Koomson Dorothy

Ledų mergaitės

Dorothy Koomson

LEDŲ MERGAITĖS

Iš anglų kalbos vertė

Rima Rutkūnaitė

Versta iš: Dorothy Koomson

THE ICE CREAM GIRLS

Sphere, London, 2010

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 978-609-01-0419-4

Copyright © Dorothy Koomson, 2010

This edition published by arrangement with „Antony Harwood Limited“ and „Synopsis Literary Agency“.

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Chaoss / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Rima Rutkūnaitė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Rima Rutkūnaitė

Redaktorė Rita Markulienė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelio dailininkė Deimantė Rybakovienė

Maketavo Jurga Morkūnienė

Mažajam angelui

Tu viskam pridedi vertės

pirma dalis

serina

ŠALTA KAIP LEDAI?

Serina Gorindž, viena iš vadinamųjų Ledų Mergaičių dueto, kaltinama dėl žinomo mokytojo Marko Halnslio žmogžudystės, šiandien teisme turėtų duoti parodymus.

Linkstama manyti, kad Gorindž, 18 metų, vyresnioji iš jųdviejų, vadovavo šios šaltakraujės poros sąmokslui suvilioti, kankinti ir užmušti savo buvusį istorijos mokytoją.

Nors Gorindž ir jos bendrininkė Popė Karlail po žmogžudystės nuėjo į policiją ir pareiškė, kad Halnslis buvo sužeistas per nelaimingą atsitikimą, nusikaltimo vietos įkalčiai perša mintį, kad jis prieš mirtį buvo kankinamas ir vėliau mirė nuo durtinės žaizdos širdyje.

Ir Gorindž – nuotraukoje dešinėje valgo ledus, dėvi juostelių bikinį, – ir Karlail neigia kankinimus ir žmogžudystę. Taip pat abi neigia, kad jos užpuolė ir galiausiai ponui Halnsliui smogė lemtingą kirtį.

Daily News Chronicle, 1989 spalis

serina

– Serina Gorindž, aš tave myliu.

O Dievuliau. Tai dabar atsitiks. Dabar iš tikrųjų jau įvyks. Jau beveik penkiolika metų laukiu to, trokštu to, viliuosi, meldžiuosi dėl to, ir dabar tai jau turėtų įvykti. Jis žada pirštis.

O gal ir ne. Gal man dabar „užplaukę“, panirusi kapanojuosi vaizduotėje ir viskas atrodo tikra.

Apsižvalgau aplink ieškodama, kaip čia pat pasitikrinti, ar ne pati viską sukūriau. Mes restorane, mažučiame šeimyniniame meksikiečių bare, sėdim lauke prie savo mėgstamo dviviečio staliuko pačiame Braitono paplūdimio pakrašty. Toks giedras, šiltas vakaras, dangus pilte nupiltas žvaigždžių. Tamsi jūra šššniokščia, į jos ritmą palengva įsipina iš restorano sklindanti garsi muzika, prieskoniais pagardinto maisto kvapsniai skaniai sumyšta su sūriu jūros dvelkimu. Kairėje – šimtų šimtais žiburėlių tvaskanti Braitono prieplauka, dešinėje prieš savo įžymų pusbrolį – gerokai kukliau, bet vis tiek gana dailiai blyksi Vortingo prieplauka. Tokia nepakartojama aplinka pasipiršti, sunku ir patikėti, turbūt sapnuoju.

Vėl pažvelgiu į Evaną. Jis klūpo ant vieno kelio, žiūri į mane labai rimtai. Ne, neprisigalvoju. Aišku, ne. Nes negalėčiau įsivaizduoti Evano prieš save taip išsipleikusio, taip neįprastai besielgiančio, – man nesutelpa galvoje, kaip jis tada atrodytų. Didingais mostais jis pamalonina retai, todėl šitas atrodo taip, lyg regėtum vienaragį nueinant Braitono pajūriu – patikėčiau tik pamačiusi savo akimis. Vadinasi, teisybė, nes matau savo akimis.

– Serina Gorindž, aš tave myliu, – kartoja jis, ir man aišku, kad čia viskas tikra.

Vis dėlto tikrasis Evanas žinotų, kad tuojau pat, kai tik jis parklups ir ims kalbėti, įsmuksiu į vieną kurį nors savo „beprotišką pasaulį“ – jis pats taip juos vadina. Tikrasis Evanas žinotų, kad man būtina pasišalinti į savo beprotišką pasaulį ir dar kartą įsitikinti, ar tikra tai, kas dedasi šitame. Ir tik tikrasis Evanas žinotų, kad, man sugrįžus į tikrovę, jam derėtų vėl pradėti iš pradžių.

– Noriu praleisti su tavim visą likusį gyvenimą.

Jis suima mano kairę ranką didžiuliais delnais ir laiko švelniai, bet tvirtai.

– Paprastai tokių dalykų nešneku. Ir jeigu jau tau sakau – padarei mano gyvenimą tokį, koks jis dar niekada nebuvo, kiek jau mes kartu, niekad nenorėjau, kad tai baigtųsi, – juk žinai, aš nejuokauju. Tai ar suteiksi man garbę ir tekėsi už manęs?

– Kad mes jau vedę, – atsakau.

Rimtą mano vyro veidą sušvelnina plati maloni šypsena.

– Vėl, – sako jis. – Ar vėl tekėsi už manęs?

Nepastebimai, lėtai ir tykiai aš vėl atsiduriu tyloje – pasimėgauti tuo. Šitas pasipiršimas. Aną kartą iš manęs jis buvo atimtas. O šitas galutinai man įrodo, kad jis nori būti su manim visada. Taip, jis jau pasmerktas būti, nes yra vedęs mane, bet dabar nori tai padaryti. Aną kartą, kai apsisprendėme, viskas atrodė gana dviprasmiška ir iš reikalo.

1997-ųjų sausis

Gulime apsirengę vienas šalia kito ant lovos jo mažyčiame bute Londone ir dėbsome į lubas. Ką tik jam pasakiau, kad tabletė nuo pastojimo, kurią išgėriau suplyšus prezervatyvui, nepadėjo, aš nėščia. Man nebuvo mėnesinių, ir trys testai byloja apie tą patį. (Prieš pranešdama naujieną palaukiau, kol išsitiesim pasliki, nes numaniau, kad jis gali pargriūti.)

– Ak, žinoma, – ištarė ir giliai, gal net gūdžiai, atsiduso nusiminęs ir nugalėtas.

Atsidusau ir aš, suprasdama, ką jis pagalvojo ir kaip pasijuto. Naujiena nebuvo tokia jau baisi, ji nebuvo net bloga, tik turėjo netikėtai pakeisti gyvenimą. O aš dar negalėjau ir užtikrinu – jis irgi. Bet galim ar ne, štai abu mes čia. Ir vaikelis jau pakeliui.

– Turbūt reikėtų susituokti, – pareiškiau.

– Kad tėvai neitų iš proto, – atsiliepė jis.

– Nes tikrai išeis, – pasakiau.

– Išprotės. Aha.

– Aha.

Evanas nesuprato, kad sakydama „Turbūt reikėtų“, galvoje turėjau „Reikia“. Jeigu tik dėl manęs, tai man nei galvoj, nei uodegoj, kam čia tekėti. Bet negalėjau ir vėl šeimai ką nors ištaisyti, kaip padariau prieš kelerius metus, – negalėjau prie savo nusikaltimų sąrašo pridėti ir „vieniša motina“... Privalėjau parodyti, kad nesu tokia, kaip mano visas pasaulis, o esu verta pagarbos ir galiu viską daryti kaip reikiant. Turėjau ištekėti.

– Juk mes ir nesakėm, kad nesituoksim, tikrai ne, – tarė Evanas, gelbėdamas padėtį, kad skambėtų teigiamai. – Galėtume kad ir dabar.

– Aha, ir aš taip manau, – atsakiau.

Po šešių savaičių mes jau buvom susituokę – ir viskas. Jokios romantikos, nei ko pasakoti, nei kam girtis, nebuvo net sužadėtuvių žiedo visiems rodyti.

Ir nuo to laiko mano sieloje niekingai gūžėsi abejonė, ar būtume susituokę, jei ne spaudžiantis reikalas. Galvą dedu, jeigu būtų pažinojęs Seriną Gorindž dar aštuoniolikinę, tą asmenybę, tąsomą visų laikraščių, kaltinamą dėl tokių baisybių, tikrai nebūtų manęs ėmęs. Bet nepažinojo. Susitiko ir pažino mane tokią, kokia tikrai ir esu. Bet man visada buvo neaišku, ar tokia aš esu tam tikusi. Jei tikroji aš – tai ta, kurią vesti jis nori, o ne privalo, pasiduodamas labai tradicinėms tėvų pažiūroms.

– Aną kartą neturėjom galimybės kaip reikiant visko padaryti, – sako Evanas. – Šįkart noriu dėl mūsų pačių. Dar tą pačią dieną pasižadėjau, kad darysim tai dar kartą – bet jau kaip reikiant. Nuo pirmųjų vestuvių vis atidėdavau pinigų – kiek galėjau. Didelė bažnyčia, balta suknelė, svečių būrys, medaus mėnuo – viskas. Galim turėti viską, ko anksčiau neįstengėm ar nebuvo laiko, ir dar...

Jis kiša ranką į vidinę savo mėgstamo švarko kišenę ir ištraukia mažytę žydro aksomo dėžutę. Atidaro man parodyti – o ten šilkuose įguldytas briaunomis ilgesingai blyksi didžiulis ketvirtainis deimantas sidabriniais aptaisais.

Man užima kvapą.

– Sužadėtuvių žiedas. Šįkart ir sužadėtuvių žiedas, ir tikras pasipiršimas.

– Čia tikras deimantas? – vos pajėgiu išveblenti jį regėdama, galvoje tik viena mintis – kaip čia jį paliesti.

– Žinoma. Dabar toks mūsų kišenei. Platininiais aptaisais, iš tos pačios parduotuvės kaip ir mūsų vestuviniai žiedai.

Susiimu delnais veidą, nes ašaros ima rinktis akyse ir gniaužia gerklę. Jis pagalvojo apie viską, numatė ir padarė, nes aš to verta: tikrai nori būti su manim. Nori būti vedęs mane – labai, kaip ir aš noriu būti už jo ištekėjusi.

Niekad su niekuo taip karštai nenorėjau būti, kaip su Evanu. „O kaip tas, tu žinai kas?“ – švykščia mano sąžinė. Ta sąžinės dalelė iš praeities: ji garbina praeitį, įsikibus į ją nagais, nuolat prisispyrusi atitempia tą praeitį šičia. „Argi tas, pati žinai kas, nebuvo tavo gyvenimo meilė?“

Mano sąžinė klysta, be jokios abejonės. Evanas yra Vienintelis. Jis yra vienas vienintelis.

„Ar tikrai, Serina? – tyčiojasi sąžinė. – Tikrų tikriausiai?“

Taip, tikrai – šimtu procentų. Mano vyras man yra vienintelis. Kas ten buvo su tuo, pati žinai kuo, tai tikrai ne meilė, ne taip, kaip su Evanu. O ir kaip galėtų taip pat būti – ne su tuo pačiu?

– Mažyte? – sako Evanas ir iš jo balso atrodo, kad kartoja ne vieną kartą.

– Atsiprašau, – sakau. – Kažkur nuklydau. – Į kitą gyvenimą.

– Man šąla kelis ir genda ūpas.

– Genda? Kodėl?

– Po teisybei, dar nepasakei man „taip“.

– Nepasakiau?

– Nepasakei.

– Vaje.

Jis nusišiepia ta savo šypsena.

– Nori, kad vėl paprašyčiau?

Smarkiai maksiu galva. Tik vieną kartą, ypač dabar, juk jau aišku, kad yra žiedas.

– Gerai, – sako ir tariamai suirzęs kiek kresteli galvą. – Serina Gorindž... – stabteli, kol žiedas man užslysta iki pusės piršto, o aš užgniaužiu kvapą, stengdamasi įsiminti mažiausią smulkmeną, nes reikės atkurti jas vaikams, seserims, tėvams, visiems, kurie turės noro klausytis. – Ar padarysi mane pačiu laimingiausiu vyru pasaulyje, teikdamasi tekėti už manęs ir tapti ponia Gilmar dar kartą? – ir stumteli žiedą į vietą, greta vestuvinio.

Kone pamirštu kvėpuoti – taip įsisiurbiau akimis į žiedus. Prigludę vienas prie kito kaip išlydyti iš to paties metalo gabalo, atrodo, ir padaryti vienas kitam. Lyg niekas niekad jų vienas nuo kito neatplėš.

– Žinoma, tekėsiu, – sakau ir pašoku nuo kėdės, ir jis jau stojasi. – Žinoma, tekėsiu vėl už tavęs.

Užmetu rankas jam ant sprando, o jis šypsosi man ir suima į glėbį, ir atlošia mane bučiuodamas giliai, įspūdingai, kaip kine. Dar vienas gestas, neįtikėtinas kaip vienaragis, nueinantis Braitono krantine. Šį vakarą jis tokių negaili.

Visa panyru į tai, kas vyksta. Į bučinį, pasipiršimą, į vyrą. Tik apytikriai numanau, kad esame ne vieni, nes ore ima aidėti garsus publikos plojimas.

Tokią akimirką galėčiau pasikarti. Turėčiau. Žinau, kaip lengvai viskas gali būti atimta. Viskas labai trapu – kaip man. Taip maža kas nepajudinama. Gyvenu ant bedugnės krašto – tai mano praeitis, į kurią bet kada galiu nukristi, kai žmonės sužinos, kuo aš buvau kaltinama, kaip viešumoje buvau pažymėta ir dėl to vis iš naujo teisiama. Gyvenu nuolatinėje baimėje, kad dėl ko nors ar kas nors netrukus stumtelės mane nuo atbrailos.

Bet ne šį vakarą, ką? Tik ne dabar. Dabar aš – moteris, su kuria daktaras Evanas Gilmaras nori pragyventi kartu likusį gyvenimą.

Dabar aš – pati laimingiausia pasaulyje moteris ir nieko bloga man negali atsitikti.

serina

Suku ratus po virtuvę atidarinėdama spinteles, elektros įrenginių dureles – ieškau peilių.

Stalo peiliai tebėra, bet, man rodos, dingo aštrieji, su kuriais galima rimtai sužeisti. Reikia pripažinti savo kaltę: paslėpiau juos vakar vakare, bet kur – niekaip negaliu prisiminti. Baisus čia dalykas, tik kad po kelių minučių namuose prasidės maišalynė – pusryčiai, pasirengimas dienai ir įprastinis šeiminis pragaras. Ir vis tiek nebūtų baisus dalykas, bet kad Evanas išgavo iš manęs pažadą daugiau taip niekad nebedaryti.

Pirštai trečią kartą sugriebia orkaitės durelių rankeną, staigiai trūktelėjusi atidarau, vildamasi, kad peiliai materializuosis joje, toje originalioje slėptuvėje, mėgstamiausioje slaptavietėje.

Kiekvieną vakarą eidama miegoti aš nuo seno įpratusi surinkti visus aštrius peilius – sudedu į skardą ir įkišu į orkaitę: jeigu kas nors įsilaužtų mums miegant ir sugalvotų panaudoti prieš mus mūsų pačių pjaustymo įnagius. Ilgainiui atlikdavau tai dar prieš įsitaisant vakarais prie televizoriaus – o jeigu kas nors veršis pro duris iš kiemo, o mes drybsosime kambaryje nuo gatvės. O paskui ėmiausi to iš karto išplovusi indus, nes taip buvo lengviausia. Netrukus supratau, kad slėpti vis toje pačioje vietoje kiekvieną vakarą negerai, mus galėjo kas nors sekti, todėl pradėjau slapstyti juos visokiose išradingose vietelėse, kur naktiniam įsilaužėliui net į galvą neateitų ieškoti. Pasirodo, kad ir man neateina į galvą, kur ieškoti, nes nuolat tik tai ir darau – ieškau peilių.

Evanas ir Veritė su Konradu dažniausiai dėl to nepykdavo ir laikydavo mažyčiu mano pokštu, nors per dienų dienas sūrio turėdavo atsikirsti, o duonos atsiplėšti, nes mamytė negalėdavo rasti peilių. Bet kartą Evanas atrado juos savo sporto krepšyje, nuėjęs į sporto salę – tai prilygo branduoliniam sprogimui. Įsiveržė į virtuvę, ėmė rėkti ant manęs prie vaikų. „Mane galėjo suimti už šaltojo ginklo – ginklų – nešiojimąsi, Seze! – užklykė. – O ką man reikėtų aiškinti – turiu beprotę žmoną, kuri slapsto peilius, o paskui pamiršta, kur užkišusi?“ Man kilo pagunda atsakyti: „Taip, nes taip ir yra“, – bet susivaldžiau. Turėjau palaukti, kol jam atlėgs, ir tada atsiprašyti. Paskui jis privertė mane duoti žodį, jei jau trūks plyš turiu slėpti peilius, tai paliksiu raštelį, kur padėjau. Ir tai daugiau nepasikartos.

Matyt, sutikdama sukryžiavau pirštus už nugaros, nes – baikit – kokia gi tada prasmė, ar ne? Nuo to karto viską puikiausiai prisimindavau. Tik po vakarykščios, po šampano dar atšventėm namie, galva kaip puodynė, nieko nesusigaudau ir neprisimenu, o visų prasčiausiai – kur pradanginau aštrius daiktus. Galėjau prisiekti – orkaitėje, kirskim nors ir iš pinigų.

Plačiai atlapojau nerūdijančio plieno dureles jau ketvirtą kartą, šiaip jau, dėl visa ko. Ne. Nada. Nieko. Velniop!

Kažkas garsiai šlumštelėjo į laiškų dėžutę duryse, ir pašokau kaip įdurta. Ššš, – sušnypščiau jau prie durų, atžirgliojusi paimti rytinio laikraščio per tas braškančias grindlentes, o jų – kaip kokių netašytų grindinio akmenų – išsidėstymas tvirtai laikėsi mano galvoje. – Norit pridaryti man nemalonumų? Baiminausi, kad Evanas atsiims pasiūlymą, apsigalvos, ar nori mane vesti iš naujo, jei paaiškės, kad vėl nebegaliu aptikti peilių. Ta menkutė mano keistenybė jį graužte graužė.

1990-ųjų lapkritis

Lapkričio septintą lygiai penkios minutės po vienuoliktos lieknas raumeningas tamsiaodis, apsikirpęs visai trumpai, tik su ilgesniu kuokštu viršugalvy, šliūkštelėjo puslitrį apelsinų sulčių man į veidą.

Kaip visada, kai nebūdavo paskaitų, sėdėjau susirangiusi didžiuliame klampiame fotelyje koledžo bare, pačiame gale prie stiklinės sienos į sporto aikštyną. Kiūtodavau tenai, liūliuojama jaukaus išsivadėjusių rūkalų, išlaistytų gėrimų ir dulkino kilimo kvapo, ir skaitydavau.

Iki tos akimirkos tikėjau esanti saugi, maniau, kad niekas nežino, kur aš ar kas aš tokia. Maniau, kad mano gėda palaidota, o aš pati galiu apdairiai, palengvėle pradėti iš naujo už dviejų šimtų mylių nuo tos vietos, kur buvau įtariama dėl piktadarystės.

Man ant veido, plaukų ir knygų ištiškęs skystis bylojo priešingai. Patarė man bėgti, kol neatsitiko kas blogiau. Anksčiau žmonės gatvėje spjaudydavo į mane, rašė neapykantos pilnus laiškus, kad nesusidurtų su manimi, pereidavo į kitą gatvės pusę, įniršę užsipuldavo... dabar vėl viskas iš pradžių. Šokau iš fotelio, susišlaviau savo daiktus – sąsiuvinius, kambario raktus, piniginę, kaip kortų malka paskleistus ant stalo, – ir išlėkiau. Nepasakiusi – „Atleiskit. Ačiū. Man labai gaila.“ Neleidusi jiems suprasti, kad nesididžiuoju savimi, kad nepamiršau, kad tikrai nieko nenustūmiau į praeitį.

Jau puldama per slenkstį, išgirdau jį šaukiant: „Palaukit!“ Bet nelaukiau. Nenorėjau, kad jis imtų ir užbaigtų ką pradėjęs.

Perbėgau koridorių, tada pasukau už kampo į platų grįstą kiemą. „Prašau! Panele! Palaukit!“ – nenurimo jis, bet aš spaudžiau toliau, o galvoje buvo tik viena mintis – kambario užuoglauda. Užpakaly girdėjau artėjant jo žingsnius, todėl lėkiau iš paskutinių jėgų: žūtbūtinai pasiekti kambarį, užtrenkti duris, užsirakinti, įlįsti į lovą ir pasislėpti po apklotais, kol jam nusibos ir atstos nuo manęs.

Prie bendrabučio durų stabtelėjau skubiai išbarškinti penkiaženklio kodo, tačiau vos palietusi paskutinį skaitmenį pajutau, kaip jis suspaudė man dilbį, neleisdamas pasukti rankenos.

Bandžiau surikti, tačiau balsas, nuo bėgimo uždusęs ir prikimęs, įstrigo gerklėje, ir siaubas to, kas tuoj pat turėjo atsitikti, jį galutinai apmarino.

– Dievulėliau, bent mokat bėgioti, – ištarė jis, sunkiai kvėpuodamas. – Ir kaip jums? – parodė sau per petį. – Labai atsiprašau, kad ten taip padariau, – ir stabtelėjo dar atsikvėpti. – Tpru! Lėkėt kaip pasiutusi. Maniau... Labai atsiprašau. Priėjau, galvoju – pavaišinsiu. Galvoju – skaitysim kartu, nes visad matau jus ten skaitančią, kaip ir aš pats. Maniau, susipažinsim. Pabendravom, bet ne taip, jei suprantat, ką noriu pasakyti.

– Tai jūs netyčia? – išspaudžiau.

– O kodėl turėjau daryti taip tyčia? – paklausė jis. – Koks silpnaprotis darytų taip tyčia?

– Nežinot, kas aš tokia? – įsmeigusi akis tyriau, ar iš jo veido nepagausiu meluojant.

– Turėčiau žinoti? – paklausė kilstelėjęs antakius.

– Tai nepažįstat manęs, – pareiškiau. Ir pajutau, kaip man atlėgo nuo tų žodžių, mėgaudamasi jų reikšmės teikiamu saugumu ir priedanga.

– Pasakykit, kas jūs, ir žinosiu.

– Esu niekas, – atšoviau.

– Ge-erai, – nutęsė atsargiai. – Tai nusiraminot? Kaip jūs?

Linktelėjau jam.

– Gerai.

– Puiku. Galiu grįžti atgal ir skaityti sau, nebesijaudinti, kad įžeidžiau, ar ne?

Vėl linktelėjau.

– Aha.

– Gerai. Labai gerai. – Jis atsitraukė kelis žingsnius ir tada paklausė: – O koks jūsų vardas?

– O, hm, na... hm...

– Nežinot savo vardo?

– Tik bandau apsispręsti, ar sakyti savo tikrą vardą.

– Savaime suprantama.

– Tada Serina.

– Gerai, Serina. Pasimatysim.

– Aha, iki.

Jis paėjo šiek tiek, tada atsigręžė ir šūktelėjo per petį:

– Beje, aš tai Evanas.

– Iki, Evanai, – atsiliepiau. Ir užgniaužusi kvapą pridėjau: – Ačiū. Labai labai ačiū.

