kuo mažiau kūno dengia, tuo daugiau už juos moki) – viskas liko pas Malą.

Už penkiasdešimties mylių, Braitone. Ir jis nežino, kada viską man parveš. Mano planas iš naujo suvilioti savo vyrą, „tapti vienintele, į kitas nepanašia būtybe“, – kaip kažkur buvau skaičiusi, tik neprisimenu kur, – netikėtai atsigręžė prieš mane pačią.

– Bet kuo man apsirengti? – klausiu jo nusižeminusi, leisdama balse nuskambėti verksmingai gaidelei.

– Man nerūpi, kad ir svečių kambario užuolaidomis, – atsako jis.

Nekaltinu jo. Priekaištauju jam, nes taip elgtis lengviau nei pasakyti, kad noriu būti ten. Kad bijau to, kas atsitiks Leo, ir kad noriu būti ten, noriu padėti kuo galėdama. Jis pasakytų man „ne“, o aš negalėčiau to ištverti.

– Ar tikrai negali tik parvežti namo daiktus, o paskui iš karto vėl ten grįžti?

Prašyti ko nors netinkamai besielgiančio energingo vyro daug lengviau negu pripažinti, kad esi pažeidžiama ir ko nors bijai. Nederamo jo elgesio, jo svetimavimo.

– Nori, kad padėčiau ragelį?

– Ne, – atsidūstu. – Ar visą laiką, kol ten būsi, gyvensi pas Novą?

Iš tiesų noriu paklausti, kaip laikosi Nova. Kaip jai sekasi pakelti šią nelaimę. Bet mano žodžiai atrodytų nenuoširdūs. Malas nežino, kad jai dingus iš mūsų gyvenimo labai gailėjausi dėl to, ką padariau. Jam nuolat verkiant, kad prarado ją, savo draugę, ėmiau žvelgti į jųdviejų santykius kitomis akimis ir man daug kas paaiškėjo. Taip, jie tikriausiai buvo vienas kitą įsimylėję, bet Malui Novos reikėjo taip, kaip niekada nereikės manęs. Ji buvo jo atrama, jo savasties pamatas. Ji laikė jį tarsi santvara, suręsta aplink renovuojamą pastatą, teikė jam jėgų gyventi.

Iš jos Malas sėmėsi jėgų būti tuo, kuo buvo man. Nebepavydžiu jo taip stipriai, kaip maniau pavydėsianti, nes tų santykių esmė ne meilė, kurios taip baiminausi, o pripratimas.

Per kelis mėnesius po to, kai priverčiau jį tai padaryti, ėmiau kai ką suprasti. Dabar mintimis galiu grįžti į praeitį ir suvokti, kodėl, mudviem su Malu susipažinus, Nova jam buvo tokia svarbi. Kodėl jis nuolat apie ją kalbėdavo. Jam reikėjo, kad ji jį išklausytų. Supratau, kad niekas nesiklausydavo jo taip atidžiai kaip ji. Aš negalėjau, manęs tais laikais jo gyvenime dar nebuvo. Jo motina negalėjo klausytis dėl sveikatos būklės, tėvo nebūdavo namuose, sesuo buvo per maža, tikrų, išklausyti galėjusių draugų jis irgi neturėjo, o Nova visuomet jį išklausydavo. Girdavo, sveikindavo jį, užjausdavo, nepritardavo jam, priekaištaudavo – ir tiesiog klausydavosi.

Dauguma žmonių nesupranta, kaip svarbu būti išgirstam. Aš girdėjau jį, klausydavausi jo, bet jis nebuvo prie manęs pripratęs. Praradęs Novą ėmė gūžtis, trauktis kaip besusiskleidžiantis žiedas. Visi žiedlapiai, visos man pažįstamos jo asmenybės dalys ėmė nuo manęs trauktis, – galėjai manyti jį praradus pasitikėjimą savimi. Svarbiausia buvo ne tai, kad jis ant manęs pyko (nors išties pyko!), o kad prarado tvirtą pagrindą po kojomis, ėmė nebesuvokti kas esąs, ir visą savo laiką ėmė skirti vien tam, kad kaip nors tai ištvertų.

Todėl visą laiką verkė, todėl jai pasitraukus iš mūsų gyvenimo daugiau nei metus tyčia neprisilietė prie manęs. Praradęs ją jis prarado ir save.

O dabar jai jo reikia, todėl noriu, kad jis galėtų būti su ja nesukdamas sau galvos, jog galiu iškelti jam sceną. Bet neįstengiu jam to pasakyti. Niekaip.

– Rytoj susirasiu viešbutį, – šiurkščiai sako jis. – Ar tada būsi patenkinta?

– Aš tik paklausiau... – mėginu pasiteisinti.

– Klausyk, man jau reikia eiti. Nežinau, kodėl taip elgiesi, bet mane tai erzina. Gal rytoj tau paskambinsiu. Tikiuosi, tada būsi geriau nusiteikusi.

– Tikiuosi, – pakartoju. – Myliu tave.

– Mhm... – numykia jis ir baigia pokalbį.

Namuose taip tuščia.

Važiuoti į sporto klubą per vėlu. Per vėlu skambinti kam nors ir pasikviesti į svečius arba susitarti kur nors susitikti ir eiti išgerti. Per vėlu dar sykį skambinti Malui ir sakyti, kad man labai gaila, kad atvykstu jam padėti.

Sėdžiu ant laiptų ir žvalgausi po vestibiulį suprasdama, kad atskleisti tiesą ir viską atitaisyti jau seniai per vėlu.

43

– Žinojau, kad čia tave rasiu, – sako Malas, perrėkdamas bangų šniokštimą.

Maniau, jis seniai miega. Palydėjusi jį į kambarį, kuriame prieš kelias dienas nakvojome mudvi su Korde, niekaip negaliu sudėti bluosto.

Negaliu nusiraminti.

Mano namuose buvo Malas, ir dėl to viskas atrodė lemtinga, tarsi Leo sveikatos būklė, tai, ar jis prabus, ar ne, artėtų prie neišvengiamos ir siaubingos atomazgos.

Gulėdama lovoje, spoksodama į lubas ir laukdama dar vienos Keito žinutės imu svarstyti, gal Malo buvimas padarys stebuklingą poveikį? Gal Leo išsikapstys? O gal tai, kas dabar vyksta su Leo, yra didesnio plano dalis, – plano, pagal kurį mudu su Malu vėl turėtume susitikti? Ir vėl būti kartu?

Tada aš, šventai tikinti likimu ir viskuo, kas anapus mūsų, suprantu imanti kraustytis iš proto, todėl bloškiu šalin antklodę ir išlipu iš lovos. Nusprendžiu pasivaikščioti prie jūros ir išbarstyti visas kvailas mintis. Toli neinu, atsisėdu ant tamsiai žalio metalinio suolelio ir prisimenu tuos laikus, kai sėdėdavau čia vidury nakties su ką tik gimusiu savo kūdikiu ir verkdavau.

Naktį čia nuostabiai gražu. Tamsoje ir tyloje aplink nėra nieko, tik nakties dangus ir mažytės spindinčios žvaigždės. Tai ne tas pat kaip žiūrėti pro langą arba į paveikslą – čia stovint atrodo, tarsi būtum pasaulio krašte ir jaustum, kaip tas pasaulis atsargiai tave prilaiko, kad nenukristum. Jis susilanksto prieš tave, virš tavęs, tau už nugaros, apglėbia tave ir paverčia šios didybės dalimi. Ateinu čia, kad galėčiau susilieti su šia neaprėpiama platybe. Čia nėra vietos kvailoms mintims.

– Kodėl manei, kad mane čia rasi? – klausiu jo, atsisėdusio šalia manęs.

– Girdėjau atidaromas lauko duris ir mačiau, kad automobilis tebėra, tad spėjau, jog trauki prie jūros.

– Staiga užsimaniau pamatyti šį ženklą, – mosteliu galva į lentelę, ant kurios užrašyta: „ARTINTIS PRIE BANGOLAUŽIŲ DRAUDŽIAMA“, pritvirtintą prie tamsiai žalių turėklų (pagal turėklų spalvą galėjai spręsti, kur esi – Braitone ar Hove: jei jie melsvai žalsvi – Braitone, jei tamsiai žali – Hove). – Jis taip ilgai simbolizavo mano širdies reikalus, kad man būtinai reikia vėl visa tai prisiminti.

Nežiūriu į jį, bet jaučiu, kad Malas nusišypso, ir jį supanti aura sušyla.

– Kaip tu laikaisi? – švelniai klausia jis.

Per ateinančias savaites žmonės dažnai manęs to klausinės. Ir ką aš jiems atsakysiu? Pusiau tiesą, girdi, laikausi, kad jie pasijustų geriau? O gal kai ką panašesnio į tiesą, pavyzdžiui, žūstu – kad mėgintų mane paguosti? O gal apskritai nieko jiems nesakysiu, leisiu patiems susiprotėti, palikti mane vieną su savo jausmais ir nesijausti man ką nors skolingiems.

– O kaip tu manai? – savo ruožtu klausiu aš.

– Kvailas klausimas.

– Tikrai.

Tarp mudviejų tvyrančią ramybę užpildo bangos, jos įsiutusios puola pakrantės akmenukus ir staiga vėl traukiasi.

– Man taip gaila, – sako jis.

Man taip gaila.

Man taip gaila.

Man taip gaila.

Tą „man taip gaila“ nusineša bangos, tie žodžiai pasklinda didingose dangaus platybėse. Man taip gaila.

– Ir viskas? – žodžiams išsisklaidžius ore aplink mudu, vėl klausiu aš. Pasigręžusi pažvelgiu į jį. – Negi tik tiek? Nei tikros, jausmingos išpažinties, nei nuoširdaus maldavimo atleisti, įvilkto į pasiaiškinimo rūbą? – Nusivylusi gūžteliu pečiais. – Gal bent trumpą saviplakos scenelę man po kojų? Ar nenusipelnau bent jau kelių ašarų ir kelių snarglio tyškalų, kai tai sakai?

Jis, žinoma, nieko neatsako, o aš, nepakeldama sėdynės nuo suolelio, vėl nusigręžiu ir žvelgiu į jūrą. Ten vaizdas daug geresnis. Ir paprastesnis.

– Tiesą sakant, turėtum pasistengti iš visų jėgų, nes bet koks kitoks elgesys atrodo kaip įžeidimas.

– Dieve mano, Nova, jei žinotum, kaip aš gailėjausi...

– Tai ką padaryčiau? Atleisčiau tau? Kankinčiausi dėl tavęs? Jei kartais dar turėtum užsilikusią abejonę, noriu tau pasakyti, kad nesi pats svarbiausias mano gyvenime. Juolab dabar.

Staiga šalia manęs sėdintis Malas tarsi pasiduoda.

– Ką tik dar kartą prisiminiau savo žodžius, – sako jis, – ir aiškiai matau, kad kalbėjau kaip paskutinis šunsnukis. Tikrai. Aš tave palikau, palikau mūsų sūnų, o dabar manau, kad keli ištarti žodžiai viską pakeis. Kad atitaisys.

– Manau, pradžia jau yra, – ištariu.

– Ne, tai ne pradžia. Tai tiesiog niekinga.

Užsimerkiu, stipriai suspaudžiu akių vokus ir pirštais pasimasažuoju smilkinius.

– Juk kalbėjau apie saviplaką, o ne savigailą. Dieve, Malai, ar dabar būtinai turime tai daryti? Ar negalime palaukti kokios nors kitos lemtingos akimirkos, kai šnekėsimės apie ką nors gilaus ir prasmingo, ir staiga paaiškės, kad tu labai gailiesi, kad man taip ir nepavyko iš tikrųjų tavęs nekęsti, kad mūsų draugystė, taip seniai gimusi per kančias ir džiaugsmus, yra nesunaikinama, todėl giliai širdyje jau seniai tau atleidau? Ar negalime tiesiog palaukti tinkamos akimirkos, kai visa tai turi paaiškėti pagal scenarijų, ar būtina šią sceną forsuoti?

Jaučiu, kaip jo veidą iškreipia šypsnys, bruožai sušvelnėja.

– Pamiršau, kad esi psichologė ir tuo, ką žmonės sako, nepatiki taip lengvai, kaip jie mano.

– Tai ne dėl to, kad esu psichologė, o todėl, kad atpažįstu nesąmonę vos išgirdusi. – Įkvepiu, mano kūnu siūbteli kvapą gniaužiančiame šaltame ore ištirpusi druska – siūbteli greitai ir maloniai, keldama dilgčiojantį skausmą.

– Galvoju apie tave kasdien, – prisipažįsta jis. – Ir apie jį. Apie Leo. – Pirmą kartą girdžiu Malą tariant savo sūnaus vardą. Jis skamba keistai, tarsi nenatūraliai, nes yra panašus į paskutinį viso jo vardo skiemenį, o visą savo vardą jis ištaria labai retai. – Kartais būna taip blogai, kad noriu šokti į automobilį – net vidury darbo dienos – ir atvažiuoti čia pasimatyti su tavimi. Kartais tik pasižiūrėti į tave, o kartais atsiduoti tavo malonei.

Jis mėgina man pasakyti, kad net pašalinęs mane iš savo gyvenimo kiek tai įmanoma vis tiek nesijaučia laimingas. Aš – mes – vis tiek tarsi esame jame ir įkyriai slegiame jam sąžinę. Toks dalykas gali labai apsunkinti žmogaus laimę. Jo gyvenimą.

– Nova, jei prieš aštuonerius metus kas nors būtų man pasakęs, kad mudu bent vieną dieną nesikalbėsime ir kad turėsime sūnų, kurio aš niekada nebūsiu matęs, būčiau atrėžęs, kad taip sakantysis yra nesveikas. Ir kaip mudu galėjome ne...

– Nekalbėk taip, tarsi aš būčiau galėjusi rinktis. Tarsi nebūtum pats priėmęs sprendimo, kuriam turėjau paklusti.

– Gerai – ir kaip aš galėjau taip padaryti...

– Paaiškink, kodėl, – atsigręžusi pertraukiu jį. – Paaiškink, kodėl tai padarei. Nes tas postringavimas, girdi, kasdien apie mane galvoji, iš tiesų nieko nereiškia. Pasakyk man, kodėl?

– Juk sakiau, mes apsigalvojome.

– Tai tik tavo sukurptas pasiteisinimas, – atkertu. – O man reikia priežasties. Niekada nežinojau priežasties, o man reikia ją žinoti.

Jis akimirksniu užima gynybinę poziciją: atsisėda tiesiau, jo kūnas, ką tik buvęs paslankus, vėl sustingsta pasiruošęs atremti puolimą, akys šaltos kaip rudi deimantai, veidas – neperprantama kaukė.

Papurtau galvą, nusuku žvilgsnį.

– Jei negali man paaiškinti, kodėl, jei negali atskleisti tikrosios priežasties, Malvolijau, mudu šia tema neturime ką vienas kitam pasakyti.

Jis tebesėdi tylus ir neperprantamas kaip sfinksas. O aš ne to čia atėjau. Atėjau atsikratyti kvailų minčių, atsiduoti jūros bangoms ir pasaulio didybei. Ne tam, kad dar kartą nesuprasčiau Malo.

– Čia pirmą kartą pasibučiavau su savo vyru, – sakau. – Paskutinį kartą susitaikydami mes pirmą kartą pasibučiavome čia, paplūdimyje.

Atsistoju.

Leisdamasi ištrupėjusiais, slidokais laiptais, vedančiais į nugludintais akmenukais nuklotą paplūdimį, delnu jaučiu, kokie šalti jų turėklai. Girdžiu Malą sekant man iš paskos, jam po kojomis garsiai gurgžda drėgni akmenukai, jis atseka mane iki pat vandens.

– Eimė sutiko pabūti aukle: jis pasakė, kad ketiname praleisti mieste pašėlusią naktį, tad ji pasiliko nakvoti. Nuėjome į Leinsą^29 nusipirkti ispaniškų užkandžių – geresnių nerasi visame Braitone, turėtum kada nors ten apsilankyti. Tada – ant tilto į jūrą. – Šypteliu, leidžiuosi nešama užplūdusių prisiminimų ir mano sąmonėje praeities vaizdai plaukia tarsi kino teatro ekrane. Visa atrodo taip ryšku ir nuostabu; garso takelis – mūsų juokas ir artumas. – Pasirodo, ten šokama pagal automatinio grotuvo muziką. Jis vieną po kitos metė monetas į grotuvą ir kvietė mane šokti. Dievinau šokius, bet tempas buvo toks beprotiškas, kad vos išsilaikiau. Staiga mudu apsupo būrys paauglių merginų sulenktomis rankomis, įsisprendusių į šonus, kaip joms įprasta. Ir nutaisiusių joms būdingą veido išraišką. Lyg būtų norėjusios pasakyti: „Ką čia veiki, moteriške, kodėl dar neužsidengei veido iš gėdos, juk esi tokia sena?!“ Bet aš vis tiek šokau, kol turėjome monetų.

Paskui, galima sakyti, nuvirtau nuo pakylos visa uždususi, apsipylusi prakaitu, o paauglės tuo pasinaudojo. Dieve mano, kaip jos trankė tą aparatą. Šokinėjo, sukosi ir visiškai išjuokė mane. Jos buvo kaip reikiant įgudusios, matyt, trypdavo kas vakarą. Susigėdusi nusliūkinau šalin. „Nieko tokio, – mums išėjus tarė Keitas. – Tiesiog tu šoki savu ritmu. Ir visai nepramauni pro šalį.“ – Prisimerkiu taip, kaip prisimerkiau tada. – Prismeigiau jį žvilgsniu, tą įžūlų niekšelį. Grįždami į mano namus žingsniavome pajūriu. Iki čia. Iki šios vietos. Jis mėgino parodyti man Oriono žiedą ir Kasiopėjos žvaigždyną. Keitas apie tai nieko neišmano ir tikrai nesitikėjo, kad aš, nors ir turinti tokį vardą, galėčiau ką nors nutuokti apie dangaus šviesulius. Man atliekant savo pareigą ir mėginant jam viską paaiškinti, jis mane pabučiavo. Kad užsičiaupčiau. – Mintimis grįžtu į tą akimirką: koks nuostabus jausmas vėl būti jo glėbyje. Būti bučiuojamai vyro, kuriam po tiek laiko vis dėlto jaučiau simpatiją. – Supratau, kad tai lemtinga akimirka. Pagaliau buvau pasirengusi už jo tekėti, kaip jis visada norėjo, ir kartu auginti Leo. Po pusmečio mes surengėme kuklią jungtuvių ceremoniją, – po ilgos kovos, mat Keitas užsimanė vilkėti savo karinę uniformą, – be to, jis pardavė savo namus Šorenhame ir persikėlė pas mus. Taip ir gyvenome. Mūsų gyvenimas nebuvo nei nuostabus, nei pernelyg jaudinantis, bet man kaip tik to ir reikėjo. Gyvenome įprastinį laimingą gyvenimą.

Atsigręžiu į Malą, jis atidžiai klausosi mano pasakojimo, nors visai neaišku, ką galvoja.

– O dabar viskas žlugo. Mano gyvenimas žlugo, negaliu suprasti kodėl. Vis prisimenu praeitį, laikus, kai Leo dar nebuvo gimęs, ir negaliu suprasti, ką tokio padariau, kad viskas taip pakrypo.

– Tu nieko nepadarei, – tvirtai pareiškia Malas.

– Tai kodėl tai vyksta? – klausiu. – Kodėl turiu kiekvieną akimirką trokšti, tikėtis ir norėti, kad Leo pabustų ir pasveiktų? Kodėl žinau, kad jei bent akimirką to nedarysiu, tai...

– ...tai kaip tik tą akimirką, tą trumpą akimirką, kai visa savo siela netrokši, kad viskas būtų gerai, viskas pablogės. Kad tai, kas jau yra siaubinga, taps nepakeliama. Kad tą akimirką pasaulis sugrius.

– Tavo mama?..

Staiga jo veidą iškreipia kančia, jis linkteli.

Įsivaizduoju žinanti, kaip Malui sunku su teta Mer, ir jaučianti tą patį. Visus tuos metus būdama šalia jos, gyvendama su jos problemomis, su jos pakilimais ir nuopuoliais, maniau esanti artima Malui. Maniau, kad jo kančia yra ir mano kančia. Bet iš tiesų dalijausi tik jos dalį, menką dalį. Galėjau kuriam laikui ją pamiršti, vakare eiti miegoti nebūgštaudama dėl tetos Mer, o Malas negalėjo. Niekada negalėjo ir niekada negalės. Ji užvaldė visą jo gyvenimą.

Stefani. Aukšta šviesiaplaukė mėlynakė Stefani. Staiga man prieš akis iškyla jos paveikslas. Toks ryškus, toks tikroviškas, tarsi ji stovėtų čia, šalia Malo. Jaučiu ją taip stipriai, kad, rodos, užuodžiu salsvus, svaiginančius jos kvepalus, girdžiu tarškant jos apyrankes, juntu aštrius jos auros kraštus. Ji čia, paplūdimyje, su mumis. Vėjas bloškia plaukus jai ant veido, plaiksto drabužius.

Gyvenimas su ja sekina jį taip pat, kaip ir rūpinimasis teta Mer. Galbūt aš nesupratau, kaip ją paveikė tai, kad negali gimdyti. Kaip ši tikrovė ją pakeitė. Gal kartais turėčiau sutramdyti savo neapykantą, nes tikriausiai ji ne šiaip sau nerimstanti, o sužeista? Galbūt ji sužeista ir ja reikia rūpintis kaip ir teta Mer? O galbūt man reikėtų liautis buvus tokiai supratingai? Juk ji nėrėsi iš kailio, kad tik man pakenktų, niekada manęs nemėgo, niekada nė nemėgino pajusti man simpatijos. Gal turėčiau liautis ją teisinusi? Juk prisiekusieji irgi neišteisina to, kuris tyčia siekia kam nors pakenkti, dėl įkalčių trūkumo.

– Pastaruoju metu ji jaučiasi daug geriau, – sako Malas, ir man dingteli, kad kalba apie žmoną. Bet ne, jis turi omenyje tetą Mer. – Jau daug metų nebuvo didelės nelaimės, bet aš vis dar budrus. Viena mano asmenybės dalis tiki: taip yra dėl to, kad – kaip tu ten sakei? – taip stipriai troškau, norėjau ir tikėjau. Viskas aprimo ne tik dėl vartojamų vaistų, ne dėl to, kad ji vengia sukrėtimų ir kiekvieną savaitę lankosi pas psichoterapeutą, bet ir dėl to, kad kiekvieną akimirką trokštu, jog ji būtų sveika.

– Žinau, – atsakau jam. – Dabar tai žinau, tikrai. Tik man pačiai ne kažin kaip sekasi, tiesa? Leo ne... – Negaliu to ištarti. Pasakiau Malui tiek, kiek galėjau, bet dar kartą pakartoti negaliu. Negaliu kartoti ir dar labiau įtvirtinti. Nes tai reikštų, kad galbūt ateis diena, kai turėsiu gyventi be Leo.

„Tik ar yra pasaulis be Leo?“

– Taip, yra, – patvirtina Malas. Nesuvokiau garsiai ištarusi šiuos žodžius. – Bet nežinau, ar tame pasaulyje kuris nors mūsų norėtų gyventi.

Nejučia mano lūpų kampučiai nusvyra, kūną skrodžiantis siaubas kaip tiksliai nutaikytas lazeris perpjauna mane pusiau. Ir toms abiem mano pusėms imant tolti vienai nuo kitos, staiga šalia atsiranda Malas, glaudžia mane, neleidžia parkristi. Jis laiko mano veidą atsargiai suėmęs savo dideliais šiltais delnais, lyg būčiau brangenybė, pagaminta iš trapaus stiklo, galinčio suskilti net nuo menkiausio spaudimo.

– Bet juk tai ir yra svarbiausia, – švelniai, bet tvirtai sako jis. – Mes išgyvename. Po kiekvieno nuopuolio, po kiekvieno žemės drebėjimo mes atsitiesiame. Net jei einame per pragarą, einame per pragarą, einame per pragarą ir mums atrodo, kad amžinai eisime per pragarą, galų gale vis tiek įveikiame tą kelią. Žaizdoti, dažniausiai palūžę, bet ištveriame. O tada vėl pamažu atsitiesiame. Niekada nebebūname tokie pat, bet visada atsitiesiame. Nes tai, kas vyksta dabar, mums tėra dar vienas būdas keistis. O keistis turime visi.

– Aš nenoriu keistis. Nenoriu patirti pragaro. Aš tik noriu, kad viskas būtų kaip anksčiau. Noriu, kad Leo nesiliautų visko manęs klausinėjęs. Noriu, kad rytą mane pažadintų ir įkyriai prašytų leisti žaisti kompiuterinius žaidimus. Noriu, kad vadintų mane moooma it koks amerikietis. Noriu, kad man sakytų, jog galėčiau būti ir geresnė mamytė, bet kol kas tiksiu ir tokia, kokia esu. Aš tik noriu, kad viskas būtų kaip anksčiau. Man nereikia jokių pokyčių. Ir pragaro nereikia.

– Žinau, žinau, – man šnekant visąlaik kartoja jis.

– Noriu susigrąžinti Leo. Gyvą ir sveiką. Tokį, koks buvo.