Ištraukiu laikraštį iš dėžutės duryse galvodama, kad reikėtų padėkoti laikraščių nešiotojui: šį kartą teikėsi įkišti jį į duris, nes dažniausiai tik stabteli prie vartelių ir šveičia apytikriai durų kryptimi.

Grįžtu į virtuvę sklaidydama laikraštį, nors žinau, kad Evanas to negali pakęsti. Mėgsta prisiliesti prie naujo, o ne su mano išmaišytais puslapiais. Atvirai pasakius, galbūt aš taip elgiuosi štai dėl ko: jis man liepia ko nors nedaryti – iš tiesų tai prašo – prašo ko nors nedaryti, o mano galva man sako, kad tik tai ir noriu daryti. Negaliu iš to išsivaduoti. Kaip tik dėl to man niekad nepavykdavo laikytis dietos – pasakykit man, kad negaliu ko nors valgyti, ir aš be to maisto nieko daugiau nenorėsiu.

Jau perskleidžiau pusę laikraščio puslapių, ir akys užkliūva už antraštės virš nedidelio, be nuotraukos kvadratėlio penkto puslapio apačioje: SALDUS LAISVĖS SKONIS LEDŲ MERGAITEI. Kilsteliu laikraštį prie nosies įsitikinti, dar kartą patikrinti, ar skaitau tikrai tuos žodžius.

Taip ir sustingstu pusiaukelėje, o lediniai pirštai aštriais kaip skustuvas nagais ima draskyti man širdį, plaučius ir vidurius. Taip aš pasijuntu, kai nejučiomis praeitis išlenda, kai ji nenori pasilikti mirusi ir palaidota, kaip ir turėtų būti.

Skaitau, kas parašyta po pavadinimo, ir viduje pradeda plėšytis, draskytis dar labiau. Taip būna per širdies priepuolį – kas atsitinka, kai širdis tau sprogsta perpildyta paslapčių, sukeldama baisų skausmą.

Perskaitau tuos žodžius iš naujo. Ir dar kartą, ir dar kartą, ir dar. Gyvenimas kaip ant svarstyklių, nuolat svyruoja. Kartais pagalvoju: jei tik atsitinka kas nors gera, kiekvieną kartą ištinka kas nors baisaus ir išlygina, kad nesijausčiau visiškai laiminga ir be rūpesčių. Pagaliau jis man pasipiršo, to labiausiai ir troškau, o dabar grįžta ji ir ims mane persekioti.

Trakšt! ant viršutinio laiptelio nuskardi per visus namus ir praneša, kad tuojau pat pasirodys kuris nors, kurį myliu ir kuris nieko nežino.

Negalima, kad mane pagautų skaitančią šitai. Nors čia ir nėra jokios nuotraukos, du žodžiai jau gali atplėšti mane ir atverti pragarą palei mūsų mažus ir paprastus gyvenimus.

Sumaigau laikraštį ir lekiu prie šiukšliadėžės, paspaudžiu svirtelę, sviedžiu į vidų, gilyn, kur nebepadarys jokios žalos, gilyn, dar giliau, toliau nuo akių. Turėsiu pasakyti Evanui, kad laikraščių nešiotojas neatnešė ar ką nors panašaus. Turėsiu sulaužyti savo pažadą nebemeluoti – nei kitiems, nei pačiai sau. Bet jei reikia rinktis – ar mažytis baltas melas, ar galas viskam, tada privalau meluoti. Parodykit man, kas taip nedarytų, tai aš parodysiu ką nors, kas niekad neišgyveno pragaro.

Iš žingsnių svorio suprantu, kad lipa Evanas. Čiumpu nerūdijančio plieno puodą, sviedžiu į kriauklę ir suspėju atsukti čiaupą prieš jam įžengiant į virtuvę.

– Labas rytas, vėl jaunamarte, – taria jis.

Esu tikra, jis šypsosi, tik negaliu atsisukti ir patikrinti, negaliu pasirodyti jam dar nenusiraminusi, nenutaisiusi išraiškos, kad jis negalėtų sakyti, jog kas nors ne taip.

– Ir tau labas rytas, – atsakau linksmai. Balse pasigirsta kiek perspausta džiaugsmo gaida, bet jeigu jis ir pastebės, tai nieko nesakys. – Pasiruošęs vargelį vargti?

Jis giliai įkvepia.

– Auuu, ne visai. Kavos, skrebučių, meilute. Tada galbūt. – Išgirstu, kaip jis pasitrina pilvą, kuris išryškėja jam atsisėdus ar susikūprinus. – Šiaip jau galėčiau papjauti sūrio ant skrebučio.

Papjauti. Tas žodis atskamba ir ima tvinksėti mano sąmonėje, giliausioje širdies kertelėje. Papjauti, papjauti, papjauti.

– Tokias plonas sūrio riekeles. Truputį Vorčesterio padažo.

– Žinai, kur skrudintuvas, – sakau, norėdama išlošti laiko. Peiliai. Kur peiliai? Kur?

– Seze?

– Klausau, – atsakau.

– Prašau, pažiūrėk į mane.

Dar kartą giliai atsikvepiu ir atsisuku pažiūrėti vyrui į akis. Jis metais už mane vyresnis, artėja prie keturiasdešimties, bet kai tiek mažai raukšlių, tai dar nematyti, o dėl to dažnai jam sakau, kad jo gyvenimas buvo lengvas. Akis ryškina ilgos juodos blakstienos, lūpos, atrodo, tuoj ims šypsotis. Oda tamsiai ruda, glotni, o šukuosena buvo keičiama daug dažniau už maniškę, kol galų gale pasirinkti visai trumpi plaukai. Kartą Konradas įkalbėjo jį išsiskusti E raidę pakaušyje. Tada septynmetis sūnus buvo įsitikinęs, kad tai labai kieta, ir Evanas nustebino mane taip ir padaręs. Ir ketino taip palikti, kol priminiau, kad dauguma žmonių nesitiki iš savo bendrosios praktikos gydytojo gyvos vakarėlių narkotikų reklamos. Ta porelė sužiuro į mane, lyg būčiau užsiminusi apie ekstazį vien neleisdama Evanui pasidaryti tikrai kietam ir „likti su vaikais“.

– Taip, kuo galiu būti naudinga? – klausiu.

– Kur peiliai?

– Atsiprašau?

– Man reikia atpjauti sūrio ant skrebučio, kur peiliai?

– Jie... hm... – nebesakau nieko vildamasi, kad kažkas kitas įsikiš ir atsakys už mane, kad Dievas pasiųs angelą įdėti reikalingus žodžius man į lūpas.

– Nežinai, ar ne? – sako jis, žiūrėdamas į mane.

Įsivaizduoju, kaip pacientai, tikėdamiesi išsisukti nuo jo skiriamo pasninko, suglebdavo spaudžiami šito žvilgsnio.

Atsidūstu. Et! Papurtau galvą. Vis dar meldžiuosi, kad kaip nors atsiminčiau. Arba kas nors atsitiktų ir mane išgelbėtų.

– Jie yra...

Trakšt! Man sutrukdo garsas laiptų viršuje.

– Oi, ar ten vaikai? – sakau džiugiai.

Dešinysis Evano antakis kilsteli.

– Išgelbėta trakštelėjimo, a? – sako jis.

Konas įžengia į virtuvę trindamas akį, tampydamas raudonos ir žydros pižamos švarkelio skverną. Mano aštuonmetis sūnelis paprastai būna tikras energijos kamuolys, nuolat reikia jį raminti. Pažiūrėtumėt į jį dabar – nesupykčiau, jei pamanytumėt, kad jis daugiausia laiko pramiega ar prasėdi prie televizoriaus.

– Mane Vi pažadino, – skundžiasi jis ir prisiglaudžia, įremia galvą man į pilvą. – Dainuoja. Visą laiką dainuoja, mama. Liepk jai nutilti.

– Pabandysiu, branguti, – atsakau braukdama ranka per švelnius trumpai nukirptų plaukų šerelius. Gera, kad galiu laikytis jo, kartu įsikibdama į dabartį. Jis tikras. Yra čia. Jo švelnus kūnelis – smulkučiai sąnariai ir lieknas liemuo – sako, kad tai mano gyvenimas, kad tai aš pati. Aš esu čia, o visa kita – ne.

– Mama kaip tik ketino pasakyti man, kur peiliai, – pareiškia Evanas sūnui.

Konas pakelia galvą ir atremia smakrą man į saulės rezginį, kad galėtų stebėti mane beveik tokiomis pačiomis kaip Evano akimis. Kai buvo dar kūdikis, kur tik nueidavome, žmonės aptarinėdavo jo akių dydį ir blakstienų ilgumą. Jos tokios gražios, didžiulės ir atviros. Doros.

– Mama, tu vėl juos pametei? Tėvelis norėjo barti tave?

– Neee, tėvelis nenorėjo barti, nes aš jų nepamečiau, – atsakau įžūliai žvilgtelėjusi į vyrą.

– Tai kur jie? – atremia Evanas.

– Jie yra...

Laiptų viršuje pasigirsta dar vienas trakštelėjimas, šįsyk tai Veritės, šokčiojančios laiptais pas mus, žingsneliai. Šokinėja, dainuoja, mielai apsiruošia virtuvėje, net pasisiūlo Konui padėti. Įtariu, kad čia įsipainiojęs vaikinas, ir tai nekelia man nuotaikos. Ar džiaugsmo. Laukiu tinkamos progos pasikalbėti su ja, nes dar per jauna turėti reikalų su vaikinais. Jai dar neleidžiam dažytis, pareiti vėliau, vaikščioti su draugais, turėti asmeninį elektroninį paštą ir mobilųjį telefoną, kurio numerį galėtų duoti draugams. Tačiau vis dėlto kažkaip...

Visi trys mes žiūrim, kaip ji įeina pro virtuvės duris, aukšta ir grakšti, atgal sušukuotus plaukus susirišusi į tris tarpusavy supintas uodegas nuo pat viršugalvio iki sprando, apsivilkusi rausvu chalatu, susijuosusi dirželiu, basa.

– Kas yra? – ji stabteli peržengusi slenkstį. – Ką aš dabar padariau? – klausia nepatenkinta. – Nieko, štai ką. Tai ko visi žiūrit į mane, lyg būčiau ką nors padarius?

– Tu nieko ir nepadarei, saulele, – atsako Evanas. – Mes tik stebėjomės, kaip tu ateidama sutrukdei mamai pasakyti, kur peiliai.

Didžiulių rudų Veritės akių žvilgsnis teatrališkai nukrypsta į mane.

– Ak, mama, juk tu ne!

– Ne – ką? – klausiu.

– Nepamiršai, kur padėjai peilius, ir vė-ėl!

– Ne, nepamiršau.

– Na, tai kur jie yra? – teiraujasi Evanas.

– Jie... jie yra...

– O DIEVE! – staiga suklinka Veritė. – KAS ČIA DABAR?

Dar nespėjome atsipeikėti, o ji klykė toliau:

– TAU ANT PIRŠTO, MAMA! KAS ČIA?

Veritės klyksmas pereina į cypimą, tikrai skausmingą, jei žmogus pavargęs, pagiringas ir gana rimtai prislėgtas rūpesčių.

– Ak, mano sužadėtuvių žiedas. Patinka? – Pakeliu ranką, kad ji apžiūrėtų iš arčiau. – Tėvelis pasipiršo man dar sykį vakar vakare, aš atsakiau – taip.

– Apgalvojau, kad galėtume padaryti tą birželio dvidešimt penktą, – sako Evanas.

– Ak, tai tik vienos metinės prisiminimui? Aha, tai bent, – atsakau. – Vis dėlto lauksiu dviejų sveikinimų ir dviejų dovanų, tu šykštuoli.

– Pala, jūs tikrai žadat tuoktis? Su apeigom ir viskuo kitu? – klausia Veritė.

– Žinoma, – atsakom abu su Evanu kaip susitarę.

– Vestuvės bus ištaigingos, – toliau pasakoja Evanas. – Vestuvių suknelė, suderinti pamergių apdarai, didžiuliai automobiliai... daugybė visko.

Veritė užverčia akis.

– Kodėl negalit būti kaip kitų tėvai. Niekas nedaro tokių dalykų.

– Kitų tėvai – kaip kažin ką – nemyli vienas kito taip kaip mes, – paaiškinu, vildamasi, kad ji tuo ir užbaigs, neįsmuks į juodą paaugliško užsispyrimo duobę ir neužsitrauks sau ant galvos didelio vargo.

– Tik priversit mane raudonuoti prieš visus, – sako ji. – Kodėl šita šeima negali būti normali galų gale?

Akimirksniu užšoku Evanui už akių.

– Tuo ir baigiasi Veritės Gilmar pasirodymas „Bjaurioji paauglė“, – tariu. – Dabar pas mus grįžta puikioji, mandagioji Veritė. Taip pat ji ketina atsiprašyti už viską, ką čia pasakė, – šypsausi dukteriai.

Ji supranta, kad aš ką tik sukliudžiau jai prarasti savo „iPodą“ visai savaitei ar gauti nuosprendį apriboti prieigą prie kompiuterio. Evanui atsišnekinėjimas ir įžūlumas – kaip ant žaizdos druska, ir aš nenoriu, kad mano diena prasidėtų nuo jų mūšio. Noriu, kad diena, kai jis man pasipiršo, būtų miela.

Veritė įsispokso žemyn ir ima krutinti savo basų kojų pirštus, oras virtuvėje, atrodo, pradeda tirštėti, įtampa auga. Konradas sulaiko kvėpavimą, savo kūnu jaučiu jo širdelės tuksėjimą. Jis bijo: jeigu Vertei uždrausime žiūrėti televizorių, atimsime kompiuterį ar grįžusią iš mokyklos pasiųsime į lovą, tas pats bus taikoma ir jam, jis taps jos protrūkio auka.

– Atsiprašau, – burbteli ji.

– Kas tai? Ar čia maža pelytė cyptelėjo? Nieko nesupratau, – juokauju. – Na, pelyte, sucypk garsiau.

Ji šypteli nenoromis, pakelia akis ir ištaria:

– Atsiprašau, mama, atsiprašau, tėti.

– Gerute mano, – sakau. – O dabar visi sėskitės. Pusryčiaukit, ir pirmyn.

– O peiliai? – klausia Evanas.

– Kambaryje, žurnalų krepšyje, – atšaunu negalvodama.

Tiek ir būta reikalų – per daug galvojau.

Beveik nepastebimai virptelėjo Evano kairysis antakis, susičiaupė lūpos. Jis galvoja, kad Konas galėjo rasti juos ir žaisdamas susižeisti.

– Kol dar nieko nepasakei – žurnalų krepšys ant bufeto laisvame miegamajame.

– Žinoma, o kurgi daugiau jam ir būti? Eisiu ir atnešiu, gerai?

– Taigi, ko norit pusryčių? – klausiu. – Tėvelis turbūt pavėžės jus pakeliui į darbą.

Aš negaliu išeiti iš namų savo įprastais reikalais, nes bijau, kad kas nors pamatys ir prisimins mane. Tokie atsitiktiniai žiniasklaidos pranešimai sujudina žmonių atmintį, priverčia juos suvokti, kad „tavo veidas vienas iš tų“1 ne šiaip sau, jie prisimena tave iš kažkur. O tu trokšti, kad tą „kažkur“ jie būtų pamiršę.

– Ir galit priešpiečių nusipirkti, bet tik ne saldumynų, ne to šlamšto.

– Mama, šiandien šeštadienis, – sako Konradas.

Šeštadienis? Tai man naujiena.

– Ak, – sakau.

– Juk tu žinojai, ar ne? – Veritė dabar kalba nebe šiurkščiai, o sutrikusi ir susirūpinusi.

– Aišku, žinojau, norėjau jus pagauti apsižioplinusius, – greitai kumšteliu Koną. – Na, mažuli, sėskis prie stalo, paruošiu pusryčius. Tėveliui šeštadieninės priėmimo valandos.

Nusisuku į kriauklę, stengdamasi nusiraminti. Kas čia ypatinga pamiršti, kokia savaitės diena po nelengvos vakarykščios. Visi žino: negaliu daug gerti. Tai tas... tas atminties praradimas nieko nereiškia. Ne taip, kaip anksčiau. Taip buvo anksčiau, o taip dabar, ir dabar visai kitaip. Mes visi kartkartėmis ką nors pamirštam.

Visiems taip atsitinka.

1 Citata iš populiarios to laikotarpio dainos – Kano, Typical me – „Have one of those faces“, – vert.

popė

ŽMOGŽUDĖ ŠYPSOSI?

Popė Karlail, viena iš paauglių, išgarsėjusių kaip Ledų Mergaitės, šiandien turės duoti parodymus teisme dėl mokytojo Marko Halnslio nužudymo.

Karlail, 18 metų, gavusi šitą slapyvardį, kai pusnuogė pasirodė viešumoje, šypsodamasi ir laižydama ledus su savo bendraatsakove Serina Gorindž, neigia, kad užmušė buvusį meilužį poną Halnslį. Jodvi su Gorindž tvirtina, kad tai nelaimingas atsitikimas, ponas Halnslis susigrūmė ir buvo sužeistas, kaip jos manė, mirtinai. Tačiau policija rado įrodymų, kad ponui Halnsliui buvo durta į liemenį keletą kartų, galimas dalykas, jį kankinant, ir galiausiai jis mirė nuo dūrio į širdį.

Nors ant peilio buvo rasta Karlail pirštų atspaudų, ji neigia žudžiusi ir, manoma, dar duodama parodymus pateiks ieškinį Gorindž, esą ši grįžo į pono Halnslio namus ir užmušė jį, kad ją apšmeižtų.

Daily News Chronicle, 1989 spalis

popė

Dangus – ne skiautinės antklodės kvadratėlis. Kartais su dviem ar trim statmenais strypais, kartais su vieliniu tinklu per visą. Dangus, tuščias ir gilus, tai jis man teikia paguodą.

Ilgai galvojau, kad dangus – tik tas skiautinės antklodės kvadratėlis, nes tik tokį galėjau regėti iš daugumos kalėjimo kamerų, kuriose gyvenau.

Net kai išeidavau į lauką per pasivaikščiojimą ar pereiti iš vienos kalėjimo dalies į kitą, ar keliauti į teismą dėl malonės prašymų, stabteldavau tik pažiūrėti aukštyn ir pamatydavau, koks jis didelis. Tačiau kartu suprasdavau, kad tai tik vaizduotė, mano sąmonės pokštas, nes išėjus į lauką visi daiktai turėdavo atrodyti didesni, nes mano kameros plotelyje atrodė tokie maži.

O dabar, dabar dangus kaip kupolas, prilaikantis planetą, kad nenukristų ant saulės ir žvaigždžių. Dabar, šiandien, supratau, kad dangus neaprėpiamas ir milžiniškas, ir galiu jame paskęsti. Buvau pamiršusi, koks didelis pasaulis. Ir koks žydras dangus. Ir kokia skaisti diena.

Žengiu savo pirmuosius žingsnius iš Portslaido stoties Braitono pakraštyje susižavėjusi, kiek visko yra pasaulyje. Begalinis dangus, milžiniškas pasaulis, akinanti dienos šviesa, dūzgiančios gatvės.

Niekas daugiau to nepastebi, be abejo, viskas jiems įprasta.

„Kai išeisi, atrodys keistoka, – sakė man lygtinio paleidimo pareigūnas. – Negyvenai atvirame kalėjime, išeiti galėjai tik trumpam, kaip ir visi tokios padėties žmonės, tai... bus sunku.“

Jis buvo neįtikėtinai mielas žmogus, maždaug per keturiasdešimt, malonaus būdo. Atmetus šiuos žodžius, štai kas slypėjo po tokia jo šneka: „Visi stebisi, kad tu, Popė Karlail, paleidžiama.“ Aš neprisipažinau, kad padariau nusikaltimą, nes jo nepadariau, nenorėjau rodytis atgailaujanti, nes nesigailėjau, ir nebenorėjau daugiau maldauti, kad kas nors manim patikėtų. Tačiau atsitiko taip, kad paskutinę minutę buvo pritarta paleisti mane lygtinai, todėl kalėjimas nebespėjo atlikti įprastų procedūrų. Mane paleis į didelį platų pasaulį tokią, kaip stoviu, – neparengtą ir nesusivokiančią. „Prašom paimti mano kortelę, skambink man bet kada – jei reikės pagalbos ieškant darbo, jei reikės rekomendacijos, tiesiog – jei bus sunku, – kalbėjo jis. – Bet kada.“ Jis tikėjo, kad aš nekalta. Buvo tikras, bet negalėjo to pareikšti oficialiai, todėl stengėsi padėti man kaip galėdamas. Gražu, bet galiausiai beprasmiška.

Iš kur čia tų žmonių tiek prisirinkę? – klausiau savęs, už stoties per geležinkelio perėją kiūtindama jūros link. Man patikdavo eiti paplūdimiu, sušlapti kojas vandeny, pėdomis pajusti akmenukus, bet dabar turėjau padaryti kai ką kita. Negaišdama, neatidėliodama – kad galėčiau nusiraminti.

Manoma, kad kalėjimai perpildyti, bet ši vieta tai tikrai buvo sausakimša. Panėšėjo į gaudyklę su vabzdžių spiečiumi. Vieni prie kitų ir tik juda, juda, juda. Nugalėta neišvengiamai pasijunti taip, lyg tau priklausančioje erdvėje imtų grūstis per daug žmonių, ir turi su tuo susitaikyti, nes pasirinkimo ten nėra. Bet čia, laisvėje, žmonės kaip tik tą ir renkasi. Jau pasirinko tokį gyvenimą.

– Atsiprašau, – tarsteli atsitrenkusi į mane moteris.

Man iškart pasišiaušia šeriai, o kumščiai susigniaužia – dėl visa pikta...

– Tikrai atsiprašau, – išsiblaškiusi dar pakartoja ir nulekia nė nepažvelgusi atidžiau.

Man reikalingas namas yra visai prie stoties ir, nors nebuvau čia vos ne dvi dešimtis metų, galėčiau surasti jį užrištom akim. Bent maniau, kad galėčiau. Šita gatvė, Pakraščio kelio, tada buvo, bet nebuvo daugelio parduotuvių. Tikriausiai nebuvo nei kompiuterinių žaidimų parduotuvės, nei ekologinės kepyklos per brūkšnelį kavinės. Nei visų šitų žmonių. Perėjusi pagrindinę gatvę pasuku Braitono, Hovo link. Taip keista, kai aplinkui visi tie pastatai, automobiliai, šaligatviai. Žinoma, mačiau viską per teliką, bet gyvi jie visai kitokie. Didesni, mažesni, atrodantys labai rimtai, ne tokie tikroviški – viskas iš karto.

Priešais ateina moteris – mano metų ar maždaug tokio amžiaus. Jos plaukai visai kaip mano – juodojo dumblo spalvos – ir kaip mano trumpai apkirpti; mano ūgio ir maždaug tiek pat sveria. Ji net tokių pat neryškių veido bruožų. Kaip tikras gyvas atitikmuo tam atspindžiui, kurį išvysdavau traukinio lange kas kartą įvažiavus į tunelį. Žiūriu, kaip ji artinasi, paskui praeina pro šalį nė nepastebėjusi manęs. O aš ne – aš sustoju, pasisuku ir nulydžiu ją žvilgsniu.

Galiu lažintis, ji pasirinko trumpą šukuoseną, nes tokia patiko, ne dėl to, kad gyvenime neturėjo galimybės gauti šampūno, kondicionieriaus ir sąlygų ilgoms iki pečių garbanoms puoselėti. Galėčiau lažintis, kad jos kosmetika iš parduotuvės, kurioje pardavėja padeda pasirinkti šešėlius pagal odos spalvą, ir tikrai nebuvo atvežta permatomame plastikiniame krepšelyje su Jos Didenybės Kalėjimų Trembri Holo įspaudu kartu su cigaretėmis, pašto ženklais ir telefono kortelėmis. Lažinuosi, kad ji liekna, nes nori tokia būti, o ne dėl to, kad kalėjimo maistas per metų metus žiauriai ribojo jos svorį. Kertu lažybų – tas plonutis rožinis švarkelis jos pasirinktas, nes dailus ir jai tiko, o ne dėl to, kad gerai dėvisi ir atitinka vieną jai leidžiamų viršutinių drabužių dydžių. Kertu lažybų – tie juodi blizgantys bateliai smailiais kaip vinys kulniukais spaudžia jai pėdas ir vargina, bet ji avi, nes jie prabangūs ir ji gali sau leisti – jai neuždrausta dėl to, kad jie nepatogūs ir gali būti panaudoti kaip šaltasis ginklas.

Nebepriklausau šiam pasauliui, – susivokiu atplėšusi žvilgsnį nuo tos moters, kuria galėjau būti kitame gyvenime, ir einu toliau. Nežinau, kaip būti čia su visais tais daiktais. Su šitais daiktais, kurie, kaip televizijos mokslinėje fantastikoje, pasidarė tikri ir apčiuopiami. Ir nenuspėjami.

Skinuosi sau kelią į Surio kalno gatvę ir staiga mane vėl ištinka jaudulio priepuolis. Jis graužte graužė visą praėjusią naktį belaukiant ryto ir žvėries dantimis ėmė kandžioti per pusryčius (kuriuos, anot nerašytų kalėjimo papročių, turėjau praryti nekramčius – tai užkirs kelią sugrįžti atgal). Žengiau pirmuosius žingsnius į išorės pasaulį, ir jis suleido dantis tiesiai į pačią širdį, ėmė draskyti plaučius ir skrandį. Turėjau sau ramiai stovėti, leisdama kelti jam puotą mano viduriuose, žvalgiausi atgal į pilkšvo geltonio sienas, į tįsantį priešais pilką lygų kelią svarstydama, gal apsigręžti ir pasibelsti į vartus, pasiprašyti įleidžiamai.

Tačiau pripažinusi, kad pasukti atgal neįmanoma, pergalėjau jaudulį ir sukaupusi jėgas per visą Londoną nusigavau į pakrantę.

Ir štai aš čia, pasiekusi savo tikslą, o jaudulys prisivijęs smaigsto ir gelia kiekvieną mano kūno ląstelę.

Sustoju prie trisdešimt ketvirto numerio, žvelgiu į žalsvas kaip šalavijai duris, į nublizgintą žalvario belstuką, į juodą ir baltą stačiakampį skambutį.

Mane smaugia siaubas dėl to, kas yra už tų žalių durų. Kas atsitiks, kai pabelsiu ir durys atsivers.

Man baisu, bet taip padaryti privalau.

Nuo šaligatvio iki durų – trylika laiptelių.

Suimu belstuką ir stukteliu.

Praeina šešiasdešimt septynios sekundės, durys atsidaro.

Ir dar viena sekundė pažiūrėti ir atpažinti.

– Pope, – sako ji.

– Labas, mama, – atsakau.

serina

Atlapoju rožines aksomo užuolaidas, žengiu į priekį ir visi kas gyvas išsižioja.

Visi – pardavėja, jos padėjėja, dar pora būsimų nuotakų – išskyrus Veritę, kuri neišdrįstų pasirodyti išsižiojusi. Akies mirksniu ji apžvelgia mane, tada įsispokso sau po kojomis, bet aš suspėju pagauti jos žvilgsnyje puikybę ir susižavėjimą. Nuo manęs tokių dalykų nepaslėps – nuo ko nors kito, tik ne nuo manęs.

– Atrodot... – ir pardavėja nutyla. – Nėra žodžių, – užbaigia. O tada kažkaip ima ir suranda juos: – Balta atrodo taip puošniai ant tamsios odos, ar ne?

Jos padėjėja pritardama linkčioja. Nors Veritė vis dar nuleidus galvą, matau, kaip jos tyras, jaunatviškas veidas užsirūstina, „Argi?!“ – turbūt ištaria mintyse. Ji dar tokia jauna, primenu sau. Nežino, kad žmonės visad taip kalba. Man patinka, kad ji nekalta, nepaliesta ir iš viso dar randa kuo pasaulyje stebėtis. Tiesą sakant, norėčiau, kad mano trylikametė tokia pabūtų kiek galima ilgiau. Su knygine išmintimi ir miesčioniška vidutinybe. Tačiau kaip tik kvailiai iš gatvės ir būna pranašesni.

Ji jau apsipranta su mūsų sumanymu vėl tuoktis: kelias dienas pasiraukiusi, nusprendė, kad ne taip jau blogai sugalvota, ypač jei galės pati išsirinkti suknelę.

Veidrodinėje vestuvinių suknelių parduotuvės sienoje mano atvaizdas padaugintas dešimt kartų ir visais 360 laipsnių. Dar niekad neturėjau galimybės apžiūrėti savęs taip nuodugniai. Kad ir kur žvelgčiau – visur aš ta pati. Aukšta, laiba, tiesūs juodi plaukai žemai ant sprando suimti į arklio uodegą, veidas nė kiek nepadažytas. Štai kur aš. Man darosi baisu. Tai todėl, kad matau ant savo rankų kraują. Jis laša nuo rankų, nuo pirštų ant puikaus blizgančio šilko atlanko. Kur tik užtyška, ima skleistis mažytis raudonas žiedelis, leidžiantis dar daugiau pumpurų, kol prigludęs sijonas, užpakaly parauktas, tampa panašus į pusnį, apvainikuotą aguonomis. Ir kiekviena vis skaisčiai, nepermaldaujamai raudona, kiekviena kaip dėmė gula man ant širdies. Ar ne aguonos reiškia atsiminimus? O tas kraujas ant mano rankų ar nesako: prisimink mane. Lyg jis stovėtų greta ir jo kraujas lašėtų man ant rankų, ir taškytųsi ant suknelės, ir jis savo giliu, lyg iš po žemių balsu šnibždėtų šypsodamasis: „Niekad neužmiršk, Serina. Visada prisimink mane.“

Kažin, ką pasakytų pardavėja, jei imčiau po skutelį draskyti nuo savęs tą daiktą? Ką pasakytų Evanas, jei atsisakyčiau vėl susituokti, kad nesužlugdyčiau savo gyvenimo?

1992-ųjų birželis

Nuo tada, kai Evanas ant manęs šliūkštelėjo gėrimą, beveik dvejus metus mudviejų pažintis apsiribojo galvos linkčiojimu. Susitikdavom bare penktadienio vakarais, koridoriuose, miesto užeigose, kartais ir šiaip gatvėje. Linktelėdavom vienas kitam, prasilenkdami sumurmėdavom: „Kaip sekasi“, nematydami reikalo stabtelėti ir pasišnekėti. Ir vieną dieną, eidamas pro šalį pagrindine gatve, jis sustojo.

– Už kelių dienų išvažiuoju, – pasakė, sustabdydamas mane.

– Išvažiuoji? – atsiliepiau nustebusi, kad jis mane užkalbino.

– Taip, baigiau koledžą. Vykstu studijuoti medicinos į Londoną.

– Gerai, – ištariau, – tada linkiu sėkmės.

– Ačiū.

Kiek pastovėjome nejaukiai tylėdami. Mane jis užkalbino nepasirengęs, neapgalvojęs atsitraukimo, ir dabar abu muistėmės kaip musės ant musgaudžio – trokšdami ištrūkti, bet nepajėgdami išsilaisvinti.

– Tai... – nutęsė jis.

– Tai... – pakartojau.

Sunėrusi pirštus ėmiau rakinėtis panages. Eik gi, – įkalbinėjo mane vidinis balsas. – Negaliu, – atsišnekinėjo kitas, – būtų nemandagu.

Tai... žudikė, – tarė pirmasis balsas.

Greitai kilstelėjau galvą pasižiūrėti į jį ir mūsų akys susidūrė, plykstelėjo kibirkštėlė.

– Žinai, – tarė jis, – taip ilgai bandžiau suprasti, ar tu patinki man, ar ne.

– Tikrai, – atitariau.

Jis papurtė galvą.

– Turbūt ne.

– Tai gerai, – atkirtau, pati sau galvodama: Ir gerai, nes, kaip kažin ką, jis tai man nepatinka. Nebent tik – prieš kelias akimirkas.

– Iš tikrųjų tai apmaudu, – toliau kalbėjo jis. – Nes manau, kad sutartume, jei tik sueitume į krūvą.

– Aha, o iš kur žinai?

Jis gūžtelėjo.

– Nujaučiu. Kaip tik tokią merginą galėčiau pasikviesti į namus ir supažindinti su mama.

– Ir kodėl tai skamba taip užgauliai? – paklausiau.

– Visai ne. Tu kaip tik atrodai labai šauni, tikrai. Supranti juokus, gero būdo, kas čia užgaulu. Mano tėvams labai patiktum.

– O ką, tikrai gera žinoti – vieno tokio vaikino tėvams aš patikčiau. Dabar jau galiu atsipūsti, kai tai žinau.

Jis nusišypsojo ir toks kaip ir geiduliukas persivertė mano viduriuose, tada liuoktelėjo nugara aukštyn ir vėl į apačią.

– Gal nori pabandyt? – paklausė jis.

– Ką, susipažinti su tavo tėvais? Ne, ačiū. Neabejoju, jie ypač mieli, bet akli pasimatymai su tėvais – ne, ne mano skoniui.

– Turėjau galvoje kokią nors išvyką kartu. Nenori pabandyti kur nors nueiti su manim?

– Ne, tikrai ne.

Atrodo, Evanas sutriko ir net šiek tiek įsižeidė.

– O kodėl?

– Manęs tiesiog nedomina joks ėjimas, su niekuo.

– Prastai baigėsi praeity?

– Turbūt prasčiausiai, kaip tik begali, – pasakiau.

– Ak.

– Ir dabar stengiuos nuo to laikytis atokiau. Ir dar ilgai laikysiuos.

– Gerai.

– Tik kad žinotum, kai kitą merginą kviesi, jei sakysi – nežinau, ar patinka, o paskui – kad tėvams turbūt ji patiks, – to nepavyks prakišti kaip lipšnaus įkalbinėjimo. Gal kokiai vienai ir patiktų, bet dauguma įsižeistų.

– Aha, tikriausiai tavo teisybė. Tai tikrai manai, kad neperkalbėsiu tavęs? Net dėl mano tėvų, kurie galvoja, kad nebepadarysiu jų seneliais?

Nusijuokiau purtydama galvą.

– Ypač ne dėl jų.

– Tada gerai, jeigu apsigalvosi, visad galėsi...

– Belstis į visų Londono medicinos aukštųjų duris ir ieškoti Evano?

Jis nusijuokė švelniu gerkliniu juoku ir nuo jo man nugara vėl perbėgo tas aaaauuuu pojūtis.

– Iki pasimatymo, Serina, – tarė jis šypsodamasis.

– Iki.

– Kaskart, kai užeis mintis apie praleistą progą, prisiminsiu tave.

– Gerai, – atsiliepiu, ir šį kartą pasišalinti man niekas nebetrukdė.

– Mama, kodėl jūs vėl tuokiatės? – klausia Veritė automobilyje grįžtant namo. Pasitempusi ji sėdi priekyje ir lengvai gali būti palaikyta mano jaunesniąja seserimi – tokia atrodo suaugusi. Dažnai perkratau galvoje – o kaip man tada buvo, noriu įsijausti, kaip trylikametė jaučiausi ir galvojau, tačiau mano atsiminimai – geriausiu atveju migloti ir susipainioję – apvilia susilieję su drumstomis bangomis užplūstančiais mano vyresniųjų seserų – Medinos ir Fėjos – atvaizdais, kai jos po paskaitų universitete žiūrėdavo „A komandą“ ir darydavo namų darbus. Neįstengiu atgaivinti atmintyje, kaip sugyvenau su tėvais, kokias dideles paslaptis buvau priversta nutylėti. Vis dėlto prisimenu, ką reiškė būti prakutusia paaugle, tad kartkartėmis turiu tvardytis, kad neužsipulčiau Veritės, primesdama jai savo pačios rūpesčius.

Be to, argi dauguma paauglių šiais laikais nėra labiau suaugę, greičiau? Gal reikėtų man jau budriau stebėti, nes ji suskubs pasidaryti manimi dar anksčiau? Tai kova, kurioje grumiuosi pati su savimi, mėgindama suderinti motinišką globą ir apsaugoti nuo tokios kaip aš motinos patirties.

Išsuku iš žiedo į A26 kelią, iš Akfildo einantį į Braitoną, ir neskubėdama apsvarstau atsakymą. Kodėl mes vėl tuokiamės?

– Manau, todėl, kad galim.

– Juk dauguma tik atnaujina savo įžadus ir iškelia vaišes. Kodėl vos ne apsimetat, kad iš viso nesat susituokę?

– Nes ir nesam, – atsakau juokais.

Jaučiu, kaip Veritė išpučia akis, girdžiu, kaip jai iš krūtinės vos širdis neiššoka. Ji aikteli.

– Meluoji! – suklykia ji, ir man vos nesprogsta ausų būgneliai. Netoliese suloja šunys. – Pasakyk, kad meluoji!

– Nemeluoju, tik juokauju, – pasakau, norėdama nutraukti Vi garso pratybas, kol man neprasidėjo migrena. – Juokauju, juokauju.

Noriu paklausti jos, o kas, jeigu mes iš tikrųjų nebūtume susituokę, bet kaip tik tokio pokalbio ir nereikėtų pradėti su paaugle. Ypač su paaugle.

– Manau, šįkart reikėtų iškelti dideles vestuves, nes aną kartą tokio lygio negalėjome, – sakau. – Negalėjome sau leisti. Buvome tokie jauni, bet tikrai labai norėjome susituokti, taip ir padarėme. Manau, savaime buvo aišku, kad jeigu jau buvo tos vestuvės, tai kada nors ateity pasidarysime didesnes.

Norėčiau papasakoti jai visą tiesą, bet kaip pasakyti, kad susituokėme tik dėl to, kad užsitaisiau pilvą, o užsitaisiau pilvą, nes buvo nekokybiškas sargis? Kaip papasakoti ir nesitikėti, sakykim, kad po poros metų ji neateis palaiminimo apsigyventi pas mus su vyresniu už save išsitatuiravusiu ilgaplaukiu vaikinu, barškinančiu ansamblyje būgnus ir laukiančiu, kol ji baigs mokyklą ir ims dirbti, kad galėtų jį su jo menu išlaikyti, nes jie neteisėtai glaudžiasi garsiuose Kemptauno butuose? Ir kaip nesitikėti, kad man prieštaraujant ji neatkirs į akis: „Gerai, o tu pastojai prieš vestuves ir ištekėjai tik iš reikalo.“

Kai mano paauglei dukteriai kai kas ima aiškėti, aš veidmainiškai apsimetu, kad man rūpi tik viena, ir kalbu toliau:

– O be to, ir tu jau galėsi dalyvauti, – nors iš tikro dalyvavai ir aną kartą, – ir Konas. Turime progą susituokti dalyvaujant visai šeimai. Ta prasme dabar tuokiamės pirmą kartą. Ar aišku?

Akies kampučiu pamatau, kad ji linkteli.

Žvilgteliu į galinio vaizdo veidrodėlį ir pasitikrinu prastai matomą kelią prieš parodydama ženklą sukti į dešinę juostą. Padidinu greitį ir lenkiu žydrą nisaną, išdidžiai užsilipdžiusį žalią lapą ant pasturgalio ir važiuojantį dvidešimčia kilometrų lėčiau, negu leidžiama. Tokie nauji vairuotojai mane tiesiog užpjauna. Visada įtariu, kad jie ruošiasi padaryti kokią nors nesąmonę be priežasties, vien šiaip sau, todėl visad nedelsdama paspaudžiu greičiau ir palieku juos užpakaly.

Vėl metu žvilgsnį į galinio vaizdo veidrodėlį, ar niekas per arti nemaišo man sukti atgal į kairę juostą, ir pamatau žydrą policijos automobilio žiburėlį. Kaip visad, net ir praėjus šitiek metų, krūtinėje smigteli nerimas. Nieko negaliu sau padaryti, policija mane erzina. Visada.

Staiga sublyksi žibintai, turiu atplėšti akis nuo galinio vaizdo veidrodėlio ir sukaupti dėmesį į kelią priešais.

– Mama, jie tave vejasi, – sako Veritė, mėgdžiodama tėvelį, visad sakantį tą patį, kai pamatom policiją.

Jei Konas būtų čia, ir jis tą patį kartotų. Nė vienas jų nėra pastebėjęs, kad aš niekad nesijuokiu. Tylėdama išsiviepiu, kol juoko gūsis ūžtelės pro mane, apsimesdama nežinanti, kad policija puikiausiai gali vytis ir mane.

Laikausi iš visų jėgų įsitvėrusi vairo, susikaupusi saugiai sugrįžti atgal į kairę juostą. Viskas gerai, tikrai ne mane vejasi, – sakau mintyse maldydama save, tačiau sirena kelia nerimą, ir jis blaškosi man krūtinėje kaip netyčia pro atdarą langą įskridęs paukštelis, niekaip neišsigaunantis lauk. – Jie lekia iškviesti dėl nelaimingo atsitikimo; suimti tikro nusikaltėlio.

Policijos automobilis šauna į priekį, bet užuot nulėkęs keliu pirmyn jis prisigretina prie mūsų automobilio. O Dieve.

Išdrįstu paskersuoti akimis – policininkas, sėdintis greta vairuotojo, rodo į pašalę. „Suk į šoną, – rodo jis. – Kai tik bus galima sustoti, suk į šoną.“

– Mama, – sunerimusi sušnypščia Veritė, jos akys turbūt jau kaip lėkštutės.

– Žinau, – sakau ramiai, neišsiduodama, kad svarstau, kaip čia paspausti iki dugno ir pabėgti.

Vėl pasižiūriu per petį, vildamasi, kad jie apsiriko.

Pirštas vis dar įbestas į kelio pakraštį, rodydamas man pasukti. Jo veidas truputį rūstesnis, piktesnis, lūpos kietai sučiauptos, žvilgsnis sunkus, šaltas kaip stiklinis.

O Dieve.

Jau beveik jaučiu, kaip ant riešų vėl čiaukšteli antrankiai; o policijos kameros kvapo niekad nepamirši.

Rodau kairįjį posūkį ir imu dairytis vietos, kur galėčiau pasukti. Kai tik sustosiu, jis atžirglios prie manęs, paprašys vairuotojo pažymėjimo, išbels mano pavardę kompiuteryje arba perduos per radiją, ir viskas paaiškės. Jis sužinos, kas aš iš tikrųjų. Vi irgi.

popė

Kur aš esu?

Prabundu maždaug kas valandą, taip visą naktį, ir kaskart pirma mintis – kur aš esu? Mane pažadina tyla. Išsklaido miegą, klausdama, kas atsitiko, kas ne taip, kas pasidarė, kad pasaulis nutilo.

Skubiai apsižvalgau, akimis ieškodama pažįstamų pavidalų – kriauklės kampe, metalinio unitazo, užrakinamos spintelės, skelbimų lentos, langelio aukštai viršuje, – ir kiekvieną kartą neradus širdis man imdavo daužytis iš baimės. Tada pamažu grįždavo atmintis – aš jau išleista, aš laisva, kam taip paklaikti. Ir taip visą naktį. Gal ne kas valandą, gal net dažniau. Nemaniau, kad kada nors priprasiu prie kalėjimo, kai ten patekau, bet dabar aplinkui atrodo taip keista be to triukšmo, be metalo džeržgėjimo, be to nuolatinio šiurpulio, atrodo, kabančio ore. Medvilnės paklodės, minkštas čiužinys, užuolaidos ant langų, kilimu užtiestos grindys – visą šitą kasdienę prabangą, įprastą žmonėms, iš tikro jau buvau pamiršusi.

1989-ųjų rugsėjis

Toks triukšmas.

Viskas, atrodo, kėlė tokį triukšmą. Net iš lovos ligoninėje, į kurią mane pirmiausia paguldė – stebėti, kad nemėginčiau nusižudyti, matyt, – girdėjau trankius garsus. Ir dabar savo vienutėje, į kurią patekau, nes čia taip pat išgarsėjau kaip ir tenai, irgi girdėjau triukšmą. Kiekvieną akimirksnį tiesiog sprogdinte sprogdino garsai, nenutylantys net nakties vidury.

Gulėjau lovoje plačiai atmerktomis akimis jau dešimtą dieną, juoduma, stojusi išjungus šviesą, užgulė man krūtinę, spaudė gerklę, braižė akis. Ranka paliečiau akis, pasitikrindama, ar jos atmerktos, nes tarpais net pati nesusigaudžiau. Kartais galvodavau, kad jau miegu, o tamsa – tai sapnas. Kartais galvodavau, jei aš atsimerkusi, o aplinkui tokia juoduma, man užteks tik užsimerkti ir vėl atsimerkti, ir viskas grįš į savo vietas. Nebebūsiu šitoje dėžėje panirusi į tamsą.

– Aaaaaaaahhhhhhh... – šįkart garsi aimana.

Akys jau pamažu merkėsi, tačiau ir vėl išsiplėtė nuo to garso, kuris skrodė laiptines, raitėsi palei durų pažemėje susidariusius plyšius ar stebėjimo angas. Dabar dejonė, kitais kartais verksmas, dar susišūkauja draugės, išskirtos per patį malonumą baigiantis dienai, kitais kartais kalėjimo vagonėlių terškėjimas, dar ginčai, dar susiliečiančių kūnų plekšėjimas, kitąkart vos girdimas gurktelėjimas nuryjant antidepresantus. Čia visad buvo garsų ir visada jie ėjo kiaurai per tave, atsimušdami giliai viduje ir primindami, kur esi, jei nors trumpai valandėlei įstengdavai tai pamiršti.

– Aaaaaaaaaaahhhhhhhhh, – netilo dejonė.

Norėjau pasakyti tai kvailai karvei, kad užsikištų. Kad mes visos čia tame pačiame laive. Kad tik jei ji turi vaiką ir jo kol kas negalės matyti, o gal ji nekalta, o gal ji vykdama į teismą nesitikėjo iš karto pateksianti šičia, tai dar nereiškia, kad jos padėtis blogesnė už kitų. Tai nereiškia, jog ji gali verkti ir sriūbauti garsiai, kad visas kalėjimas girdėtų.