Malas stengiasi pažvelgti man į akis, kaip aš prieš jam ateinant žvelgiau į horizontą beviltiškai ieškodama, kas galėtų man padėti.

– Leisk man tave pamylėti, – pasisiūlo jis.

– Ką?! – rikteliu.

Mano veidą liečiančios jo rankos jau nebeguodžia ir aš piktai jas nustumiu.

– Leisk man vestis tave į lovą, leisk tave pamylėti, – pakartoja jis.

– Gal narkotikų prisišniaukštei?!

– Ne...

– Jau Dievas žino kaip seniai neprisileidžiu savo vyro, tai kodėl turėčiau prisileisti tave? Kaip tik tave? Ar to čia atvažiavai? Sekso? Jei taip, gali iškart grįžti į Londoną.

– Tai nebūtų seksas, – skubiai ir rimtai sako jis.

– Ak, tikrai? O kas būtų – gal neišvengiamas dviejų žiauriai išskirtų sielų susiliejimas ar dar kas nors unikalaus ir gražaus?

– Ne, tik priemonė pamiršti. Būdas įveikti sunkumus. Nuolat juo naudodavausi, ypač būdamas Australijoje. Jei tik imdavau jaudintis dėl to, kas vyksta namuose, aš... nesididžiuoju tuo, bet šitaip užsimiršdavau. Nors ir trumpai, tai leidžia pajusti visai ką kita; ne tik trumpam numalšinti skausmą, kaip sportuojant ar geriant alkoholį, bet nelikti vienam ir neprarasti sąmonės. Skausmas niekur nedingsta, jis tebelaukia tavęs kitame krante, bet tą akimirką pamiršti jo priežastį. Ir dabar taip darau ir visai tuo nesididžiuoju, bet taip jau yra. Kartais tik taip galiu įveikti kančią, nors ir trumpam. Leisk man tau padėti.

Atidžiai pažvelgiu jam į veidą, į akis, ištyrinėju nuo jo atsklindančią energiją ir nepajuntu nieko daugiau, tik tiesą ir nuoširdumą. Malas man siūlosi padėti kaip galėdamas. Jis nori panaikinti mano kančią vieninteliu jam žinomu būdu.

Akimirką dvejoju. Noriu, kad tai baigtųsi. Beprotiškai trokštu, kad ta kančia, baimė ir laukimas pagaliau baigtųsi. Trokštu atokvėpio, noriu išsivaduoti iš to, kas dabar tapo mano gyvenimo kasdienybe: iš ligoninių, medicinos žurnalų, žvilgsnių, nebyliai klausiančių, kas esu. Pasiūlymas kelioms minutėms grįžti į įprastą gyvenimą mane gundo, lyg einančiai stiklo šukėmis nužertu taku kas siūlytų storapadžius batus. Sutiksiu beveik su viskuo, kad tik skausmas liautųsi.

„Gal išprotėjai?“ – klausiu savęs purtydama savo sąmonę taip, kaip purtyčiau save pačią sugriebusi už pečių, jei tik galėčiau.

– Ačiū, ne, – padėkoju. – Ne. Visa tai siaubinga, bet gavau tokias kortas ir jomis tebežaidžiu. Jei sutikčiau, pripažinčiau, kad viskas baigta. O juk nebaigta, toli gražu. Be to, mudu su Keitu taip pat galime vienas kitą paguosti.

– Atleisk, kad kvailai pasiūliau, – sutinka jis, – bet nieko kita nesugalvojau... Be to, pasielgiau savanaudiškai, nes man dabar kaip tik to ir reikia. Tai vienas baisiausių mano košmarų. Rodos, tuoj prarasiu žmogų, kurį myliu, nors pažįstu jį tik iš savo mamos pasakojimų. Kaip čia atsitiko, kad nejučia tapau toks pat kaip mano tėvas? – Tirtėdamas visu kūnu jis persibraukia plaukus. – Siūliau išeitį mums abiem. Tikrai, esu toks pat kaip tėvas – savanaudis šunsnukis.

– Ak, Veikenai, – sakau švelniai stumtelėdama jį pečiu. – Nesiruošiu su tavimi dulkintis, todėl verčiau baik, sutarta? Be to, maldaudamas daraisi klaikiai nepatrauklus.

Jo juokas skardus ir lygus, jis nuskamba garsiau už bangų šniokštimą ir vienas į kitą besitrinančių akmenėlių gurgždesį.

Įdedu ranką jam į saują ir užklumpu tam nepasiruošusį, bet po akimirką trunkančios nuostabos jis suspaudžia pirštus ir mudu sujungia. Laikydama jo ranką jaučiuosi tokia tvirta ir saugi, kad viena iš krūtinę juosiančių baimės grandinių nutrūksta, kvėpuoti darosi truputį lengviau.

– Ar nori, kad papasakočiau apie Leo? – klausiu.

– Aišku.

Mudu stovime susikibę už rankų, žiūrime į žvaigždes, į juodas bangas baltų putų keteromis, traukiame druskingą orą, ir aš jam pasakoju visa, ką žinau apie tai, kas man pasaulyje brangiausia.

44

– Juk pritarsi man, Nova, kai paskambinsiu policijai ir pranešiu tvojusi kiniška keptuve įsibrovėliui, dabar be sąmonės tysančiam virtuvėje ant grindų?

Malas kiūto prisiplojęs prie spintelės šalia viryklės, prikaistuvis patrauktas nuo kaitvietės; sprendžiant iš vaizdo ir kvapo, pilnas košės, be to, čia pat, Malui už nugaros, iš skrudintuvės kyšo dvi apskrudusios riekės. Kordė stovi priešais jį vienoje rankoje laikydama mano sunkiąją keptuvę, skirtą kiniškiems patiekalams, užsimojusi trenkti Malui per galvą, o ketverių metukų Rendlis tarsi beisbolo lazdą abiem rankomis laiko nedidelį sidabro spalvos prikaistuvį pienui šildyti, nutaikytą tiesiai į kairiojo kelio girnelę.

Malas atrodo stebėtinai ramus, gal susitaikęs su mintimi, kad iš Kordės nieko daugiau ir negali tikėtis. Šios dienos jis tikriausiai laukė nuo tada, kai nutraukė su manimi santykius. Jis puikiai žinojo, kad, jam nuskriaudus mūsų šeimą, Kordė visuomet reaguos audringiausiai iš visų.

Jis atsitraukia kuo toliau, kad smūgiai nepasiektų, mat ir susitaikęs su likimu vis tiek nelabai nori būti pliekiamas keptuve bei prikaistuviu.

Sąmyšis ir šauksmai išverčia mane iš lovos, aš nusileidžiu laiptais pasižiūrėti, kas čia darosi. Keturmetė Rija stovi tarpduryje šalia manęs, susidomėjusi straksi nuo vienos kojos ant kitos, juodų jos kasyčių galuose įpinti kaspinai neramiai šokčioja. Matau, kas sukėlė tokį susidomėjimą. Giliai širdyje kvatojuosi, nes kaip tik taip Kordė būtų pasielgusi su visais savo buvusiais vaikinais, su visomis mano buvusiomis meilėmis, su visomis Malo buvusiomis merginomis ir tikriausiai kelis kartus net su savo pačios Džeku, jei tik būtų žinojusi, kad išvengs atsakomybės. Geriau iš karto viską iškloti nei laikyti savyje – jos saviraiškos principas. Ir aš jį labai gerbiu. Tuo požiūriu jiedvi su Eime labai panašios: kiekvieną patiriamą jausmą turi tuoj pat išreikšti ir parodyti pasauliui. Ko gero, gebėjimas taip atvirai juos reikšti labai išlaisvina. Aš per daug šneku, o jos per daug rodo savo jausmus.

– Kodėl nori sužeisti Malvolijų? – atsainiai klausiu Kordės.

– Kodėl? – netikėdama savo ausimis atsiliepia ji. – Kodėl? Ar tu rimtai? – Ji nė akimirką nenuleidžia akių nuo savo pasirinktos aukos.

– Taip, rimtai. Kodėl?

Malas žvilgčioja tai į Kordės pasirinktą ginklą, tai į mane, matyt, stengdamasis susigaudyti, ar leisčiau, kad ji jam trenktų.

– Ateinu čia prieš mums visiems vykstant į ligoninę pagaminti tau pusryčių ir matau jį, šitą gražuolį, taisantį sau valgį, besijaučiantį kaip namie.

– Aš taisiau Novai... – žiojasi sakyti Malas.

– Kas tau leido kalbėti?! – surinka ji ir grėsmingai kilsteli kinišką keptuvę.

Malas pasiduodamas pakelia rankas ir dar labiau atsitraukia visu ilgu raumeningu kūnu.

– Net nežinau, kaip jis drįsta čia rodytis, – sako Kordė, tarsi Malas būtų kitame kambaryje.

Tiesą sakant, ji jaučiasi išduota. Visuomet aukštino Malą, nes jis visuomet ja rūpinosi. Laikė užkėlęs ant pjedestalo, elgėsi taip, lyg ji tikrai būtų jaunesnioji jo sesutė, jo mažoji princesė. Ji visada galėdavo juo pasitikėti, o dabar tuo suabejojo. Dabar ji mano vis dėlto Malo nepažįstanti.

– Aš jį pasikviečiau, – paaiškinu remdamasi į durų varčią ir sunerdama rankas ant krūtinės.

– Kurių galų?

– Nes čia mano namai ir galiu į juos kviestis ką panorėjusi.

– Jį, privertusį tave pagimdyti jo kūdikį, o paskui tave palikusį? – ji išpučia akis.

Tai išgirdęs Malas sukanda dantis, jo veido bruožai tampa griežtesni, kūnas įsitempia. Pamiršau, jog jis nenumano mūsų šeimos narius ką tik sužinojus, kas yra Leo tėvas. Nnežino, kad žmona viską papasakojo jo motinai. O teta Mer pasakė visiems kitiems. Taigi dabar visi apie jį žino tai, ko, jo nuomone, geriau nežinotų. Juk jie tikriausiai irgi paklaus jo, kodėl? Ir, taip pat kaip aš, nepasitenkins išgirdę jo sugalvotą pasiteisinimą.

– Tai nesvarbu, – sakau Kordei.

Ne, tai svarbu. Labai svarbu. Būčiau laiminga galėdama tikėti, kad yra svarbesnių dalykų, ir prieš juos visa tai nublanksta... Taip, yra, bet jie nepanaikina jo išdavystės, sukėlusios man tiek skausmo, virtusios negyjančia žaizda. Ir vis dėlto man, anuomet visiems parodžiusiai, kaip reaguoti į tai, kad sakausi esanti dvidešimt devynerių metų nuvargusi paauglė, neturinti savo vaiko tėvo šalia, dabar tenka rodyti, kaip elgtis su Malu.

Anuomet aiškinau: esu išties laiminga gavusi ko norėjau ir verčiau gyvensianti be vaiko tėvo, nes mudu niekada negalėtume sutarti – argi tai nesanti puiki naujiena? Tad jie visi suprato turintys džiugiai reaguoti, jaustis pakylėti ir laimingi. Jei jau aš laiminga, tai ir jiems dera būti tokiems.

O dabar turiu elgtis, tarsi būčiau pamiršusi savo skausmą, kad mano artimųjų pyktis Malui nevirstų svarbiausiu dalyku ir nesužlugdytų didžiausio mano siekio. Negaliu leisti, kad taip būtų.

– Kaip gali būti nesvarbu? – nustemba Kordė svarstydama, ar neužtvojus keptuve per galvą man ir neįkrėtus bent kiek sveiko proto.

– Malas yra Leo tėvas. Noriu, kad Leo žinotų, jog šitokiu metu visi, kuriems jis rūpi, – taip pat ir jo tėvas, – atėjo jo aplankyti. Niekas nevertė Malo čia atvažiuoti, jis pats taip norėjo. Tiesą sakant, tai, ką Malas padarė, dabar neturi reikšmės. Svarbu, kad jis čia, kai Leo jo reikia. Jei man pavyko visa pamiršti, manau, turėtų pavykti ir tau.

– Aš ne tokia lengvatikė kaip tu, – atšauna Kordė, nors mano žodžius tikrai supranta: grakštaus jos kūno linijos sušvelnėja, o atstumas tarp kiniškos keptuvės ir Malo galvos darosi nebe toks grėsmingas.

– Ne, ne tokia. Bet tu nuostabi, tu jautri, žinau, kad esi tinkamiausias žmogus važiuoti į ligoninę ir paaiškinti mamai, tėčiui ir tetai Mer, kodėl Malas čia ir kodėl vos jį pamatę jie neturėtų skelti jam antausio.

– O ką veiksi tu?

– Iškraustysiu iš čia Malą, kol Keitas negrįžo ruoštis į darbą, ir surasiu jam kur apsistoti.

Keptuvės Kordė vis dar nenuleidžia.

– Viskas gerai, Korde, tikrai, aš jam atleidau. Taigi ir tu gali atleisti.

– Tikriausiai, – linkteli ji man. – O tu... – priduria ir staiga mosteli kiniška keptuve Malui po nosimi, naudodamasi ja kaip rodykle.

Manydamas, kad prasideda pyla, Rendlis užsimoja prikaistuviu pienui šildyti ir iš visų ne tokių jau menkų keturmečio jėgų trenkia: indas garsiai ir skaudžiai taukšteli Malui per kelį.

Šalia manęs stovinti Rija pašoka, Rendlis paleidžia iš rankų prikaistuvį ir iš karto apsipila ašaromis, priblokšta Kordė akimirką sustingsta, o paskui žingteli prie verkiančio sūnaus, kad paguostų, pakeliui numesdama ir įdauždama mano kinišką keptuvę. Malas susmunka ant grindų susiėmęs už kelio ir stipriai sukandęs dantis, kad nevaitotų iš skausmo. Rija tipena prie mamos, nes nenori praleisti jos dalijamų glamonių. Į Malą nė vienas jų nekreipia dėmesio.

Mano artimieji kuoktelėję, pamanau sau. Išeitų, kad aš, beveik visą mėnesį kasnakt mieganti vos po kelias valandas, savaičių savaites besijaučianti ties protinio ir emocinio išsekimo riba, šiame kambaryje esu blaiviausiai mąstantis žmogus – tai šį tą reiškia.

– Juk tu man taip ir neatleidai, tiesa? – vėliau mudviem žingsniuojant link kavinės klausia Malas.

– Nė akimirką, – nedvejodama atsakau.

45

– Eime, susipažink: čia Malas, – sakau. – Vienas iš senų mano draugų. Malai, čia Eimė, mano verslo partnerė.

Nevadinu jos savo darbuotoja, nes mano kavinė „Žvaigždžių pakerėti“ klesti tik dėl jos draugiškumo, saule spinduliuojančios sielos ir prigimtinio darbštumo. Be to, ji ne tik samdoma darbuotoja, bet ir nuostabi draugė, per pastarąsias kelias savaites daranti toli gražu ne vien tai, kas įeina į jos pareigas. Laiku atidaro ir uždaro kavinę, aptarnauja klientus, nukrausto stalelius, tenkina aiškiaregių reikalavimus, dažniausiai keliančius juoką, kartais pranašauja pati, suskaičiuoja ir deda į seifą dienos įplaukas, didmenų parduotuvėje perka produktus. Ir niekada nesiskundžia. Be to, jei tik turi laiko, dar aplanko ir Leo.

– Šekspyras! – šūkteli Eimė, o jos žvilgsnis nuslysta Malo veidu, tarsi ji norėtų pirštais perbraukti jo odą kažko ieškodama. – Tu Šekspyras! – plačiai šypsodamasi pakartoja. Tada jausmingai suploja rankomis, užsikiša išsprūdusią plaukų sruogą sau už ausies ir vėl atsigręžia į mane. – Jis Šekspyras! Pasirodo, prieš kelerius metus nebuvau kuoktelėjusi. Aš nenusišnekėjau. – Vis dar jaudindamasi Eimė pagrūmoja jam pirštu (jei ji būtų Leo, liepčiau pirštu nebaksnoti). – Jis – tavo sąsaja su Šekspyru.

Malas įtariai ją nužvelgia, matyt, mintyse svarstydamas, ar ši aukšta moteris juosmenį siekiančiais plaukais, į liežuvį įvertu auskaru ir ištatuiruota bamba vis dėlto nėra bent kiek pamišusi.

– Mudviem su Eime susipažįstant ji manė, kad esu aktorė, – sakau Malui.

– Šit kaip... – numykia jis.

– Ji aiškiaregė, – paaiškinu.

– Suprantu, – mąsliai linkteli jis, tarsi sakyčiau: „Ji truputį lėčiau mąsto.“

– Tikrų tikriausia aiškiaregė, – patikinu Malą. – Viena geriausių, kokias man teko sutikti.

Eimė išpučia akis ir dar plačiau nusišypso. Be to, sodriai nurausta. Dar niekada nesu jai to sakiusi. Malo veido išraiška tokia pat kaip ir Keito, vos apie tai užsimenu, – tarsi mintyse svarstytų, ar nereikėtų psichiatro, kad liaučiausi šnekėjusi tokias nesąmones.

– Mudviem susipažįstant ji manė, kad esu aktorė, nes regėjo mane apsuptą žvaigždžių. Mano vardo ji tada dar nežinojo. – Įtempiu atmintį stengdamasi viską prisiminti. – Ji pareiškė, kad mane sieja stiprus ryšys su Šekspyru. O kai atsakiau, girdi, su juo susiję daugelis žmonių, mat mokėsi apie jį mokykloje, ji primygtinai pakartojo, kad mudu su Leo susiję itin glaudžiai. Ir dar pridūrė, kad tai tarsi turi ryšį su „dvylika“ ar „dvylikta“. O paskui atskleidė, kad mane kai kas sieja su Senuoju Viku. Spėjo, kad yra žmogus tokiu vardu.

Esu tikra, dabar Malas tikrai patikės. Daugelis jo tėvo bendradarbių vadindavo tėvą Senuoju Viku. Malas išbąla kaip drobė ir dar kartą nužvelgia Eimę jau nebežinodamas, ką manyti apie ją ir jos gebėjimus.

– Eimė pranašauja tik tiems, su kuriais junta ryšį. Jei žmogus sėdi priešais ją, o tokio ryšio nėra, ji neima atlygio ir jam nepranašauja, – paaiškinu. – Todėl ją ir gerbiu. Ir todėl dirbti čia leidžiu tik tokiems pat sąžiningiems aiškiaregiams kaip ji.

– Bet tu – Šekspyras! – šūkteli ji ir vėl suploja rankomis. – Kaip gerai, kad pagaliau tave sutikau. – Neabejoju, net sulaukusi šešiasdešimties Eimė taip pat žavėsis pasauliu. – Kartais vis susimąstydavau, koks tai galėtų būti ryšys. Juolab kad sąsaja su Leo irgi labai stipri. Palauk, gal Senasis Vikas – tavo tėvas?

Malas žingteli atgal, įsitempia, akimirksniu tampa santūrus ir užsidaręs, veidas virsta griežta, sustingusia kauke. Akivaizdu, kad jis tebesilaiko nuostatos apie tėvą nekalbėti. Jo akys, atšiaurios kaip nenugludinti deimantai, dabar smigte susminga į Eimę.

– Eime, norėčiau tavęs paprašyti didžiulės paslaugos, – kreipiuosi į ją norėdama nukreipti pokalbį kitur ir neleisti jiedviem susvetimėti, neįgyti pagrindo vienas kito nemėgti.

Ji pakreipia veidą į mane, nors akys vis tiek lieka įbestos į Malą. Galų gale ji atsuka į mane ir savo rudas akis, primenančias du duburius, bet aiškiai matau jas nesitveriant noru vėl grįžti prie jo.

– Hm... Kokios? – klausia ji.

– Malas ką tik atvyko, mes dar nespėjome surasti jam viešbučio ar motelio su nakvyne ir pusryčiais. Gyventi mano namuose jam nederėtų, tad pamaniau, ar negalėtų porą dienų pagyventi pas tave? Tik tol, kol rasime viešbutį.

Tikiuosi, ji sutiks; tokia jau ji, toji Eimė, todėl jos ir prašau. Bet užuot sutikusi ji vėl atsigręžia į Malą ir spokso į jį kelias ilgas tylias, kupinas įtampos akimirkas, o tada jos žvilgsnis vėl grįžta prie manęs. Jos pirštai apsiveja mano ranką aukščiau alkūnės ir suspaudžia.

– Ar galėtume trumpai šnektelėti akis į akį, štai ten? – ji mosteli į duris, vedančias į pagalbines kavinės patalpas ir jau tempiasi mane, nespėjusią nė žodžio pratarti.

Malas prisitraukia kėdę ir atsisėda, bet perprasti, ką galvoja, neįmanoma.

– Jis Leo tėvas, tiesa? – klausia ji.

Linkteliu galva.

– Ir jis sudaužė tau širdį, taip?

Vėl linkteliu.

– Tai ką jis čia veikia? Ir kodėl jam reikia kur nors apsistoti?

Aš jai nieko nepapasakojau. Per visus tuos užgriuvusius įvykius nepasakiau, ką kalba gydytojas. Visi buvo ten, o ji, kaip visada, pavadavo mane čia, gelbėjo nuo bankroto ir todėl iki šiol nieko nežino.

Eimė matydavosi su Leo kiekvieną dieną, beveik nuo pat jo gimimo. Dažniau už ją berniukas matydavo tik mane. Jiedu labai geri draugai, Leo mėgsta, kai ji su juo kalba japoniškai ir mėgina žaisti kompiuterinius žaidimus. Taigi paskutinės naujienos ji neturėtų išgirsti iš manęs. Ją derėtų pranešti ne tokiam artimam, labiau nuo visko atsiribojusiam žmogui. Vis dėlto gydytojas vienu kartu visiems mano artimiesiems pasakęs savo nuomonę, – nors už tai jo nekenčiu, – išvadavo mane nuo pareigos perduoti šią žinią. Apsaugojo mane nuo prievolės pranešti galbūt baisiausią žinią Leo mylintiems žmonėms.

– Verčiau prisėsk, – pasiūlau jai.

– Klok be užuolankų, – sako ji puikiai suvokdama, kad Malui atsiradus čia, naujienos veikiausiai nekokios.

Užsikirsdama, painiodamasi, neaiškiai tardama žodžius pasakoju jai, ką gydytojas sakė. Stengiuosi viską perduoti be savo pačios įterpinių. Kalbėdama stebiu ją, laukiu tos akimirkos, kai ji susisielos ir, kaip mama ir Kordė, apsipils ašaromis. Arba, kaip tėtis, nužingsniuos į kitą patalpos kraštą. Arba, kaip Keitas, išties rankas ir apkabins mane. Arba, bent jau kaip teta Mer ir aš pati, sustingusi tylės it žuvis.

Bet Eimė mane nustebina: ji lėtai linkteli, liaujasi šnekėjusi ir čia pat nualpsta.

Užrakinu kavinę nė nesivarginusi suskaičiuoti dienos įplaukų, tik padedu į seifą pinigus, gautus per rytinį klientų antplūdį. Turiu svarbesnių reikalų. Malas rūpinasi Eime, kad aš galėčiau važiuoti į ligoninę. Vakar vakare grįždama iš Londono buvau trumpai ten užsukusi ir nuo tada dar nemačiau Leo. Tai ilgas laikas. Malas pažadėjo parvežti ją namo, nors Eimė gyvena visai čia pat, kitoje Poetų Kampo pusėje, ir pasirūpinti, kad saugiai pasiektų lovą, pasilikti su ja, kol grįš Trudė.

Ji, galima sakyti, tikra katatonikė^30, ir aš jai to pavydžiu. Per pastarąsias kelias savaites ne kartą norėjau, kad mane tai ištiktų. Kad galėčiau visiškai atsiriboti nuo tikrovės ir sėdėti sau tyli, saugi, atsitvėrusi nuo visko susikurta apsaugine siena. Gaila, niekada neturėjau ir neturiu tokio puikaus gebėjimo.

Dabartinis mano gyvenimas – tarsi mašina, jame daug dalių, ir visas jas reikia prižiūrėti, kitaip ji sulūš. Daugiausia rūpesčio, daugiausia meilės ir dėmesio dabar reikia mano santuokai. Keitas su manimi nesišneka. Liovėsi su manimi kalbėtis (nebent būtinai reikia) nuo tos akimirkos, kai teta Mer visiems atskleidė tiesą apie susitarimą, pagal kurį tapau pakaitine motina. Negaliu sutelkti dėmesio vien į jį: turiu rūpintis Eime, pasikviesti čia Malą, pagaliau privalau nuvažiuoti į ligoninę – šios mašinos dalys irgi turi būti nuvalytos ir suteptos alyva.

Pastatau automobilį ligoninės stovėjimo aikštelėje, skirtoje ilgai sergančių vaikų tėvams ir globėjams, ir jaučiu, kaip mano kūnu nusirita palengvėjimo banga. Likusią dienos dalį man nereikės jaudintis dėl Eimės ir kavinės. Palengvėjimas toks didžiulis, toks saldus, toks malonus, kad žingsniuodama link dunksančio pilkų plytų pastato nusprendžiu uždaryti „Žvaigždžių pakerėtus“ dar kelioms dienoms. Štai jis, tas nuostabus palengvėjimas. Noriu panirti į jį, gerti jį, plaukioti ir pasilikti jame amžiams. Skęste nuskęsti tame nesirūpinime dėl nieko.

Leo palatoje matau keistą vaizdą: mama sėdi ant mano kėdės atsigręžusi į Leo, su miegančiu Rendliu ant kelių, priglaudusiu galvą prie įspūdingos jos krūtinės, ir neria vąšeliu; teta Mer įsitaisiusi Keito vietoje skaito Leo; tėtis sėdi ant trečios kėdės, neseniai atneštos į palatą; Kordė ant grindų ištiesusi languotą vilnonį iškylos patiesalą, o vaikai pažėrę ant jo aibę žaislų, nors Rija klausosi tetos Mer ištempusi ausis. Kordė sėdi sukeitusi kojas ir skaito žurnalą.

Štai kodėl ligoninės taisyklėse sakoma, kad palatoje vienu metu gali būti ne daugiau kaip du lankytojai. Jei dabar Leo sveikatos būklė staiga pablogėtų, ligoninės personalui, norinčiam prieiti prie jo, tektų lipti žmonėms per galvas, bet man vis tiek patinka, kad visi artimieji čia. Kad įsikūrė ir daro taip, kaip darydavo, jam dalyvaujant mokyklos varžybose, futbolo rungtynėse arba švenčiant gimtadienį – visi suguža į Hovą pasiruošę budėti prie jo, būti su juo, jį drąsinti.

– Labas, Leo, – ištariu. – Čia aš.

Tada apžvelgiu visus kitus palatoje esančius žmones ir pasisveikinu su jais. Jie visi man nusišypso, kiekvienas kitaip: mama linksmai, tėtis mąsliai, Kordės šypsena platesnė už mamos, teta Mer šypsosi tarsi žinodama kažkokią paslaptį, o Rijos šypsena paženklinta smalsumo.

Kordė padarė stebuklą. Pasakė jiems visa, ko reikėjo, kad liautųsi žiūrėję į mane lyg nežinodami, kaip su manimi kalbėtis, lyg būčiau nuskriausta, lyg būčiau turėjusi viską jiems iškloti prieš kelerius metus, ir tada jie būtų išspyrę mano skriaudiką iš savo gyvenimo. Greičiausiai ji juos numaldė užsiminusi, kad dabar jis čia, kad aš jam atleidau ir kad jis nori išpirkti savo kaltę. Galbūt net papasakojo, kaip Rendlis jam tvojo į kelio girnelę, ir tai truputį apmalšino jų kraujo troškimą. Šiaip ar taip, Kordei – neprilygstamai viešųjų ryšių specialistei – pavyko šeimą nuraminti. Gal Malui ir teks išgirsti vieną kitą griežtą žodį, bet niekas jam gyvam nebedirs kailio, niekas nebesielgs taip, tarsi jis čia būtų svarbiausias. Už tai savo seserį ir myliu.

– Niekas nepasikeitė, – tyliai sako mama duodama savo raizgų nėrinį tėčiui.

Šis neraginamas deda į šalį savo kryžiažodį, ima medžiaginį jos krepšį ir įkiša nėrinį kartu su plastikiniu vąšeliu į jo gelmes. Kordė, Rijos padedama, surenka žaislus ir sukrauna į vieną iš didžiųjų krepšių, tada sulanksto iškylos patiesalą. Mama pakelia Rendlį, o paskui įsigudrina atsistoti jo nepažadindama.

– Kur Malvolijus? – keldamasi nuo kėdės ir užversdama knygą klausia teta Mer.

– Rūpinasi Eime, – atsakau. – Ji nualpo, kai aš... Visai neseniai. Malas parvežė ją namo ir palauks, kol grįš Trudė.

– Vargšė Eimė, – atsidūsta Kordė.

Visų namiškių nuomonė apie Malą šiek tiek pagerėja, nes juk jis Eimės net nepažįsta.

– Paskambink jam, – sakau tetai Mer. – Jis ieško viešbučio, kad galėtų jame apsistoti.

– Gerai, tai mes jau eisime, – pareiškia mama.

– Iki rytojaus, – atsisveikinu.

– Tu šįvakar negrįši namo ir pakeliui pas mus neužsuksi, tiesa? – dar paklausia tėtis.

– Ne, liksiu čia. Noriu palaikyti Keitui draugiją.

Mums atsisveikinus ir atsiglėbesčiavus jie išeina. Kordė ir dvynukai grįžta į Krolį; mama, tėtis ir teta Mer triukšmingai svarsto, ar nevertėtų pasižvalgyti po Braitoną.

Netrukus lieku viena. Su Leo.

Kaip ir mėgstu.

Man patinka, kad nesant manęs jį prižiūri mūsų šeimos nariai, bet tokiomis akimirkomis kaip ši noriu, kad būtume vienu du. Kaip visada būdavome.

46

Vakar vakare po pirmojo butelio viskas atrodė ne taip tuščia, juolab virtuvėje įjungus radiją, valgomajame – kompaktinių plokštelių grotuvą, o svetainėje – televizorių.

Išgėrusi pirmą butelį vyno nutariau miegoti ant sofos, mat lova atrodė esanti taip toli, viršuje, be to, joje trūko mano vyro.

Antras butelis vyno, matyt, įtikino mane, kad vertėtų užlipti į palėpę; pabudusi visus prieš kelerius metus pirktus kūdikio drabužėlius randu padriektus ant grindų, tarsi trimates iškarpas iš manekenų nedemonstruojamų vaikiškų drabužių katalogo.

Neprisimenu jų ten išdėliojusi, bet akivaizdu, kad išdėliojau. Iš patinusių ir sulipusių akių suprantu dar ir verkusi.

Blaivumas, gėda ir dušas (maudausi ilgai, vanduo karštas, muilo daug) atveda mane čia, į užpakalinį kiemą. Jame, lūpose smilkstant cigaretei, į betoninį taką, vedantį iš namo į medinę pašiūrę kitame kiemo gale, sudaužau visą Meredit dovanotąjį arbatos servizą.

Juk viskas ir prasidėjo tada, kai sudaužiau tą puodelį, tiesa? Turiu baigti, ką tądien netyčia pradėjau. Dabar man visiškai aišku: arbatos servizas, kad ir kur Meredit jį gavo, yra užkeiktas.

Turiu pašalinti visus užkeiktus daiktus iš savo namų ir gyvenimo.

47

Beldimas į duris mane išgąsdina.

Nemiegu, tik snūduriuoju nieko nesapnuodama; man tai tikra palaima.

Pirmiausia patikrinu Leo būklę, – jokių pokyčių, – tada klupdama prieinu prie durų.

Kelias akimirkas man liaujasi plakusi širdis, krūtinė tarsi apmiršta: Malas.

Ak, taip, aš jį čia pasikviečiau. Labai neįprasta, kad jis čia: pastaruosius kelerius metus neturėjau su juo jokių reikalų, jo nebuvo šalia, jis visada gyveno kažkur toli.

– Sveika, – ištaria jis, iškart pastebėdamas išgąstį mano veide.

– Labas, – pasisveikinu.

Jis nusimaudęs po dušu ir susišukavęs plaukus: sutramdytos garbanos pūpso nubrauktos nuo veido. Jau pamiršau, kokios kampuotos, bet keistai švelnios jo veido linijos. Tiek metų norėjau bučiuoti putlias jo lūpas ir matyti iš arti jo akis, rudas, tamsėlesnes už lapės kailį, dabar žvelgiančias į mane švelniai, atsargiai, tiriamai, lyg mėginančias nulukštenti kiekvieną išorinį mano sluoksnį ir dirstelėti į vidų.

Kai tik mums tekdavo ilgesniam laikui išsiskirti, – pavyzdžiui, kai iš Oksfordo grįžau į Londoną, kai jis parskrido iš Australijos, kai su Keitu buvome išvykę atostogų, – jis visada taip žiūrėdavo, lyg norėtų fiziškai, dvasiškai ir emociškai iš naujo su manimi susipažinti. Spoksodavo į mane, tada ištiesdavo ranką ir paliesdavo, tarsi mėgindamas įsitikinti, kad aš tikra. Dabar, po tiek metų, jam to dar labiau reikia.

Noriu jam pliaukštelėti. Tiesiog pliaukštelėti. Skelti antausį, kad atitoktų, priminti, ko čia atvažiavo. Matau, jog kažkas tai jau padarė: ant kairiojo jo skruosto, ten, kur kažkas kelis kartus jam trenkė, puikuojasi skaisčiai raudonas dryžis.

– Kas nutiko? – klausiu rodydama į žymę.

– Hm... – numykia jis čiupinėdamasis skruostą. – Ak, tai mama.

„Tai padarė teta Mer?“

– Pirmą kartą tėškė man už tai, ką padariau. Dar kartą už tai, kad visus tuos metus nepasakiau jai tiesos ir leidau manyti, ką nori. Prieš trečiąjį kartą ji pareiškė, girdi, kiti, kad ir kaip norėdami man užvožti, niekada taip neužvoš. Ketvirtą kartą tėkštelėjusi patikino, kad aš, matydamas visų veidus tada, kai ji atskleidė tiesą, tikrai būčiau pats sau trenkęs. Paskui lioviausi skaičiavęs.

„Teta Mer?“

– Po to ji pravirko ir pasakė niekada nemaniusi, kad pirmą kartą aptalžys vieną iš savo vaikų, jam jau pradėjus ketvirtą dešimtį. Ir pridūrė, kad per visą gyvenimą nė vienas mūsų nebuvome padarę jai gėdos, kad tai pirmas kartas ir kad aš negalįs nė įsivaizduoti, kaip skaudu ko nors gėdytis. Tiesą sakant, jau geriau būtų mane mušusi.

– Žinok, aš jiems nepapasakojau, – patikinu Malą. – Nė žodžio nepratariau.

Matyt, jį labai užgavo tai, kad tetai Mer dėl jo gėda.

– Stefa mamai pasakė. Nežinau kodėl, bet pasakė, – paaiškina jis. – Eimė laikosi gerai. Grįžo Trudė ir paguldė ją į lovą. Ji vis dar nieko nešneka. Be to, radau viešbutį. Visai netoli nuo ten, kur apsistojusi mama ir tavo tėvai.

Linkteliu galva.

– Tikiuosi, dabar galėsiu pamatyti Leo.

– Taip, aišku.

– Tikrai galiu? – nustemba jis.

– Manai, atsitempiau tave čia tam, kad neleisčiau jo pamatyti?

– Nekaltinčiau tavęs dėl to.

– Malai, darau tai ne dėl tavęs, o dėl Leo.

Peržengęs slenkstį jis suakmenėja. Pirmą kartą įėjęs kiekvienas sustingsta. Aplink lovą esantys įrenginiai baugina, jie pypsi, caksi, blykčioja lemputėmis, monitoriuose matyti kažkokios judančios linijos. Nuo vieno įrenginio iki lovos driekiasi balta žarnelė, ji įkišta Leo į burną. Kartais jie tą žarnelę išima, nes dažniausiai jis gali kvėpuoti pats. Jam prie rankos prijungta lašelinė. Pirmą kartą įėjus į palatą atrodo, kad aparatai užgožia Leo, gulėdamas tarp jų jis atrodo mažutis, trapus, lengvai pažeidžiamas. Tas vaizdas primena, koks nuostabus žmogaus kūnas, – mat pats gali daryti visus šiuos ir dar daug kitų dalykų. Ir taip pat primena, koks esi silpnas, nes dėl menkiausios smulkmenos gali atsidurti čia.

Malas pažvelgia į mane apimtas siaubo, išpūtęs akis, sustingęs. Švelniai suspaudžiu jam ranką ir vedu prie savo kėdės.

– Viskas gerai, sėskis, – paraginu, – pasakyk jam, kas esi, pasikalbėk su juo.

Švelniai pasodinu jį ant savo kėdės.

– Žiūrėk, kas atėjo, – kreipiuosi į Leo. – Tai senas mano draugas Malas. Jis auklės Mer sūnus. Kaip tu esi mano sūnus, taip jis – auklės Mer sūnus. Ir jis yra tas kitas tavo tėtis. Pameni? Anąkart rašei, kad turi du tėčius. Jis – tas kitas.

Delnu kelis kartus perbraukiu Malui ranką norėdama padrąsinti, o tada pasitraukiu į kitą palatos kampą ir sustojusi prie durų palieku jį vieną.

– Hm... Labas, Leo. Aš Malas. Mačiau tave vos gimusį. Tada pamaniau, koks tu mažutis. Norėjau tave pakelti, nes buvau tikras, kad tilpsi mano delne. Be to, mačiau tave ir per tavo tetos Kordės vestuves. Tavo auklė Mer man visada rodo tavo nuotraukas.

Turbūt vis tiek nežinai, kas aš toks? Aš tas berniukas iš nuotraukos, tos, kurią rodei savo auklei Mer klausdamas, kodėl jis toks panašus į tave. Tai aš tasai berniukas.

Tavo mama pasakojo, kad mėgsti kompiuterinius žaidimus ir futbolą. Na, man tokie dalykai irgi patinka. Kada nors turėtume pažaisti, pažiūrėtume, kas laimės. Žinok, aš irgi neprastas žaidėjas. Nedaug kam pavyksta mane įveikti, bet esu tikras, kad tu pamėginsi.

Man patinka Malo balsas. Gera klausytis, kaip jis kalba, girdėti jo intonaciją. O užvis geriausia, kad jis, nors ir labai pavėlavęs, pagaliau šnekasi su Leo.

48

– Meluodami turime būti atsargūs, – sakau Kerolei. – Jis, melas, gyvas. Kai išreiški jį žodžiais, reikia juo rūpintis, maitinti, auginti, jam reikia dėmesio, draugijos... meilės ir prieraišumo, kaip, be abejo, ir visiems kitiems gyviems padarams, už kuriuos esame atsakingi.

Kerolė žiūri į mane išpūtusi akis. Ji sėdi priešais mane, prie mano medinio virtuvės stalo, vienoje rankoje laiko cigaretę, kitoje puodelį arbatos ir spokso į mane, nėmaž nesuprasdama, apie ką kalbu. Bet man jos reikia. Kai sudaužiau arbatos servizą ir atlikau vyno bei vaikiškų drabužėlių ritualą, nušvitus sąmonei suvokiau, kad tai ženklas ir kad turiu su kuo nors pasišnekėti, kol reikalai nepradėjo slysti man iš rankų. Tas „kas nors“ – tai ji. Manau, kad iš visos mūsų kompanijos ji man artimiausia. Vos pradėjusios studijuoti koledže, kelias pirmąsias savaites gyvenome viename bendrabučio kambaryje, kol kelios kurso draugės nusprendė, kad studijavimas ne joms, ir išvažiavo palaisvindamos kelis kambarius. Kerolė miegodavo ant viršutinio gulto ir persikėlė į gretimą kambarį tik tada, kai jo gyventoja nutarė verčiau grįžti namo ir tekėti už savo vaikino, o ne trejus metus būdama toli nuo jo krimsti mokslus. Mudvi su Kerole bendraudamos vienos dvi turėtume jaustis nei šiaip, nei taip, juolab kad aš dvejus metus draugavau su Vinsu, o paskui ji už jo ištekėjo, bet tai nieko. Mano ir Vinso santykiai nuo pat pirmos dienos buvo tikra katastrofa, bet tam suprasti prireikė dvejų metų ašarojimo, kančių, gydymosi ligoninėje, nelaimingų atsitikimų skyriuje, ir grasinimų būti pašalintiems iš koledžo. O Kerolė buvo rami, miela, lengvai prisitaikanti. Visai kitokia nei aš.

Ji pakelia puodelį prie lūpų, ir aš susigriebiu, kokią padariau klaidą. Įpyliau arbatos į kavos puodelius. Tikrai esu praradusi sveiką nuovoką, – tikiuosi, po kelių minučių ji tai supras ir kitoms mūsiškėms neužsimins apie šį mažą mano nusižengimą. Taip, mes tikra bjaurių bobų šutvė, mums įprasta „aptarti“ tokias klaidas kaltininkei negirdint, nors kiekvienai pasitaiko panašiai suklysti.

Mano žvilgsnis nuslysta baltu puodeliu su plonu ruožuotu rožinės spalvos apvadu apačioje. Ir kaip aš nepastebėjau, kad čia kitoks atspalvis nei tas, kuriuo išmarginti lėkštelių kraštai, arbatinuko, pienui skirto ąsotėlio ir cukrinės apačia? Kaip galėjau nepastebėti?

Atsiviliojau Kerolę sakydama norinti kartu su ja pabėgioti. Bet čia jos laukia ne mankšta, o puodelis arbatos, gabalėlis pyrago ir pakelis cigarečių. Būdama labai atsargi ir drovi nedrįsau prašyti jos, kad atvažiuotų pasišnekėti. Mat gali apie tai prasitarti kitoms, man dar nespėjus jos įtikinti, kad visa tai būtina laikyti paslaptyje, kad labai svarbu niekam nepasakoti to, ką išgirs. Kerolė miela, mėgsta Malą ir džiaugiasi, kad mes kartu. Dabar ji išpučia didelį dūmų debesį, per jį nematyti jos veido. Įprastomis aplinkybėmis mes čia nerūkome, bet dabar aplinkybės ypatingos.

– Kerole, noriu tau atskleisti paslaptį apie vieną kadaise ištartą savo melą. Apie melą, kuriam reikia meilės, dėmesio ir draugijos, – kalbu toliau, kad nukreipčiau jos žvilgsnį nuo indų. Gal ji nepastebėjo? Gal niekam nepasakos, kaip susimoviau? – Aš... bet tegul tai lieka tarp mūsų. Aš... prašau.

Ji užsitraukia cigaretę, linktelėdama galvą truputį suraukia antakius ir suneria rankas ant pilvo, tarsi kauptųsi tam, ką ketinu atskleisti.

– Žinoma.

– Melavau savo vyrui. Malui. Melavau jam. Vieną kartą. Jau labai seniai. Tik kartą, bet tam, kad tas melas būtų gyvas, reikia draugijos. Daugybės draugų – kitų melų. Dėl to melo ir jo draugų dabar gali mirti Malo sūnus.

Kerolė dar labiau suraukia antakius, jos akys trumpai blyksteli, ji prisimena savo sūnų ir dukrą. Tikisi, kad likusiems su tėvu vaikams saugu. Neabejoju, taip elgiasi visi tėvai: vos išgirdę apie sergantį, dingusį ar sužeistą vaiką akimirksniu prisimena saviškius ir viliasi, kad jie sveiki ir gyvi. Ir esantys ten, kur turi būti.

– Tik aš kalta, kad tas berniukas miršta, – sakau jai.

Ir staiga įvyksta kai kas keista: mane slėgusi kaltės našta truputį palengvėja. Ši išpažinties dalis lengvina mano kaltę. Tikiuosi, kalbant toliau man darysis vis lengviau.

Sėdėdama ant kėdės ji krusteli, tik vos vos, matyt, klausdama savęs, ką iškrėčiau, kaip nuskriaudžiau tą berniuką ir kaip jai dera reaguoti sužinojus, kad esu moteris, galinti sužaloti vaiką. Drebančiu balsu ji pasiteirauja:

– Kas atsitiko?

Pasirinkau tinkamą žmogų. Klausia manęs, kas atsitiko, o ne ką aš jam padariau, taigi mano, kad tai galėjo būti nelaimingas atsitikimas. Ne tai, ką padariau tyčia. Ji netiki, kad esu bloga, tai reiškia, kad galbūt supras ir visa kita, ką ketinu jai pasakyti.

– Prieš daug metų, netrukus po to, kai susipažinau su Malu, kai mūsų santykiai atrodė rimti ir nujaučiau, kad jis man pasipirš, pasakiau jam negalinti turėti vaikų.

Kerolės nerimas šiek tiek nuslūgsta, pečiai nusvyra. Tada ji prisimena kviestinę vakarienę ir jos veide šmėsteli gėda.

– Negali? – klausia ji su tokia užuojauta balse, kad pasijuntu beveik neturinti jėgų iškloti jai visos tiesos.

Gal ji vis dėlto nuspręs, kad aš bloga.

– Negaliu. Bet jis nesuprato, ką turiu omenyje – kad aš jų neturėsiu.

Link pražiotos Kerolės burnos keliama cigaretė stabteli. Ji pasidažiusi lūpas rožiniu blizgikliu, nors ir ketinome pabėgioti.

– Kaip suprasti „neturėsiu“? – atsargiai klausia ji, dėdama cigaretę į krištolinę peleninę.

Žiūriu į smilkstančią nuorūką, bet nedrįstu pakelti akių į Kerolę.

– Noriu pasakyti, kad seniai apsisprendžiau neturėti vaikų, nes tai būtų milžiniška, man tiesiog per didelė auka.

49

Keitas išties su manimi nesikalba.

Kiekvieną kartą apie tai galvojant man skauda taip, lyg būčiau gavusi smūgį į krūtinę. Mudu visada kalbėdavomės, todėl man tai kelia didžiulį sielvartą.

Per šešias dienas mudu vienas kitam neištarėme daugiau kaip dviejų šimtų žodžių. Jis ateina budėti naktį, praleisti jos su Leo, nors visi mano šeimos nariai siūlosi jį pavaduoti, kad galėtų eiti su manimi namo. Jis kiekvieną kartą atsisako, taigi jam niekada nereikia miegoti šalia manęs. Dabar savo žinutes jis pasirašo vien „Keitas“, be jokių „myliu tave“ arba „B“ – „bučiuoju“. Nujaučiu, kad norėtų parašyti: „Aš tavęs nepažįstu.“ Vakar vakare primygtinai mėginau likti su juo, o jis pasakė: „Ne, važiuok namo, rytoj rytą Leo tavęs reikės pailsėjusios.“ Daugiau nepratarė nė žodžio.

Jis vis dar apstulbintas tos žinios, kad esu moteris, galėjusi atiduoti savo kūdikį. Moteris, kuri būtų atsisakiusi savo vaiko, jei „tėvai“ nebūtų apsigalvoję. Keitas netiki, kad kas nors galėtų taip pasielgti ir vėliau ramiai gyventi; jam atrodo, kad kiekviena pakaitinė motina, tiek daranti tai veltui, tiek už pinigus, kelia didžiausią grėsmę būsimiesiems įtėviams, nes galiausiai vis tiek nusprendžia pasilikti kūdikį sau. Žinia, kad buvau pasiruošusi po devynių mėnesių atiduoti vaiką – Leo – jo „tikriems tėvams“, jį sukrėtė. O sukrėtimų Keitas nemėgsta. Jau gana, kad Leo ligoninėje, taigi šios netikėtos naujienos jam per daug. Todėl įprato nekreipti į mane dėmesio ir kalbėtis tik būtinai prireikus.

„Manai, stovėsiu ir žiūrėsiu rankas sudėjęs, kaip tavo pilve auga kito vyro kūdikis?! – rėkė jis ant manęs tada, prieš aštuonerius metus. Šnekėjimasis įprastiniu tonu mums nieko nedavė, tad jis mėgino riksmu atvesti mane į protą. – Man bus sunku apsimesti, kad jo čia nėra, kai kasdien imsi vis labiau pūstis. Eisime gatve, visi į mus žiūrės ir manys, kad vaikas mūsų, ims klausinėti – ir ką? Negi turėsime meluoti?“

„Aš tau jau sakiau, man nė motais, ką žmonės mano. Svarbu, ką manai tu, o ne kiti, esantys „kažkur ten“.“

„Mano nuomone, elgiesi blogai.“

„Kaip mano poelgis, teikiantis laimės kitiems žmonėms, gali būti blogas?“

„Mums abiem bus blogai. O tu po visko palūši.“

„Nori pasakyti, kad tau bus blogai, jei aš palūšiu, nes nenorėsi manimi rūpintis?“

„Kodėl šneki taip, tarsi neturėčiau teisės nerimauti, kaip šis reikalas paveiks mūsų santykius? Tu negalėsi gerti alkoholio, tave pykins, įtėviai nuolat čia grūsis, nes norės tave matyti. Pasikeis tavo kūnas, negalėsi tiek daug dirbti. Aš matysiu, kaip tas vaikas kruta, be to, mylėtis galėsime tik tam tikromis pozomis. O viskam pasibaigus mudu net neturėsime kūdikio ir negalėsime pasakyti, kad vis dėlto buvo verta aukotis.“

„Ar dėl to visas šis triukšmas? Dėl sekso?“

„Laimžde, jei manai, kad galėsiu dulkintis žinodamas, jog tavyje auga kažkieno kito kūdikis, tai ne itin mane pažįsti.“

„Šios kalbos nieko neišspręs.“

Keitas buvo teisus, nebuvo prasmės to neigti. Sutikau pagimdyti kūdikį apie jį nė nepagalvojusi, nemaniau, kad to reikia, tikėjausi, kad jis supras, o iš tiesų prašiau beveik metams sustabdyti mūsų bendrą gyvenimą, nes kiti du žmonės man atrodė svarbesni už jį. Man reikėjo su juo pasitarti arba pasiruošti jį prarasti.

„Leisk pasakyti tau be užuolankų: jei tai darysi, tai...“

Jis nutilo, nes nenorėjo, kad tai įvyktų. Nenorėjo likti kaltas. Jie nebuvo jo draugai, jis neužaugo kartu su vienu iš jų, tai kodėl būtų turėjęs iš esmės keisti savo gyvenimą dėl žmonių, su kuriais jį ne kažin kas sieja? Ir kodėl kaip tik jis būtų turėjęs nutraukti mudviejų santykius?