– Aaaaaaaaahhhhhhhhhhhhhhhhhhh, – nesiliovė ji taip garsiai ir taip tolygiai, kad rankomis turėjau užsiimti ausis. Dažnai taip darydavau išgirdusi ką nors pasakojant, kaip ji sužeidė savo vaiko ar savo pačios prievartautoją, o dabar metų metus su vaiku matysis tik tarp šių sienų; arba kurią nors guodžiantis, kaip ji nesumokėjo baudos ir buvo įkišta čia šešiems mėnesiams, o tuo metu kitos jos skolos augs. Ir kam man klausytis, jei ką tik pradėjau čia savo gyvenimą, nenorėjau girdėti, kaip kitos buvo nuskriaustos. Nenorėjau klausytis ir šito sužeisto žvėries staugimo. Turbūt taip įsigali tikrovė. Tai šlykšti akimirka, kada galutinai suvoki – net jei ir buvai nekalta, net jei ketini apskųsti nuosprendį, išbūsi čia ilgai. Tai akimirka, kurios niekad nepamirši. Ir ji priverčia kaukti iš skausmo. Arba susigūžti į kamuoliuką ir sukti galvą, kaip čia ką nors pasidaryti ir atitrūkti nuo tos tikrovės.

– Aaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaahhhhhhhhhhhhh, – sklido garsas. – Aaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaahhhhhhhhhhhhh.

Prispaudžiau delnus stipriau prie ausų, bet tebegirdėjau tą moterį, tą sužeistą žvėrį – ar kas ten ji tokia buvo. Ir jos balso buvo pilna mano vienutė.

– Aaaaaaaaaaaaaahhhhhhhhhhhhhhhhhh.

– EI! LEDŲ MERGAITE! – užmaurojo iš kažkur balsas. – UŽSIČIAUPK! Čia kai kas bando užmigti.

– Aaaaaaaaahhhhhhhhhh.

Rėkiau aš. Tai buvo mano balsas. Aš buvau sužeistas žvėris. Tai mane palaužė tikrovė. Tai aš išoriniam pasauliui tarp šių kalėjimo sienų norėjau papasakoti, kad merdžiu, kad man klaiku, kad aš čia amžiams.

Rėkiau labai garsiai.

Rėkiau aš. Ir nemokėjau nutilti.

Vanduo tyška man ant odos tūkstančiais mažučių bučinukų, stiprių, šiltų ir nepakartojamų.

Išsimuilinu rankas iš naujo – trečią kartą – ir vėl lendu po ištaigingu dušu, kuriame galiu pati nustatyti šiltą vandenį ir srovės stiprumą. Jis čaižo mane kaip nepaliaujamas lietus, kaip tas, plaudavęs Trembri Holo langus, o aš juo mėgaujuosi. Galėčiau praleisti visą dieną šitoje kabinoje iš naujo susipažindama su nuostabesniais maudymosi malonumais. Kartais mūsų neleisdavo į dušą po tris ar keturias dienas; reikėdavo sugebėti apsitvarkyti prie kriauklės kampe, pasibrūžinant rankšluosčiais, ir praustis kaip galima greičiau, kad mirtinai nesušaltume.

Užtrukau po dušu, kad išplaučiau iš savęs praėjusius dvidešimt metų, bet kam? Juk tikrai nenumanau, ką daryti toliau. Tikrąja šių žodžių prasme – ką aš veiksiu išėjusi iš dušinės? Daugiau kaip dvidešimt metų kiekviena diena buvo sudalinta, apibrėžta, viskam skirta laiko. Dabar esu laisva, galiu daryti ką užsigeidusi. Tik nežinau kaip. Savo mintyse, savo drąsiausiose svajonėse numačiau, kaip praleisiu dieną su mama ir tėčiu. Susėsime ir kalbėsimės, valgysim, gersim, prisivysim prabėgusius metus. Jie net pakvies ateiti mano seserį Belą ir brolį Loganą, ir mes, kaip šeima, atsigriebsim. Mano tikrovėje, tame mano gyvenamame laike... Sudrebu pagalvojusi apie vakardieną.

Kai mama atidarė duris, buvau tikra, kad kuri nors iš mūsų neišlaikys ir pratrūks. Tariausi, kad norėsiu ją apkabinti ir priglausti, tikėdamasi, kad ir ji padarys tą patį. Maniau, norėsiu įsikniaubti veidu į švelnų jos kaklo linkį ir pravirkti. Iš tikrųjų pravirkti. Išverkti lauk visus savo skaudulius. Ašaromis nuplauti tuos metus, o ji nudžiovintų savo užuojauta ir supratimu, savo, kaip mamos, esybe.

Tačiau taip neįvyko. Tą pačią akimirką, kai atsivėrė durys, tarp mūsų stojo siena.

– Pope, – tarė ji.

– Mama, – atsiliepiau aš.

Tas žodis mano lūpose nuskambėjo keistai, nes labai ilgai jo nebuvau ištarusi.

– Ką čia veiki? – paklausė ji, akimis naršydama už manęs, ir supratau, kad ji tikrina, ar nepamatė kuris nors kaimynas iš sublokuotų ketvirto dešimtmečio mūrinukų kitoje gatvės pusėje, ar Senasis Bilis netykoja netoliese pasirengęs nugabenti mane atgal į cypę.

Siena, plati, tvirta ir nematoma, įaugo į žemę tvirtais pamatais ir sustorėjo. Ji ne tik manė, kad aš pabėgau, ji apskritai laikė mane kvaiša. Jei būčiau pasipusčius padus, Senasis Bilis pirmiausia ieškotų čia, tai kodėl būčiau turėjusi čia atsibelsti?

– Mane paleido. Atsimeni? Rašiau tau. Sakiau, kad išeinu. Klausiau, ar nieko, kad pabūsiu čia, kol atsistosiu ant kojų?

– Turbūt negavau laiško, – tarė ji. O veidas bylojo: Ar tikrai rašei, ar meluoji, ir todėl mane suims už tai, kad suteikiau tau pagalbą?

– Laiškas negrįžo atgal, tai supratau, kad jį gavai.

– Reikėjo paskambinti ir pasitikrinti, – pasakė ji.

– Būčiau paskambinusi, bet kai prieš dešimt metų pakeitei numerį, naujo man nedavei.

Raukšlėta jos kaklo oda ir lygesnė ant skruostikaulių ėmė rausti, akis, iki šiol įbestas šiek tiek kairiau man už galvos, nuleido sau po kojomis. Ji vis dar delsė, laukė... Laukė, kiek supratau, kol išeisiu. Neprašė, bet tikėjosi, kad išeisiu. Neturėjau daugiau kur apsistoti, nebent po Braitono paplūdimio skliautais.

– Verčiau užeik, – galiausiai ištarė.

Įžengiau vidun ir mane užgriuvo prisiminimai, kai aš, visai dar vaikas, šokinėjau per šitą slenkstį, lankydamasi pas savo močiutę – viesulu įsiverždavau į kambarį bemaž griūdama ant močiutės Moradžės. Pas ją jausdavausi labai laiminga. Po tėvelio ji buvo mano pati mylimiausia, ir lankymuisi čia neprilygo joks kitas malonumas. Prieš penkiolika metų pablogėjo jos sveikata ir tėvai persikraustė pas ją, kad galėtų prižiūrėti, o kai ji pasimirė prieš porą metų, taip ir pasiliko.

– Gali pasidėti daiktus viršuje, – pratarė ji, nepajėgdama nuslėpti, kaip bjaurisi permatomu plastiko krepšiu su Jos Didenybės kalėjimo Trembri Holo įspaudais ir nuskarusiu kelionmaišiu, kurį gavau iš kalėjimo savanorės, saugojusios mano varganą pasaulietinį turtelį. – Gali įsikurti tame kambary, kur visad miegodavai.

Iš jos balso nebūčiau galėjusi nuspėti, ką išvysiu „kambaryje, kuriame visad miegodavau“. Jis buvo visiškai toks pats, kokį palikau sulaukusi aštuoniolikos, kai dar buvau kvaila paauglė, norinti tapti Madona ir tikinti, kad ištekės už Dono Džonsono. Jis tik buvo pergabentas čia iš Londono. Viskas buvo kaip tik taip, kaip prisiminiau palikusi: siaurutė lova su žydro dangaus ir baltų debesėlių piešiniu ant rudų nailono paklodžių, griozdiška raudonmedžiu aptaisyta drabužių spinta kairėje prie lango; aptriušęs baltas su auksiniu apvadu tualetinis stalelis, jo veidrodžio apačioje ėjo meistriškai išraižyta juostelė: vienaragiai įvairiaspalviais karčiais; Madonos įkvėptas didžiulis sidabrinis nukryžiuotasis, pakabintas ant vieno veidrodžio kampo, šalia pačios damos, apsirengusios juodai, su daugybe grandinėlių ant kaklo ir juodu lankeliu, prilaikančiu pašiauštus plaukus. Net plakatai – Madonos, „Majamio policijos“, Maiklo Džeksono, Princo, Adamo Karingtono iš „Dinastijos“ – atrodė sukabinti visai tokia pačia tvarka.

Štai ką jie būtų padarę, jei būčiau mirusi, – pagalvojau lėtai pereidama kambarį ir sėsdamasi ant lovos, dairydamasi ir bandydama viską aprėpti. – Štai ką jie padarė, nes aš jau mirusi jų mintyse. Kai teisėjas perskaitė nuosprendį ir mane pripažino kalta dėl nužudymo, aš jiems miriau. Ėmiau sprūsti iš jų, kai bylos nagrinėjimas tik įsibėgėjo, jie sužinodavo apie mane vis daugiau, vis daugiau kas sakė jiems, kad jau nebesu jų mažoji mergytė. Kai buvo garsiai ištartas žodis „Kalta“, aš praradau gyvybės požymius. Aš numiriau. Manęs neliko, bet tebegyveno mergytė, susikūrusi šį kambarį, ir jie visai smagiai galėjo gyventi supami šių daiktų, mat priklausiusių mergytei – ne ištvirkėlei, ne melagei, ne žudikei.

Atradau vis daugiau daiktų, perkeltų čia ir nepasikeitusių per dvidešimt metų, – elektroninis laikrodis su radijo imtuvu ant auksu apkraštuoto lovos staliuko, jame ir lentynėlė su išrikiuotais mano magnetofono įrašais, mano skaitmeninis rankinis laikrodis iš nerūdijančio plieno, kabantis ant lovos krašto. Štai kaip jautiesi, kai esi kam nors mirusi, – pagalvojau.

Minkšti balti rankšluosčiai, kvepiantys gėlėmis. Jie pratęsė vis ilgėjantį mano kasdienių įnorių sąrašą. Įsisupau į jį, milžinišką, ir įkvėpiau, įkvėpiau, dar kartą įkvėpiau, kol persigėriau rankšluosčių kvapu.

Vakar išsimaudžiau po dušu, bet skubėjau, jausdamasi kalta, kad nelaukta atsiradau jų namuose, jausdama, kad grįžimas į šį kambarį pakirto mano jėgas. Be to, troškau nulipti žemyn ir pasikalbėti su mama. Jei per ilgai atidėliosiu ir nemėginsiu sugriauti tos sienos, iškilusios tarp mūsų, ji taps dar tvirtesnė ir sunkiau įveikiama. Kol susiradau šį bei tą apsivilkti, kad ne taip akis badytų devinto dešimtmečio pasauliu, kai buvau „dingusi“ kurį laiką, ir kad tiktų mano sulysusiai figūrai, bet ne iš kalėjimo krepšių, nulipau žemyn, tačiau mamos jau nebebuvo. Paliko raštelį, kuriame sakė, kad išėjo su tėveliu ir nei dieną, nei vakare nebus – matyt, greitai susitarė – ir pasimatysime rytą. Ir prierašas, kad pietums ir vakarienei galiu suvalgyti pyrago su daržovėmis, kuris ką tik baigė kepti orkaitėje, jei išalksiu.

Nebaigtas gerti arbatos puodelis ant virtuvės stalo, sulankstyta tik pusė skalbinių, sumestų į krepšį šalia skalbimo mašinos, atidarytos indaplovės durelės – visa tai bylojo, kad ji išėjo paskubomis. Ji taip veržėsi pabėgti nuo manęs, savo mirusios dukters, kurios nenumanė sugrįšiant, kad paliko nebaigtus namų ruošos darbus.

Galiausiai susiradau lėkštes, prisikroviau pyrago su daržovėmis ir išsinešiau lauk. Nuo tada, kai atvykau, buvo kaip reikiant atšalę, bet vis dėlto įsitaisiau prie pelėsiais apėjusio balto plastiko stalo sodelio pakrašty ir valgiau dar per karštą maistą. Paskui atsisėdusi surūkiau pakelį cigarečių, žvalgydamasi į dangų, į sienomis lipančius vynuogienojus, klausydamasi, kaip kaimynai kalbasi apie savo reikalus, įsitraukdama į išorės pasaulį, kol ir pirštai, ir sąnariai sustingo ir ėmė gelti, ir vos galėjau pajudėti, o šviesa jau krito tik iš oranžinio ir geltono virtuvės lango ir durų stačiakampių.

Pagaliau užgesinau paskutinės cigaretės nuorūką ir nuėjau į vidų gulti, nusprendusi pasikeisti lovos paklodes į medvilnines. Sušalusi ir įskaudusiais sąnariais, išploviau savo lėkštę, įrankius, stiklinę, užlipau laiptais, jausdamasi šiek tiek labiau Pope Karlail ir nebe tiek kaline EX396798.

Laiptinėje prie vonios kambario durų šalia didžiulio gražaus lango, apšviečiančio laiptus, atsitrenkiau į jį. Ne tiesiogiai – jis ėjo iš savo miegamojo, o aš pro vonios kambario duris, tačiau čia susidūrė mūsų pasauliai.

Jis atrodo susenęs. Jokio kito žodžio tam apsakyti nėra, niekaip kitaip neaprašysi. Mama pasirodė vyresnė, o jis susenęs. Lyg laikas būtų skyręs ypatingą dėmesį, niokodamas jį be paliovos, kad šešiasdešimt vienų jau atrodytų kaip senis.

Plaukai, nors apkirpti trumpai, dailiai, išretėję, pakaušis visai praplikęs, o kiek dar buvo likę, visai žili, tik vienur kitur lopais tamsesni. Gražus jo veidas suminkštėjęs, išvagotas raukšlių; akys, žydros – trūkažolės žydrumo, žvelgia sunkiai ir liūdnai. Neįtikėtinas, skausmingas liūdesys. Tai jis sustingdė jam lūpas ir išduobė skruostus. Kūnas, visada buvęs tiesus ir tvirtas – jis buvo raumeningas vyras, iš pažiūros neįbauginamas jokių priekabiautojų, – dabar atrodė susitraukęs, pečiai šiek tiek susimetę į priekį, rankos ir kojos nebe tokios tvirtos. Paviršinis luobas to buvusio vyriškio visai kitoks, bet jis vis dar tas pats, vis dar mano tėvelis. Mama man pasakodavo – kai aš dar tik mokiausi kalbėti, jam išėjus iš kambario neatitraukdavau akių nuo durų laukdama, kol jis grįš. Išgirdusi, kad kažkas vyksta kitame kambaryje, vaikišku balseliu šaukdavau: „Tėėėėė!“ Prašydavau jį sugrįžti, norėdavau žinoti, kur jis, ką veikia be manęs. Mama nedaug ką prisiminė iš mano vaikystės, bet tai papasakodavo tiksliai, ir žinojau, kad ji neklysta, nes tėvelį mylėjau labiau už viską pasaulyje.

Buvau nemačiusi jo dvidešimt metų – nuo tos dienos, kai buvo paskelbtas nuosprendis. Širdis, siela įsakmiai, žūtbūtinai stūmė prie jo arčiau, paliesti jį. Troškau, kad pirštai, apčiuopę jo ranką, mane įtikintų, jog jis tikras, neprisigalvotas, ir man negresia jį prarasti, tikrovei viską sustačius į savo vietas. Neryžtingai nusišypsojau jam, laukdama jo atsiliepiant, atsakant, kad mane pamatė. Kol buvau „išvykusi“, jis galėjo sau dėtis, kad esu toli, bet čia, akis į akį, jis mažų mažiausia turi mane atpažinti – nors tiek, kad lieptų apsivilkti ką nors. Man reikia bent menko žodelio.

Vis dėlto aš tik vaiduoklis. Aš bekūnė ir netikra. Jo žvilgsnis eina kiaurai per mane, žvelgia kažkur man už nugaros. Tada jis pasuka prie laiptų, nulipa jais ir pradingsta.

Kai pamačiau savo senąjį kambarį, čia perkeltą lyg burtų lazdele mostelėjus, maniau, kad jau pajutau tai. Iš tikrųjų tai buvo niekis. Štai kas yra būti kam nors mirusiai. Štai kas yra būti šmėkla savo pačios gyvenime.

serina

– Ponia, gal galite išlipti iš automobilio?

Balsas oficialus, bet žodžius kapoja. Nepakankamai greitai pasukau į šalikelę, todėl jis nesidžiaugia. Matyt, laiko mane įžūlia, o aš tik siaubingai išsigandau. Ar dažnai policija supainioja siaubą ir nerimą su nusikalstama veika? – klausiu savęs suėmusi už durelių rankenos.

Mano rankos dirba išskirtinai gerai, viskas apgalvota. Turiu pasakyti, kad Veritė tuoj prapliups ašaroti. Ji išsigandusi, nes išsigandau aš, ji nemėgsta nemalonumų, nemėgsta ir kai kiti į juos pakliūva. O aš pakliuvau, be jokios abejonės. Džinsais aptemptas kojas švysteliu iš automobilio, jos man nedreba, keliai nelinksta, tvirtai įsiremiu pėdomis į A26 kelkraščio betoną.

Esu tik keliais centimetrais žemesnė už metro aštuoniasdešimties policininką, tai trumpam jį pribloškia.

– Vairuotojo pažymėjimas? – klausia jis dar labiau kapodamas žodžius, turbūt dėl to, kad nesu mažutė moteris. Mūsų žvilgsniai susiduria ir pamatau, kaip jo akyse blyksteli atpažinimo kibirkštis. Jis matęs mano veidą, tik nesuseka kur. Palenkiu galvą ir nusisuku į automobilį.

– Paduok man rankinę, dukrele, – sakau dukteriai, virpančiai kaip ką tik atsivestas kumeliukas.

Ji daro, ko prašoma, tada iš piniginės ištraukusi pateikiu vairuotojo pažymėjimą. Jis nenaujas, su fotografija – tai suteiks jam progą patyrinėti mano veidą, išsiaiškinti, kur aš jam matyta, gal aš ieškoma bėglė – bet jame vis dar mano tėvų adresas. Vienintelis dalykas, kurio visą šį laiką neprisiruošiau pasikeisti. Esu visiška kvaiša.

Jis ištraukia pažymėjimą iš plastikinės įmautės ir išlanksto. Tylėdamas nagrinėja žalią dokumentą, o aplinkui automobiliai tik švilpia ir riaumoja pro šalį, lekia savo reikalais. Turbūt jis laukia, kad ką nors pasakyčiau, paklausčiau, kas yra, prisipažinčiau dėl ko nors.

Suprantu, kad dabar geriausia man tylėti. Neturiu nieko sakyti, ar bent neturėjau, kai mane suėmė paskutinius penkis kartus, ir ketinu pasinaudoti šia savo teise. Net jei dėl to atrodau kalta kaip pati nuodėmė. Geriau jau nieko nesakysiu, ko negalėčiau atšaukti. Tylėjimas visada gali būti pateisintas vėliau, ištrintas be žodžių; ne tie žodžiai, sudėlioti kitaip ar netinkamu laiku, gali nutrenkti tave į pragarą. Arba, mažų mažiausia, į kalėjimą.

Automobiliai tebezvimbia pro šalį, nuo jų burzgesio pasijuntu ramesnė ir leidžiuosi skubančios tėkmės plukdoma kartu.

– Ar žinote, ponia, kokiu greičiu važiavote? – pagaliau klausia policininkas, nes nepuoliau ant kelių, maldaudama pasigailėjimo, akivaizdu, kad ir nežadu taip daryti.

– Hm... ne, – atsakau. – Spustelėjau lenkdama žydrą nisaną. Tik kelias sekundes.

– Paskutines dešimt minučių važiavote gerokai viršydama šimto trisdešimties kilometrų per valandą greitį.

Viršydama?

– Ak, – atsiliepiu. – Nepajutau. Atrodė, greitai važiavau tik lenkdama. Niekad neskubu. Visada stengiuosi vairuoti saugiai.

Jis vis dar tyrinėja mano pažymėjimą, vis iš naujo skaito pavardę, mėgindamas mintyse suvesti galus. Ir kai pagaliau suveda, kai pabaigia dėlioti smulkmenas, veidas jį išduoda. Šalta inkvizitoriaus išraiška, nes viskas atsiduria savo vietose, jis sugretina mano seną pavardę su bendru mano apibūdinimu, tada su įtarimu padarius nusikaltimą. Ir viskas prieš akis: štai kas ta moteris, kurią jis nukreipė į kelkraštį.

Jis greitai atsigauna, meistriškai slepia nuostabą, tačiau gręžte gręžia akimis, kai atplėšia jas nuo pažymėjimo. Įskaitau jose norą surakinti mane ir nutempti į kalėjimą, kuriame, anot jo – ir daugumos kitų – ir turiu būti. Iš to, kiek čia jį mačiau, suprantu, kad jis priklauso padermei žmonių, ne šiaip sau išmetančių vienintelį raktą – jie sulaužo jį į gabalėlius, sušaldo skystame azote, suskaido į smulkiausias dalelytes, išsijoja jas po jūras vandenynus, kad niekas niekada jo nerastų, net atsitiktinai, ir kad niekad nebūčiau išlaisvinta.

– Ponia, tai jūsų pažymėjimas?

– Taip. Nepatikslinau naujo adreso, – atsakau.

Jis kilsteli kairįjį antakį. O nauja pavardė? – vos nepaklausia.

Teisinga, – mintyse jam atsakau. Bet garsiai nesakysiu. Jei nori žinoti, kaip vadinausi anuo laiku, turės labiau pasijudinti.

Jis grąžina man pažymėjimą.

– Turėtumėt pasikeisti. Važinėti su negaliojančiu – nusižengimas, – sako jis.

Linksiu galva.

– Taip, pareigūne, – atsiliepiu.

– Reikėtų jums nustatyti girtumo laipsnį, taip pat vežtis į skyrių dėl greičio viršijimo, – pareiškia vien geisdamas regėti, kaip susigūžiu prieš jį.

– Taip, pareigūne, – atsiliepiu.

Mano atsakymas jį sujaudina. Galų gale jis tik žmogus. Būčiau čia jo vietoje, daryčiau tą patį. Pasilinksminčiau, gavusi progą „duoti į kailį“ kokiam nors tipui, apėjusiam įstatymą.

– Bet šį kartą to nedarysiu.

Žino, kaip pasirodyti pareigingam, kiek grasinti – nei per daug, nei per mažai, tik kad paerzintų mane, o gal Veritę. Nerimas dėl jos man pergali baimę. Ją turbūt prigąsdino šitas prastas ir per daug ištęstas Džekilo ir Haido vaidinimas. Iš tiesų jis dar klaikesnis, nes ji juk nesuvokia, kas čia dedasi.

– Būtų gerai, kad nebegaučiau progos vėl jus stabdyti, – šneka jis. – Kitą kartą nesibaigs taip sėkmingai.

Abu žinom, ką jis turi galvoje.

– Taip, pareigūne, – atsiliepiu. – Dėkoju.

Atsisėdusi užtrenkiu dureles ir vėl pasijuntu saugi. Tik metalo kiauto ginama nuo smalsaus išorinio pasaulio. Šį kartą mane lydėjo sėkmė. Jei jis būtų iš tų, tikrai pavojingų, mane jau vestų į kamerą. Nustatyti girtumo, paimti šlapimo, visko – tiesiog pagal visą sąrašą mažų pažeminimų, kad vėl lyg tėškę skuduru per veidą pasiųstų mane be paaiškinimų, net neleidę perduoti kelių žodžių, pakeverzotų išplėštame iš sąsiuvinio lape. Jokių užrašų. Taip man yra atsitikę gal dvidešimt kartų. Mane sustabdydavo važiuojančią automobiliu atpažinimui ir tada „pasiųsdavo, kur man ir vieta“. Kiekvieną kartą sau prisiekdavau pasikeisti vairuotojo pažymėjimo duomenis, kad nebekelčiau įtarimų, ir kiekvieną kartą pamiršdavau. Apsigindavau ir stengdavausi apie tai nebegalvoti. Negaliu pasakoti apie tai niekam – o labiausiai Evanui, – todėl manydavau, kad viskas jau baigta ir daugiau nepasikartos... iki kito karto.

O šį kartą tai atsitiko, kai automobilyje sėdėjau ne viena. Vargšelė Veritė vis dar tebevirpa.

– Tvarka, brangute, – sakau, stengdamasi pataikyti raktelį į spyną ir neišsiduoti, kaip visa drebu. – Tik nesusipratimas.

– Bet kodėl jis taip kalba – viską? – klausia ji sielodamasi.

Ir vėl ji tokia, kaip ir visi trylikamečiai; jau nebe tokia paaugusi ir bręstanti, dabar ji kaip maža mergaitė, kuriai reikia, kad mama ją apkabintų ir įkalbinėtų be galo be krašto.

– Tik darė savo darbą, – sakau.

– Bet sakė, kad nori tave suimti! – sudejuoja ji.

– Ne, nesakė. Pasakė – visai aiškiai, – kad galėtų suimti, bet neketina. Tai puiku.

– Atrodė, lyg būtų pažinęs tave ir tu jam labai nepatiktum. Kodėl?

Gūžteliu pečiais ir papurtau galvą.

– Kodėl turėčiau kam nors nepatikti? – sakau ir pasižiūriu į galinio vaizdo veidrodėlį, tada į šoninį ir rodau posūkio ženklą. – Aš visai miela.

1995-ųjų balandis

Pasiklydau. Visiškai pasiklydau. Pasistačiau automobilį netoliese, kažkur šalia, o pati užėjau į namą paimti medžiagos Medinai, jos siuvimo kursams – nors visiškai nesuprantama, kodėl ji pati negalėjo to padaryti, – ir dabar neįstengiu surasti kelio prie automobilio. Medžiagos, iš kurios pasiūtos šifono suknelės lengvos ir plazda, ji prisipirko tiek, kad rankomis vargiai apėmiau sunkią ir nepatogią kaugę. Vyras, įdėjęs nedidelį skelbimą laikraštyje, akivaizdžiai jautėsi nepatenkintas, kad telefonu ji taip atkakliai derėjosi, nes net nepasisiūlė man panėšėti iki automobilio – nepasiūlė net juodo šiukšlių maišo. Tai manęs nenustebino – Medina retai už ką nors mokėdavo visą kainą. Esu mačiusi ją ginčijantis prekybos centruose! Anot jos, kaina ant etiketės – tik derybų pradžia. Be to, ji mokėjo padaryti taip, kad žmogus pasijusdavo neteisus užsiprašęs tokių pinigų.

Vis toliau broviausi nuošaliomis Kensingtono gatvelėmis. Jau temo ir man jos regėjosi panašios viena į kitą – didžiuliai įspūdingi namai, daugiabučiai, siauros, vėjo perpučiamos gatvės.

Priešais į mane žingsniavo aukštas vyras ir, kaip visad gatvėje atsidūrusi viena su vyriškiu, pajutau, kaip širdis šoktelėjo iš išgąsčio. Man taip atsitikdavo akimirksniu, nesąmoningai ir ne pirmus metus. Turbūt reikėjo pasiklausti jo kelio, tačiau buvo matyti, kad jis skuba, žirglioja ilgomis kojomis, ir nenorėjau jam trukdyti. Jis man linktelėjo ir nusišypsojo; juodasis pripažinimas – taip tai pavadino Fėja, Medinos dvynė sesuo – kaip tamsiaodžiai vienas kitą pripažįsta vietose, kur daugiausia baltųjų. Aš jam linktelėjau, nusišypsojau, o jis drožė sau toliau. Ir po akimirksnio stabtelėjau, atsisukau į jį pasižiūrėti. Jis taip pat sustojo.

Taip ir yra, tai jis.

– Taip ir yra, tai tu, – tarė jis.

– Taip ir yra, tai aš, – pakartojau.

Jis grįžo keletą žingsnių ir net neklausęs paėmė medžiagos gniutulą man iš rankų.

– Dėkoju, – tariau.

– Dėkoju? – sumišo jis.

Bakstelėjau į medžiagą jo glėbyje.

– Kad palengvinai man naštą.

– A, nekreipk dėmesio, – atšovė. – Atrodai visai taip pat.

– Oho, ilgai netrukai, ar ne? Nė trijų minučių nereikėjo pasirengti įžeidimui.

– Kokiam įžeidimui?

– Pasakei, kad atrodau visai taip pat.

– Taip ir yra.

– O aną kartą sakei, kad nepatinku tau. Man regis, nemanei, kad iš viso tau galėčiau atrodyti patraukli. Vadinasi, jei atrodau visiškai taip pat, tebesu tau nepatraukli.

– Iš menko nieko priskaldai daug malkų, – pareiškė jis. – O jau kiek kalbi!

– Bet tik prie tavęs, tiesą sakant. Šiaip jau aš labai tyli.

– Taip ir patikėjau.

– Gerai, manau, turi tokią teisę.

– Šiaip ar taip, klysti. Tikrai man tu patraukli.

– Dabar gal ir taip, bet ne tada.

– Argi ne nuostabu – tai tu, o ne aš maniau, kad anksčiau buvai patrauklesnė. Tuo labiau kad kaip tik nuo to laiko, kiek prisimenu, atsisakei bendrauti.

– Na...

– Apgalvok, ką atsakysi, mažute. Kad tik dėl neteisingo atsakymo šitas gana šaunus flirtas nepradėtų girgždėti ir strigti. Ir žlugs mūsų būsima proga susitikti.

– Tada nespausk.

– Čia labai didelis spaudimas, argi neaišku iš to, ką dabar pasakiau?

– Norėjau pasišaipyti.

– O aš taip nemanau.

– Tu nepataisomas, – tariau.

– Visada norėjau būti nepataisomas. Kaip tada manai, gal mudu kur nors užsuktumėm pasėdėti? Ar tu vis dar vyrus varai šalin – dabar ir amžiams?

– Varau. Bet tau gal ir galėčiau padaryti išimtį atsižvelgdama, kad tu toks nepataisomas ir šitaip tuo didžiuojies. Kaip manai, kada?

– Ką gali daryti tuoj, niekad nesakyk rytoj.

– Ak, negaliu, turiu nugabenti šitą medžiagą seseriai.

– Kur ji gyvena? Galėtume užsukti pas ją, o tada jau kur nors pasėdėti. Kaip miela būtų susipažinti su būsima šeima.

– Nepradėk vėl tų pačių juokelių – „mano tėvams tu patiktum“. O šiaip tai sesuo gyvena Betnal Gryne, netoli manęs.

– Gerai, tai kur tada tu eini? Čia niekur arčiau nėra jokios metro stoties.

– Ak, na, aš pasiklydau. Maklinėju čia jau visą amžinybę. Kažkur netoliese pasistačiau automobilį. Bent jau taip man atrodo.

– Ir kaip tau toks planas, – tarė jis šypsodamasis, tarsi būčiau kvaila kaip žąsis, bet vis tiek jam patikčiau. – Padėsiu rasti automobilį, nuvažiuosim abu iki jos, o jau tada kur nors ir pasėdėsim.

– Bus jau tikrai vėlu.

– Tai sakai ne?

– Juk nepasakiau ne. Ir net galvoj neturėjau. Tik bijau, kad kai atsirasim pas seserį, toliau bus taip: „Ak, gal jau per vėlu kur nors eiti, o gal iš karto pas tave?“

– Nori žinoti, kas čia liūdniausia?

– Taip.

– Man taip niekad neatsitikdavo. Iš tikrųjų būčiau norėjęs, kad taip būtų, bet neišėjo. Galvojau, būtų smagu pabūti kartu. Gyvenu ir dirbu truputį už Betnal Gryno, paskui būčiau galėjęs keliauti toliau, bet po galais, nepatikėsi, nė nepagalvojau, kad reikėtų pabandyti patekti pas tave. Žinai, gautum šaunuolį.

– Na, Evenai, kaip gražiai tu kalbi.

– Dėkoju, Serina. Tai tinka?

Jis prisiminė mano vardą. Po tiek metų – prisiminė mano vardą. Tai jau šį tą reiškė.

– Tarkime – taip.

– Gerai, kokioje gatvėje palikai automobilį?

– Niekaip neprisimenu.

– Negali prisiminti?

– Ne, mano atmintis prasta, viskas susilieja.

– Tai bent, tikrai. Tada man sekasi, nes dauguma mano pažįstamų moterų turi dramblio atmintį – niekad nieko nepamirš, net mažiausios nuodėmėlės. Jei tavo prasta atmintis, manau, mes tikrai turėtume sutarti.

– Kurgi ne, nedėk į mane vilčių, biče.

– Ar gatvė ypatinga kuo nors, išsiskiria? Bent kuo nors iš viso?

– Nieko negaliu prisiminti. Išskyrus, atrodo, tenai pakeliui buvo mėlynas namas. Nors – gal aš ką tik praėjau pro mėlyną namą. Ne, ne, aišku, ten buvo namas.

– Mėlynas namas, kaipgi. Tiksliai žinau, kur tavo automobilis. Einam – paskui mane.

Jis pasuko į tą pusę, iš kurios aš ką tik atėjau, ir ėmė lėkti gatve. Man nebuvo labai sunku prisitaikyti ir žingsniuoti kartu.

– Jei čia kur nors negyveni ir nedirbi, ką tada veikei? – paklausiau, kai už kampo pasukom į gatvę, kuria ką tik buvau atėjusi.

– Na, susitikome su kai kuo išgerti. Su mergina. Vienos mano slaugės iš ligoninės draugė. Slaugė jau seniai norėjo mus suvesti. Buvo įsitikinusi, kad mes sutarsim.

– Ir nieko neišėjo?

– Na, iš pradžių maniau, kad viskas gerai, paskui ji atsiprašė į tualetą. Bet į tualeto pusę nepasuko, nuėjo į vestibiulį prie telefono automato ir ėmė kažkam skambinti. Sėdėjau ir žiūrėjau į ją. Pakalbėjo su kažkuo kelias minutes, pajuokavo, pakikeno, tada grįžta atgal, atsisėda. Po penkių minučių skamba kavinės telefonas, ateina metrdotelis ir sako, kad ji kviečiama prie telefono. Ji nueina ten, grįžta ir rimtu veidu sako: „Kai kas atsitiko, man reikia eiti.“ Klausiu, kas atsitiko, o ji tik žiūri į mane – viskas prasidėjo dėl to, kad ji, matyt, nesitikėjo tokio klausimo. Gūžtelėjo pečiais ir pasisuko eiti: „Nežinau, kažkas.“ Ir pyškina sau lauk. Palieka mane su dviem nebaigtais valgyti patiekalais, tuščiu vyno buteliu ir sąskaita. Ir, be mažiausios abejonės, visi prie aplinkinių staliukų viską girdėjo ir spokso į mane.

Pratrūkau juoktis. Turėjau net stabtelėti ir susiimti už šonų, taip užsikvatojau.

– Kažin, ar kada girdėjau tokią smagią istoriją, – išstenėjau tarp dviejų juoko pliūpsnių. – Tai tu buvai toks nuobodus?

– Žinau, apie tai ir galvojau dabar. Ji papasakojo draugėms, kad aš toks žavingas – nėra lygių. O dabar galės pasakoti apie baisų pasimatymą ir koks aš baisus vaikinas. Aš. Šnekės žmonėms, kad aš visai nieko pažiūrėti, bet nuobodybė. Na argi tai gražu?

Man prasidėjo naujas juoko priepuolis.

– Ir ji nebuvo tikra linksmuolė, bet argi aš ją keikiu?

– Žinai, tai dar ne blogiausia, Evenai, – pareiškiau tebesijuokdama ir eidama iš paskos.

– Ne blogiausia? O kas gali būti blogiau?

– Vieną kartą vėl išgirsi ratą apsukusį ir sugrįžusį savo pasakojimą – bet smarkiai pagražintą. Nepavykę pasimatymai plačiai apšnekami – ir kalbos būtinai tave pasieks.

– Aha, nuostabu, dėkoju už paaiškinimą.

– Visuomet prašom.

– Todėl būtinai prižadėk man pasakyti, jei pasidarysiu nuobodus. Tik nepradėk bartis prie stalo, tik neišeik – pasakyk, kad esu nuobodus.

– Kažin, ar tu galėtum būti nuobodus.

– Kaip malonu, kad taip manai.

Sulig tais jo žodžiais pasukome į gatvę, kurioje išvydau savo MA, baltą nisaną su automatine greičių dėže (MA – sutrumpintai Mažas Automobilis).

Kai užvežiau Medinos medžiagas, mudu dar suskubome pasėdėti bare prieš pat uždarymą, o tada jis jau turėjo dumti, kad nepavėluotų į Esekso traukinį grįžti namo.

– Beje, aš Evanas, – pasakė jis ir vos palietė lūpomis man skruostą. – Evanas, ne Evenas.

– Bet visą vakarą vadinau tave Evenu. Kodėl nieko nesakei?

– Šį vakarą viena mane jau paliko. Gal man reikėjo susigadinti reikalą ir su kita?

– Gerai, Evanai, atsiprašau, kad neteisingai tariau vardą. Tačiau laikas man praėjo pasakiškai, tu visai nenuobodus.

– Ačiū, – atsakė jis, suėmė delnu man smakrą, palinko į mane ir pabučiavo į patį nosies galiuką. – Netrukus pasimatysim.

– Aha.

Tą vakarą jau gulėdama lovoje supratau, kad su Evanu man turėtų pavykti. Likimas mus vėl suvedė. Be to, jis švelnus. Neprastai atrodė, buvo šaunus, linksmas ir vis tiek švelnus. Erzinau jį, o jis netėškė man atgal. Neaprėkė manęs, neįžeidė, negąsdino. Mano pažįstami dažnai man sakydavo, kad tokie ir yra tikri vyrai, – seserys irgi, bet manęs tai neįtikindavo. O ar galėjo įtikinti, jei vienintelis vyras, su kuriuo mane siejo tokie santykiai, buvo visai ne toks. Jis nebuvo pakantus, nebuvo švelnus, nelabai suprato juokus.

Evanas kitoks. Net kai aš blogai išgirdau jo vardą, nekreipė į tai dėmesio. Galėjo juoktis pats iš savęs, galėjo juoktis ir iš manęs ir atrodė būsiąs vienas švelniausių mano sutiktų vyriškių. Štai dėl ko man kirbėjo sąžinė. Sąžinė man sakė, kad su tuo švelniu vyru, kurį man atvedė likimas, aš galėčiau tapti laiminga.

Su tuo švelniu vyriškiu galėjau pradėti kastis lauk iš kalėjimo, kuriame gyvenau.

Kol važiavome namo, Veritė visą kelią sėdėjo tyli ir sutrikusi. Neatitraukė akių nuo automobilio veidrodėlių, tikrindama, ar dar kur nors nepasirodys policija. Štai kas atsitinka, kai daraisi vyresnis: atsiranda vis daugiau dėl ko jaudintis. Jei automobilyje būtų sėdėjęs Konradas, būtų galvojęs – kaip šaunu, kad sustabdė policijos pareigūnas, jis nė nebūtų įtaręs, kad mane gali pasodinti į kalėjimą, kol taip ir nebūtų atsitikę. Bet net ir tada nebūtų suvokęs padėties rimtumo, kol nebūtų išgirdęs, kad jau ilgai manęs nebematys namie. Nelaimė, Veritė žino, ką reiškia policija, be to, susigaudo, kaip keičiasi kalbančiojo balso atspalvis. Dėl to ir mes su Evanu dabar dažniausiai kivirčijamės automobilyje ir kai suminga vaikai. Ją priverčia suklusti net pašaipa, jau išduodanti, kad kažkas vyksta.

Grįžtame namo ir ji iš karto nusispiria sportukus, palieka juos gulėti po kabykla, išsineria iš tamsiai raudono džinsinio švarkelio, bloškia jį ant sportukų ir užlekia į viršų. Gal ką nors parašyti savo dienoraštyje, gal paverkti ir, žinoma, kaip nors išlieti tai, kas užgulė jai širdį. Eičiau jai iš paskos, jei nebijočiau, kad pridarysiu daugiau žalos negu naudos. Nežinau, ką reikėtų pasakyti, kad ji dėl to įvykio nors kiek apsiramintų ir nebeimtų į galvą.

Virtuvėje Konas su Evanu prie virtuvės salos kerta ledus.

– Nepatikėsiu – ryjat šitą šlamštą, – sakau Evanui ir jausdama, kaip skrandis susitraukia, žiūriu į baltas kalveles, pamažu nykstančias indeliuose. – Juk čia beveik vien cukrus ir riebalai.

– Tai taip, žinau, – atsako jis.

– Ir nepatikėsiu, kad leidi mano vaikui juos valgyti, – sakau.

Nuo to vaizdo dabar, kai šis tas atsitiko, mane tiesiog pykina ir vimdo.

– Geriausias dalykas pasaulyje, – sako Evanas, baltai išsiterliojęs burną.

Taip noriu tuos ledus išmušti jam pliaukštelėjusi per ranką, atimti iš Kono ir sumesti į šiukšliadėžę. Iš akių ir iš atminties.

– Einu, nusiplausiu rankas, – ir pasisuku lauk iš virtuvės.

– Pala, o kur Veritė?

– Viršuje, – atsakau.

Tikėjausi naujienas pasakoti neskubėdama, bet dabar...

– Ar tik nesusibarėt? – klausia Evanas baisiausiai susirūpinęs, nors vis dar akių neatitraukia nuo laikomų ledų. Matau, kaip jie teka tirpdami jam per rankas, ir kone žiaukčioju.

– Ne, ji tik šiaip truputį nusiminusi.

– Kodėl? Kas atsitiko? Nuotakos suknelė negraži?

– Ne... Tik grįžtant namo mes... na... mus sustabdė policija.

– Ką? – klausia jis, pagaliau šiaip taip atitraukęs dėmesį nuo turimų saldumynų.

Konas išsprogina akis – iš pagarbos.

– Oho, – iškvepia jis.

– Matyt, viršijau greitį, – sakau. – Lenkiau ir laiku nesumažinau greičio. Tas policijos automobilis atsirado kaip iš niekur ir parodė mums stoti prie kelkraščio. O Vi nusiminė, nes jis pareiškė, kad galėjo pristatyti mane į skyrių ar liepti pūsti į vamzdelį.

– Tu – kuri vargiai paspaudžia iki penkiasdešimties, kai leidžiama aštuoniasdešimt, viršijai greitį? Dabar tave galės įtraukti į rekordų knygą. Vargšas vaikas turbūt baisiausiai persigando. Einu, pažiūrėsiu, kaip ji.

Jis atsistoja ir eina į mane, tebelaikydamas tai rankoje.

– Še, – kiša man į delną, – palaikyk.

Dėbsau į juos: jaučiu pirštais, saldus vanilės kvapas pasiekia man šnerves ir susuka pilvą.

– Nenusiploviau rankų, – sakau jam. – Dabar reikės juos išmesti, nebegali valgyti.

– Nedrįsk, moterie! – šūkteli jis jau prie laiptų. – Konai, saugok, – jei ji bandys išmesti, pakviesk mane.

– Gerai, tėti! – šaukia jam Konas.

Gal akimirksnį aš tikrai vos neišmetu jų. Apspjaučiau juos tulžimi ir užtėkščiau nuo pusryčių likusios kiaušinienės, kad jis nebegalėtų jų valgyti.

– Še, – sakau ir įbruku juos sūnui. – Pasaugok juos tėčiui, man tikrai reikia rankas nusiplauti.

Puolu prie kriauklės, atsuku šiltą vandenį iki galo, vildamasi, kad karšta stipri srovė nuplaus prilipusį man prie rankų sunkulį ir beveik regimas dėmes, nuo jo atsiradusias ant odos.

– Kaip atrodo antrankiai, mama? – klausia Konradas pilna burna ledų.

Nustėrstu akimirksnį, vos nepaklausiu jo, ką jis žino, kas jam pasakė, ar man kada nors kas buvo uždėjęs antrankius – bet tada suvokiu, ką jis norėjo pasakyti.

– Jis man nesurakino rankų, branguti, – sakau vis gremždama sau rankas.

– A. O kaip ten atrodo policijos automobilyje?

Atrodo taip, lyg būtum gyvas palaidotas, ir žinotum, kad tave veža į tokią vietą, kur ir vėl būsi gyvas palaidotas.

– Jis neliepė man sėstis į policijos automobilį.

– A. Tai gal jis nors kalbėjo su kuo nors per savo radiją, ar kaip ten, apie tave?

Ne, kol ten buvau. Bet galiu lažintis, jis perdavė dar keliems. Galiu lažintis, kad nuo mano automobilio jie dabar nenuleis akių.

– Ne, sūneli. Bet man tai buvo šioks toks smūgis.

– Aa.

Mano aštuonmetis sūnus nusodintas, nusivylęs – juk valandėlę jau buvo įtikėjęs, kad aš nuostabi, kad jis jau turės ką įdomaus papasakoti draugams, kaip jo nuobodi mamytė staiga tapo šauni. Bet taip nėra. Aš pilka pelytė ir labai tuo didžiuojuosi.

Vis bandau nutrinti ledus sau nuo rankų. Iš tikro juos nuploviau, jie tebėra kita prasme, jie įsigeria į kūną, panašiai kaip kraujas užsilieka mažytėse odos raukšlelėse.

Dažnai pagalvoju, kad mano rankos jau niekad nebebus švarios, kad ir kiek jas plaučiau, nes visada atrodys taip, kaip atrodė daugybėje vestuvinių suknelių parduotuvės veidrodžių: jos visad bus nenuplaunamos, ir nuo jų vis kap-kap-kapsės jo kraujas.

serina

1985-ųjų spalis

Istorija yra pats nuobodžiausias dalykas pasaulyje. Visame pasaulyje.

Ji man visai nesvarbi ir, po teisybei, visai norėčiau, kad tos pamokos man nereikėtų ruošti.

– Srrina, Srrina, – nenurimo Veronika Bel, sėdinti už manęs, vis pašnibždomis kvietė mane. Net mano vardo gerai neištarė. Norėjo, kad perimčiau jos parašytą raštelį ir perduočiau Lijamui Rutersui, sėdinčiam priešais mane. Nė nemaniau to daryti. Neketinau painiotis į tą reikalą, mat ji nėrėsi iš kailio, kad Lijamas atkreiptų į ją dėmesį. Juk aišku, kad mane gali pagauti, ir baigtųsi palikimu po pamokų ar panašiai. Prisižiūrėjau, kas buvo kitoms mergaitėms, mėginusioms padėti Veronikai. Mokytojas pagaudavo raštelį ir perskaitydavo visai klasei. O Veronika apsimesdavo, kad ji čia niekuo dėta, ir laiškelio persiuntėja būdavo paliekama po pamokų. Man taip neatsitiks. Tik jau ne šitoje klasėje. Veronika manęs net nemėgo. Dažniausiai ignoruodavo arba prasivardžiuodavo už nugaros: maps – atbulai spam2 – nes, anot jos, mano kakta per didelė ir blizga ir tiesiog pati prašosi, kad kas per ją užtvotų, ir jie klykdavo „SPAM“ tiesiai man į veidą. Tačiau ji pati nedrįsdavo taip daryti, nes nebuvo tikra, ar negaus grąžos. Kiršindavo man nesant, tik ne į akis. Ir vis dėlto norėjo, kad padėčiau jai pakabinti Lijamą.