„Aš tai darysiu. Myliu tave, bet aš tai darysiu. Pažadėjau ir darysiu. Taigi manau, tarp mūsų viskas baigta.“

Norėjau verkti. Jam išėjus ketinau apsipilti ašaromis.

Jis neskubėdamas porą kartų mane nužvelgė, lyg mėgindamas gerai įsiminti mano bruožus.

„Eisiu susirinkti savo daiktų. – Grįžęs su dviem krepšiais drabužių, knygų, kompaktinių plokštelių ir kitų daiktų, laikomų mano namuose, jis dar kartą mane nužvelgė. – Vis kartoju sau, kad neturėčiau vėl su tavimi susitaikyti, – tarė. – Nes kiekvieną kartą mums išsiskiriant man reikia vis daugiau laiko atsigauti.“

„Man irgi“, – atsakiau jausdama savo lūpų kampučius svyrant žemyn. Norėjau, kad jis išeitų prieš man pravirkstant. Mat kiekvieną kartą mums nutraukiant santykius aš pravirkdavau, jis puldavo manęs guosti, mudu atsidurdavome lovoje, o paskui vėl verkdavau.

Kitą kartą pamačiau Keitą, kai jis nusprendė mane aplankyti, mat išsiaiškino mane apsigyvenus Rytų Sasekse; jis pats gyveno Vakarų Sasekse. Aš jam iš karto pasakiau turinti sūnų, sužinojęs jo amžių jis sumetė, kad tikriausiai nusprendžiau pasilikti tą, kurio laukiausi.

– Prašau pasikalbėti su manimi, – kreipiuosi į Keitą.

Visi išėjo prieš porą valandų, o aš skaitau Leo knygą ir mėginu rasti būdą, kaip pataisyti santykius su Keitu. Šią savaitę jis vėl vilki uniformą ir pirmą kartą per visus tuos metus man knieti ko nors paklausti apie jo darbą, kad galėtų leistis į išsamius aiškinimus, kodėl nieko negali man pasakoti ir nepasakos. Noriu išgirsti jo balsą, noriu, kad jo žodžiai būtų skirti man ir sklistų ilgiau nei keletą akimirkų. Jis, jau benusivelkąs švarką, dabar vėl jį apsivelka. Staiga išsigąstu, kad vėl išeis. Bet Keitas neišeina, tik atidžiai žvelgdamas į Leo klausia:

– Apie ką?

– Apie bet ką. Kalbėk su manimi, prašau liautis apsimetinėjus, kad manęs nepastebi.

Jis lėtai atsigręžia, matau, kad nepyksta ant manęs, tik yra sutrikęs, suglumęs. Nežino, kaip su manimi šnekėtis. Keitas atsidūsta giliai, visu kūnu, ir aš vėl prisimenu, koks jis stiprus. Raumeningas, aukštas, tylus, pasitikintis savimi, tvirtas – visai kitoks nei daugelis vyrų, su kuriais esu draugavusi. Keitas sąžiningas ir todėl stiprus. Jis nesako nieko, kas būtų nesąžininga, melaginga ar sukta, tai jam teikia dvasios tvirtybės. Kaip tik dėl to jis toks nusivylęs: nors atvirai jam nemeluoju, tai, kad galiu nutylėti visą tiesą, verčia jį manimi abejoti.

Todėl ir liovėsi su manimi kalbėtis: mėgina susigaudyti, ką dar galėčiau nutylėti. Jis mosteli galva į duris.

– Eime ten.

Keitas nenori to prie Leo – ko? Gal pasakyti, kad tarp mūsų viskas baigta?

Mums išėjus iš Leo palatos į platų, ryškiai apšviestą koridorių, atsiremiu į priešais esančią sieną, kad pro atdaras duris galėčiau žiūrėti vidun ir nepaleisti iš akių nei lovos, nei jo paties. Bet Keitas užstoja man vaizdą. Jis atsistoja priešais mane, viena ranka įsiremia į sieną man virš galvos, kūnu atitveria mane nuo visų galinčių prisiartinti. Vyrai taip elgiasi su moterimis klubuose ir baruose norėdami pažymėti savo teritoriją ir parodyti, kad moteris priklauso jiems.

– Vis svarstau, ar esu blogas žmogus, nes nepritariau tam, kam anuomet ryžaisi, – sako jis.

– Aišku, nesi. Bet aš turėjau tai padaryti, – paaiškinu. – Ne kiekviena būtų įstengusi.

– Bet juk tai buvo Leo. Ar būtum galėjusi žiūrėti, kaip berniukas auga pas kitus, žinodama, kad jis tavo?

Gūžteliu pečiais:

– Nežinau, būčiau žiūrėjusi negalėdama.

– Būtum sužeidusi sau širdį, kad padarytum kitus du žmones laimingus, – toliau kalba jis. – Bet su manimi vaiko nenori. Tai ką man manyti? Ir ką tau sakyti?

– Aš noriu mudviejų vaiko, – prieštarauju.

– Jei galėtume pasimylėti tiesiog čia ir dabar, tu pultum į paniką. Ir padarytum bet ką, kad tik galėtum to išvengti.

Mano širdis plaka kaip pašėlusi, girdžiu jos dūžių aidą ausyse, neabejoju, kad ir jis girdi tą tuksenimą, jaučia jį, juk stovi taip arti, tad tikriausiai žino, kad bijau gimdyti dar vieną kūdikį.

– Ar aš neteisus? Juk abu žinome, kad tai prasidėjo gerokai anksčiau, nei susirgo Leo.

Dabar jis žino, kaip buvo iš tiesų, ir supranta – mano baimė grindžiama tuo, kad būdama nėščia praradau artimiausią draugą. Žinau, tai paika, žinau, kad ilgainiui tą baimę įveiksiu, o kol kas negaliu. Paaiškinti to Keitui irgi negaliu, jis nesuprastų. Manytų, kad esu kvaiša, o aš negaliu net pagalvoti, kad prisipažinčiau apie savo baimę žmogui, o jis į ją tik numotų ranka.

– Noriu susilaukti su tavimi vaikų, bet dar nesu tam pasiruošusi.

– O kada būsi, Laimžde? Tau trisdešimt septyneri, man keturiasdešimt šešeri – laikas mums ne sąjungininkas.

Pažvelgiu jam į akis – gilias ir tamsias, rudas, beveik juodas. Kai susipažinome ir aš beprotiškai jį įsimylėjau, žiūrėdama į tas akis pamiršdavau ką sakanti. Turėjau vengti akių kontakto, antraip imdavau kažką murmėti ir bumbėti ir tai būdavo labai nemalonu.

– Nežinau, kada būsiu pasiruošusi, – sakau. – Bet kūdikio noriu. Pažadu tau.

– Pasikalbėkime apie tai vėliau. Kai Leo pasitaisys, pasikalbėkime apie tai dar kartą – gal tada man pasakysi, ko taip baisiai bijai. Gal papasakosi man viską apie savo baimę ir mes pažiūrėsime, ką galima padaryti. Ar toks pasiūlymas tau atrodo sąžiningas?

Linkteliu galvą. Kartais pamirštu, kad jis, nors ir tarnavęs kariuomenėje, nors dirbantis policijoje, nors galbūt atrodantis kaip paprastas vyrukas, vis dėlto mane myli. O mylėdamas stengiasi mane suprasti. Baimė neleidžia man su juo kalbėtis. Nors tai neprotinga ir jis visai ne tai norėtų išgirsti, myli mane taip seniai, kad ras tokią išeitį, kokia tiks – aš tai jaučiu – mums abiem. Aš dėl jo stengčiausi nė kiek ne mažiau. Tai mūsų meilės esmė.

Jis pakšteli man į patį kaktos vidurį – tas bučinys nuostabus ir skaistus. Jis pabučiuoja man į nosį – dar viena jo meilės išraiška. Pabučiuoja į lūpas. Ir daugiau nieko nenori. Nenori sekso, tik nori, kad jausčiausi fiziškai stipri kaip jis pats, o man to dabar kaip tik ir reikia. Aš tik noriu, kad jis mylėtų mane nieko nesitikėdamas. Nenorėdamas, kad būčiau pasielgusi su Leo taip, kaip jam atrodo teisinga, nenorėdamas, kad imčiau planuoti ateitį, nenorėdamas, kad negalėčiau kam nors atiduoti savo vaiko. Tai nuostabu. Toks buvimas su juo prilygsta rojui, kokiame taip seniai nebuvome.

Ir mudviem būnant jame staiga prasideda tikras pragaras.

Įrenginiai Leo palatoje ima įnirtingai pypsėti, monitoriuose pradeda blykčioti visokios linijos ir skaičiai. Atbėga slaugė, jai įkandin atskuba du gydytojai ir dar viena slaugė. Žengiu ketindama prie jų prisidėti, eiti pas Leo, bet stiprios Keito rankos mane sulaiko. Jis nori, kad netrukdyčiau jiems dirbti savo darbo.

„Dar ne! – noriu sušukti, bet neišleidžiu nė garso. – Dar ne, dar ne, aš dar nepasiruošusi!“

50

Tikriausiai manote, kad aš savanaudė. Ir kad nenusipelnau mylinčio vyro ir jaukių namų, jei galėjau jam meluoti dėl tokio svarbaus dalyko, girdi, negaliu turėti vaikų. Tikriausiai manote, kad moteriai, kuri tvirtina mylinti savo vyrą, nedera kas tris mėnesius slapta leistis kontraceptikų ir kartais tualete atlikti nėštumo testo. Bet jūs nesuprantate. Kartą pamelavusi dabar jau negaliu atsiimti savo žodžių.

Aš... aš sergu. Dabar tai priimta vadinti psichikos sutrikimu. Dabar šiai ligai sugalvotas gražus pavadinimas, visos įžymybės, rodos, tik ir kalba apie tai, kad kenčia nuo šio sutrikimo, bet man ši liga nepasirodė tokia žavinga, kai sužinojau ja serganti. Niekada ja nesižavėjau ir nesuprantu, kodėl kiti ja sergantys žmonės nepatiria tokių kančių kaip aš. Paaiškėjus, kad turiu šį psichikos sutrikimą, man atrodė, kad dabar viskam jau galas.

Visada supratau esanti kitokia, man sunku prisitaikyti. Aš pasaulį mačiau kitokį nei mergaitės, su kuriomis kartu mokiausi, nors nepaprastai troškau būti tokia kaip jos. Man sulaukus trylikos, nugaišo mūsų šuo Princas, be to, persikėlėme gyventi į kitą miestą. Ir mano išskirtinumas pasidarė dar didesnis.

Kartais gyvenimas man atrodydavo toks sunkus. Dėl paprasčiausių smulkmenų – prasto pažymio, mamos duoto kryžiažodžio, neramumų Lenkijoje – tikrąja žodžio prasme krisdavau ant grindų ir iš skausmo – fizinio skausmo – negalėdavau nė pajudėti. Ir verkdavau. Valandų valandas verkdama tūnodavau savo kambaryje dėl to, kad mama liepia nepalikti krepšio ant grindų prie durų. Nesupratau, kad sergu. Mama vedžiojo mane pas gydytoją norėdama išsiaiškinti, kas man yra. Kodėl skiriuosi nuo kitų vaikų, net nuo savo brolio ir sesers, bet gydytojas vis kartodavo, girdi, tai tik paaugliškų hormonų audros arba paprasčiausias išdykumas. Esą atėjus laikui aš tiesiog išaugsianti. Jie kalbėdavosi apie mane, tarsi manęs ten nebūtų buvę. Netrukus supratau, kad aš – visai ne aš, o visuma poelgių, kurie niekam nepatinka.

Jei visą laiką būčiau buvusi prislėgta, dar nebūtų buvę taip blogai. Nebūtų buvę taip blogai jiems – mano tėvams, broliui, seseriai ir tiems keliems žmonėms mokykloje, kuriuos vargu ar galėjau vadinti draugais. Jei būčiau buvusi nuolat prislėgta, jie būtų galėję tai paaiškinti paprasčiausia nuotaikų kaita.

Bet jei jausdavausi kitaip, visiems atrodydavo, kad tyčia netinkamai elgiuosi. Tais kitais kartais, kai iš tiesų gyvendavau, tais kitais kartais, kurių taip ilgėdavausi, pasaulis atrodydavo nuostabus. Visa aplink virpėdavo, spalvos būdavo ryškios, sodrios ir apčiuopiamos – rodos, ištiesi ranką ir paliesi.

Šokdavau užpakaliniame kieme, pakeldavau rankas, užversdavau galvą ir sukdavausi pagal muziką, skambančią galvoje. Norėdavau tą melodiją užrašyti, garsiai padainuoti, norėdavau, kad ji būtų užrašyta ore. Kad kiti žmonės galėtų ją girdėti, šokti pagal ją ir būti tokie laimingi, kokia jaučiuosi aš. Būdavau tokia energinga. Galėdavau bėgti nepailsdama. Piešdavau ir tapydavau. Būdavau įsimylėjusi pasaulį. Mylėdavau visus ir viską.

Mano gyslomis tekėdavo gryna euforija. Prie tos euforijos pridėkite dar porą skardinių sidro, truputį kanapių ir galėsite įsivaizduoti, kaip atrodžiau būdama penkiolikos.

Sulaukusi penkiolikos pastojau.

Tiksliai nežinau, kaip tai atsitiko. Tokie atvejai savaip ypatingi: puikiai prisimindavau jausmus, bet retai atmintyje išlikdavo konkrečios detalės. Jų kraštai mano sąmonėje tarsi susiliedavo ir atsirasdavo didžiulių atminties spragų; prisimindavau tik nuotrupas.

Bet tikrai žinau, kad vaiko tėvas galėjo būti kuris nors iš tų trijų vyrų, po paskutinių mėnesinių prisigretinusių prie manęs. Aš ir vėl tapau prislėgta, jaučiausi siaubingai, vos prisiversdavau kasdien apsirengti ir eiti į mokyklą. Vienas tų vyrų veikiausiai matė mane einant į mokyklą, nes paskui laukė už jos vartų, šaukė vardu, siuntė oro bučinius, nepadoriai save lietė. Nuėjo šalin, tik kūno kultūros mokytojai pagrasinus iškviesti policiją. Kitas priėjo man iš už nugaros saldainių parduotuvėje, ėmė į mane trintis, šnabždėti į ausį visokius dalykus. Trečią vyrą pamačiau stotelėje laukdama autobuso, jis ėjo link manęs šypsodamasis jau pažįstama šypsena, tad supratau, kad yra vienas iš tų trijų. Žinojau, ką turėsianti daryti – visus tuos šlykščius dalykus, kuriuos man į ausį šnabždėjo antrasis. Apsigręžiau ir pasileidau bėgti.

Kas buvo paskui, prisimenu tik nuotrupas. Atsidūriau automobilyje, kažkokio vyro rankos plėšė nuo manęs drabužius ir slydo mano kūnu. Keistame name buvau paguldyta ant pilvo, veidu įsikniaubusi į lovą, o kažkas man už nugaros darė tai, nuo ko skaudėjo labiau, nei būčiau galėjusi įsivaizduoti. Paskui kažkas mane užgulė ir sūpuodamasis pirmyn atgal vos neuždusino. Per vieną tų sueičių ir praradau nekaltybę. Taip ir neprisiminiau, per kurią.

Kai du mėnesius nesulaukiau mėnesinių, mano mamai kilo įtarimas, kad esu nėščia. Ji nepyko, – per daug bijojo, kad apie tai sužinos tėvas. Nuvedė mane pas gydytoją, kad galutinai įsitikintų. Mūsų šeimos gydytojas atostogavo ir jį pavadavo moteris, tais laikais tai buvo reta. Kai mano mama, – niekada nepamiršiu, kad ji buvo išbalusi kaip drobė ir visa drebėjo, – gydytojai pasakė mananti, kad aš laukiuosi, ši paprašė mamos palikti mudvi vienas. Tikriausiai patys suprantate, kad mano mamai, vilkėjusiai geriausiu savo paltu ir pasiėmusiai geriausią rankinę, tikrai nesinorėjo išeiti iš kabineto, bet ji priklausė tai žmonių kartai, kurie autoritetingų asmenų paliepti padarys bet ką.

„Ar gali būti, kad tu laukiesi?“ – maloniai paklausė manęs gydytoja.

Linktelėjau.

„Ar jau pasakei savo vaikinui?“ – pasiteiravo ji.

„Aš neturiu vaikino“, – atsakiau.

„Ar numanai, kas galėtų būti kūdikio tėvas?“

Papurčiau galvą.

Tada ji išties susirūpino.

„Ar tave kas nuskriaudė? Privertė?“

„Neprisimenu, – prisipažinau. – Niekas. Man stringa atmintis. Nepamenu, kad tai būtų nutikę.“

„Ar daug ką pamiršti?“ – pasidomėjo gydytoja.

Viską jai papasakojau. Prabilusi jau negalėjau sustoti, žodžiai susijaukė, ėmė virsti į vieną krūvą: kad verkdavau, kad šokdavau, kad jausdavausi laiminga, kad gerdama alkoholį jausdavausi taip, tarsi mano gerkle būtų sruvęs grynas visa galintis džiaugsmas, kad mano atmintyje yra spragų, kad vis dėlto iš susitikimų su tais vyrais kai ką prisimenu.

Man baigus pasakoti, ji uždavė daugiau klausimų. Daugybę.

Ir aš maniau... Nežinau, turbūt tikėjausi, jog po anos apklausos gydytoja man išrašys paprasčiausių antibiotikų arba, kaip buvo sakęs kitas gydytojas, patvirtins, kad per kelerius metus iš to išaugsiu.

Užuot taip ir padariusi ji sužlugdė man gyvenimą. Ir man, ir mano mamai suprantamais žodžiais ji pasakė, kad nesu normali, kad aš ne viso proto, kad esu apsigimusi. Ne, taip tiesiai visko neišklojo, aišku, kad ne. Ji nėrėsi iš kailio aiškindama, kad aš dėl to nekalta, kad nuo tokio negalavimo kenčia daugiau žmonių, negu mes galime įsivaizduoti, ir kad ši liga netrukdys man gyventi.

Man buvo penkiolika, nenorėjau nieko daugiau, tik prisitaikyti, būti kaip visi, o dabar gydytoja man sakė, jog taip niekada nebus. Tapau paženklinta. Su įdagu.

Gydytoja pareiškė dėl diagnozės nesanti visiškai tikra, mat tai ne jos specializacija, bet ji nusiųsianti mane pas psichiatrus, jie atliksiantys daugiau tyrimų, kiek įmanoma tiksliau nustatysiantys, kas man yra, ir skirsiantys reikiamų vaistų.

Tada ir aš pati sutikau gydytis. Išgirdusi žodį „vaistai“ supratau, kad man pagerės. Kad visa tai liks tik siaubingas prisiminimas, priklausys praeičiai. Man tik reikėjo būti gerai mergaitei, leistis gydomai, gerti tabletes ir sveikti. Tėvas buvo linkęs už savo lėšas pasamdyti psichiatrą, kad viskas vyktų greičiau. Man tereikėjo prigrūsti į gerklę tablečių, kad liaučiausi buvusi jam krislu akyje.

Mano tėvai kantriai laukė prie psichiatro kabineto durų žinodami, kad verta. O aš kantriai laukiau psichiatro kabinete, atsakinėjau į nesibaigiančius klausimus, dariau, ką jis liepė, nes tikėjausi vėl tapti normali.

Nežinau, kas labiau nusiminė, – tėvai ar aš, – kai sužinojome, kad vaistus reikės vartoti nuolat. Tai reiškė, kad turėsiu reguliariai atlikti kraujo tyrimus, lankytis pas gydytoją, o ilgainiui, jei reikės, gerti daugiau tablečių. Vaistai nebuvo greitas būdas mane išgydyti. Jie apskritai negydė. Tik stabilizavo mano sveikatos būklę. Tik padėjo sustabdyti mane, kad neimčiau slysti į šoną.

Negana to, jie dar norėjo, kad su tuo vyru, psichiatru, kalbėčiausi apie tai, ką jaučiu.

Kažin ką gali jausti, kai tau pasako, kad esi psichiškai nesveika, ir paskelbia nuosprendį: tabletės, tabletės, gydytojai ir tabletės?

Mama išsiuntė mane pagyventi pas mano tetą, – jos žodžiais tariant, kad su viskuo apsiprasčiau. Bet iš tiesų išvažiavau todėl, kad būtų galima išspręsti kitą problemą. Atsikratyti kūdikio.

Mano tėvo nenoras mokėti psichiatrui („šarlatanui“) buvo didesnis už mano nenorą su pastaruoju šnekėtis, todėl tėvas sutiko.

Kai grįžau, mano gyvenime atsirado dar vienas terminas: „stebėti dėl polinkio žudytis“. Tada buvau apgyvendinta kalėjime su nerakinamomis durimis. Kiekvienas mano žingsnis buvo atidžiai sekamas. Tabletes turėdavau išgerti prižiūrėtojams matant. Visi žinojo, kas man geriausia, bet niekas niekada neklausė, ką aš manau. Ir ko noriu.

Žinau, kad visi manimi rūpinosi, tik, rodos, niekam nė nedingtelėdavo, ar aš tam pritariu. Gal ir būčiau norėjusi gyventi atidžiai jų stebima, tik nė vienas jų nė karto manęs to neklausė.

Niekas nebuvo priblokštas labiau už mane, kai jie leido man išvažiuoti į Londoną ir studijuoti koledže, bet visi tie išsiugdytosios priklausomybės ir jos nulemto paklusnumo metai, matyt, įtikino juos, kad galima mane paleisti laisvai gyventi pasaulyje. Ir man pavyko. Prie kritinės ribos buvau priartėjusi vos kelis kartus, tik tuos kelis kartus mėginau sustabdyti pilkumą. Jaučiausi gerai. Kasdieniai darbai, mokslai, vaistai, rūpinimasis savimi, pastangos nepersitempti ir pernelyg daug nesitikėti davė vaisių.

Ypač atsargi buvau mylėdamasi. Turėjau vaikinų, ir mes visada naudodavomės prezervatyvais, nes niekada jiems neprasitariau gerianti kontraceptikus. Nieku gyvu nenorėjau rizikuoti vėl pastoti. Jei būčiau pastojusi, būtų tekę devyniems mėnesiams atsisakyti vaistų ir veikiausiai prarasti pernelyg netvarią dvasios pusiausvyrą, kad kūdikis gimtų sveikas. Arba – dar blogiau, – jis gimtų toks kaip aš.

Pasakiau Malui negalinti turėti vaikų, nes tai buvo lengviau nei aiškinti, kad nenoriu rizikuoti juos gimdydama. Jis viską žinojo ir apie mano sveikatos būklę, ir tai, ką buvau iškrėtusi per maniakinius priepuolius, bet nenorėjau, kad jis tikėtųsi mane apsigalvosiant. Bet aš būčiau apsigalvojusi, žinoma, būčiau, – tik melas galėjo priversti mane laikytis savo sprendimo ir nepasiduoti pagundai vis dėlto susilaukti kūdikio.

Gydytojų nuomone, mano liga buvo paveldima. Kitaip sakant, vieno šeimos nario perduodama kitam. Kad ir kaip ten būtų, kad ir kaip ji būtų aiškinama, nenorėjau perduoti tos ligos dar kam nors. Nenorėjau taip rizikuoti. Nenorėjau prisiimti nė menkiausios atsakomybės, juoba Malo giminėje irgi būta tokių atvejų. Tikimybė, kad kūdikis paveldės tą ligą, atrodė esanti nemaža.

Mačiau, kaip ta liga paveikė mano tėvus. Kaip iš mamos čiulpte iščiulpė ramybę, laimę ir pasitikėjimą savimi; kaip apmaudu, kartėliu ir baime apraizgė tėvą. Kiekvienas priepuolis vis labiau atitolindavo juos vieną nuo kito. Nenorėjau, kad taip būtų ir mudviem su Malu.

Paskui prekybos centre pamačiau moterį su berniuku ir užsimaniau kūdikio. Negalėjau jo turėti, tad netrukus vėl buvau stebima, kad nemėginčiau žudytis. Kai viską papasakojau Malui, jis mėgino šią problemą išspręsti, nes nuo seno buvo pratęs tvarkyti tokius reikalus. Net tuos, kurių tvarkyti jam nederėjo.

– Tai aš mirtinai troškau turėti kūdikį, – sakau Kerolei.

– Apie ką tu čia?

Visą tą laiką ji sėdėjo nejudėdama, netardama nė žodžio, dar kartą peržvelgdama mano pasakojimą be jokio išankstinio nusistatymo veide. Atidžiai ją stebiu, laukiu akimirkos, kai ši netikėta naujiena ją sukrės ir paskatins smerkti mane, bet ta akimirka taip ir neateina.

– Pameni, per kviestinius pietus sakiau, kad vienas mums artimas žmogus nori kūdikio? Tai aš. Aš buvau tas žmogus. O Malo draugė, geriausia jo vaikystės draugė...

– Juodaodė moteris, su kuria mane supažindinai per vestuves?

– Taip. Ji sutiko mums jį pagimdyti. O paskui aš išsigandau, mane ėmė graužti pavydas, aš apsigalvojau, priverčiau apsigalvoti Malą ir liepiau jam rinktis, bet kūdikį ji vis tiek pagimdė. Persikėlė gyventi kitur ir augino.

Visiškai sumišusi Kerolė susiraukia.

– Ir dabar jis miršta?