Įsispoksojau į atverstą puslapį tarsi negirdėdama Veronikos šnypštimo. Buvo taip nuobodu, kad norėjosi žiovauti. Be to, nekenčiau šito kabineto. Jis buvo mažesnis už kitus ir langai ne tokie dideli, ir mokytojas iš viso jų neatidarinėjo, tai mes visi čia atrodėm taip susigrūdę, o dar berniukų kvapas. Visi purškėsi savo tėvų skutimosi losjonais, nors dauguma nesiskuto. Dauguma savo spintelėse turėjo dezodorantų balionėlius ir per pertraukas greitai pasipurkšdavo. „Merginoms patinka, kai vaikinai maloniai kvepia“, – pasakė Medina, kai paklausiau, kodėl jie taip daro. Merginos buvo ne ką geresnės su savo Yardley ir Charlie, bet bernai purškėsi tiek, kad net bloga darėsi nuo to kvapo.

– Panele Gorindž, gal galėtumėte klasei papasakoti, kodėl policininkai kartais vadinami bobiais? – užklupo mane naujasis istorijos mokytojas.

Jis nebuvo panašus į kitus mokytojus. Buvo vos už mus vyresnis. Ir visos merginos kalbėjo, kad su tokia išvaizda tiktų būti kino žvaigžde. Jo kabinetas dėl kvapo buvo pats klaikiausias: prieš jo pamoką visos panelės sugriūdavo prie savo spintelių kvėpintis, o pačios drąsiausios dar ir pasidažyti, ir užsikabinti papuošalus, nors tai ir buvo draudžiama. Kartą net mačiau, kaip Veronika pasitempė sijoną aukštyn virš kelių, kad parodytų kojas.

Man jis nelabai patiko. Nuolat nusitaikydavo į mane. Visad klausinėdavo, lyg aplinkui klasėje nebūtų galėjęs prisiminti kito vardo, jei tik prireikdavo atsakyti į kokį klausimą, kviesdavo mane.

– Nes juos įsteigė ponas Robertas Pilas. Bobis yra Roberto trumpinys.

– Kuriais metais jis suformavo policijos pajėgas? – paklausė mokytojas.

– 1829, mokytojau, – atsakiau.

– Kuo dar buvo įžymus ponas Robertas Pilas?

– Panaikino Grūdų įstatymus.

– Kuriais metais?

– 1846.

– Tai bent pasirodymas, – sušnypštė apygarsiai Veronika, ir keli, sėdintys netoliese ir išgirdę, nusijuokė.

Ir iš kur jai žinoti, kad turėjau skaityti papildomai, nes mokytojas nuolatos mane klausinėdavo, todėl tik taip išsisukdavau ir neduodavau jam dingsties palikti mane po pamokų.

– Panele Gorindž. Būtų malonu susitikti su jumis po pamokų, – pareiškė mokytojas.

Man širdis apmirė. Jei ko nors prisidirbau, bus pranešta mano tėvams, o tada tai prasidės tikri rūpesčiai.

– Bet, mo... – pradėjau.

– Po pamokų, panele Gorindž, – nenusileido jis.

– Pasisekė karvei, – sušnypštė Veronika, sukeldama aplink dar vieną juoko pliūpsnį.

– Kas yra, panele Bel? Ir jūs norite pasilikti po pamokų? Ką? – mokytojas pridėjo delną prie ausies. – Žūtbūt norite? Gerai, jei reikalaujate, panele Bel. Išgirsiu dar vieną jūsų žodį, būkite tikra, būsit palikta po pamokų visą mėnesį.

Visa klasė prajuko, o Veronika spyrė man į kėdę, kai tik mokytojas nusisuko į lentą.

– Dar pakliūsi man, – sušvankštė.

– Labai išsigandau, – atsiliepiau.

Jei neaugote su dviem vyresnėmis seserimis, tai nežinosite, kaip apsiginti. Buvau rami, buvau drovi, neturėjau daug draugų, bet lengvas taikinys irgi nebuvau. Medina su Fėja galėjo įsitikinti.

– Ir turėtum, – pritarė.

Pasisukau į ją, nekreipdama dėmesio, kad mokytojas pamatys, nes, šiaip ar taip, jau palikta po pamokų.

– Ne, Veronika, tai tu turėtum, – atšoviau.

Iš to, kaip iš karto nuleido galvą ir įdūrė akis į sąsiuvinį, buvo aišku – ji suprato.

– Eisiu tiesiai prie reikalo, – tarė mokytojas, sėsdamasis priešais mane ant kito suolo krašto. Kai visi išsivaikščiojo, likau sėdėti savo vietoje, viduriuose viskas vartėsi lyg skalbyklės būgne nustačius ilgesnį skalbimo ciklą. Tai nebuvo teisinga. Nieko nepadariau. – Tu gera mergaitė, Serina. Tačiau per lengvai išblaškoma, todėl man nepatinka, kad tu prasidedi su aplinkiniais. Ta Veronika Bel tikras vargas.

Nusprendžiau neaiškinti, kad mes su Veronika Bel ne draugės. Kokia prasmė, mokytojai mato tik tai, ką nori matyti. Kaip tik dėl to Veronikos nė karto nepagavo siuntinėjančios laiškelius. Joks mokytojas niekad nepastebėjo, kad nors su laiškeliais būdavo pagaunami vis kiti asmenys, jie būtinai sėdėdavo už Veronikos, šalia jos arba priešais.

– Tu mano pamokose gauni C arba B, o yra labai akivaizdu, kad turi žinių ir gali padaryti daug daugiau. Galėtum būti geriausia mokinė, Serina. Kelias praėjusias savaites tikrinau tave. Štai dėl ko nuolatos klausinėju. Norėjau įsitikinti, ar padarytum tai, ko iš tavęs tikėjausi, ar pradėtum papildomai skaityti, ir tu tai padarei. Nedaugelis mokinių taip pasielgtų. Esi gabi mokinė. Norėčiau, kad darytum pažangą.

– Kaip, mokytojau? – paklausiau.

– Noriu, kad pradėtum žiūrėti į istoriją šiek tiek rimčiau. Tai didis dalykas, jei stengiesi.

– Gerai, mokytojau, – atsakiau.

– Nagi, o jeigu aš padirbėčiau su tavim po porą papildomų valandų pasibaigus pamokoms ir sudaryčiau galimybę suvokti, apie ką iš tikrųjų yra istorija kaip dalykas? Tada mes nuo to ir pradėtume. Pasikalbėsiu su direktoriumi, pasakysiu, kad noriu tave konsultuoti, ir jeigu apsispręsi galinti labiau pamėgti istoriją, apsiimu dirbti papildomai iki pat kitų metų keliamųjų egzaminų. Mano padedama gautum geriausią įvertinimą. Ką manai?

– Gerai, mokytojau, – atsakiau.

Ar aš tikrai galėjau rinktis? Pasikalbėjęs su direktoriumi, jis greičiausiai paskambintų tėvams. Ir jeigu tik jie išgirstų, kad turbūt galėčiau turėti A per egzaminą, tai ir turėčiau gauti, patinka man istorija ar ne.

– Nagi, Serina, daugiau entuziazmo! Turėtų būti labai smagu. Patikėk.

1986-ųjų sausis

– Norėčiau nuolat tavimi rūpintis, – pasakė jis, braukdamas nykščiu man per skruostą.

Nesugalvojau, ką atsakyti. Dar niekad joks vaikinas man nešnekėjo nieko panašaus ir, žinoma, joks vyriškis, mokytojas. Panašiausia, ką man teko patirti, buvo, kai Tomis Marisonas sučiupo mane, prispaudė lūpas prie manųjų ir pareiškė, kad turėsiu būti jo mergina. (Medina su Fėja truputį su juo pašnekėjo, kaip pačios sakė, ir daugiau jis man nebeįkyrėjo.) Mokytojas niekuo nepriminė Tomio Marisono, man patiko su juo būti. Per pastaruosius tris mėnesius man ėmė labiau patikti istorija ir daugiausia tik dėl mūsų darbo po pamokų. Pamėgau sėdėti jo klasėje ir klausytis, kaip jis aiškina istoriją, kad viską suprasčiau. Kai aplinkui nebūdavo kitų mokinių, jo dėstoma istorija jau būdavo ne pats nuobodžiausias pasaulyje dalykas apie seniai mirusius žmones, neturinčius nieko bendra su mano pačios gyvenimu. Ji būdavo grūste prigrūsta nuostabių pasakojimų apie pavojus, viltį, intrigas ir išdavystę. Ir meilę. Visad būdavo kokia nors meilė. Man pradėjo patikti klasė, o pamokas tiesiog įsimylėjau. Jis man netgi leido save per tas pamokas vadinti vardu: „Taip būsi labiau suaugusi, kaip manai?“ – pasakė jis.

Tačiau tada pirmąkart jis ir prašneko apie tai, ir palietė mane.

– O Dieve, atsiprašau, – atšoko jis. – Nereikėjo man taip sakyti ir daryti. Nežinau, kas čia man užėjo.

Visas paraudęs ir sutrikęs, kaip man atrodė, nuėjo į klasės galą.

– Labai atsiprašau, – pasakė. – Tikrai labai atsiprašau, nesuprantu, kaip čia man atsitiko.

Kliūdamas už kėdžių grįžo prie lentos ir pasiėmęs kreiduotą kempinę ėmė trinti, ką per dieną tenai buvo surašęs.

– Būtinai, būtinai, hm, reikia pakalbėti su direktorium. Surasiu tau kitą mokytoją. Pasakysiu, kad mums nesiseka.

Jis vėl atsikrenkštė, kempine tebevalydamas tą pačią vietą, nors jau buvo nutrynęs tuos kaip voratinkliu pripinkliotus užrašus.

– Šiaip ar taip, hm, ketinu išeiti pasibaigus semestrui, bet jeigu pasakysi tėvams ir tai sužinos mokykloje, veikiausiai manęs paprašys palikti darbą dar anksčiau.

Jis liovėsi trynęs ir pasisuko į mane.

– Noriu, kad žinotum – tai ne tavo kaltė. Aš esu suaugęs, man nereikėjo peržengti šitos ribos. Kaltink mane už tai, ką padariau, sutariam? Ne save. Tu nieko blogo čia nepadarei, sutariam?

Linktelėjau.

– Šaunuolė, – tarė jis šypsodamasis. – Dabar jau geriau eik. Pasakyk tėvams, kad tikrai juos suprasiu, jei norės mane nušauti, – vėl man nusišypsojo ir nusisuko į lentą. – Viso geriausio, Serina.

– Viso gero, mokytojau, – atsakiau, nusprendusi, kad reikia vėl elgtis oficialiai.

Lėtai pakilau, pradėjau dėliotis knygas. Pamažėliais užversdama jas vieną po kitos, rūpestingai kišau į savo rudą kuprinę. Baigiau, užsikabinau ją ant peties. Jis vis dar buvo nusisukęs: stovėjo prie lentos ir trynė vis tą pačią vietą.

Kai priėjau prie durų, ištarė:

– Gero vakaro tau, Serina.

– Ačiū, mokytojau, – atsakiau.

Į autobusą nesėdau, namo ėjau pėsčiomis, visą kelią tolydžio ranka paliesdama veidą. Jo prisilietimas buvo toks lengvas ir švelnus. Ir kaip jis pasakė, kad norėtų nuolat manim rūpintis, – vien tai prisiminus man viduje imdavo dilgsėti ir viskas versdavosi aukštyn kojom. Jis norėjo manim rūpintis. Vadinasi, aš jam išskirtinė. Vienas žmogus mano, kad esu jam svarbi. Vienam žmogui, suaugusiam ir protingam, aš rūpiu.

– Labas, Serina, – pašaukė mama iš virtuvės, kai įėjusi pro duris numečiau kuprinę ir nusivilkusi užkabinau ant turėklų bumbulo mokyklinį švarkelį.

– Labas, mama, – atsakiau lėtai eidama į virtuvę.

Mama prie viryklės kažką gamino, po visus namus sklido pomidorų, jaučio uodegos sriubos, baklažanų ir svogūnų kvapai. Supratau, kad nesu alkana. Po pamokų pilvas gurgė, bet alkis pradingo, kai jis mane palietė – tas vienas greitas prisilietimas pradangino alkio pojūtį, o jo vietoje paliko... savijautos neįstengiau tiksliai apibūdinti.

– Gerai jautiesi? – paklausė mama, kai atitraukusi kėdę sėdausi prie pietų stalo.

Linktelėjau galva. Jaučiausi tiesiog puikiai.

– Kaip tavo istorijos pamoka?

– Gerai.

– Tai ar pavyks gauti A per baigiamąjį egzaminą?

Klausinėdavo manęs to paties po kiekvienos pamokos.

– Tikiuosi, kad pavyks, – atsiliepiau, glostinėdama ant stalo paruoštus valgymui reikmenis. – Tik reikia labai daug mokytis.

– Puiku, – atitarė mama. – Tai eik, persirenk ir jau prieš vakarienę pradėk namų darbus.

– Gerai, – atsakiau.

Lipau laiptais į viršų jausdamasi taip, lyg tuoj tuoj imsiu skristi, o persirengdama kamantinėjau save, ar mokytojui patiktų mano nutrinti džinsai ir platūs balti sportiniai marškinėliai. Gal jam labiau patiktų, jei plaukus susiriščiau į arklio uodegą, o gal jei nešiočiau palaidus? Gal jam patiktų, jei pasidažyčiau mokykloje akis ir lūpas, kaip daro kitos mergaitės? Negalėjau susiimti ir įsigilinti į namų darbus. Užuot atsivertusi knygą, spragtelėjau grotuvo jungiklį – magnetolą „pasiskolinau“ iš Fėjos ir Medinos kambario, kai jos prieš porą metų išvažiavo mokytis į universitetą. Nuvingiavo Sade3 balsas, pasakojantis apie patį saldžiausią draudimą.

Išsitiesiau lovoje ir klausiausi, kaip ji dainuoja, kaip taria žodžius, o kai pagaliau daina baigėsi, visą vakarą praleidau po savo vardo rašinėdama jo pavardę. Norėjau, beviltiškai troškau tapti jo gyvenimo dalimi per amžius iki pat pabaigos.

2 Mėgstamas žodžių žaismas „žemėlapis – kiaulienos kumpis“, – vert.

3 Dainininkė Sade Adu. Čia minima jos daina „Sweetest taboo“, – vert.

popė

– Šitie tau, – sako mama ir per medinį virtuvės stalą į mane čiuožteli kažkas, ką ji valandėlę gniaužė delne.

Ji jau sėdi prie to paties stalo su manimi ilgiau nei tris sekundes. Neužsiplikė puodelio arbatos, tai supratau, kad nepasiliks, bet tai jau buvo pradžia. Ji įžengė į virtuvę ir tuojau pat neišlėkė atgal. Tai jau šioks toks atramos taškas. Tėvelis užsidaręs kabinete ir nežinau, kaip man tada elgtis, todėl geriau apie tai kol kas negalvosiu. Dabar spoksau į tai, ką man duoda mama.

Raktai.

Ji padavė man penkis raktus, suvertus ant metalinio žiedelio. Maždaug dvidešimt metų girdėjau tik raktų girgždėjimą spynose, mačiau juos kabančius prie diržo ar spaudžiamus prižiūrėtojo delno.

Girdėjau juos, mačiau, bet pati nelaikiau. Iš tikrųjų niekada jų neturėjau.

Atsargiai, lyg tai būtų koks pasiutęs gyvūnas, besitaikantis man įkąsti, ištiesiau ranką ir perbraukiau per juos pirštais. Ir jie neįkando – tada paėmiau ir palaikiau delne, pratindamasi prie jų metalo vėsos ir įmantriai išrantytų kraštelių.

– Du nuo laukujų durų, – tarė mama. – Tie trys mažieji – nuo močiutės Moradž paplūdimio namelio pakabinamų spynų. Paliko jį tau.

– Ir dabar atiduodi jį man? – paklausiau.

– Žinoma, Pope. Būtų neteisėta jo tau neatiduoti.

„Bet kodėl tiesiai šviesiai nepriduri – ne visi čia nusikaltėliai, kaip tu, – ir baigiam kalbą“, – pagalvoju. Pažiūriu į raktus. Viešpatie, juk turiu ne tik raktus – aš turiu nuosavybę.

Močiutė Moradž visada tikėjosi, kad „sistema“ atsipeikės, išsiaiškins teisybę, įsitikins mano nekaltumu ir mane išleis. Todėl testamentu man paliko paplūdimio trobelę, 492-ą numerį.

Mama gręžte gręžia mane akimis, bet nenumanau, ko ji dabar iš manęs tikisi.

– Tėvas perdažo jį kelis kartus per metus, keičia spynas ir vis užmeta akį, ar viskas gerai, – šneka mama, o aš tebeglostinėju raktus. – Užlaikė tau puikiai.

– Dėkui močiutei Moradž, – sakau. – Labiausiai jai dėkui.

Mama šypsosi. Jos mintis temdo liūdesio, ilgesio šešėliai ir staiga pajuntu, kaip sunku ir skaudu turbūt jai buvo visus šiuos metus gyventi be mamos.

– Ar pasiilgsti jos? – klausiu.

– Kiekvieną dieną. Jei taip pripranti prie ko nors šalia savęs, tai, matyt, laikai savaime suprantama, kad taip bus visą laiką, ir vis pamiršti pasakyti, ką norėjai, kol būna jau per vėlu. Pasigendu ir jos taiklaus liežuvio, ir skvarbaus žvilgsnio. Pasigendu jos bambėjimo užėjus šaltam ir drėgnam orui, jos dantų plokštelės stiklinėje prie lovos. Pasigendu...

Mama atsikvoši iš prisiminimų ir staiga ima mirkčioti, susivokusi kalbanti su manimi.

– Bet tu pripratusi gyventi be žmonių, ar ne? O jei ne, tai tave visą gali sugraužti. Turi susigalvoti, kaip viską pamiršti ir gyventi toliau.

– Kad jau taip sakai, – pritariu, o pati vis čiupinėju rantytas raktų užkarpas. Norėčiau net į burną įsidėti, pajusti, koks laisvės skonis.

– Na, tai dabar už namelį atsakinga tu, – sako ji lyg grasindama.

– Gali pasakyti taip negąsdindama? – atsiliepiu. – Nes atrodo, kad čia Dičkė Brangutė išrašė mums velnių.

Nuo mano kalbos ji tik sučiaupia lūpas, matau, kaip raudonis kyla aukštyn, iš pradžių kaklu, tada skruostais.

– Kas ta Dičkė Brangutė? – klausia atžariai.

– Kalėjimo viršininkė, pagrindinė. Mes surimuodavom – „Viršutė“ su „Brangutė“.

Jos lūpos dar labiau sustingsta, veidas, paprastai rausvas, dabar raudonas, pasipūtęs. Aiškių aiškiausiai nepatiko, kad palyginau su kai kuo iš kalėjimo.

– Tik nenoriu, kad apviltum močiutės prisiminimą, neprižiūrėtum namelio ir jį apleistum. Arba paleistum vėjais sunkų tėvelio darbą. Močiutė iki galo tikėjo, kad tu nekalta. Neteršk jos atminimo.

– Manai, buvo kvaila, kad tikėjo, ar ne? – sakau nepaisydama, kad prieš kelias akimirkas pažadėjau sau tylėti.

– Suklaidinta, – sako mama.

Mama tiki, kad galiu nužudyti. Neįtikėtina, kad ji taip gali. Aš nekalta. Trokštu, kad jie tuo patikėtų. Nepadariau to. Nebūčiau galėjusi.

Mylėjau jį. Iki pat galo. Net tada, kai jis mane gąsdino, kai elgėsi taip, lyg manęs nekęstų, nenustojau jo mylėjusi.

– Ačiū už raktus, – sakau mamai. – Nueisiu, pažiūrėsiu šiomis dienomis. Močiutė Moradž manim didžiuosis.

Ji išeina iš kambario nebepratarusi nė žodžio, bet tartum sakydama: „Negalėtum taip padaryti net ir labai norėdama.“

– Ketinu įrodyti tau, kad aš nekalta, – tariu jai, nors ji jau pranyko iš akių, jau lipa laiptais. – Ar žinai kaip? Ketinu susirasti Seriną Gorindž ir priversti ją prisipažinti, kad po to įvykio ji grįžo ir nužudė jį.

serina

– Ar galiu visiems pasakyti, kad policininkas uždėjo tau antrankius, – prašo Konradas pakeliui į mokyklą pirmadienio rytą.

Visą savaitgalį jis nesiliovė klausinėjęs Vi apie tą įvykį, ir antrą, ir trečią kartą pasitikrindamas, ar tik aš nepamiršau, o gal policininkas tikrai uždėjo man antrankius. Ta naujiena ir man, ir Vi jau buvo nublankusi, tačiau abiem vyrukams, tenai nedalyvavusiems, ji tebeliko neišsemiamu pramogos šaltiniu.

– Ne, zuikeli, nes tai bus netiesa.

– Bet niekas nesužinos, – priešinasi jis. – Prašau, mamyte. Pasakysiu teisybę vėliau, bet ar galiu tik dabar truputėlį pasakyti?

– Konai, juk žinai, kad yra skirtumas, ar meluoji, ar sakai teisybę, ir žinai, kas yra bloga, o kas gera, ar ne?

„Ar ne, tu veidmaine?“ – klausia mano sąžinė.

– Taaip, – atsako Konas.

– Ir kaip tu manai, ką iš tikro turi daryti?

Veidmainė, veidmainė, veidmainė.

Žinau, kad jis pasipiktinęs atkiša apatinę lūpą.

– Sakyti teisybę.

– Visuomet sakyti teisybę, – sakau. – Nes tu geras berniukas.

Ar tai reiškia, kad tu – bloga mergaitė?

– Gerai, mamyte.

– Teisybė visada geriau, – sako Vi, matyt, dabar atsidūrusi kitame pasaulyje klausydama savo „iPodo“ ir skaitydama Džudi Blum knygą. – Gali pasakyti, kad tavo mama viršijo greitį ir tai virto lenktynėmis su policija. Nes iš esmės taip ir buvo.

– Oho, – sako Konradas. – Ačiū, Vi.

– Taip, ačiū, Vi, – prakošiu sukandusi dantis. – Labai tau ačiū.