– Taip, pasak gydytojų. Atrodo, tai netrukus įvyks. Malas dabar ten, nori jį pamatyti prieš... prieš jam mirštant.

– O tu to berniuko niekada nematei?

Papurtau galvą.

Visos jos veide įsirėžusios raukšlės dar labiau pagilėja, ji užgesina cigaretę.

– Vis tiek nesuprantu, kodėl tu dėl to kalta?

Kodėl ji nemato to, kas visiškai akivaizdu?

– Jei nebūčiau melavusi, Nova niekada nebūtų gimdžiusi Malo kūdikio, ir dabar jis negulėtų mirties patale. Jei nebūčiau melavusi, nė vienam iš jų nereikėtų to patirti, nes Leo tiesiog nebūtų.

– Ak, Stefani, – Kerolė triukšmingai atstumia kėdę, atsistoja, prieina, apkabina, apglėbia mane rankomis, prispaudžia prie krūtinės, apgaubia savo muskusiniu aromatu. – Jei šiaurė būtų pietūs, mes visi gyventume Australijoje.

– Bet...

– Tu jautiesi kalta, ir tiek. Visa tai ne tavo kaltė. Apgailestauju, bet turiu tau tiesiai pasakyti – nesi visagalė. Ne tu nustatai pasaulio tvarką. Po laiko kiekvienas mūsų gali svarstyti, „kas būtų, jeigu būtų“ ir gailėtis to, ką yra padaręs. Jei nebūčiau taip graužusis dėl savo išvaizdos ir dėl to, kad esu senamadiška namų šeimininkė, nebūčiau leidusis suviliojama geriausio Vinso draugo ir dabar žiūrėdama į Sofi nesvarstyčiau, kas iš tiesų jos tėvas.

Iš nuostabos net išsižioju.

– Tu ir Denas?

– Taigi, bet apie tai geriau nekalbėkime. Geriausia – niekada. Stefani, vaikeli, tu tikriausiai visai susipainiojai, nes jautiesi tokia bejėgė... Būti čia vienai visą dieną tau irgi ne į naudą. Bet tu dėl to tikrai nekalta.

– Nenoriu, kad jis mirtų.

– Aišku, kad nenori.

– Aš jo vis dar ilgiuosi. Nors nepažįstu jo ir esu pati kalta, kad jis ne mano, vis tiek ilgiuosi. Beveik kasdien. Apsimetu, kad viskas gerai, bet man jo trūksta. Labai.

– Ak, širdele...

– Jis lyg spraga mūsų gyvenime. Ir jei mirs... Aš neištversiu. Sunaikinsiu Malą ir susinaikinsiu pati.

– Žinau, mieloji, žinau.

– Noriu, kad berniukas pasveiktų.

– Štai ką padarysime, – staiga dalykiškai pareiškia Kerolė. – Paskambinsi Malui ir paklausi, kaip laikosi Leo – juk jo vardas Leo, tiesa? Taigi. Paskambinsi Malui ir paklausi, o tada pasakysi, kad tau neramu, ir jei bus kokių nors naujienų, tegul iš karto skambina tau.

– Jis neskambins. Vakar kalbėdamasi su juo telefonu elgiausi kaip paskutinė karvė, ir jis man iki šiol dar neskambina, tikriausiai pyksta.

– Ne, Malas ne toks. Tikriausiai jis irgi sutrikęs ir išsigandęs. Tu tik jam pasakyk, kaip tau baisu. O tada pasiimk kelis daiktus, atvažiuok ir pasilik pas mus, kol grįš.

– Bet aš nežinau, kiek tai užtruks.

– Nesvarbu. Dabar svarbiausia, kad nebūtum viena.

Šniurkšteliu, susitvardau ir leidžiu jai glostyti nuo ašarų sulipusius plaukus.

– Kaip manai, ar toks planas tiktų?

Linkteliu.

– Gerai.

– Ačiū, Kerole. Ir kad išklausei, ir kad esi man tokia gera.

Ji tik papurto galvą.

– Liaukis, nedėkok. Juk tam ir yra draugės, tau tikrai nereikia dėkoti.

Ar tikrai draugės tam ir yra? Iki šiol kažką panašaus į tikrą draugystę, neapsiribojančią vien kviestiniais pietumis, bėgiojimu ir atsitiktiniais telefonų skambučiais, buvau patyrusi tik tada, kai Nova mėgino užmegzti su manimi artimesnius santykius. Bet tai buvo vienpusiška: ji man viską pasakojo, o aš nė nesvajojau galinti būti jai atvira. Dėl suprantamų priežasčių neprisileidau jos per ištiestą ranką.

– Gal mūsų draugija ir atrodo lėkštoka, bet jei kas nutinka, visada viena kitai padedame, – sako Kerolė. – Juk tu pati žinai, tiesa?

Žiūriu į ją tuščiu žvilgsniu, nes niekada nepagalvojau, kad taip galėtų būti. Man niekada nešautų į galvą pasakoti joms to, kas bent kiek nemalonu, ką jau kalbėti apie rimtą bėdą. Įprastomis aplinkybėmis, jei čia būtų Malas, nebūčiau jai apie save papasakojusi, kad išsikalbėjusi galėčiau sustabdyti tai, ką matau vykstant. Niekada niekam nebūčiau to pasakojusi.

– Juk žinai? – vėl klausia Kerolė, o jos veide ir akyse šmėsteli siaubas. – Dieve mano, Stefani. Visada maniau, kad tu blaiviausiai mąstanti ir ramiausia iš mūsų, o pasirodo, esi taip pat susimovusi.

– Tau nereikia taip švelniai su manimi kalbėti.

– Ak, žinoma, kad reikia. Dabar bent jau galiu liautis maniusi, kad visos kitos geresnės už mane. Kiekvienas žmogus, tikrai kiekvienas, yra savaip kvaištelėjęs. Ir man tai patinka. O dabar eime – paskubėk. Pasiimk būtiniausius daiktus. Važiuojam.

Šiaip jau negaliu pakęsti, kai žmonės ima man vadovauti, sako, ką turiu daryti, bet šį kartą, visam pasauliui griūvant, nieko negali būti geriau. Nieko negali būti mieliau, niekas negali labiau paguosti. Juolab kad jai, rodos, nesvarbu, ką išgirdo apie mane. Papasakojau, o jos jausmai man nepasikeitė. Ji net nesibaimina, kad būsiu šalia jos vaikų. Mano, kad esu susimovusi kaip ir ji. Ji mano, kad esu tokia, kokia visuomet troškau būti: normali.

– Pakeliui pas mus, – sako ji, dėdama į kriauklę mūsų puodelius ir indus, – trumpai užsuksiu į bažnyčią, uždegsiu žvakelę ir sukalbėsiu maldą. Neabejoju, kad jo motina būtų man už tai dėkinga.

51

Aš nesimeldžiu.

Bet žinau, kad mama meldžiasi. Manau, kai nekalba, tik tai ir teveikia: neria vąšeliu ir meldžiasi. Visi kiti irgi tikriausiai meldžiasi, o aš ne. Nesimeldžiu, nes dar negaliu.

Jei melsiuosi, neprašysiu Dievo, kad Leo pasveiktų, prašysiu, kad padarytų, kas jam geriausia. Ne man, o Leo geriausia. Ir kad rūpintųsi Leo, kai šis mus paliks.

Daugelis žmonių stebisi, kad aš, diplomuota psichiatrė, domiuosi ezoterika ir tuo pat metu tikiu Dievą. „O kaipgi visi tie siaubingi dalykai, kuriuos sukėlė religija?“ – klausia jie, tarsi galėčiau atsakyti į bet kokį klausimą. Man pačiai tikėjimas Dievu neturi nieko bendra nei su bažnyčia, nei su religija. Jis atskirtas nuo pasaulyje viešpataujančio įsitikinimo „mano Dievas geresnis už tavo Dievą“.

Mano tikėjimas Dievu asmeniškas, man visai nereikia grasinimais versti žmonių pritarti mano nuomonei, nes tikiu kuo noriu ir gyvenime stengiuosi tuo tikėjimu vadovautis. Mano tikėjimo Dievu esmė – šiame gyvenime stengtis būti kuo geresniu žmogumi ir žinoti, kad kitame gyvenime, – nesvarbu, ar mano siela persikūnys, ar atgulsiu į žemę, ar keliausiu į rojų, – vėl susitiksiu su mylimais žmonėmis. Štai kas man yra ir šis, ir pomirtinis gyvenimas: buvimas su mylimais žmonėmis.

Turiu pradėti melstis.

Stoviu pačiame palatos kampe, žiūriu, kaip gydytojai gelbsti mano sūnų, kaip mėgina grąžinti į gyvenimą, stabilizuoti jo sveikatos būklę, ir giliai širdyje žinau, kad reikia pradėti melstis. Reikia prašyti Dievo, kad šią lemiamą akimirką padarytų tai, kas geriausia Leo, o jei šiam geriausia išeiti, kad paskui juo rūpintųsi.

Reikia pradėti melstis už mažą berniuką, niekada neturėjusį būti mano. Tą, kuris beveik aštuonerius metus buvo man skirta dovana. Nesitikėjau jį turėsianti nė vienos dienos, o turėjau beveik aštuonerius metus. Bet man to negana. Toli gražu. Esu apiplėšiama.

Turiu pradėti melstis.

Bet negaliu.

Aš nepasiruošusi.

Ir tikriausiai niekada nebūsiu pasiruošusi.

Tai negali nutikti dabar. Prašau – tik ne dabar.

Užsimerkiu ir išgirstu aplink siaučiančią audrą: įrenginių skleidžiamus garsus; šaukte šaukiamus nurodymus, tarsi atpažįstamus iš skaitytų žurnalų, bet nesuprantamus; tramdomą specialistų paniką. Jausmas toks, lyg tai truktų jau kelias valandas. Tikriausiai praeina vos dešimt minučių, bet kiekviena jų virsta lėtai slenkančiomis valandomis. Per kurias jiems nepavyksta jo grąžinti į gyvenimą. Per kurias Leo negrįžtamai išeina, ir jie negali jo grąžinti ir palikti čia.

Audros sūkurio viduryje tvyranti ramybė – tai Leo. „Aš pasiruošęs eiti“, – girdžiu jį sakant.

Štai ką reiškia mano sapnai; štai ką per sapnus mėgina pranešti man sąmonė: kad tai, kas geriausia Leo, nebus geriausia man. Galiu laikyti jį čia stipriai įsikibusi, nes taip noriu, bet jam reikia ne to. Galbūt man reikia paleisti jį ir pažiūrėti, ar jis vis dar pasiliks. Bet prašyti, kad dabar jį paleisčiau, būtų per daug. Man reikia daugiau laiko.

„Prašau. – Tai mano malda. – Man reikia daugiau laiko. Ne visos amžinybės, bet vis dėlto daugiau.“

Atsimerkiu, nes aplink viskas vėl nuščiūva, įsiviešpatauja neveiklumo nulemta tyla. Gydytojai ir slaugės liaujasi jį gaivinę ir laukia. Laukia, kas bus.

„Pypt, pypt, pypt, – dirba įrenginiai. – Pypt, pypt, pypt.“

Jie skaičiuoja jo širdies dūžius. Skaičiuoja laiką.

Būdama maždaug dvylikos kartą pasakiau Malui ir Kordei – argi ne keista, kad širdis plaka nustatytą kiekį kartų, o paskui tu miršti? Ir niekas nežino, kiek kartų ji turi suplakti prieš tai nutinkant. Malas linktelėjo galva ir sutiko, kad keista, o Kordė apsipylė ašaromis ir nulėkė manęs skųsti, nes pamanė, jog sakydama „tu“ turiu omenyje ją ir leidžiu suprasti, kad jos širdis tuoj sustos.

Žiūriu į linijas monitoriuje, pranešančias pasauliui, kad mano sūnaus širdis tebedunksi, kad dar nesuplakė tiek kartų, kiek jai skirta.

Atplėšusi žvilgsnį nuo monitoriaus, nuo šokinėjančių ir teikiančių paguodą linijų, liudijančių, kad Leo vis dar čia, pamatau, kad palatoje lieka tik keturi žmonės: Leo, Keitas, aš ir gydytojas jaunuolio veidu ir akyse atsispindinčia brandžia siela.

Jis žvelgia į mane stovėdamas kitoje lovos pusėje, o aš nenuleidžiu akių nuo jo. Mudu ir vėl tampame dviem artimais nepažįstamaisiais, susiremiančiais žvilgsnių dvikovoje.

Žinau, jis vėl ketina pasakyti tai, ko nenoriu girdėti.

Jis žino mane ketinant pasakyti jam, kad klysta. Tik šį kartą jo tariami žodžiai skambės tvirčiau, o maniškiai bus ne tokie įtikimi. Ir tik Leo galės nuspręsti, kuris mudviejų teisus.

– Daktare Kumalisi, – prabyla jis.

„Nekenčiu tavęs, – pamanau žvelgdama į jį, stovintį anapus mano miegančio sūnaus. – Retai jaučiu žmonėms neapykantą, bet tavęs nekenčiu.“

52

Keito nuomone, nors jau vėlu, turėčiau paskambinti savo artimiesiems ir pranešti, ką sakė gydytojas.

Mudu stovime palatos kampe ir pašnibždomis ginčijamės.

Jis mano, kad nepaskambindama jiems vėl meluosiu. Mano vyras laiko mane melage, nes kai ko nenoriu pasakoti. Teoriškai jis, ko gero, teisus, bet aš niekada nieko nenutyliu siekdama naudos sau. Jei ko ir nesakau, tai tik todėl, kad noriu apsaugoti kitus žmones. Vis dėlto Keitui melas yra melas, kad ir kas skatintų meluoti. Šiuo atžvilgiu jo požiūris į pasaulį, – kad blogis yra blogis, o gėris yra gėris ir tarp jų negali būti jokios pereinamosios srities, – skiriasi nuo maniškio. Tokiomis akimirkomis, kaip ši, jo pasaulėžiūra, teikianti jam besąlygiškos būdo tvirtybės ir įsitikinimo savo teisumu, kad ir ką jis darytų, kelia širdį graužiantį susierzinimą – tai man primena, kodėl kartais Keitas įgrista iki gyvo kaulo.

– Turi jiems pasakyti.

– Nori, kad dabar surinkčiau numerį ir tiems iš miegų išplėštiems ir šiaip jau nusiminusiems žmonėms praneščiau, ką sakė gydytojas? Kad dabar Leo koma tokia gili, jog jis niekada nepabus? Kad mums liko daugiausia dvi paros? Nori pasakyti, kad turiu smogti tokį smūgį savo mylimiems žmonėms?

– Juk tai tiesa, – primena jis.

– Taigi... Susikišk tu tą tiesą...

– Gražu... – atkerta jis; žodis persmelktas jo paniekos ir pasibjaurėjimo.

– Turime dvi paras, tiesa, Keitai?

Jis nenoromis linkteli žvelgdamas į mane žemyn iš savo aukštumų, leisdamas suprasti, kad dabar, kai puoliau taip žemai ir kalbėdama apie tokį svarbų ir tyrą dalyką ėmiau keiktis palatoje, kurioje guli mano sūnus, jis man teikia didžiulę malonę, nes išvis mane pastebi.

– Ir kaip jie turėtų praleisti tas dvi paras? Verkdami, sielvartaudami, gailėdamiesi, kad nieko negali padaryti, ir jausdamiesi bejėgiai? Ar pilni vilties? Ir manydami, kad viskas dar gali pakrypti į gera? Ir kaip turėtų praleisti rytojų, tikriausiai paskutinę savo dieną kartu su Leo? Sėdėdami čia, liedami ašaras, tyliai kalbėdamiesi ir skleisdami liūdesį bei niūrumą? Ar vis dėlto gyvai šnekučiuodamiesi, žaisdami, skaitydami ir nerdami vąšeliu, tarsi tai būtų dar viena įprasta diena?

Ar turiu siekti, kad šis sielvartas ir nerimas apgaubtų Leo anksčiau nei būtina?

Tylusis Ponas neprataria nė žodžio. Žino, kad esu teisi, bet, kaip ir aš, greičiau sutiks, kad jam būtų nupjauti krūtinės speneliai, negu atvirai tai pripažins.

– Niekam nereikėtų atsisveikinti anksčiau nei būtina. Noriu, kad mano šeima, paskui prisimindama tą paskutinę dieną, jaustųsi laiminga, o ne sielvartautų. Pasakysiu jiems pirmadienio rytą, tada jie galės po vieną įeiti palatą ir atsisveikinti su Leo.

– Tu ir vėl ketini nuslėpti, kada visa tai sužinojai, – sako Keitas; tai reiškia, kad išties mano, jog esu teisi.

Prieblandos gaubiamoje palatoje piktai į jį dėbteliu.

– Kaip gerai, kad tave myliu, nes, po galais, kartais tiesiog negaliu pakęsti, – pareiškiu aš.

– O aš, prisiminęs tavo gebėjimą viską slėpti, kartais klausiu savęs, ar apskritai bent kiek tave pažįstu? – atsako stengdamasis, kad jo žodis būtų paskutinis.

– Tuomet mudu vienas kito verti, – priduriu norėdama jam parodyti, kad vis dėlto mano viršus, ir, jam nė nespėjus išsižioti, pereinu per palatą ir atsisėdu ant savo kėdės pasiruošusi toliau jį erzinti.

– Žinai ką, Leo? – sėsdamasis į savo vietą sako Keitas mūsų sūnui. – Tavo mamytė tikra kvaiša.

Kilsteliu Leo ranką vaizduodamasi, kaip jis užverstų akis į lubas, kad net tokią akimirką mudu taip vaikiškai elgiamės.

– Juk visada žinojai, koks nesukalbamas tavo tėtis, ką, mielasis? O šiandien jis tikrai sunkiai sukalbamas. Ko gero, teks jį nubausti ir neleisti žaisti kompiuterinių žaidimų.

Staiga Keitas atsigręžia į mane toks pasibaisėjęs, su beišsprūstančiais protesto žodžiais lūpose, kad tai matydama imu juoktis. Jo veido išraiška – visai kaip nepelnytai nubausto Leo. Keitas irgi ima juoktis iš savo reakcijos. Mudu kikename, kol Keito juokas darosi trūksmingas, o sklindančioje iš koridoriaus šviesoje sužimba ištryškusi ašara.

Nuslūgus tam juokui jis atsistoja ir kliūdamas už kėdės išeina iš palatos.

O aš juokiuosi, dar ilgai juokiuosi jam išėjus ieškoti nuošalaus kampelio, kad pats vienas, liovęsis būti dideliu ir stipriu vyru, turinčiu tvirtus principus bei yrančią santuoką, tiesiog išsiverktų iš visos širdies.

Aš juokiuosi, nes nesijuokdama girdėčiau vien įrenginio, skaičiuojančio Leo likusius širdies dūžius, skleidžiamus garsus.

53

Galiu tik laukti.

Rūkyti ir laukti.

Malas priima mano atsiprašymą už tai, kokia buvau bjauri, kai aną kartą kalbėjomės telefonu, atsiprašo pats ir sako, kad manęs pasiilgo. Ir kad paskambins, kai tik bus kokių nors naujienų.

Dabar galiu tik laukti. Ir rūkyti. Ir tikėtis, kad viskas bus gerai.

54

Šiandien man nuo pat ryto neišeina iš galvos daina „Perfect Day“31.

Tiesą sakant, gana banalu nuolat girdėti skambant jos žodžius ir matyti prie Leo lovos besirenkant visus jo gyvenime buvusius svarbius žmones, besielgiančius kaip paprastai.

Mama neria vąšeliu ir stengiasi nemokyti Kordės, kaip auklėti Rendlį ir Riją, – mano, kad tie vaikai nemenkai išlepinti, o ji žino, ką sako, nes ir pati prie to lepinimo nemažai prisidėjo.

Tėtis baigia spręsti visą stirtą „Times“ kryžiažodžių, per pertraukėles vis aplošdamas Malą kortomis. Po kiekvieno pralaimėto kirčio Malas nutaiso tokią veido išraišką, tarsi būtų pasidavęs tėčiui tyčia, bet mes žinome, kad tai netiesa. Teta Mer, Keitas ir aš pakaitomis garsiai skaitome; skyrių liko nedaug ir mudu su Keitu žinome, kad šiandien turime baigti skaityti.

Rendlis ir Rija elgiasi stebėtinai gerai: arba ausis ištempę klausosi skaitomos istorijos, arba žaidžia su krūva žaislų ant grindų kartu su Eime ir Trude, visą dieną vaikams skiriančiomis daug dėmesio.

Kordė kankina savo Džeką. Siuntinėja jį ieškoti daiktų, kurių jai visai nereikia, pavyzdžiui, dryžuotų ledinukų, kad ant jų iš visų pusių nebūtų įsispaudę rašmenys. Vos jam žiojantis prieštarauti, Kordė kilsteli antakį žvilgtelėdama į Malą, savo didįjį brolį, – ir po kelių minučių Džekas paprastai jau eina, kartais pasiimdamas kurį nors vaiką. Šiandien grįžęs po pietų visiems parnešė picos.

Daugeliu atžvilgių šiandien puiki diena. Taip, mes visi susigrūdome į nedidelę palatą, taip, slaugės ir gydytojai tam nepritaria, taip, Leo, visų mūsų dėmesio centras, giliai miega, bet ši diena tokia puiki, kad kažin ar kada nors turėsime puikesnę.

Tikiuosi, prisimindami šią dieną mano artimieji tars, kad ji buvo laiminga. Be to, noriu, kad Leo girdėtų, jog aplink susirinkę jo artimieji išlieka savimi ir elgiasi kaip visada.

Ta daina tebeskamba man galvoje ir jiems pradedant skirstytis, besiruošiant vakaroti, kad rytoj galėtų vėl čia grįžti ir daryti tą patį.

Ji tebeskamba ir dabar, kai liekame vieni ir aš atsigręžiu į Keitą.

– Ar sutiktum kelias valandas pabūti vienas?

Jis pasideda atverstą knygą ant kelių.

– Gera buvo diena, – sako. Ir šypteli man kaip tąsyk, kai užėjusi į barą Oksforde paklausiau jo, ar neatsirastų darbo. „Nuo pat tos akimirkos, kai mane užkalbinai, maniau, kad būsi mano pražūtis, – prisiminė jis rėždamas kalbą per mūsų vestuves. – Ir sumečiau, kad geresnių būdų pražūti ir nerasi.“

– Taip, gera, – pritariu ir taip pat jam nusišypsau. „Tokia puiki diena.“

– Tavo tiesa, mes visi jos nusipelnėme. Kaip tik to mums ir reikėjo.

– Nejaugi pripažįsti, kad buvau teisi? Duok man mobilųjį, turiu paskambinti į pragarą ir pasakyti, kad lauktų užeinant šalčių.

– Nesijaudink, ledas nesukaustys pragaro tol, kol ir tu nepasakysi, kad aš dėl ko nors teisus. Miegosi?

– Ką sakai?

– Ar ketini miegoti?

– Ne. Turiu iš namų atnešti Leo kelis daiktus. Pasivaikščioti. Pravėdinti galvą. Paskui grįšiu, tada tu galėsi važiuoti namo ir miegoti iki rytojaus ryto. Naktį pabudėsiu aš.

– Gerai, kaip nori.

Apsivelku džinsinį švarką, persimetu per petį krepšį, o tada prieinu prie jo, tokio aukšto, tiesut tiesutėliai sėdinčio ant kėdės. Klesteliu jam ant kelių, rankomis apsiveju kaklą.

Jis žiūri į mane įbedęs akis, šiek tiek sutrikęs. Neskubu, gėriuosi jo veidu: didelėmis, rudomis iki juodumo akimis, plačia, kiek suplota nosimi, putliomis lūpomis, glotnia rusva oda ir nuostabiais, tobulais veido ir plikai nuskustos galvos kontūrais.

Plačios spragos tarp trumpų itin stipraus susierzinimo akimirkų yra užpildytos begalinės meilės jam. Kaip tik todėl ir galiu ant Keito šitaip širsti – nes žinau, kad galų gale vis tiek jį mylėsiu amžinai.

Užsimerkiu ir palaukiu, kol jo lūpos švelniai priglus prie manųjų. Kai jis mane bučiuoja, viskas atrodo taip paprasta, tartum krisčiau laike. Jį bučiuodama visada taip jausdavausi. Viskas rodosi lengva, paprasta, sąžininga. Jo liežuvis susiranda mano liežuvį ir aš žinau, jog kaip tik tą akimirką jis užmerkia akis ir visiškai atsiduoda bučiniui.

Mudu bučiuodavomės valandų valandas. Tik bučiuodavomės. Gulėdavome ant sofos mano bute Londone ir negalėdavome atsibučiuoti.

Dabar man irgi patiktų kelias valandas praleisti vien jį bučiuojant, bet mes negalime. Tada tai buvo nuostabus būdas leisti laiką, o dabar abu žinome: kuo ilgiau bučiuosimės, tuo labiau liovęsi bučiuotis jausimės vienas kitam svetimi.

55

Atidaręs savo viešbučio kambario duris jis jau žino. Malas žino, ko pas jį atėjau. Žino, ką tai reiškia.

Bet jis tai žinojo visą dieną. Kartą buvo pagavęs mano žvilgsnį, kelis akimirksnius jį atlaikė, o paskui visą dieną stengėsi nežiūrėti į akis. Vienintelis iš visų suprato.

Turiu užmiršti. Anksčiau jis pasiūlė man būdą, dabar turiu juo pasinaudoti.

Jis leidžia man įeiti žingtelėdamas į šalį, čia pat įsitveria į duris ir trumpai užsimerkia.

Kambarys didelis, didesnis, nei tikėjausi. Dvigulė lova tvarkingai paklota, o jis tikriausiai sėdėjo fotelyje ir išjungęs garsą žiūrėjo televizorių, nes ekrano apačioje tebeslenka subtitrai. Ant rašomojo stalo padėtas jo mobilusis ir išmanusis BlackBerry – abiejų ekranėliuose žybčioja lempelės, pranešančios apie neperskaitytas žinutes. Durims užsitrenkus liaujuosi apžiūrinėti kambarį ir atsigręžiu į jį. Mano rankos sunertos ant krūtinės, ant peties kabo krepšys, plaukus tikriausiai sutaršė pajūrio vėjas. Man jau nereikia būti stipriai Leo, Keito, savo artimųjų, gydytojų ir slaugių akivaizdoje, tad atrodau kaip griuvena susitaršiusiais plaukais ir tokia jaučiuosi.

Prieš atidarydamas duris jis net neapsivilko megztinio, nes, manau, laukė manęs. Nujautė, kad ateisiu, ir kartu tikėjosi, kad nepasirodysiu. Bet štai aš čia, o jis stovi prieš mane apsimovęs pilkas treningo kelnes, nuoga krūtine.

Jo akyse ir veide matyti baimė, kančia ir supratimas, bet jie greitai išnyksta, vienu mostu nubraukiami, kad jis galėtų padaryti tai. Jam įkvepiant krūtinė pakyla ir išsipučia, žengdamas pirmyn ir įveikdamas nedidelį mus skiriantį atstumą jis kaupia drąsą. Nors nuslėpti jausmus jam pavyksta, rankos vis tiek virpa, jam jas tiesiant ir norint atsagstyti raudonomis ir baltomis gėlytėmis išmargintos mano palaidinukės – ją išrinko Leo, mudviem paskutinį kartą perkantis drabužius,– sagas.

Atsagstęs mažas perlamutrines sagutes jis, suėmęs abiem rankomis, nuvelka mano palaidinę ir džinsinį švarką ir numeta ant grindų. Rankoms tebevirpant, nulukštena baltus apatinius marškinėlius su blizgiu rožinės besišypsančios kaukolės ir sukryžiuotų kaulų motyvu – juos irgi išrinko Leo – ir taip pat numeta šalin. Paskui prisitraukia mane, leidžia pajusti savo kūno tvirtumą. Man girdint jo širdies plakimą, geriant į save jo kūno karštį, jis atsega ir nusmaukia man liemenėlę.

Bet žinia vis dar čia.

Aš vis dar prisimenu. Ji kamuoja mane kiekviename žingsnyje nuo ligoninės iki čia. Ir net tai darydama nepamirštu, kad žinia čia.

Leo...

Malo pirštai paliečia viršutinę mano džinsų sagą. Sutelkiu dėmesį į jį, atsagstantį mane, į jo rankas. Į savo nuspiriamus sportbačius, į jį, smaukiantį man džinsus, numaunantį juos kartu su kažkaip prikibusia kojine. Kol jis atsistoja, susikaupiu ir nusimaunu kitą kojinę.

...m...

Malo pirštai užkabina paprastų baltų apatinių kelnaičių gumą ir jas nusmaukia.

...m...

Tada Malas stabteli. Švelniai nužvelgia mane iš viršaus žemyn, lyg nebyliai klausdamas, ar aš tikra. Ar tikrai viskas taip susiklostė. Ar tikrai nėra jokios vilties.

...mi...

Visa drebu. Tas žodis nuvilnys mano kūnu ir įsitvirtins sąmonėje. Taps tikrove. Patvirtins, ką sakė gydytojas. Nenoriu, kad jis virstų tiesa. Noriu užmiršti.

Atspėdamas mano mintis, suprasdamas mano kūno ženklus, Malas stipriai įsisiurbia man į lūpas ir ištrina kitą mintį. Vienos rankos pirštus suleidžia man į plaukus, kitą įremia man į strėnas, prisitraukia mane prie savęs ir bučiuoja.

Panyru į tą bučinį su visa sielvarto, siaubo ir širdį deginančios kančios sukelta aistra. Mūsų oda lydosi besiliesdama, bučiuodamiesi mes beveik tampame vieniu. Juntu, kaip jis įsiremia man į pilvą, priplūdęs kraujo ir pasiruošęs, ir nuleidusi ranką jį paliečiu. Malas nubraukia mano ranką ir bučiuoja dar stipriau vis stumdamas atatupstą prie lovos.

...mi...

Mano sąmonėje iškyla tas žodis, ir aš bučiuoju Malą dar aistringiau, kad išmesčiau jį iš galvos. Jo lūpos tebeliečia manąsias, jo liežuvis vis dar mano burnoje, jis vienu judesiu parverčia mane ant lovos ir užgula.

Akimirką stabteli, atsiriša ir nusismaukia treningo kelnes, o tada jo lūpos vėl prilimpa prie manųjų. Šįkart bučinys lėtesnis, gilesnis, bet toks pat neišvengiamas. Pastovus. Konkretus.

...mir...

Jis vėl trumpai stabteli, užgulęs mane sustingsta. Kartu su juo sustoja viskas. Mūsų žvilgsniams susitikus aš akimirką užsimirštu. Užmirštu. Dabar suprantu, kodėl jis man tai siūlė. Aš – ne aš. Ne motina. Ne žmona. Ne aš. Tik atomų sankaupa. Atomų, sujungtų šios akimirkos.

Dabar. Tai turi įvykti dabar. Kol dar negrįžau.

Malas įsiskverbia į mane taip šiurkščiai ir ryžtingai, kad net šūkteliu, ir vėl mane bučiuoja, priima tą garsą, sugeria tą menką išsprūstančios kančios išraišką.

Suleidžiu savo aštrius nagus jam į nugarą, stipriai spaudžiu jo, užgulusio mane, judančius raumenis ir perrėžiu odą. Jis lūpomis suspaudžia man dešinės krūties spenelį ir skaudžiai sukanda – man per kūną nusirita malonios fizinės kančios banga; suleidžiu dantis jam žemiau raktikaulio ir jis garsiai sudejuoja. Jis sukanda mano plaukus ir sūpuodamasis laiko juos stipriai įtempęs; aš vėl suleidžiu nagus jam į nugarą. Jis šiurkštus, daug šiurkštesnis, nei reikia.

Čia svarbiausia ne malonumas, ne aistra ir ne geismas. Sulig kiekvienu šiurkščiu stūmiu pašalinamas vienas tikrovės sluoksnis. Sunaikinama dalelė žemiškosios kančios. Siekiama juodos ir karštos, tobulos ir palaimingos užmaršties. Mums skauda, ir mes keliame vienas kitam skausmą, kad užsimirštume; kad taptume nieko nežinančių ir nesuvokiančių atomų sankaupa.

Jis vėl įsisiurbia man į lūpas, ryja mano dejones, grūda savo dejones į mane. Jaučiu artėjant atomazgą. Akimirką, kai nebus galima grįžti atgal. Ji kyla man iš tarpkojo, iš erdvės, kurią užpildo Malas, pašėlusiai srūva mano gyslomis. Lekiu link pakraščio, o jis lekia manyje... Jau stoviu ant krašto... Svyruoju ant bedugnės krašto... O tada krentu. Sprogstu, smingu žemyn, ir štai ji – tuštuma. Esu niekas. Esu nesuvaržyta. Laisva.

Laisva.

Jam nusiritus nuo manęs, apsivertus ant nugaros ir įbedus žvilgsnį į dekoratyviniu tinku išglaistytas lubas, pamanau, kaip lengva mums atsiskirti. Rodos, buvome susijungę amžiams, o dabar vėl atskiri. Atsiskyrę. Tarsi nepilni. Net alsuojantys skirtingu ritmu.

– Man taip gaila, – sako jis.

„Žinau“, – mintyse ištariu aš. Negaliu to ištarti garsiai. Nieko negaliu daryti garsiai. Turiu likti itin tyli, nieko nesujaukti nei kalba, nei judesiu, nes jei būsiu atsargi, galbūt dar neprarasiu užmaršties. Jis taip stipriai tempė mane už plaukų, kad galvos odą tebeperšti, burna tebedilgčioja nuo šiurkščių jo bučinių, krūtų spenelius smarkiai skauda nuo jo kandžiojimosi, o tarpkojį maudžia nuo šiurkščiausio skverbimosi. Jei tvirtai apimsiu visus šiuos skausmus, vis dar galėsiu užmiršti.

– Negalėjau jos palikti. Štai tau ir tikroji priežastis. Kai liepė rinktis, supratau negalįs jos palikti. Pažadėjau, kad nepaliksiu, todėl ir negalėjau. Ji kaip mama. Dvipolė.

„Na žinoma, kad dvipolė, – pamanau sau, – žinoma.“

Tada jis papasakoja viską. Kaip ji jam tai pasakė. Kaip stengiasi save kontroliuoti. Apie visus per tuos metus jos patirtus priepuolius ir sunkiausią jų – tą kartą, kai rado ją gulinčią tuščioje vonioje persipjovusią riešus, šalia numetusią tuščius paracetamolio ir ličio buteliukus, ir kai jai teko dvi savaites praleisti ligoninėje. Apie jos, penkiolikmetės, pasidarytą abortą. Ir apie tai, kad niekas niekada neturėjo to sužinoti, nes ji labai bijojo būti niekinama ir vadinama psiche.

Klausausi jo žodžių ir sulig kiekvienu iš jų man vis ryškėja prieš akis Stefani atvaizdas.

– Ji išsigando, kad gali sužaloti kūdikį, todėl ir apsigalvojo, – paskubomis, padrikai tardamas žodžius sako jis.

„Ne, ji neišsigando, – mintyse atsakau. – Stefani žinojo, kad vienintelis žmogus, kuriam ji galėtų būti pavojinga, yra ji pati. Mes visi taip pat keliame sau pavojų kaskart dėl ko nors rizikuodami. Stefani išsigando, kad manęs neįsimylėtum. Esą būčiau pagimdžiusi tavo kūdikį, o tu būtum mane įsimylėjęs ir palikęs ją dėl manęs. Pasiėmęs kūdikį ir dingęs.“

– Žinojau, kad susitvarkysi, kad esi labai stipri, daug stipresnė už Stefą. Turėjai daug artimų žmonių, žinojau, kad jie tavimi pasirūpins ir tu nepražūsi. O Stefa be manęs daugiau nieko neturėjo. Todėl jai liepiant rinktis arba ją, arba tave ir kūdikį, turėjau tesėti pažadą. Ji daugiau nieko neturėjo.

„Ji nė neketino tavęs paleisti. Niekada negalėjai rinktis, nes ji žinojo, kad niekada jos nepaliksi. Bet jai reikėjo tikrumo ėmus baimintis, kad pradedi mane įsimylėti, reikėjo veikti greitai. Ji norėjo, kad apsispręstum dar prieš gimstant kūdikiui. Kad, jam gimus, nepradėtum dvejoti. Nepamanytum, kad kai kam tavęs reikia labiau nei jai, ir neišeitum. Štai kodėl turėjai nuo manęs atsiriboti: jei būtum pažinęs savo sūnų, gal būtum užsinorėjęs likti su juo.

Stefani išsigando. Ir nebūdama tikra, kad taip labai ją myli, turėjo visa tai padaryti. Nejaučiu jai neapykantos. Man jos gaila. Ne dėl sveikatos būklės, o dėl to, kad netiki vieninteliu žmogumi, visuomet ją mylėsiančiu. Net išties norėdamas būti su manimi niekada nebūtum jos palikęs.“

– Pastaruosius aštuonerius metus kasdien matydavau tavo veidą, girdėdavau tavo balsą, maldaujantį mane to nedaryti. Tai mane kankino. Noriu, kad tai žinotum. Aš niekada to nepamiršau. Kiekvieną kartą, kai ką nors apie tave išgirsdavau arba sutikdavau tavo mamą, tėtį ar Kordę, jausdavausi šlykščiai dėl to, ką esu padaręs. Žinojau, kad esi stipri, bet vis tiek nekenčiau savęs.

– Viskas gerai, – sakau panaikindama kerus. Dabar, pravėrusi burną ir grįždama į tikrovę, leidžiu išsisklaidyti man padėjusios kančios likučiams. – Aš tave suprantu. Turėjai tuomet man pasakyti, bet dabar jau žinau, viską suprantu ir viskas yra gerai.

– Tikrai? – gręždamasis veidu į mane klausia jis.

– Taip, – atsakau. – Aš suprantu, todėl galiu viską atleisti. – Trumpai užsimerkiu. – Be to, tai nebesvarbu. Niekas nebesvarbu.

Jis pasiverčia arčiau manęs ir pamatau jam ant krūtinės žymę: ryškią, raudoną, šviežią, ten, kur grybštelėjau dantimis. Ant jo nugaros bus likę gilių, krauju srūvančių įdrėskimų. Stefani juos pamatys. Pamatys ir viską supras. Nenoriu, kad suprastų. Taip pat nenoriu, kad Keitas liestųsi prie kurio nors naujo mano kūno skaudulio ir suprastų. Nenoriu, kad apskritai kas nors ką nors suprastų. Nenoriu, kad kas nors taptų dalimi to, ką mudu darėme. Nes tai – mūsų, tik mūsų.

„Nenoriu nieko panašaus, – manau sau. – Aš tik noriu, kad viskas būtų kaip visada.“

Jis apkabina mane, glamonėja, glaudžia. Tam Malas man ir reikalingas.

– Man taip gaila, – šnabžda jis. Tai ne atsiprašymas už tai, kas buvo prieš aštuonerius metus. Jis užjaučia mane dėl to, kas vyksta dabar. – Man taip gaila, taip gaila...

...mirs.

Mano sąmonės siūlės staiga plyšta ir atsiveria. Plūsteli kančia, mano ašaros srūte srūva, mano rauda – garsi ir nesuvaldoma.

Leo mirs.

Laikausi jo įsikibusi, o mano sielvartas virsta cunamiu, kančia spaudžia man širdį, niokoja protą.

Leo mirs.

– Žinau, – pašnibždomis, bet tvirtai ir raminamai ištaria Malas sūpuodamas mane glėbyje. – Žinau, žinau, žinau, žinau, žinau.

56

Pirmieji eina mama ir tėtis.

Jie atidaro duris ir žengia sunėrę pirštus, laikydamiesi už rankų. Pirmą kartą matau juos besilaikančius už rankų. Žinau, kad mano tėvų jausmai vienas kitam labai stiprūs, kad jiedu vienas kitą be galo myli, bet pirmą kartą matau juos tai rodant. Jiedu nuolat pykstasi. Viešumoje būti irzliems ir truputį priešiškiems vienas kitam jiems lengva, – tiesą sakant, pastarosios dešimt ligoninėje praleistų dienų buvo ilgiausias laikas, kai ištvėrė nepuldinėdami vienas kito, – bet jiedu retai išreiškia savo meilę.

Po kiek laiko jie išeina jau nesilaikydami už rankų: mama padėjusi galvą tėčiui ant peties, tėtis ją apkabinęs. Jiedu remia vienas kitą, padeda vienas kitam laikytis. Išeidami jiedu nepakelia akių į nė vieną iš laukiančiųjų, tiesiog padėdami vienas kitam nužingsniuoja koridoriumi ir pasuka už kampo – staiga dingsta mums iš akių, tarsi burtų galia perkelti į kitą karalystę.

Dabar Kordės eilė.

Kordė drauge vedasi, kaip ji pati mėgsta vadinti, savo palydą: Džeką, Riją ir Rendlį. Prieš ištiesdama ranką ir suspausdama durų rankeną atsigręžia į mane. Jos akys jau paraudusios, veidas paženklintas kaltės ir gailesčio. Žinau, ką ji galvoja, nes būdama sveikų vaikų mama aš galvočiau taip pat: „Man gaila, kad tau taip nutiko, bet džiaugiuosi, kad mano vaikai sveiki, ir nekenčiu savęs už tą džiaugsmą.“ Nenoriu, kad sesuo jaustų papildomą naštą, ir taip jau viskas siaubinga. Nusišypsau jai, kad suprastų mane žinant, jog tai ne jos kaltė, ir aš niekada nepyksiu ant jos už tai, kad jai liko visa, ką kadaise pati turėjau. Atsakydama ji prispaudžia pirštus sau prie lūpų ir pasiunčia oro bučinį. Mažoji mano sesutė, kaip sakiau, dar niekada nėra patyrusi jausmo, kurio nebūtų tuoj pat išreiškusi. Pamėginu nusišypsoti plačiau, o tada ji atsigręžia veidu į duris, ir jie visi įeina į palatą.

Kordė su Džeku išeina, kiekvienas neša glėbyje vaiką, veidu įsikniaubusį į guodžiančią įdubą tarp tėvo ar motinos kaklo ir smakro. Abu vaikai verkia, suaugusiųjų akys paraudusios, patinusios, kūnai sustingę; sukaustyti išgąsčio, vengdami sutikti kieno nors žvilgsnį jie nueina koridoriumi ir dingsta, kaip dingo tėtis ir mama.

Toliau – Eimė.

Trudė stovi lyg apmirusi, siaubo paženklintu berniokiškų bruožų veidu, rankomis įsirėmusi į sieną, apimta panikos. Ji pažinojo Leo nuo penkerių metų, tik tada nelabai žavėjosi vaikais. Leo, žinoma, tai jautė ir padėjo jai juos pamėgti. Jiedu sutarė, nes abu į viską žiūrėjo blaiviai ir dalykiškai. Žvilgtelėjusi į šalį, tikėdamasi suspausti Trudės ranką Eimė supranta likusi viena. Ji atsisuka į Trudę, bet ši tik papurto galvą. Eimė jai nusišypso, – švelniai ir supratingai, kaip visada, – kilsteli savo liesą ranką ir, sužvangėjusi apyrankėmis, ištiesia Trudei. Staiga nurimusi lyg slaptų į ausį šnabždamų žodžių sutramdytas laukinis žirgas Trudė žengia į priekį, ištiesia Eimei ranką ir jiedvi įeina drauge.

Išeina susikibusios už rankų. Eimės akys sausos, nugara tiesi, bet aš ją pažįstu, aiškiai matau, kad tvardosi tik nenorėdama palūžti, kol aš čia. Jiedvi su Trude nutolsta, išnyksta dingusiųjų karalystėje kaip ir kiti.

Tada prie palatos durų patraukia Malas ir teta Mer, o Keitas irgi pakyla nuo kėdės. Sulaikau jį. Jis nori, kad tas laukimas baigtųsi, nori nueiti ten ir pasakyti ką reikia, bet jam teks dar truputį palaukti. Jis – Leo tėtis, todėl būtų teisinga, kad jo balsą Leo išgirstų priešpaskutinį.

Malas susitelkia: tarsi be parašiuto besiruošiantis šokti iš lėktuvo žmogus keliskart įkvepia, nudūręs žvilgsnį į grindis. Tada apkabina tetą Mer per pečius ir jiedu įeina. Nežinia kodėl staiga prisimenu, kad daug metų vadindavau ją tetule Meri, o ji visuomet man šypsodavosi, lyg būčiau žinojusi paslaptį, kurios niekas kitas dar nėra atskleidęs. Lioviausi ją taip vadinti tik todėl, kad mama pasakė, girdi, „tetulė Meri“ panašu į girtuoklę.

Keitas paima mano ranką, pabučiuoja delną ir neskuba atitraukti lūpų. Sukrėsta, sutrikusi atsisuku į jį ir pirmą kartą matau jo sielvartą. Gilų ir platų, beribį. Visą laiką jį slėpė norėdamas apsaugoti ne tik mane, bet ir save. Sąmoningai neigė, šalinosi, nes yra išsigandęs. Tokio siaubo Keitas niekada anksčiau nėra patyręs. Tarnavo kariuomenėje, dirba policijoje, yra matęs mirtį, patyręs neįtikimų blogio apraiškų, ir vis dėlto niekas nesukėlė jam tokios kančios, kaip sukelia tai, kas vyksta dabar. Nieko nėra skaudžiau, kaip prarasti vaiką, kurį myli; niekas kitas negalėjo atimti iš jo ateities, paversti tuštuma. Todėl mudu negalėjome vienas kitam padėti, kiekvienas laikėmės kas sau.

Pasilenkusi pabučiuoju jį, sudedu į tą bučinį kuo daugiau jam išsaugotos meilės. Noriu, kad žinotų esąs mylimas. Noriu, kad jaustų, jog abu mėginome išvengti šios nelaimės, bet tai tiesiog pranoksta mudviejų jėgas, ir mes jos neišvengsime. Net jei nebūčiau padariusi to, ką padariau su Malu, vis tiek beveik visos mūsų santuokos gijos nutrūkusios; bendras mudviejų laukimas, kad galėtume atsisveikinti, – paskutinė jų. Kai ši gija nutrūks, liks tik meilė. Bet vien jos, nors ir didžiulės, karštos, aistringos, neužtenka, kad du žmonės liktų kartu.

Leo palatos durys prasiveria, pro jas išeina teta Mer ir vėl jas užtrenkia. Akys sudrėkusios, bet ji pati rami. Ramesnė nei įeidama, lyg visą baimę ir susirūpinimą būtų palikusi palatoje. Ji užsikabina ant peties rankinę, paėjėja koridoriumi, paskui sustoja ir atsukusi mums nugarą atsiremia į sieną. Kai mums būdavo leidžiama aplankyti tetą Mer ligoninėje, kartais ji irgi taip elgdavosi: tuščiu žvilgsniu žiūrėdavo į erdvę, o jos kūnas atrodydavo keistai sustingęs. Mama ir tėtis mus tikindavo, kad visa tai dėl vaistų, bet aš ir šiaip nebijodavau. Malas su Korde visada bijodavo, o aš žinojau, kad ji ten. Žinojau, kad kada nors vėl ją pamatysime, kad stovėdama ir spoksodama ji tik ilsisi.

Netrukus iš palatos išeina Malas. Visiškai palūžęs. Vakar vakare jis buvo mano ramstis: kelias valandas laikė apkabinęs verkiančią pirmą kartą, parvežė namo nusimaudyti po dušu, persirengti ir paimti Leo švarių drabužių, paskui vėl nuvežė į ligoninę, – o dabar pats sulinkęs, priblokštas, sugniužęs. Vilkdamas kojas jis žengia kelis žingsnius, sustoja, o tada jam ima linkti keliai ir jis kaip akmuo į tvenkinį staiga sminga žemyn ir sunkiai šlumšteli ant grindų. Tada sulenkia kojas, prisitraukia kelius prie krūtinės, suleidžia pirštus į šviesias savo garbanas ir pravirksta. Pratrūksta garsiai, nesuvaldomai raudoti. Rauda linguodamas, leidžia plūsti sielvartui nė kiek nesitvardydamas.

Iš mūsų visų jam vieninteliam tikrai per vėlu. Jis taip ir nepasikalbėjo su Leo, niekada nelaikė jo ant rankų, niekada nepatyrė akimirkos su sūnumi, kad galėtų vadinti ją sava. Prie jo prieina teta Mer; staiga visiškai paaiškėja, kodėl nuo jos sklinda tokia ramybė: jis jos vaikas, jos kūdikis ir jam jos reikia. Pirmą kartą nuo tų laikų, kai Malas buvo mažas berniukas, ji tikrai gali jam pagelbėti. Švelniai įkalbinėdama ji padeda jam atsistoti, o tada leidžiasi prislegiama didelio jo kūno: Malas apkabina ją ir verkia vis kartodamas, kaip jam gaila. Jam tikrai gaila. Teta Mer delnu glosto jam nugarą, ramina jį, sako žinanti, kad jam gaila, ir nuo jos sklindanti ramybė palengva ima smelktis į jį. Kai tik įstengia pats pastovėti, ji ima jį už rankos lyg mažą berniuką, – Malas tetai Mer tikriausiai visada toks ir liks, – ir išsiveda. Matau juodu išeinančius ir dingstančius kaip ir visi kiti.

Keito atsisveikinimas trumpiausias.

Jis turi pasakyti Leo daugybę dalykų, o laiko tiek mažai, kad neverta nė pradėti. Taigi pasakęs „sudie“ išeina.

Prieš mane į palatą įeina gydytojas jaunuolio veidu ir brandžia siela, kartu su slauge Melisa, kad patikrintų Leo būklę. Kad įsitikintų, ar viskas klostosi taip, kaip jie manė.

Praeidamas pro mane gydytojas stabteli ir pasako likus dar kelias valandas, bet aš tikrai žinau, kad jis klysta. Pažįstu Leo. Taip ilgai jis nedels.

Įžengusi į palatą uždarau duris ir atskiriu mudu nuo viso pasaulio; nesusilaikau nenusišypsojusi. Juk čia Leo. Kaip galiu nesišypsoti jį matydama?

– Labas, Leo, mielasis. Čia aš.

57

Paimu jo dešinę ranką, pakilnoju, pasveriu savo delne.