Kai nuvedu Konradą iki vartelių, kaip įprastai atsisveikinu su juo kaip su didvyriu. Darau tai kas rytą jį atvežusi. Nesvarbu, ar vėluojam, ar turiu rūpesčių, visada nuvedu jį iki vartelių, tada atsiklaupiu ant vieno kelio, apkabinu jį ir pabučiuoju, tada pasakau, kaip jį myliu, tada vėl bučiuoju jį į kaktą. Žinau, artinasi ta diena, kai jis nebeapsikabins manęs ir nepasakys – „Mamyte, myliu tave“, – prieš nubėgdamas pas draugus, palikusius savo žaidimą, atlėkusius čia ir lūkuriuojančius prie vartelių. Artėja diena, kai pagaliau jis jausis įžeistas vien palydimas iki mokyklos vartų, todėl darau tai dabar, kol dar galiu, kol jam nerūpi, kad visi jo draugai spokso, o jis sako mamai, kad ją myli. Trypčioju apie savo vaikelį ir puošiuosi jo žodžiais, jo prisilietimais tarsi pačiu brangiausiu deimantų apsiaustu.

Paprastai nueidama nuo Kono jaučiu tą patį, kaip ir pačią pirmą dieną vaikų darželyje – vos nepuolu atgal pro vartus, nesučiumpu jo ir nebėgu šalin, atsiprašinėdama per petį: „Atleiskit, suklydau, jam dar nereikia į darželį. Aš dar negaliu.“

Grįžusi į automobilį randu Vi vis dar įsijautusią į savo muzikos pasaulį. Užsikėlusi kojas ant prietaisų skydelio, knyga bet kaip nusviesta ant mano sėdynės, o ji dainuoja užsimerkusi, atmetusi galvą. Sustoju prie savo durelių ir žiūriu į ją, žiūriu į jos kaklo linkį, kaip susitraukia ir išsiplečia jai dainuojant, žiūriu į lūpas, buriančias jos išdainuojamus garsus. Nors ji tikras mano paveikslas, kai buvau tokių metų, ji tokia nepaprasta, kokia aš niekad nebuvau. O čia, savo nuosavoje visatoje, užsiglaudusi ir saugoma nuo pasaulio, ji švyti dar labiau. Iš tikrųjų gana graži. Bet ir turėčiau taip manyti, juk esu jos motina.

Vos atidarau dureles, ji išsmunka iš to pasaulėlio – nukelia kojas, stveria knygą ir prisisega saugos diržą, – lyg ir nebūtų buvę tos pertraukos.

– Turėtum jį išleisti iš automobilio prie vartų, ir viskas, juk žinai, mama, – sako ji man, kai jungiu variklį. – Lyg jam trūktų draugų, su kuriais galėtų pabūti iki skambučio.

– Žinau, – atsiliepiu noriai.

– Visada jį lepini, – sako ji.

– Žinau.

Kol nardau po gatves jos mokyklos link, man ant liežuvio galo sukasi klausimas, ar tik jos dabartinė vos ne nuolat gera nuotaika ir dainavimas valandų valandas nesusijęs su vaikinu. Nemačiom vis užmetu akį į ją, norėdama įsitikinti, ar gerai būsiu sugalvojusi.

Ji kilsteli ranką ir pasikaso ausies spenelį, pati įsikniaubusi į knygą. Ne, dabar ne laikas. Geriau padaryti tai namie, ten jai nereikės niekur bėgti, negalės atsiprašyti ir nueiti, taip ir neatsakiusi.

Neišjungiu variklio, kol Veritė kraustosi iš automobilio.

– Geros dienos, – sakau jai.

– Ir tau, – atsako.

Kitaip nei Konrado, jos atvykstančios niekas nepasitinka: Veritės draugų būrelis, kaip ir mano, kai buvau tokio amžiaus, nedidelis, ir neatrodo, kad ji būtų nepatenkinta. Dukra nesileistų lydima iki vartų, bet aš visada lukteliu ir pažiūriu, kaip eina pro juos, sulaikiusi kvapą pasimeldžiu, kad atsirastų kas nors ir pastovėtų su ja, paplepėtų iki skambučio. Kai ją užkalbina Zefė, jos draugė, lengviau atsikvepiu. Dabar jau gerai, ji saugi, nestovi viena kaip lengvas taikinys priekabiautojams, maža kam. Nedeginsiu tuščiai variklio, nereikės visą rytą jaudintis, kas atsitiko, kai nuvažiavau. Savo „iPodą“ ir knygą ji paliko ant sėdynės, tai pasilenkiu ir kaip visad surinkusi įkišu į dėtuvę.

Būdama dvylikos rijau visas Džudi Blum knygas, kokios tik pakliūdavo man į rankas. Vi neateitų net į galvą pasiteirauti, ar aš esu ką nors jos skaičiusi – jos supratimu, aš ne tokia jau hipė. Atverčiu knygą pasižiūrėti į antraštę – pasižiūrėti, ką iš visos krūvos ji pasirinko. „Visiems laikams“. Spoksau į viršelį ilgai, labai ilgai, stengdamasi suvaldyti kylantį siaubą. Nepasiduosiu baimei, nes nėra jokios priežasties pasiduoti. Kišu į dėtuvę kartu su sidabriniu „iPodu“, vėl užsisegu saugos diržą, pasitaisau akinius, įjungiu variklį.

Tai kas, kad mano duktė skaito knygą apie paauglių meilę ir seksą? Tai nereiškia, kad ji ką nors daro pati. Skaičiau tą knygą, skaičiau daugybę kitų knygų.

„Ir tik pažiūrėk, kaip gerai tau viskas susiklostė“, – šnypščia man sąžinė.

Viskas klostysis labai gerai. Būtinai pasikalbėsiu su ja apie vaikinus ir viskas eis kaip sviestu patepta.

„Aišku, eis, – sako sąžinė. – Nes istorija niekad, niekad nesikartoja, ar ne?“

Važiuoju į darbą, o širdis lyg veržtųsi aukštyn pro gerklę, bet stengiuosi stumti nuo savęs mintis, kad blogis, pasibeldžiantis į tavo duris, retai iš pat pradžių parodo tikrą, siaubingą savo veidą.

serina

1986-ųjų vasaris

Nepajėgiau suprasti, kodėl jam nebepatikau.

Po to pirmo prisilietimo tada klasėje laikėsi nuo manęs atstu. Mūsų konsultacijos po pamokų tebevyko dukart per savaitę, bet jis visad atsisėsdavo kitapus suolo ir net akis greitai nusukdavo į šalį, ką jau kalbėti apie ką nors dar.

Maniau, kad jam patinku. Maniau, kad esu išskirtinė. Pasijusdavau tokia dėl to, kaip jis kalbėdavo su manimi, kaip laikė mane suaugusia, lygia sau. Tačiau jis vėl ėmė elgtis lyg su eiline mokine. Turėjau vadinti jį pavarde, turėjau klausytis ar bent apsimesti, kad klausausi, ir turėjau sėdėti greta negalėdama pamiršti, kaip jis paglostė man veidą, suprasdama, kad niekad daugiau to nebebus. Nes jam nebepatinku. Nesuvokiau, ką padariau ne taip, kas pasikeitė.

Kiekvieną rytą mokykloje alpėjančia širdim spėliojau, gal jis norės duoti man ženklą, kad vėl pradėjau jam patikti. Namie gulėdavau ant lovos įsmeigusi žvilgsnį į pratybų sąsiuvinį su jo įrašais, klausinėdama savęs, ar jis kada rašė mano vardą vis iš naujo, vis iš naujo, vis iš naujo, kaip aš jo. Maža to, jis ėmė mane griežčiau vertinti. Pradėjau gauti B ir A su minusu, o dabar pats aukščiausias pažymys buvo B su minusu. Užrašydavo „Gali padaryti geriau“ po kiekvienu pažymiu, o per konsultacijas sklaidydavo rašinius, aiškindamas, ką padariau blogai. Tik pamokos darbas, daugiau nieko.

Jau ėjo trečia savaitė, kai buvau jam vėl „tik“ mokinė.

– Kaip tu padarai, kad vaikinas tave pamatytų? – paklausiau paskambinusi Medinai. Kiūtojau susigūžusi ant ketvirtos raštuotu kilimu išklotų laiptų pakopos, akis įsmeigusi į svetainės duris, ir šnibždėjau į ragelį. Nenorėjau, jog mama ar tėtis išgirstų – neapsidžiaugtų sužinoję, kad iš viso užsisvajojau apie vaikinus, ką jau kalbėti apie visa kita.

– Priklauso nuo to, ką jie, tavo manymu, turėtų pamatyti, – atsiliepė Medina, apsimesdama drovuole.

Dabar ji mokėsi Oksfordo universitete, ir buvau visiškai tikra, kad įvairiausio plauko vaikinai tik ir zuja aplink ją. Dar mokykloje ji buvo pripratusi rinktis vaikinus – tie nuolatos bandė patraukti jos dėmesį dovanėlėmis, rašinėdami labai prastus eilėraščius ar siūlydamiesi pavėžėti. Vaikinus kaip magnetas traukė ji, o ne Fėja, nors jos buvo visiškai vienodos. Kai man reikėdavo susigaudyti, kaip veikia katalizatorius, klausdavau Fėjos, o kai norėdavau sužinoti, kaip veikia vaikinai, tam buvo Medina.

– Noriu padaryti taip, kad jam patikčiau, – sušnibždėjau.

– Kažin, ar gerai darau, prasidėdama su tavim, kai įsigeidei apsukti vaikinui galvą. Tau juk egzaminai ant nosies, be to, tu mano mažoji sesutė – visiems atrodo, kad tebežaidi su lėlėmis ir švepluoji. Tu gi dar didesnė kalikė už Fezę, tau nepritinka domėtis berniukais.

– Prašau, Meze. Man tik reikia žinoti, ką daryti, kad jam patikčiau.

– Kas jis?

– Toks iš mokyklos.

– Hm, toks iš mokyklos.

– Tai ką? Ką man daryti, kad jis į mane žiūrėtų ir kad patikčiau?

– Reikalas tas, Seze, ir prisimink tai gerai, kad esmė ne ta, kaip priversti jį žiūrėti, esmė – ar jis tau patinka.

– O aš žinau, kad jis man patinka, – sudejavau kiek galėdama tyliau.

– Ne, turiu galvoje, palauk, visada bus vaikinų, patinkančių tau, bet kuriems tu taip nepatiksi. Taip jau yra. Man būdavo tik taip – sparčiai judėti pirmyn. Kai ko turėtum saugotis – nepersistenk besikeisdama dėl jo. Jei jis vertas tavo sugaišto laiko, tai tikrai pastebės, kokia esi nuostabi, nors nepajudinsi nė piršto.

– Bet aš maniau, kad jam patikau: jis buvo man toks mielas, o dabar jis man tik mielas.

– Jei jis vis dar mielas tau, tai kas tada yra?

– Jis buvo mielas mielas man, o dabar yra tik mielas.

– Man nuo tavęs jau galvą skauda, o aš, kaip mergina, turiu susigaudyti sudėtinguose išvedžiojimuose, ir dar tavo išvedžiojimuose, tik negaliu.

– Klausyk, tik pasakyk man, ką reikia daryti, ir aš atstosiu nuo tavo skaudančios galvos. Ar man pasidažyti?

– Aha, tik ne per daugiausia. Iš tikro tai labai nedaug. Tiesą sakant, visai nereikia. Tu esi graži ir taip. Šiaip ar taip, norėčiau pamatyti, kaip tu išsidažiusi prasmuksi pro mamą su tėčiu.

– Pasidažysiu mokyklos tualete, o eidama namo nusivalysiu.

– Hrrrm! Nepakęsiu, kad išmokai tokių dalykų be mano žinios.

– O kaip dėl trumpo sijono?

– Ne! – ji kone suspiegė. – Tik nebandyk taip daryti. Taip pat ir nežybsėk su iškirpte. Pakiši jiems mintį, kad norėtum eiti toliau, negu... na, žodžiu, toliau. O tu dar per jauna, dar nepasirengusi tokiems dalykams. Ir net nesvajok prisitaikyti uniformos – mama su tėčiu pakels vėjus. Net aš taip nedariau.

– Tu man nieko nepatarei, – nusiskundžiau.

– Nes tu ir tokia puiki. Ko tau pulti stačia galva – viskam savas laikas. Seze, rimtai, tu nuostabi. O jei jis nemato, tai ir nėra to vertas. Pažadu tau, atsiras kitas, dar geresnis ir išskirtinis.

Retai kada nepaisydavau vyresnių seserų patarimo. Galėjau su jomis kirstis, „skolintis“ drabužius nesiklaususi, bet patarimų visad klausydavau. Vis dėlto šįkart Mezė siaubingai klydo: be kalbų, jis tikrai vertas, jokių išskirtinių daugiau man nėra. Niekad nebus.

1986-ųjų vasaris

Pradėjau naudoti lūpų blizgį. Tiek ir tegalėjau padaryti. Negaudavau kišenpinigių, kad galėčiau sau leisti pasidažyti, būčiau turėjusi taupyti atsisakydama priešpiečių ir autobuso bilieto. Todėl apieškojau Medinos ir Fėjos kambarį ir radau lūpų blizgį bei akių tušo. Akių tušas buvo uždžiūvęs, šepetėlyje sukepusi juoda kieta košė, tai turėjau jį išmesti, bet lūpų blizgis buvo su etikete ir vos rausvas, vadinasi, mama su tėčiu net nepastebės. Nepastebėjo ir jis.

Maniau, kad sugavau jį įdėmiau žiūrintį man į lūpas, tačiau tai tebuvo vaizduotės vaisius. Ir viskas tebuvo mano vaizduotėje. Vis tiek pasirodžiau kvaila, nes jis galų gale buvo mokytojas. O aš mokinė, ir jis niekad nieko tokio nedarys. Ypač su tokia kaip aš. Gal su Mere Lašmer, nes ji buvo garsi, gražutė ir daugybę kartų išbarta už uniformos trumpinimą, tik neėmė į galvą. Ji net vaikščiojo su papuošalais – auskarais ir žiedais – užsidėdavo iš karto, kai atbūdavo gerokai valandų palikta po pamokų už papuošalų nešiojimą. Tiesiog jai nė motais. Kaip tik tokia mergina jam patiktų, jei jis ką nors tokio sugalvotų daryti su mokine. O ne aš. Tikrai buvau dar didesnė kalikė už Fėją. Todėl ir mama su tėčiu taip geidė tų popamokinių pratybų – bet ko, kad būtų tikri mane gausiant kiek įmanoma daugiau A per baigiamuosius. Jam patiktų net De-De O’Brajen. Tikrai graži ir mikliai tuo naudojosi, o jos šeima sėdėjo ant pinigų krūvos, todėl jei jie susituoktų, tai tikriausiai apsigyventų jos tėvų nupirktame name.

– Kas apsigyventų? – paklausė mokytojas.

Įsmeigiau į jį akis, bandydama suprasti, ko jis klausia.

– Kas, jei susituoktų, tikriausiai apsigyventų jų tėvų nupirktame name?

O ne, ir vėl man taip atsitiko. Ištariau garsiai, ką svarsčiau sau mintyse. Girdint žmogui, apie kurį galvojau. Girdint jam. Spoksojau į jį išsproginusi akis ir išsigandusi. Nesugalvojau, ką atsakyti. Vargiai tikėtina, kad iš mano lūpų būtų išsprūdusi teisybė, bet meluoti irgi nenorėjau. Net kad išsigelbėčiau iš keblios padėties.

– Nesusikaupi istorijai, ar ne? – paklausė jis švelniai.

Įdūriau žvilgsnį į knygą priešais, susigėdusi, kad mane pagavo.

– Nieko sau, tik pažiūrėkit, kiek laiko! – staiga šūktelėjo jis. – Nesistebiu, kad nesusikaupi, – ir atsitik tu man taip, jau turėjai būti namie. Tavo tėvai mane ketvirčiuos! Tuojau pat susikrauk daiktus, nuvešiu tave namo. Nesakyk niekam, nes iš tikro tai neleidžiama, bet jei nebūsiu tikras, kad saugiai ir laiku nusigavai namo, bus daugiau bėdos.

Širdis man krūtinėje ėmė daužytis, lyg kas nors kūju būtų bandęs sukalti vinis į metalą. Aš pateksiu į jo automobilį. Viena. Jis galėtų mane pabučiuoti ir niekas nepamatytų. Žinojau, kad jis to nedarys, bet galėtų. Jei norėtų.

Mes ėjome per tamsią mokyklos automobilių stovėjimo aikštelę vienas šalia kito, ir mokytojas nešė mano knygų prikrautą krepšį. Jis net atidarė man automobilio dureles. Važiuodama namo nesilioviau vaizduotis... nesilioviau vaizduotis, kad mudu vaikinas ir mergina, kad jis veža mane namo iš kino teatro, kur žiūrėjome „Aštuoniolika“4, mes vykstame pas jį į namus, ten bučiuosimės ir darysime viską. Nebūčiau to niekam prisipažinusi, bet negalėjau ir galvos guldyti, kad turiu aiškų supratimą, kas tas „viskas“. Mokykloje mums, kai buvau trylikos, vyko lytinio švietimo pamokos, bet dabar nelabai susigaudžiau apie tas visas smulkmenas iš schemų. Piešinys, vaizdavęs vyriško daikto skerspjūvį, buvo labai neaiškus, negalėjau įsivaizduoti jo viso. O moters organų piešiniai buvo labai keisti – ir su vyro organu viduje, ir be jo. Man netilpo galvoje, kaip jie sueina.

Ar jis turėtų pirmiau paklausti tavęs? Ar visada reikia atsigulti? Kur būna visas kūnas, kai susijungi ten, apačioje? Tokius dalykus dažniausiai aptari su draugėmis. Tačiau kai pradėjau lankyti papildomas pamokas, nebeliko tiek daug draugių. Jos visos kartu eidavo namo, grįždamos kvailiodavo, o kitą dieną per pertraukas ir pietus aptardavo, bet iš vakaro negirdėjusi bent pusės to, apie ką jos kalbėjo, jau nebesuprasdavau. Eluizė kartais paskambindavo, bet kol neparuošdavau pamokų, kalbėti man neleisdavo, po vakarienės taip pat, o tada vakarieniaudavo ji pati, ir abiejų mūsų tėvai pareikšdavo, kad jau per vėlu skambinti. Taip aš pamažu lyg ir atitolau nuo draugių. Vis dar sėdėdavau su jomis valgykloje ar per pertraukas, bet jau nebesijutau jų dalimi. Tikrai ne tiek, kad klausinėčiau tų dalykų!

– Nepamiršk, tai mūsų maža paslaptis, – pasakė mokytojas, išleisdamas mane gatvės gale. – Palauksiu čia, pažiūrėsiu, kaip įeisi, tik niekam nepasakok, kad buvai su manimi automobilyje viena.

– Gerai, mokytojau, – atsakiau.

Jis ištiesė ranką ir paglostė man skruostą.

– Tu gera mergaitė, – pasakė. – Tikra šaunuolė.

Per vakarienę nuolat kilojau ranką ir lytėjau veidą, tebejusdama švelnų jo prisilietimą, jo žvilgsnį, sekantį mano blizgiu paryškintas lūpas, ir man atrodė, kad jo akys, žiūrinčios į mane, užsidega. Ėjau tik šešioliktus, bet žinojau nė kiek nedvejodama, kad tai meilė.

1986-ųjų kovas

Mokytojas sėdėjo klasėje, užsikėlęs kojas ant suolo, ir žiūrėjo pro langą. Atrodė susijaudinęs, susirūpinęs, ir man ėmė mausti skrandį – nejau apie mus sužinojo? Gal kas nors pamatė mane automobilyje ir dabar jau turėsim nemalonumų?

– Labas, Serina, – tyliai pasakė išgirdęs, kaip atitraukiu kėdę.

– Laba diena, mokytojau, – atsakiau.

Nenorėjau sužinoti, kad turėsim nutraukti pamokas ar kad jis rengiasi išeiti iš mokyklos, nes mus kažkas atpažino.

– Atsiprašau, – tarė jis nukeldamas ilgas kojas nuo suolo ir lėtai atsistojo. – Ne kažin kaip šiandien jaučiuosi. Turiu prastų naujienų.

Atrodė toks sugniuždytas, kad suskaudo ir man, buvau užgauta, nes užgavo jį.

– Mano buvusiai žmonai Marlenai buvo paskirta išleisti sūnų pas mane šį savaitgalį. Ji iškraustė jį į Midlandsą, tai dabar jau nebegalėsiu matytis su juo nuolatos. Teisme ji visą laiką melavo, prikalbėjo apie mane baisiausių dalykų taip, kad ja patikėjo, todėl dabar su juo matysiuos tik jos valia. Šį savaitgalį jis turėjo viešėti pas mane, bet ji užsuko į mokyklą anksčiau ir pareiškė, kad apsigalvojo. Jau buvau viską numatęs, o ji... – jis tiesiog susigūžė vietoje. – Atsiprašau, nenorėjau užkrauti tau visų tų reikalų. Ar galime praleisti šiandienos pratybas? Kažin?

Linktelėjau. Tai, ką jis kalbėjo apie savo buvusią žmoną, skambėjo baisiai. Tikrai baisiai. Kaip ji gali taip su juo elgtis? Jis to nenusipelnė. Dažnai pasakodavo apie savo sūnų, kaip juodu tai šį, tai tą darydavo, kaip jo pasiilgdavo. Nežinojau, kad buvusioji verčia jį taip kentėti.

– Nagi, stverk savo knygas. Aš vis dėlto nuvešiu tave namo.

Automobilių stovėjimo aikštelėje jis ne iš karto įjungė variklį, o kiek palūkėjęs tyliai ištarė:

– Nenoriu dabar likti vienas. Kai nuvešiu tave, būsiu vienas iki pat pirmadienio.

Iki pirmadienio. Tai visos dvi dienos. Daugiau, jei pridėtum ir šį pusdienį. O jis nenori būti vienas. Ir aš nenoriu būti be jo visas šias valandas – jos virsta savaitėmis.

– Galiu užsukti pas jus, jei norit, mokytojau. Galėtume padirbėti ten, jei norit. Tada nebebūsit vienas.

Jis liūdnai papurtė galvą.

– Negaliu šito prašyti, Serina. Tavo tėvai visai neapsidžiaugtų, jei sužinotų. O ir iš mokyklos mane išmestų.

– Mes jiems nesakytume, – pratariau. – Aš niekam nesakysiu. Net savo seseriai Medinai. O sakau jai viską. Bet šito nesakysiu. – Kalbėjau greitai, stengdamasi jį įtikinti, kad suvokiu pavojų. – Nepasakiau jai, kad parvežate mane namo kasdien, nepasakiau niekam. Ir nepasakysiu niekam.

Jis užsigalvojo įsižiūrėjęs tiesiai pro priekinį stiklą, kietai sučiaupęs lūpas.

– Tik jeigu tu tikrai taip manai, Serina. Jeigu tu visiškai tikra. Ir nedvejoji, kad sugebėsi išlaikyti paslaptį.

– Taip, nedvejoju, prižadu išlaikyti.

– Gerai, kaip būtų šaunu, jei tu užsuktum. Palaikytum šiek tiek man draugiją. Padirbėsim su istorija, be abejo, bet būtų šaunu pabūti su tavim.

Jis ištiesė ranką ir paglostė man skruostą. Dilgčiojanti banga persirito man per nugarą. Norėčiau, kad jis dar paglostytų man veidą, – pagalvojau jam įjungiant variklį. – Norėčiau, kad glamonėtų man veidą, glamonėtų, vis glamonėtų.