Ji putli, vaikiška, keturi tobuli čiumpamieji pirštai ir nykštys. Aš juos sukūriau savo kūne, aš juos sukūriau. Pabučiuoju kiekvieną jų, ilgėliau priglusdama lūpomis prie kiekvieno tobulo piršto galiuko. Apverčiu jo ranką delnu į viršų, į jo vidurį įspaudžiu ypatingą stebuklingąjį žvaigždžių norą, – Leo taip vadina. Būdavo, sugniaužia plaštaką, užsimerkia ir sugalvoja norą. Niekada man nepasakodavo, koks tas noras, ar jis išsipildo, bet visuomet jų prigalvodavo, vadinasi, tai būdavo kaip nors atliepiama. O gal visada tikėjosi, kad kitą kartą noras išsipildys?

Paimu jo kairę ranką, visiškai tokią kaip dešinioji, paeiliui išbučiuoju ir jos pirštus, tada pakšteliu į delną.

Tai paskutinis kartas, kai galiu tai padaryt. Paskutinis.

Mes tiek daug kartų sakome „paskutinis“ nė nesusimąstydami, koks svarbus šis žodis. Lemiamas. Įpareigojantis.

„Kažin, ar greitai pamiršiu?“ – klausiu savęs. Galima sakyti, neturiu apie jį nei vaizdajuosčių, nei kitokios filmuotos medžiagos. Kai Leo gimė, darydavau daug jo nuotraukų, bet ilgainiui jų vis mažėjo, – mat fotografuodavomės tik dviese, o man labiau patiko leisti laiką anapus fotoaparato objektyvo, veikti ką nors kartu su juo. Dar girdžiu galvoje skambant jo balsą, žodžiai dar aiškūs, bet kai kurių intonacija jau nebetiksli. Kiek praeis laiko, kol jo balsas apskritai išnyks? Kaip aš jį prisiminsiu neturėdama nieko, kas būtų įrėžta į akmenį ir man primintų? Žinoma, Leo nufilmuotas mano vestuvių vaizdajuostėje, bet tai buvo daugiau nei prieš dvejus metus ir per tą laiką jo balsas pasikeitė, jo balso stygos augo kartu su juo, vis gausėjo tuo balsu tariamų žodžių.

Kiek praeis laiko, kai nebeprisiminsiu kiekvienos jo veido išraiškos? Kai kurios jų įamžintos vaizdajuostėse, sustingusios nuotraukose, bet tai ne tas pat, kaip žiūrėti jam į veidą. Dabar galiu užsimerkti ir prisiminti, kaip jis suraukdavo nosį išvydęs šparaginius kopūstus („Juk žinai, kad jie nuodingi, mama“), bet ryte rydavo špinatus, tarsi jie būtų tikras nektaras. Man taip lengva prisiminti, kaip jis užversdavo akis į dangų ieškodamas atsakymo į klausimą, kaip išsprogindavo akis ir iškišdavo liežuvio galiuką žaisdamas kompiuterinius žaidimus ir kovodamas dėl aukštesnio žaidimo lygio. Galiu mintyse matyti, kaip jis susiraukdavo patyręs neteisybę, pavyzdžiui, kai neleidome turėti delfino. O tarp plačių jo šypsenų galėčiau pasiklysti. Bet ar ilgai jos išliks? Atrodo, kad jos rėžte įsirėžusios į mano protą ir širdį, bet ar tikrai? Ar laikas jų neištrins, kaip ištrina ir išblukina visus prisiminimus?

Jis vilki žalią žvaigždžių lygos kovotojo kostiumą. Tai mėgstamiausias jo drabužis. Jei galėtų pasirinkti vienintelį kasdien vilkimą drabužį, rinktųsi šį. Kad turėtų teisę išeiti kovoti su blogiu. Kaukės jam neuždėjau.

Pasilenkusi pakšteliu jam į abu akių vokus. Abu jie nuleisti, ilgos blakstienos švelniai liečia paakius. Lūpomis paliečiu kaktą, kelias akimirkas laikau jas priglaudusi.

Pirštais perbraukiu vieną skruostą, kaip visada stebėdamasi, kokia švelni oda. Tada mano pirštai nuslysta kitu skruostu. Mano kūdikis. Mano gražuolis kūdikis.

Atsisėdusi ant kėdės vėl imu jo dešinę ranką ir suspaudžiu delne. Jis laikydavo mano ranką beveik kasdien – kai eidavome per gatvę, kai vaikštinėdavome promenada, kai žingsniuodavome per parką ar neskubėdami traukdavome šaligatviu. O kartais tai nutikdavo mums žiūrint televizorių: ko nors išsigandęs įsikibdavo man į ranką, mat, jo paties žodžiais tariant, nenorėdavo, kad bijočiau viena. Priglaudžiu jo ranką sau prie skruosto.

– Žinai, Leo, aš kai ką supratau. Tu visada dėl manęs nerimauji, tiesa? Taigi suvokiau, kad, ko gero, ir dabar esi čia todėl, kad tau dėl manęs neramu. Bet aš neprapulsiu. Noriu, kad tai žinotum. Ir visada prisimintum. Juk tiek daug žmonių manimi rūpinsis. Senelė, senelis, teta Kordė, auklė Mer, tėtis, Eimė, Trudė ir net tas kitas tavo tėtis. Žinoma, aš tavęs pasiilgsiu, bet jei tau skauda, noriu, kad liautumeis kovojęs. Aš tave taip myliu ir tikrai nenoriu, kad kankintumeisi.

Tebelaikydama Leo ranką padedu galvą jam ant krūtinės ir vis dar jaučiu jo šilumą, mano skruostą liečiančią jo ranką.

– Aš tave myliu, ir dabar jau gali eiti. Dar pamatysiu tave, todėl nesakau sudie. Gerai? Mudu dar pasimatysime. Todėl pasakysiu tau labanakt. Miegok giliai, Leo, meile mano. Labanakt, mano gražusis berniuk. Labanakt, gražuoli.

Įrenginio ritmas pakinta. Pypsėjimas retėja, tylos tarpai darosi ilgesni.

Užsimerkiu. Taip norėčiau užmigti ir būti su juo, girdėti jį paskutinį kartą kalbantis su manimi. Norėčiau, kad mane apkabintų, užverstų akis į lubas ir paklaustų, ar tik neketinu pravirkti.

Neatmerkdama akių leidžiuosi nešama minčių.

– Aš tave myliu, – sakau jam.

Aparatas pypsi vis lėčiau. Lėčiau. Lėčiau. Lėčiau. O tada... Pyyyppp. Garsas vienodas. Lėtas, nenutrūkstamas.

Viskas.

Man besėdint jo ranka atvėsta. Mano veidas irgi. Viskas atvėsta.

– Labanakt, mano gražusis berniuk, – sušnabždu jam. – Labanakt, gražuoli.

58

Man paskambina Meredit.

Mielu balsu taria švelnius žodžius.

Klausia, ar gerai jaučiuosi, ar nenoriu, kad atvažiuotų ir pabūtų su manimi?

Paaiškina, kad gydytojas suleido Malui raminamųjų, ir šis užmigo ligoninės palatoje.

Ji nežino, kada jie grįš.

Apie laidotuves nekalba.

Ji palinki man labos nakties, apdovanodama savo meile.

Padeda ragelį.

Ir tada suvokiu, kaip tyliai gali ateiti pasaulio pabaiga.

59

Sėdžiu paplūdimyje.

Apsupta daugybės nakties danguje pabirusių žvaigždžių geriu į save jūros šniokštimą.

Žiūriu, kaip teka saulė.

Klausausi, kaip atgyja pasaulis: kaip žuvėdros sminga į bangas medžiodamos pusryčius, kaip valingi bėgikai laikosi savo įprastinio dienos režimo, kaip savo pareigą atlieka dar kaip reikiant nepabudę šunų vedžiotojai, kaip naktinio pokylio dalyviai sunkiai vilkdami kojas traukia namo.

Namo.

O aš daugiau neturiu namų. Tik ne dabar, kai jos ten nėra.

Šešta dalis

60

Slysdami, čiuoždami ir leisdamiesi stačiu akmenukais nusėtu pakrantės šlaitu mudu laikomės vienas kito.

Mums prieš akis plyti jūra. Šniokščianti ir putota, kai siūbteli link mūsų, kunkuliuojanti, kai traukiasi tolyn. Nusispyrę batus ir nusimovę kojines mudu stovime vienas šalia kito šąlančiomis pėdomis ir laukiame, kol jūra pamėgins jas praryti, norėdami pažiūrėti, kuris ilgiau ištvers nepabėgęs.

Banga pasitraukia; ir jis, ir aš stovime tvirti, drebantys iš šalčio, mudviejų kojos šalia, kikename laukdami, kas bus, laukdami link mūsų plūstančios bangos. O tada ji atsirita. Siūbtelėjus vandeniui mūsų kūnais pereina susijaudinimo virpulys, aš imu klykti, pasileidžiu bėgti į krantą ir pasiduodu pirmoji. Tampu viščiuku. Jis nesitraukia nė per žingsnį, vėl leidžiasi užplūstamas jūros, kol pėdas visiškai apsemia pilkšvas putotas vanduo – toks šaltas, kad jis susiraukia, susižavėjęs šūkčioja ir nejuda iš vietos.

Tada atsigręžia į mane, kad pasižiūrėtų, kur esu, – juk turiu būti šalia jo.

Aš nusijuokiu, jis man irgi atsako juoku – kunkuliuojančiu vaikišku kikenimu.

Žaisti viščiukus ir jūrą mudu mėgstame labiausiai. Aš visada pabėgu pirma. O jis niekada nesitraukia. Narsiausias berniukas pasaulyje.

Kažkas mane stebi.

Žinau, čia visi žiūri į mane, svarsto, kaip jaučiuosi, kaip man sekasi tvardytis, ar palūšiu, ar pagaliau leisiu save paguosti, bet šios mane tyrinėjančios akys kitokios. Jose nematyti susirūpinimo, tik smalsumas. Jos mėgina perskaityti mano mintis, perprasti, ką galvoju ir kaip jaučiuosi; mėgina įsiskverbti į slapčiausias mano sąmonės gelmes.

Palengva atsimerkiu ir užklumpu ją spoksant į mane. Kaip ir tą dieną, kai matėmės metro, kai buvau nusprendusi išsikelti iš Londono, mudviejų žvilgsniai susitinka.

Ji atrodo neblogai: vilki paprastą tiesaus kirpimo suknelę, ilgus medaus spalvos plaukus susišukavusi ant pakaušio ir susirišusi į ilgą arklio uodegą, avi batelius žema pakulne, ant kaklo pasikabinusi perlų vėrinį.

Nedraudžiau Malui jos atsivežti, nes nė nemaniau ją norėsiant čia atvykti. Ir nemaniau, kad jai būtų užtekę drąsos.

Užklupta spoksanti į mane ji krūpteli kaip elnias, išgąsdintas greitai artėjančių priekinių automobilio žibintų. Skruostai nurausta, bet akių ji nenusuka. Supranta mane žinant, ką ji daro. Pirma ji mėgino susigaudyti, kaip aš nusiteikusi, kad galėtų ateiti su manimi pasikalbėti. Mėgino atspėti, ar atsuksiu jai nugarą, ar imsiu ant jos šaukti, ar liepsiu nešdintis, o galbūt mandagiai išklausysiu nenuoširdžių jos žodžių.

Ji nesupranta, kad visiškai nebesvarbu, ar ji pasikalbės su manimi, ar ne.

Kas rytą pabundu jo lovoje. Miegu jo kambaryje po mėgstamiausiu jo užklotu, – anksčiau užtiesdavau juo savo lovą, – suspaudusi ir pasikišusi sau po skruostu; tai man teikia paguodos. Pataluose nemiegu, per šilta. Turiu būti Leo kambaryje tol, kol juose tebetvyro jo kvapas. Noriu sugauti kiekvieną jo kvapo molekulę, kol laikas jas išsklaidys.

Būdami namuose mudu su Keitu beveik nesišnekame. Šokinėjame vienas apie kitą, verdame vienas kitam kavą nė neklausdami, ar kuris mūsų jos norime, nes pradėti pokalbį per sunku. Po dviejų dienų jis grįžo į darbą ir užsibūna jame kuo ilgiau – kol įsitikino, kad ras mane Leo kambaryje užsidariusią duris, susirangiusią viengulėje lovoje ir apsimetančią galinčia užmigti. Nors ir žinau, kad mirusi vėl jį pamatysiu ir kad vieną dieną sutiksiu savo sapnuose, vis dėlto negaliu miegoti taip ilgai, kad jį rasčiau. Daugiausia pusvalandį nugrimztu į sapnų karalystę, o paskui būdrauju iki pat aušros. Vos tik užsimerkusi visada girdžiu jį klausiant, kodėl jis neturi tokios didelės lovos kaip mano. „Man irgi reikia daug erdvės, – atmintyje skamba jo balsas. – Jei esu mažesnis už tave, tai dar nereiškia, kad man nereikia erdvės.“

Pabudusi girdžiu Keitą esant svetainėje. Jis žaidžia kompiuterinius žaidimus, visus iš eilės. Nežinau, ar jam įdomu, bet vis tiek žaidžia kuo ilgiau, o paskui lipa į viršų miegoti. Ir visada stabteli prie baltų faneruotų durų su dideliu liūto paveikslu („Visų liūtų vardas Leo“). Visuomet tikiuosi, kad Keitas įeis, pasidalys su manimi skausmu, užpildys tarp mūsų žiojinčią spragą, bet jis neįeina. Po kelių sekundžių žengia toliau ir gulasi miegoti. Rytą nusėlinu į mūsų miegamąjį, apsirengiu ir išeinu į „Žvaigždžių pakerėtus“ jam tebemiegant.

Kaip paprastai, kepu pyragaičius, sausainius, pyragus, avižinius paplotėlius; kepti galiu daug negalvodama. Verdu užsakytą kavą, plikau arbatą, pjaustau kepinius, bet klientams juos neša Eimė. Kavinės lankytojų jau neaptarnauju. Mat žmonės dabar mane kalbina kitaip. Klausinėja, kaip laikausi, o ilgiau pas mus nebuvusieji teiraujasi, kur mano sūnus, mėgina mane guosti, nors iš tiesų niekuo negali padėti.

Dažniausiai sėdžiu pačiame salės gale, krėsle, kuriame sėdėdavau Leo būnant dar visai mažučiam, dar nenusipirkusi šios kavinės, ir žiūriu pro langą.

Sėdžiu ir rikiuoju savo mintis.

Sėdžiu ir mėginu gludinti aštrius savo kančios kraštus.

Sėdžiu.

Grįžtu į tuščius namus, aidinčius nuo nuolatinės netekties, ir taisau pietus, nors nei Keitas, nei aš pati jų nevalgysime. Sėdžiu viena virtuvėje, stumdau maistą lėkštėje, rodos, kelias valandas, o gal tik kelias sekundes, tada sukrečiu į šiukšliadėžę ir išplaunu lėkštę. Įsitaisau svetainėje priešais televizorių, bet žvelgiu kiaurai jo, nykščiu spaudau valdymo pultelio mygtukus, kol randu kanalą, kurio garsas nerėžia man ausies ir nejaukia proto, o tada spoksau nieko nematančiomis akimis.

Kasdien, kasdien stebiuosi, kad gyvenimas pasaulyje tebevyksta. Nutinka vis kas nors nauja, leidžiami laikraščiai, žmonės tebevaikšto, tebešneka, tebeklysta, tebegyvena nuostabiais prisiminimais. Kasdien vis iš naujo stebiuosi. Kasdien svarstau, ar kas nors suvokia, kad iš tiesų laikas sustojo ir kad žmonės tik apgaudinėja save manydami jį slenkant.

Tai mano gyvenimas.

Jis neturi nieko bendra su Stefani.

Didelės tvirtos Keito rankos apkabina mano pečius, o putlios švelnios lūpos paliečia smilkinį. Jis neprisiliečia prie manęs jau beveik dvi savaites. Nuo tos dienos, kai pagaliau grįžau namo, mėgina apkabinti mane, nori, kad susmukčiau jo glėbyje, bet aš negaliu pakęsti jo prisilietimo. Tik ne dabar, kai savo oda stipriai tebejaučiu sūnų, kai jis tebėra švelniai įsispaudęs mano auros vingiuose.

– Myliu tave, mažyte, – sušnabžda Keitas.

– Aš tave irgi, – atsakau.

Abu kalbame rimtai.

Ir abu to bijome. Jei ką nors myli, gali ir prarasti. Kaip praradome savo sūnų ir vienas kitą. Jis eina į kitą kambario galą, šalia manęs ilgai neištveria, nes prisimena mudu daugiau nesikalbant.

Todėl ir Stefani svarstymas, ar verta su manimi šnekėtis, atrodo toks juokingas. Dabar ji man tiesiog neegzistuoja. Dabar man neegzistuoja niekas.

Laikas stovi vietoje.

Bet tik kol kas. Netrukus vėl ims tiksėti sekundės. Kažkas nutiks, ir mano gyvenimas eis tolyn. Žinau, kad užmigsiu, vėl jį rasiu ir vėl norėsiu eiti į pasaulį. Bet kol kas niekas negali manęs išplėšti iš ten, kur esu.

„Tik jau ne tu, Stefani.“

Užsimerkiu ir išmetu ją iš galvos. Noriu grįžti prie to prisiminimo, kai buvome paplūdimyje. Noriu grįžti ten, kur mudu buvome iki jai atsėlinant.

Septinta dalis

61

Kaip visada ji vilki raudoną laisvo kirpimo paltą.

Matau, kaip atsiklaupia prie jo, rodos, nė nepastebėdama ar nekreipdama dėmesio, kad žemė drėgna ir šalta, ir pirštais perbraukia aukso spalvos įrašą šaltame gelsvame marmure, kaip prieš kelias minutes braukiau aš. Paskui ilgi laibi jos pirštai nuslysta geltonais, švelniais mano atneštų rožių žiedlapiais.

Ji nė neįtaria, kad jas atnešiau aš.

Ji visuomet pakelia akis aukštyn ir apsidairo stebėdamasi, kad pastaruosius tris mėnesius kas kelintą dieną kažkas vis atneša geltonų gėlių, bet nė neįtaria, kad tai aš, – ir kodėl turėtų įtarti? Kas jau kas, o aš, jos nuomone, tikrai to nedaryčiau. Niekas nežino, kad nešu gėles. Dirbu ne visą darbo dieną, kad galėčiau čia atvažiuoti.

Aš visada labai atsargi. Kalbėdamasi su juo, raudama piktžoles ir rinkdama lapus, nuolat jos dairausi, akimis ieškau pažįstamo raudono tvykstelėjimo, nes tai reiškia, kad turiu pasitraukti nuleidusi galvą arba, kaip šiandien, pasislėpti už medžio ir prisispaudusi nugara prie kamieno laukti jos nueinant.

Ji atrodo pasikeitusi. Vis dar nepaprastai graži, bet pasikeitusi. Galbūt todėl, kad plaukus nešioja vėl susipynusi į kasytes kaip tuomet, kai pirmą kartą susitikome ir kai laukėsi Leo. O gal dėl to, kad atrodo tokia suaugusi. Ji suseno nuo sielvarto, dabar atrodo atšiauri, abejinga, nepasiekiama, – kai buvau maža, man tokie atrodydavo visi suaugusieji. Tai šiurpu.

Kaskart ją pamačiusi noriu apkabinti ir pasakyti, kad man labai gaila. Dėl jos netekties, dėl jos kančios, dėl pasaulio pabaigos. O svarbiausia dėl to, kad nebuvau jai draugė, nors ji taip stengėsi susibičiuliauti. Mano draugystei su Kerole tapus tokiai tikrai, atvirai ir guodžiančiai, iš tiesų suvokiau, ką anuomet sugriovė mano baimė. Ne tik neprisileisdavau jos artyn, bet dar ir atėmiau geriausią jos draugą. Apiplėšiau ją. Pagaliau turiu draugę, ji ne Malas, ja galiu pasitikėti, tad suprantu, kaip baisiai tai moteriai pakenkiau. Ir kad ji to tikrai nenusipelnė.

Be to, žinau, kad ten, kur dabar sėdi ji, turėčiau sėdėti aš.

Tai aš turėjau leisti ligoninėje dieną po dienos, budėti prie jo lovos, laikyti jo ranką ir trokšti, kad pasveiktų. Aš turėčiau kasdien čia ateiti, kalbėtis su juo, dalytis mintimis, ilgėtis jo kaip niekas kitas. Aš turėčiau vaikščioti išplėšta širdimi, su žiojinčia bedugne kiauryme ten, kur kadaise būta paties mano sielos branduolio.

„Man labai gaila.“ Štai ką norėjau pasakyti per laidotuves. Štai ką noriu pasakyti dabar. Man labai gaila. Labai gaila. Labai.

62

– Ilgai tavęs netrukdysiu, – sakau Malui.

Mes kavinukėje, pro jos langus atsiveria vaizdas į Braitono valčių prieplauką; esame taip toli nuo Hovo, nuo „Žvaigždžių pakerėtų“ ir nuo ligoninės, kad ši susitikimo vieta tikrai neutrali, anonimiška. Sėdime prie lango, prie pertvaromis atskirto stalelio, vienas priešais kitą; mums iš vienos pusės jūra: matome ją, bet negirdime šniokščiant.

Vos pažvelgus į Malą matyti, kad jis nenori čia būti, bet šiandien rytą jam paskambinau ir paklausiau, ar negalėtume ilgai nedelsdami susitikti, o jis tepasakė: „Važiuoju“ ir po dviejų valandų atvyko. Dabar susikaustęs ir įsitempęs sėdi kavinėje priešais mane.

Per pastaruosius tris mėnesius jis, kaip ir daugelis, nuolat mėgino su manimi pasišnekėti, bet aš iš tikrųjų negalėjau kalbėtis nei su juo, nei su kuo kitu. Kalbėjimas vėl atveria žaizdą, kyla noras guosti kitus ir jaustis kaltai, kad kartais noriu surikti jiems tiesiai į veidą ir atskleisti, kaip iš tiesų man einasi. Atverti jiems savo vidų ir parodyti, kas didžiumą laiko ten vyrauja: nuolatinis, nepermaldaujamas, nenutrūkstamas riksmas.

Dabar jau galiu šnekėtis su Malu, bet, rodos, per vėlai, nes jis nenori čia būti.

Mintimis šypteliu matydama jo sviesto spalvos plaukų sruogą, styrančią truputį virš ausies, ant blakstienos pridžiūvusią traiškaną ir į priešingą pusę sugulusius antakio plaukelius. Instinktyviai lyžteliu nykštį ir ištiesiu ranką per stalelio stačiakampį, kad suglostyčiau tą antakį, suguldyčiau plaukelius, kaip reikia. Bet Malas staiga atšlyja nuo manęs, net lošteli – ir nustebęs, ir priekaištingas.

– Atleisk, – sakau riesdama pirštus, leisdama nagus sau į delną ir guldydama ranką šalia savo puodelio. – Vis pamirštu, kad Leo sakydavo: „Nenoriu, kad seilėtum man veidą.“

Galiu ištarti jo vardą. Galiu kalbėti apie jį vis ilgiau, kol pajuntu nenugalimą norą rėkti.

Malo ranka apgaubia mano plaštaką kaip šiltas švelnus kokonas. Pakeliu akis ieškodama jo žvilgsnio, o jis, atsargiai laikydamas delne mano ranką, pakelia mano nykštį, nepaleisdamas žvilgsnio, brūkšteli juo sau per antakį ir vėl guldo mano ranką ant stalo. Kai tik ją nuleidžia, mudviejų akių ryšys nutrūksta: aš įbedu akis į stalą, o jis žiūri kažkur man virš peties.

– Aš... ilgai tavęs netrukdysiu, – pakartoju. – Tikriausiai visai nenori būti čia.

Jis vėl pažvelgia į mane, įbeda į mane savo šiltas rusvas akis.

– Tiesą sakant, noriu būti ten, anapus lango, – žemu, lygiu balsu atsako jis. – Su tavimi. Noriu padėti galvą tau ant kelių, noriu, kad kalbėtum man kelias valandas, pasakotum apie viską ir apie nieką, nes taip patikintum mane, kad viskas gerai. Noriu tave apkabinti, suspausti glėbyje, paglostyti veidą ir taip pat pasakyti, kad viskas bus gerai.

Jau beveik pamiršau, ką reiškia būti kieno nors glėbyje. Kad kito žmogaus kūno pojūtis gali taip užvaldyti, jog nė nežinai, kur ta riba, skirianti tavo kūną nuo jo. Jau pamiršau, kad būnant drauge su kuo nors staiga paaiškėja, jog tampi dvigubai stipresnė.

Tomis naktimis, kai su Keitu miegame savo lovose, nė nepaliečiame vienas kito. Norime, bet, rodos, pamiršome, kaip tai daryti; niekaip negalime prisiminti, kaip ištiesti rankas į kitą žmogų ir tapti jo dalimi. Jei mūsų kūnai atsitiktinai susiglaudžia, mudu taip ir gulime vos liesdamiesi, tikėdamiesi, kad gebėjimas būti kartu staiga mums sugrįš, kol prisimename, ką praradę, tai per daug skaudu, ir mudu traukiamės į lovos pakraščius. Malas paskutinis laikė mane glėbyje. Toje lovoje, tame viešbučio kambaryje, Leo mirties išvakarėse.

– Ši nelaimė didžiausia iš visų mūsų patirtų nelaimių, ir mudu ją išgyvename ne kartu, – sako Malas. – O aš kaip tik to norėčiau. Per tuos tris mėnesius nieko kito netroškau. Taigi klysti manydama, kad nenoriu būti čia, nes kaip tik čia esu arčiausiai tos vietos, kurioje norėčiau būti.

Įkvepiu per nosį, iškvepiu per burną, numaldau paniką, kurią sukelia jo žodžiai. Nieko neprisileidžiu taip arti, kad galėtų man tai pasakyti. Žinau, kad visi, – ir mama, ir tėtis, ir Kordė, ir teta Mer, ir Eimė, ir Keitas, ir Malas mano, kad praradę savo berniuką jie kartu prarado ir mane. Bet nieko negaliu padaryti. Negaliu permaldyti nei savo, nei jų sielvarto. Man reikia tai daryti vienai.

– Gera tave matyti, – sakau Malui.

– Tikrai? – atsidūsta jis, įtampa veide nuslūgsta, ją pakeičia nuostabi šypsena: aplink akis sumetanti raukšleles, paplatinanti skruostikaulių liniją, apšviečianti jį iš visų įmanomų perspektyvų. Turiu nusukti akis ir nuryti gerklėje stringantį gumulą. Kol kas dar neradau Leo savo sapnuose, bet jis čia, sėdi priešais mane, šypsosi.

– Taip, – vis dar nusukusi akis patvirtinu. – Gera tave matyti.

Įsiviešpatauja tyla, mums leidus ji truktų visą amžinybę, tad turiu vėl prabilti.

– Norėjau su tavimi pasimatyti dėl vieno dalyko, – vėl žiūrėdama į jį ištariu. – Tiesą sakant, dėl dviejų.

Jis kantriai laukia, kol paaiškinsiu.

– Aš laukiuosi.

Malas išsigandęs išpučia akis, bet neprataria nė žodžio.

– Tai, ką mudu darėme, pasirodo, vis dėlto buvo seksas, ir aš laukiuosi.

Jis tebetyli.

– Šiaip ar taip, dabar trumpam atsiprašysiu, nes mane pykina.

Kol grįžtu ir vėl klesteliu ant krėslo, Malas spėja man užsakyti imbierinės arbatos su citrina ir džiūvėsį. Prisimena, kad andai šis valgis ir gėrimas leido man kontroliuoti bet kada galintį užeiti pykinimą. Be to, liepė nunešti savo kavos puodelį. Kitaip nei aną kartą, nuo stipraus kavos aromato manęs nepykina, bet, kartą pradėjus lupti ožius ir būnant ankštoje patalpoje, skrandžio turinio kvapas dar labiau mane sudirgina.

Siurbteliu arbatos, krimsteliu džiūvėsio plutelės.

– Ačiū už tai, – padėkoju mostelėdama į maistą ir gėrimą.

– Kaip tik galvojau, – sako jis, – kad mano sperma, matyt, neprilygstama.

Šie žodžiai mane prajuokina, pirmą kartą per kelis mėnesius tikrai juokiuosi, net visas kūnas tirta.

– Nesijuok, – prieštarauja Malas ir skubriai apsižvalgo. – Išklausyk manęs. Mano, Malvolijaus Veikeno, sperma yra neprilygstama. Matai, pirmą kartą stengiausi, antrą – ne taip labai, bet tai vis tiek nutiko. Ko gero, manyje išties gaminasi puiki sperma, tad galbūt verta pilstyti ją į buteliukus ir pardavinėti?

– Gerai sumanei, – nusijuokiu. – Bet silpnoji tavo plano dalis ta, kad apvaisinti gebi tik mane. Ir, patikėk, aš tos spermos nepirksiu. Juk tikrai galiu gauti jos veltui. Tu, nepataisomas spermos leistuve!

Dabar jo eilė juoktis, jis pakreipia galvą ir taip garsiai nusikvatoja, kad keli žmonės atsigręžę sužiūra į mudu. Staiga prisimenu, kodėl visus tuos metus aš Malą taip mylėjau. Ir tebemyliu. Dėl tokių akimirkų kaip ši.

– Ką darysime? – staiga surimtėjęs klausia jis. Dabar jo žvilgsnis įremtas į mano kūno dalį žemiau stalelio viršaus. – Ketini gimdyti?

Linkteliu. Praeitą savaitę pasidariau nėštumo testą ir nuo to laiko tvirtai žinau pasiryšianti tam dar kartą.

Jis irgi linkteli galva neslėpdamas esąs laimingas.

– Gerai, puiku. Tai man reikės pasakyti Stefai. Lengva nebus, ypač dabar, bet aš tai padarysiu.

– Stefani ir taip jau įskaudinta ir sužeista, ji labai bijo tave prarasti... Manai, kad derėtų jai papasakoti, ką mudu darėme, ir... – uždedu ranką sau ant pilvo, – apie tai? Į mudviejų santykius ji visada žiūrėjo paranojiškai. Kaip manai, kaip ją paveiks iškart po visų skaudžių įvykių pasitvirtinantys nuogąstavimai?

– Nori pasakyti, kad turėčiau jai meluoti?

– Ne, Malai, aš tik manau, kad prieš nuspręsdamas, ką ir kada sakyti, turėtum iki galo manęs išklausyti.

– Pasakyti Keitui tu neketini, tiesa?

Papurtau galvą.

– Ne. Tai įskaudintų jį labiau, nei galėčiau ištverti. Išvyksiu, jam nieko nesupratus.

– Išvyksi? – išpučia akis Malas.

– Sakiau norinti su tavimi pasimatyti dėl dviejų priežasčių. Pirmiausia dėl to, kad laukiuosi. Antra, kad nusprendžiau pamatyti pasaulio. Pakeliauti. Po kelių savaičių išvykstu. Keitas to dar nežino. Jei pasakyčiau jam, pamanytų, kad keliausime drauge, ir prisiverstų vykti su manimi. Bet nenoromis. O aš nenoriu, kad įsikibęs laikytųsi mūsų žlugusios santuokos.

– Tavo santuoka žlugo?

– Myliu jį ir visada mylėsiu. Bet Keitas, kaip ir mano namai, kaip ir Hovas, kaip ir Anglija, manau, primena man, ką praradau. Jie – neatskiriama mano praradimo dalis. Eidama į tuos namus ar į kambarį viliuosi pamatyti kokį nors naują ženklą, kad jis ten buvo. Bet žaislai, kuriuos jis paliko gulėti ant grindų, tebėra kur buvę. Jo mėlynas žaidimų kompiuterio valdymo pultas vis dar padėtas ant dėžės. Knyga, kurią jis skaitė prieš rodydamas man, kaip puikiai moka važiuoti dviračiu ant vieno rato, atversta tebeguli jo kambaryje ant grindų. Viskas kaip visuomet. Ir aš nieko negaliu pakeisti, nes taip darydama bijau prarasti dar vieną jo dalelę. Eiti į tuos namus man kančia. Kančia būti su Keitu. Net atėjusi į paplūdimį palūžtu. Daugiau negaliu. Turiu iš čia išvažiuoti. Turiu kaupti naują patirtį tokioje vietoje, kokioje nėra senosios.

– Betgi tu laukiesi.

Gūžteliu pečiais.

– Na ir kas? Lauksiuosi gyvendama kur nors kitur. Todėl turi gerai pamąstyti, kada visa tai pranešti Stefani. Mat nenoriu, kad pasakytum būsiąs šiam vaikui tikras tėtis.

– Galėčiau vykti drauge.

– Net manydama, kad galėtum palikti Stefani, negi norėčiau, kad su ja taip pasielgtum? Koks žmogus būčiau to norėdama? Jei skirtumėtės, tai tik dėl pašlijusių tarpusavio santykių, o ne dėl manęs ar kūdikio.

Malas verte veria mane žvilgsniu, o aš jaučiu jo sielvartą. Nenoriu atimti iš jo ir šio vaiko, bet čia pasilikti taip pat negaliu. Turiu žiūrėti savęs.

– Nenoriu, kad išvažiuotum, – atvirai prisipažįsta jis. – Prašau neišvykti iš šalies. Prašau nepalikti manęs.

– Gaila, bet... turiu išvykti. Dėl savo psichikos sveikatos. Kad galėčiau po truputį įveikti sielvartą. Kad Keitas galėtų susirasti kitą moterį. Ir dar dėl milijono priežasčių. Nesakau, kad negrįšiu, bet dabar turiu išvykti. Juk tu supranti?

Jis linkteli.

– Nenoriu, kad taip būtų, bet suprantu.

– Noriu, kad būtum jos tėtis. Šį kartą gims ji. Noriu, kad jai rašytum, siųstum nuotraukas, skambintum, noriu, kad ji pažinotų tave nuo pirmosios gyvenimo dienos. Mums pavyks. Kaip nors pavyks.

– Taip, – pritaria jis, – mums pavyks.

Atsistoju, apsivelku paltą, pasiimu rankinę.

– Iki pasimatymo, Malai.

– Argi nenorėjai pasakyti, kad pasimatymo kaip tik ir nebus?

– Nemėgstu atsisveikinti, todėl sakau „iki pasimatymo“, – tada būna truputį lengviau.

– Ką gi, iki pasimatymo.

Linkteliu galva.

– Iki.

Sustojusi vėsiame gaiviame ore priešais kavinę ir žvelgdama, kaip žuvėdros sminga į jūros bangas, prisimenu kai ką pamiršusi ir grįžtu vidun.

Apsiveju rankomis jam kaklą, stipriai apkabinu ir pakšteliu į skruostą.

– Ačiū, Malai. Pamiršau tau padėkoti. Ačiū už Leo ir už aną vakarą. Ačiū.

– Juk žinai, kad tave myliu, tiesa? – paklausia jis.

– Ir aš tave myliu. Gal kitame gyvenime viską padarysime taip, kaip reikia, ir būsime kartu.

– Aš tomis nesąmonėmis netikiu, – atsako jis.

– Žinau, bet aš tikiu. Ir to tikėjimo užteks mums abiem.

– Ginčytis nėra prasmės, ką?

– Visiškai jokios.

Daug negalvodami ir nesvyruodami mudu pasibučiuojame. Bučiuojamės pirmą kartą, nes vienas kitą mylime. Nes, deja, visuomet vienas kitą mylėjome.

Man išėjus, durys užsidaro, suskamba prie jų pritaisytas varpelis. Susisagstau paltą, persimetu per petį rankinę.

Tai antras sunkiausias iš visų mano patirtų išsiskyrimų. Kai myli žmogų taip stipriai, kaip aš myliu Malą, visada sunku skirtis, net abiem žinant, kad tai vienintelis kelias viską pradėti iš naujo.

63

– Labas, – man įeinant į virtuvę sako jis. – Ar viskas gerai?

Sustoju kaip įbesta – apstulbusi, budri. Ar jis kalba su manimi? Su manimi? Tris mėnesius jis manęs neklausė, ar viskas gerai. Rodos, visą gyvenimą neuždavė nė vieno neretorinio klausimo. Paprastai jis kalba tarsi nesikreipdamas į mane, lyg ką perduodamas per mane kitam. Tik ne su manimi. Dažniausiai verkia ir jam sunku tarti žodžius.

– Taip, gerai, – atsakau galynėdamasi su pagunda žvilgtelėti sau per petį ir dar kartą patikrinti, ar jis nesišneka su kitu žmogumi, įėjusiu man iš paskos. Jis netgi žiūri į mane, o ne kiaurai manęs. – O kaip tu laikaisi?

Jis atsainiai gūžteli pečiais.

– Pati žinai, – ištaria.

„Nežinau. Tu su manimi nesišneki, todėl nežinau. Galiu mėginti įsivaizduoti, bet nežinau. Galiu mėginti įsijausti į tavo padėtį, bet negaliu kaip reikiant jos suvokti.“

– Kur buvai? – teiraujasi jis.

Gražiame mylinčiame jo veide matyti susidomėjimas. Suprantu, kad jis neverkia, net viduje. Jis čia, šiame kambaryje laukia mano atsakymo.

– Aš... – ketinu pameluoti. Jam, per tokį trumpą laiką padariusiam tokią didelę pažangą, dabar tikrai nereikia išgirsti to vardo, nereikia, kad priminčiau, kodėl jis verkė ir kodėl daugiau nenori būti su manimi. – Nuvežiau gėlių ant Leo kapo. – Užteks meluoti. Melas išseko. Negaliu visko nesugriaudama sunaikinti seno melo, tad bent jau vengsiu naujo. Daugiau nemeluosiu. Esu tiek skolinga jam, jai, Leo ir sau. – Geltonų rožių. Man visada atrodo, kad geltona buvo mėgstamiausia jo spalva. Nežinau, ar tai tiesa, bet kas kelintą dieną nunešu geltonų gėlių.

Kelias akimirkas rausvos Malo akys atidžiai mane stebi. Negaliu perprasti nei žvilgsnio, nei veido išraiškos. Negaliu pasakyti, ką jis galvoja. Negaliu susigaudyti, ar dar tolėliau jį atstūmiau, ar jis nori, kad dingčiau iš akių.

– Žalia, – sako Malas. – Jis labiausiai mėgo žalią spalvą.

– Hm...

– Bet neabejoju, jam patiko ir geltona.

– Galbūt.

– Nori daugiau apie jį sužinoti?

Linkteliu galvą. Žinoma, noriu. Kuo daugiau. Noriu išgirsti net kasdienes, iš pirmo žvilgsnio nereikšmingas smulkmenas, pavyzdžiui, ar prieš eidamas miegoti jis valydavosi dantis, kad galėčiau susidaryti vaizdą apie jo asmenybę, kad prisiminčiau jį ne tik iš nuotraukų. Kad jis taptų tikroviška asmenybe, ir eidama miegoti galėčiau jį įsivaizduoti, o užmigusi aplankyti.

– Taip, – tyliai atsiliepiu. – Taip, noriu.

– Ir aš pats ne kažin kiek žinau, – pripažįsta Malas ir skubriu link kėdės slystančiu žvilgsniu kviečia mane pasilikti ir sėstis. – Bent jau ne tiek daug, kiek norėčiau.

Pasitraukiu kėdę ir atsisėdu, krepšį pasidedu šalia, ant grindų.

– Žinau tik tiek, kiek papasakojo mama, Nova ir kiti jos artimieji. Bet ganės ir to.

Linkteliu, suneriu pirštus ir pasirengiu klausytis.

– Kartais svarstau, ar įmanoma mylėti žmogų jo nepažįstant, – pradeda jis. – Kaip tik tai jaučiu Leo.

Štai jis. Gelbėjimosi ratas, kokį norėjau numesti Malui, kai šis skendo. Malo galimybė saugiam pasiekti krantą. Nesupratau, kad tai – ir mano išsigelbėjimas.

– Visus tuos metus, mamai apie jį pasakojant, jaučiau su Leo nepaprastą ryšį. Lyg klausydamasis jos, žiūrėdamas jo nuotraukas, būdamas su ką tik jį mačiusia mama būčiau tiesęs tiltą per mus skiriančią bedugnę.

Mudu su Malu skendome daugiau nei aštuonerius metus.

– Mama pasakojo, kad kartą Leo parodė jai mano vaikystės nuotrauką ir pareiškė, girdi, Nova jam sakiusi, kad berniukas nuotraukoje atrodo visai kaip jis, nes Dievas kartais mėgsta krėsti jai pokštus. Bet Leo mano mamai pasakė žinantis, kad tas berniukas iš nuotraukos užaugęs tapo jo tėčiu. Tada jam buvo tik penkeri. Mama pagalvojo, koks jis protingas, o tada suprato, kad Leo mėgina ją pergudrauti. Jis norėjo sužinoti, iš kur atsiranda vaikai, ir manė, jog ji jam tai paaiškins, jei jis pasakys viską žinantis apie tėčius. – Malo šypsena plati, joje atsispindi ir pasididžiavimas, ir gilus sielvartas. – Nova patvirtino, kad jis tikrai buvo toks nuovokus. Ir savo paties, ir jos laimei.

Ištiesiu ranką per stalą, suneriu pirštus su jo pirštais, ir pirmą kartą gyvenime jis atsako tuo pačiu. Laikydamiesi vienas kito mudu imame irtis sausumos link.

Epilogas

Noriu, kad žinotumėte: man puikiai sekasi.

Taip, kad jūs žinotumėte.

Po šio pasakojimo apie mane, ko gero, manote, kad tebejaučiu kančią ir sielvartą, bet taip nėra, tikrai nėra, tad prašau dėl manęs nesirūpinti.

Šią akimirką sėdžiu parke ir žiūriu, kaip Dolė šoka. Po trijų mėnesių jai sukaks dveji; užsispyrė, kad aprengčiau storu šviesiai rudu megztuku, mėlynu džinsiniu sijonu, apaučiau geltonais guminiais batais ir prisegčiau žibančius sidabru fėjos sparnus, jai gerokai per didelius. Jai šokant pagal susikurtą melodiją juosvai rudos, kamščiatraukio smaigą primenančios jos garbanos plaikstosi į visas puses.

Gyvename Bragos priemiestyje, Portugalijoje, aš individualiai mokau vaikus anglų kalbos, ruošiu egzaminams. Žinau, kad mieste yra žmonių, apibūdinančių mane kaip inglesa preta com o sorriso grande e olhos tristes, kitaip tariant, anglę plačia šypsena ir liūdnomis akimis.

Patys matote, aš vėl galiu šypsotis. Nežinau, ar būčiau galėjusi šypsotis likdama Anglijoje, nepradėdama visko iš pradžių.

Man tebeskauda. Visada skaudės, ir vis dėlto aš jį turėjau septynerius metus. Man šiek tiek gaila, kad jūs jo nepažinojote. Niekada negirdėjote jo juoko. Jo klausimų, užduodamų pačiu netinkamiausiu metu. Kad nematėte, kaip atsipirkdavo jo kompiuterinių žaidimų manija, nes jis surinkdavo daugybę taškų. Nesiklausėte jo teorijų apie gyvenimą. Nematėte veidą nutvieskiančio džiaugsmo, kai nupirkdavau jam norimą daiktą arba kai jis išgirsdavo mėgstamą dainą. Gaila, kad jums neteko būti antruoju pilotu jo mašinoje-povandeniniame laive. Kad nemėginote jo įtikinti, jog namuose negalima laikyti delfino... ryklio... liūto... (galite įrašyti ir kitus norimus gyvūnus). Neverkėte, kad pirma pravirkdėte jį. O aš visa tai patyriau. Aš gavau daugiau.

Norėčiau, kad jis būtų su manimi. Vis dėlto turėjau Leo septynerius metus. Ir žinau, kad vėl jį pamatysiu. Visada tuo tikėjau, o dabar tikiu dar stipriau.

Taigi, kaip sakiau, dėl manęs nesijaudinkite. Laikausi puikiai. Mudvi su Dole gyvename gerai. Ji mane pralinksmina, padeda laikytis, ir vieną gražią dieną mudvi grįšime. O kol kas man patinka žiūrėti, kaip ji žaidžia saulės atokaitoje, patinka tiesiog būti kartu. Patinka, kad radome naują vietą ir galime vadinti ją namais.

Be to, nenoriu, kad dėl manęs jaudintumėtės, nes patikinu: mes turime daugybę laiko.

„Aš tave myliu, ir dabar jau gali eiti“, – jis išgirsta per tylą atskriejant jos žodžius. Čia tamsu, bet iš kažkur sklinda šviesa. Jis nieko neįžiūri, tik tą šviesą.

Jis žino: tai mamos balsas, jo nesupainiosi su jokiu kitu balsu. Nes nėra nieko šaunesnio už mamą.

„Mudu dar pasimatysime, todėl nesakysiu tau sudie, gerai? Mudu dar pasimatysime. – Ji neverkia. Jos žodžiuose negirdėti ašarų, tad jis ir nebijo. Jei mamai viskas gerai, ko jam išsigąsti. – Pasakysiu tau labanakt. Miegok giliai, Leo, meile mano. Labanakt, mano gražusis berniuk. Labanakt, gražuoli.“

„Labanakt, mama“, – atsako jis, o tada eina pažiūrėti, kas vyksta ten, šviesoje.

Padėkos

Turiu padėkoti tokiai daugybei žmonių, kad visoms padėkoms man čia trūksta vietos. Bet kaip visada pamėginsiu.

Ačiū –

savo šeimos nariams – visiems kartu ir kiekvienam atskirai; jūs buvote ir tebesate nuostabūs.

Džo, Kirstinai, Emai, Dženei ir visiems Little, Brown leidyklos darbuotojams. Tai, ką dėl manęs padarėte, man labai daug reiškia.

Antei ir Džeimsui – jūs esate toli gražu ne tik mano agentai, be to, esu dėkinga, kad iškentėte laaabai ilgai trunkančius mano pokalbius telefonu.

savo mieliems bičiuliams, – visi žinote, kam tokiems, – žaviuosi jūsų entuziazmu ir palaikymu, dėkoju, kad tebesimpatizuojate man, net „pasiskolinusiai“ kai kuriuos jūsų būdo bruožus bei asmenišką patirtį ir panaudojusiai savo romano veikėjams kurti.

ir pagaliau organizacijai The Children. Dėkoju už galimybę pusę metų su jumis gyventi. Puikiai praleidau laiką.

1 Pilateso pratimai – treniruočių metodas, apimantis įvairius Rytų (taiči ir jogos) ir Vakarų kultūrų treniravimosi metodus, skirtas giliesiems kūno raumenims lavinti.

2 Didžiojoje Britanijoje labai populiarus animacinis serialas vaikams.

3 „Meg River“ bendrovės kepinių priedai.

4 Lažybų dėl futbolo rungtynių rezultatų kuponai.

5 Coronation Street – Tonio Voreno (Tony Warren) sukurtas pirmasis britų muilo serialas, rodomas nuo 1960 m. gruodžio 9-osios iki šių dienų.

6 Gėrimas, gaminamas iš pieno, salyklo ekstrakto, cukraus, kakavos ir išrūgų.

7 „Šok, kol neteksi jėgų“, angl.

8 Bananų rūšis.

9 Limonadas, gaminamas iš vynuogių, aviečių ir juodųjų serbentų sulčių bei vandens, pagardintas žolelėmis ir prieskoniais.

10 Didelis atviras žemės plotas Londono pietvakariuose, užimantis 460 ha teritoriją.

11 Kvartalas pietvakarių Londone, Borou rajone.

12 Chuliganiškas paauglių žaidimas, kurio esmė – paskambinti į namų duris ir tuoj pat pasislėpti, kad atėję šeimininkai nerastų, kas skambino.

13 Džeimsas Tiberijus Kerkas (James Tiberius Kirk) – pagrindinis fantastinio serialo „Žvaigždžių kelias“ veikėjas.

14 Architektūros paminklas Londone, Oksfordo gatvės, Parko tako ir Edžvero kelio sankirtoje.

15 Alkoholinis kokteilis, dažniausiai gaminamas iš degtinės, persikų trauktinės, apelsinų ir spanguolių sulčių.

16 Pretty Woman, 1990 m. sukurta amerikiečių romantinė komedija (rež. Geris Maršalas), kurioje pagrindinius vaidmenis atlieka Ričardas Giras, Džulija Roberts ir Hektoras Elizondas.

17 Rajonas rytinėje Braitono dalyje.

18 Kiniški rašmenys, vartojami šiuolaikinėje japonų rašybos sistemoje.

19 Old Vic – teatras, įsikūręs Londone, į pietryčius nuo Vaterlo stoties, Kanalo gatvės ir Vaterlo kelio sankirtoje.

20 Vienas alternatyviosios medicinos gydymo būdų, apimantis dvasinį ir fizinį tobulėjimą bei psichinės, emocinės ir fizinės sveikatos stiprinimą.

21 Kosmetikos įmonės pavadinimas.

22 Klasikinis anglų vaikų literatūros personažas – mandagus meškutis, imigrantas iš Peru su sena skrybėle, nutrintu lagaminu, laisvo kirpimo paltuku, mėgstantis sumuštinius su uogiene.

23 Vienas labiausiai paplitusių Vakarų ir Centrinės Afrikos valgių, tiršta pasta, paprastai gaminama iš krakmolingų virtų šakniavaisių, grūdamų piesta iki reikiamos konsistencijos.

24 Saldi plonais griežinėliais supjaustyta jauno imbiero šaknis su cukraus ir acto marinatu.

25 Ganoje ir Nigerijoje populiarus valgis, gaminamas iš ryžių, pomidorų, svogūnų, pomidorų pastos, druskos ir raudonųjų pipirų.

26 Transporto priemonių registravimo ir vairuotojo pažymėjimų išdavimo agentūra.

27 „Kažkur anapus vaivorykštės“ (angl.).

28 Judy Garland, amerikiečių aktorė ir dainininkė.

29 Leinsas, arba Šiaurinis Leinas, – gausus parduotuvių gyvenamasis Braitono rajonas, prieinantis prie jūros ir besiribojantis su Karališkuoju paviljonu. Kadaise ten buvo lūšnynai, o dabar šiame rajone daug aludžių ir kavinių, teatrų ir muziejų, todėl jis laikomas Braitono kultūrinio gyvenimo centru.

30 Katatonija – viena iš šizofrenijos atmainų.

31 „Puiki diena“ (angl.) – garsaus amerikiečių gitaristo, vokalisto ir dainų tekstų autoriaus Lu Rido (tikr. Lewis Allan) daina.

Content

Koomson Dorothy Labanakt, gražuole