1986-ųjų kovas

Trečiadienį jis mane pabučiavo. Buvau įsitaisiusi jam iš dešinės prie virtuvės stalo, netikėtai jis pasilenkė prie manęs ir švelniai prispaudė lūpas prie manųjų. Tai buvo paskatinimas, kad gerai supratau ir paaiškinau sudėtingą istorijos teoriją. Trumpas, mažutis pabučiavimas, tačiau po jo negalėjau atsikvėpti. Galvojau apie jį visą laiką, kol dirbome toliau, nors jis elgėsi taip, lyg nieko ypatingo nebūtų atsitikę. Galvojau apie tai, kol jis vežė mane namo. Galvojau apie tai lovoje visą naktį, galvojau eidama į mokyklą.

Kitą antradienį jis bučiavo mane ilgiau negu iki tol. Mažyčiai „paskatinimo“ bučinukai diena iš dienos darėsi ilgesni, bet šiaip viskas buvo kaip buvę. Tačiau antradienį, kai tik įžengėme į namus, jis užtrenkė duris už nugaros, paėmė krepšį man iš rankų ir numetė ant grindų. Apkabino mane, akimirką pažiūrėjo man į akis, tada palenkė galvą ir ėmė bučiuoti. Jo liežuvis lėtai slinko man į burną, o aš to laukiau, todėl įsitempiau. Jis atsitraukė.

– Atsipalaiduok, gerai? – pasakė. – Nepadarysiu tau nieko bloga. Tik atsipalaiduok, parodysiu tau, ką daryti.

Kai jis kyštelėjo liežuvį man į burną kitą kartą, tikrai viskas buvo gerai.

Kitą penktadienį jis užsivedė mane laiptais jau po bučinio tik įžengus pro duris. Ir aš sužinojau atsakymą į visus tuos klausimus apie „viską“. Kai tai baigėsi, jis pakštelėjo man į lūpas ir pasakė, kaip ilgai jis laukė, kad šitai įvyktų.

– Tu man tokia nepakartojama, manau, kad supranti tai. Man visa tai buvo nepakartojama.

Jis užmigo, o aš gulėjau šalia jo lovoje nejudėdama. Ar taip jautiesi, kai esi moteris? – svarsčiau. Nepajutau to, kai ėmė didėti krūtys, kai prasidėjo mėnesinės. Jaučiausi truputį kitaip, truputį maudė. Ir dabar buvo panašiai: truputį maudė ten pat ir kai ką vėl jaučiau. Gal tas kai kas ir yra buvimas moterimi. Niekam negalėjau to pasakoti, vadinasi, negalėjau nieko ir klausinėti, ar taip ir yra. Ar dabar buvau moterimi, nes padariau tai? Nes paliečiau vyro daiktą? Ar tai buvo visiškai atskiri dalykai? Taip turėtų būti, nes nors ir padariau tai, jei turėčiau gyventi savo mamos gyvenimą, moters gyvenimą, tikrai nežinočiau, kaip tai daryti.

Vis dar gulėjau kuo tykiau, stengdamasi jo nepažadinti. Nebuvau tikra, ar man tai patiko. Nežinojau, ar norėčiau padaryti tai dar kada nors.

Jis atsimerkė, pažiūrėjo į laikrodį ir sudejavo.

– Šešios. Reikėtų kuo greičiau pristatyti tave namo, kol tėvai nepradėjo jaudintis.

Rengdamasi savo žalią mokyklos uniformos sijoną, geltoną palaidinukę, rišdamasi geltoną ir žalią kaklaraištį, vilkdamasi žalią megztinį ir striukę pasijutau nejaukiai ir nesmagiai. Ką tik su vyriškiu, kurį buvau įsimylėjusi, kai ką padariau. Tačiau nepasijutau moterimi. Moterys nedėvi mokyklinių uniformų, joms nereikia žinoti, kad krepšyje yra matematikos ir tikybos namų darbai. Jos neavi rudų odinių batelių, kuriuos tėvai nupirko už pusę kainos per išpardavimą Clarks. Joms nereikia užsirašyti vardo ant apatinių, kuriuos nupirko mamos. Jos neįsipina į plaukus žalių kaspinų.

Buvau jį įsimylėjusi, bet tai padariusi nepasijutau labiau moterimi, nesijaučiau vertingesnė, kad dabar esu su juo. Tai tik padarė mane...

Mintis sujaukė mokytojas, įsukdamas į mano gatvės pradžią. Jis atsigręžė į mane, tada skubiai apsižvalgė aplink, pasilenkė prie manęs ir pabučiavo į lūpas. Pirmą kartą jis padarė tai ne savo namuose.

– Pasimatysim pirmadienį, gerai?

– Gerai, – atsiliepiau.

– Buvo nuostabu.

– Ir man.

– Gerai.

Išlipau iš automobilio ir jau ėjau, bet jis pamojo man grįžti. Nuleido automobilio langą ir pasilenkiau prie jo. Ketino pasakyti man, kad myli. O tada žinosiu, kad tikrai esu moteris, nes mergaitėms vyrai nesako, kad jas myli. Žinojau, kad jis tai pajuto, – kitaip nebūtų to su manim daręs – ir pagaliau ketino man tai pasakyti.

– Nepamiršk kuo greičiau prisistatyti gydytojui ir gerk tabletes. Mes juk neketinam užsitaisyti vaiko, ar ne? – pasakė jis. – Iki pirmadienio.

Sulig tais žodžiais užsidarė langą ir nuvažiavo.

Neėmiau į galvą. Tikrai. Giliai širdyje žinojau, kad jis mane myli. Ir aš jį mylėjau. Tai ir buvo svarbiausia. Mes mylėjom vienas kitą.

1986-ųjų balandis

– Čia aš, – ištarė moters balsas juodame keturkampiame atsakiklyje už jo telefono. Telefonas suskambėjo, kai jis buvo vonioje, todėl kantriai sėdėjau ant sofos ir laukiau, kol skambutis bus perjungtas. Balsas buvo suaugusios, piktokas. – Skambinu, nes noriu pasakyti, gal malonėtum kuo skubiau susirasti kitą lengvatikę penkiolikmetę, dar nekaltą, kad galėtum vėl palikti mane su Džeku ramybėje? Man jau darosi bloga nuo to, kad tau parūpo mūsų gyvenimas ir tu pradėjai į jį kištis kada panorėjęs, o juk visai tau nerūpėjom, kai pasigavai aną mokinę atimti jai nekaltybės. Neversk manęs ateiti pas tave ir pasakyti viską tiesiai tau į akis, susitariam? Tik pradink. PALIK MANE RAMYBĖJE KARTĄ IR VISIEMS LAIKAMS! Ak, dar, jeigu taip atsitiko, kad nesusiradai kokios šviežienos, tai tavo sūnaus gimtadienis šeštadienį. Būtų gražu sveikinimo atvirukas. Bet nupirksiu pati, taip pat ir dovaną nuo tavęs – kaip įprastai, – taigi tavo sūnus ir nežinos, kad tu didžiausias nagas, kuris vis dar laikosi priskretęs, kad sukurtų mums gyviems pragarą. Beje...

Jis lėkte atlėkė į kambarį, atplėšė telefoną nuo atsakiklio ir priglaudė ragelį prie ausies. Nusprendžiau išeiti iš svetainės, palaukti koridoriuje, kol jis baigs kalbėtis su ja. Su savo buvusia žmona.

Pajutau, kaip per visą kūną perėjo drebulys. Kodėl ji taip šnekėjo? Ar teisybę? Tai jis prasidėdavo su kitomis mokinėmis? Stovėjau nejudėdama, krečiama drebulio. Negali būti, netiesa. O gal tiesa? Tikrai neatrodė, kad jis galėtų ką nors tokio daryti. Bet piktas jos balsas skambėjo labai rimtai, neabejotinai, įtikimai. Kažin, ar daug kas meluodamas galėtų kalbėti taip tiksliai.

– Atleisk, kad turėjai klausytis tokių dalykų, – pasakė jis vėl pasirodęs. – Dabar matai, su kuo man tenka taikstytis? Ji tikras košmaras. Galėtum pagalvoti, kad išskirtinė sūnaus globa turėtų ją tenkinti, ar ne taip? Bet ne, jai dar reikia mane kankinti ir užgaulioti.

Linktelėjau galvą. Jis teisus, žinoma, ji košmaras. Nuo pat tada, kai susipažinome, jis sielojosi, kad negali bendrauti su sūnumi ir kaip ji naudojasi berniuku norėdama prie jo prisigauti. Tokių jausmų nesuvaidinsi.

– Ak, mažule, – pasakė jis ir apkabino mane. Ir, kaip visada, kai laikydavo mane savo glėbyje, pasaulio rūpesčiai ėmė sklaidytis. – Galiu įsivaizduoti, ką dabar galvoji. Tavim dėtas, galvočiau tą patį, – atsitraukė per ištiestą ranką, kad galėtų pažiūrėti man į akis. – Viskas netiesa, iki mažiausios smulkmenos. Ji taip kalba dėl to, kad aš, kaip vyras mokytojas, negalėjau išvengti įsimylėjusių paauglių. Bet niekad jų neskatinčiau. Niekada. Tai, kas dabar yra tarp mūsų, nepakartojama. Tai man atsitinka pirmą kartą. Vienintelį.

Linktelėjau galvą.

– Ji... Manau, kad ji turėjo romaną. Negaliu to įrodyt, žinoma, bet manau, kad ji buvo man neištikima, o kad nesijaustų nesmagiai, bandė sukurti įspūdį, jog ir aš dariau tą patį. Prašau, patikėk. Nežinau, ką daryčiau, jei tu netikėtum. Mes viskuo rizikuojame, kad tik būtume drauge. Nenoriu, kad dėl ko nors abejotum. Jei abejoji, galim viską baigti tuojau pat.

Tuojau pat! Negalėjau leisti, kad taip atsitiktų. Nuo pirmo karto, kai tai padarėme, praėjo šešios savaitės, negalėjau taip imti ir baigti. Jis prilygo mane supančiam orui: be jo užtrokščiau. Sugrįžčiau į tos nuobodžios mažos mergytės būseną, kai ji verčiau rinkosi knygą, užuot ėjusi į parką ar žiūrėjusi užsienietišką filmą suaugusiems. Be jo nebežinočiau, kas esu. Nebeišgyvenčiau.

– Juk tu tiki manim, ar ne?

Linktelėjau galvą. Žinoma, tikėjau juo. Kuriuo gi dar turėjau tikėti – mylimu vyru ar jo pavydžia priekabia buvusiąja?

– Šaunuolė, – tarė jis trukteldamas mane prie savęs, patogiai ir tvirtai suimdamas mane į glėbį, kad vėl visa būčiau tik jo. Jo laikoma visad jaučiausi saugi ir mylima, visad jutau, kad niekas niekaip manęs nepajėgtų nuskriausti. – Šaunuolė. Gera mergaitė.

Apkabinau jį pati, suprasdama, kad greitai, labai greitai pasijusiu moterimi, o ne suaugusiąją vaidinančia mokinuke.

4 Eighteen, 2005, Kanada, melodrama, pagrindinis veikėjas aštuoniolikmetis, – vert.

popė

Turbūt nieko puikesnio ir nebuvau mačiusi. Ir tai mano.

Per visą gyvenimą ne kažin ką turėjau nuosava. Mano galva, dauguma vaikų iš tikro neturi beveik nieko, kas nebūtų susiję su tėvais. Kai palikau namus ir patekau į Jos Didenybės ir kalėjimų tarnybos globą, mano galimybės įsigyti daiktų – padėtį apibrėžiančios nuosavybės – tapo beveik nulinės. Nedaug ką galėjau prisiskirti sau.

O nuo šios akimirkos turiu paplūdimio namelį. Turiu žalią ir raudoną stoginę su sodriai oranžinėmis durimis, patupdytą ant gudronuota skalda išpilto tako į Hovo bulvarą. Esu turto savininkė. Ačiū močiutei Moradž.

Močiutė Moradž buvo vienintelis žmogus, rūpinęsis pasiųsti į zoną man reikalingų daiktų: radiją su elementais, ausinuką, kasečių, pašto ženklų, rašomojo popieriaus. Be to, ji vis siuntinėjo man drabužių, leidžiamų pagal nustatytas kalėjimo taisykles, ir pinigų telefono kortelėms ar dar kam nors, ko galėjo prireikti. Nestokojau nieko, kol ji buvo gyva, nebent tik jos apsilankymų, į kuriuos jai buvo nelengva išsiruošti, turint galvoje, kad ji neturėjo automobilio. Kartą, kai mane išsiuntė į Češyrą, – o paaiškėjo, kad ten būsiu tik metus, – ji visą kelią atvažiavo taksi, prisidėjusi dėžučių su namie keptais sausainiais, kava, riešutų tortu. Tada buvo laikai, kada visi ir viskas buvo tikrinama dėl narkotikų, todėl jei nebūdavo sandarumą įrodančio įspaudo, tai viską atiduodavo tik atidarę ir peršukavę tokiom tankiom šukom.

Praleidom valandą plepėdamos lyg sėdėtume pas ją svetainėje Braitone, valgytume tortą ir gurkšnotume arbatą. Ir tik atsisveikindama ji pasakė: „Ištrauksiu tave iš čia, Pope, mieloji. Nenusiraminsiu, kol to nepadarysiu. Žinau, kad tu niekad nieko nenužudytum, ir ketinu įtikinti pasaulį, kad ir jis žinotų.“ Tada paskutinį kartą ją ir mačiau – mirė po trejų metų nuo sunkaus širdies smūgio.

Kartais ji visai nepanėšėdavo man į močiutę ir buvo didesnė draugė už bet ką kitą. Atvažiuodavo iš Braitono į Londoną padėti tėveliui su manim susitvarkyti, kai dar buvau mažytė, o kartais praleisdavau pas ją namuose visą savaitgalį. Gailiuosi, kad nepapasakojau jai apie Marką. Koks jis buvo iš tikro ir kas iš tiesų vyko mano gyvenime. Ji žinojo, kad turiu vaikiną, kad ne visad jaučiuosi laiminga, bet nenumanė, kaip buvau susipainiojusi, į kokią pragarmę su juo „draugaudama“ buvau įsmukusi. Ji nežinojo apie Seriną. Galbūt, jei būtų nutuokusi, būtų mane prišnekinusi jį palikti – leisti Serinai jį pasiėmus eiti šalin. Bėgti šalin, jei būtų žinojusi, kokia tiesmuka, stačiokiškai atvira galėdavo būti močiutė Moradž. O gal būtų prabilusi proto balsu toje beprotybėje, gaubusioje Marką. O gal aš ir nebūčiau jos klausiusi. Nes kaip tik dėl to ir neišduodi savo paslapčių, ar ne taip? Nenori, kad jie pasielgtų, kaip tikriems draugams ir mylimiems žmonėms ir dera, – išklotų tau tiesą, kurios nenori išgirsti, tiesą, išardysiančią visas tavo paskatas elgtis beprotiškai.

Drebančia ranka bandau įkišti savo raktą į pirmą apskritą paplūdimio namelio durų spynos skylutę. Ji užrūdijusi. Neaišku, kada paskutinį kartą tėvelis čia buvo atėjęs, bet ji užrūdijo, ir turiu rakto smaigaliu krapštyti apirusį spynos paviršių, kol sužvilga metalas. Tada mėginu vėl. Raktas spraudžiasi į spyną pro rūdis ir purvą, kol atsiduria savo vietoje. Pakrutinu kiek, tada pasuku. Jis pajuda, sugirgžda, bet sukasi, ir sklendė, sukibusi vienoje vietoje, pasislenka atgal. Įdėmiai žiūriu, įsitraukusi visa esybe, kaip pasiduoda skląstis, išlenda iš storos ąsos. Atlaisvinti kiekvieną sklendę yra labai saldus potyris, turintis ypatingą prieskonį, verta prisiminti. Kažką išlaisvinu ir jam atveriu pasaulį.

O, kad tas teisėjas, pasiuntęs mane už grotų, išvystų mane dabar!

– Niekad nesu matęs, kad būtų taip baisiai nuvertinta žmogaus gyvybė. Kankinti, o paskui žiauriai nužudyti nepriekaištingos reputacijos vyrą, atsidavusį savo sūneliui, paskyrusį gyvenimą mokyklai, – tai turi būti pasmerkta. Tavo pastangos pavaizduoti savo auką kaip kažkokį siaubūną – nors visiškai nesėkmingos – neliko teismo nepastebėtos, ir į jas bus atsižvelgta skiriant bausmę! – sugriaudėjo jis man per visą teismo salę.

Nuosprendis, tėvo nusišalinimas, vien dalyvavimas tenai jau taip sukrėtė, kad viskas regėjosi lyg traukiama neprasisklaidančios miglos, todėl tik vargiai pajėgiau sekti jo kalbą.

– Nuteisiu tave, nes esu įsitikinęs, kad tau reikia laiko savo nusikaltimo sunkumui suprasti. Nuteisiu tave mažiausiai dvidešimt penkerių metų laisvės atėmimo bausme. Jei galėčiau atmesti išankstinį paleidimą už gerą elgesį – atmesčiau. Tu išplėšei iš gyvenimo talentingą, kilnų, puikų vyrą ir mainais visuomenei turi atsimokėti savo gyvenimu.

Praėjus dienoms, o gal net savaitėms, kai jo pasakyta kalba prasisunkė vidun, kai viską užgožė kalėjimo kvapas bei garsai ir kai įsisąmoninau būsianti jų apsupta amžinai, man iš naujo sugrįžo jo ištarti žodžiai. Susigulėję mano atminties saugykloje, kol pagaliau įstengiau juos suprasti. Jis ne tik atliko savo pareigą, jis iš tikro mane nuteisė. Jis manė, kad matė tiesą, nepaisydamas visko, kas buvo pateikta jam teisme, jis manė, kad pažįsta „mano tipą“, ir tikino save, kad perduoda pamokymą visoms paauglėms laisvėje, kurios puoselėja mintį sugundyti ir nužudyti vyresnį vyrą. Jis manė, kad žino geriausiai, todėl teisė ne nusikaltimą, o mane. Jam, matyt, stovėjo skersai gerklės, kad Serina iš to išsikapstė. Kad jis niekaip negalėjo nustumti jos prie visuomenės atmatų. Galiu galvą guldyti, kad buvo paruošęs puikią prakalbėlę, visą išdailintą, ir ją taip pat pasmerkti ir prakeikti.

Nagi, jis dar gali turėti progą, jei reikalai man susiklostys taip, kaip turėtų. Taip, kaip jau dabar klostosi. Nes aš radau ją. Aš radau Seriną.

Atidarau vieną durų pusę žvygčiojančiais vyriais, tada plačiai atlapoju abi ir įleidžiu šviesos, o tamsi vieta sušvyti ryškiai, gyvai.

Kad tu supūtum, pone teisėjau, žiūrėk, ką gavau. Mažytė jo kalba, jo prakeikimas iš tikrųjų buvo pernelyg asmeniškas ir per daug sklandžiai pareikštas nepraėjus nė minutei po nuosprendžio, skelbiančio man mažiausiai aštuoniolika metų kalėti. Akivaizdu, kad nuosprendis buvo geras. Atsižvelgta į tai, kad čia pirmas mano nusikaltimas, kad iki tol neturėjau reikalų su policija, kad pasirodžiau esanti pakankamai teigiama iki teismo netaikyti suėmimo, o tik namų areštą. Kai mano advokatas pateikė šiuos įrodymus, aš jam linktelėjau, bet man dingtelėjo, jog jis palaikė mane nedėkinga, nes nuo įkalinimo laiko nubraukti septyneri metai – priežastis švęsti. „Bet tai tik tada, jei tikrai esi kaltas“, – norėjau pasakyti jam, bet susilaikiau, žinojau, kad jis nesuprastų.

Mano „rūmus“ dengia dulkės; rūdžių, tuštumos ir jūros dvelksmas, viduje persmelkęs visą medieną, palengva sklaidosi ore, supdamas iš visų pusių. Namelis vos mažesnis už tas patalpas, kuriose gyvenau nuo 1989-ųjų. Ir daug, velniškai daug malonesnis. Pirštais perbraukiu šiurkštų, jūros prisodrintą medžio paviršių, padengtą atšokinėjusiu baltų dažų sluoksniu, ir pasiduodu į mane besiskverbiančiam kvapui ir šios vietos praeičiai. Užsimerkiu ir šypsausi, akyse stojasi vaizdas – močiutė Moradž ir senelis Adamas, sėdintys čia, lauke, ant savo dryžuotų šezlongų, su metaliniais puodeliais rankose ir išdidžiai besišypsantys į fotoaparato objektyvą.

Už durų ant kablių kabo du šezlongai. Vienas raudonas, kitas mėlynas. Jei, be močiutės Moradž, čia dar kas nors ateidavo, turėdavo sėstis ant patiesalo. Reikia šiek tiek pastangų, įtempus atmintį ir įgimtą nuojautą, kol man pavyksta ištiesti raudonąjį. Prie jo ant gudronuotos skaldos pastatau mėlynąjį. Įsitaisau mėlyname – raudonasis priklausė močiutei Moradž. Kai savaitgaliais pas ją svečiuodavausi, mes ateidavom čia ir aš sėsdavausi į mėlyną krėslą, o ji – į raudonąjį, tada mudvi žiūrėdavome į jūrą, modavome žmonėms, einantiems pro šalį, ir valgydavome jos atsineštą maistą. Tada maniau, kad gyvenimas kažin ar galėtų būti dar geresnis. Būti čia su ja apskritai buvo geriausia.

Pakeliu akis į kėdę ir prisimenu, kaip atrodė močiutė: stambios žilų plaukų garbanos aplink veidą, švelnūs bruožai nušviesti šypsenos, didelės draugiškos akys ir mažutė taisyklinga burna. Visada segėjo ausyse nedidelius perlų auskarus, o ant pirštų – sužadėtuvių ir vestuvinį žiedus. Nors senelis Adamas mirė praėjus metams po mano gimimo, močiutė Moradž daugiau nebeištekėjo. Portslaide turėjo daug draugužių, bet jie tik pabendraudavo, ir tiek. „Kodėl turėčiau pradėti viską iš naujo, mieloji? – sakydavo ji man. – Žinai, kai susieini su vyru, tai jau turi būti su juo. Nežadu vėl bandyti ir užsikrauti rūpesčių.“

Trumpam užsimerkiu, dėdamasi pajutusi ant veido saulės spindulį, nors diena apsiniaukusi ir oras palengva vėsta. Mėgstu būti lauke, ypač tokiu laiku. Jei kiek ilgėliau pabūnu gryname ore, dangus nebeatrodo toks bauginantis ir grasus, ir toks milžiniškas, tiesiog turiu nekreipti į jį dėmesio. Atrodo, kad jau pajėgiu jį suvaldyti, tik šiek tiek didesnį už tuos gabalėlius, kuriuos gaudavau iki šiol.

Ketinu išdažyti namelio vidų beveik baltai. Gal net grietinės baltumo dažais. Pasiūti naują uždangalą suolui su dėže – dabar žinau, kaip tai daryti. Įsigyti naują virdulį ir nešiojamąją viryklę. Gertuvę. Gal net iškylos įrankių rinkinį. Perdažysiu duris, paliksiu močiutės sodriai oranžinę spalvą, tik atnaujinsiu. Galiu net įsitaisyti kilimą ant grindų ir iškylų patiesalą. Ir dar įsigysiu didžiulę vilnonę antklodę, kad galėčiau šiltai susivyniojusi gerti arbatą ir žiūrėti, kaip leidžiasi saulė.

Įkišu ranką į kišenę, išsitraukiu cigaretes ir prisidegu. Turiu gauti darbą, kad išgalėčiau visa tai nusipirkti. Tai gali ir užtrukti, bet turiu kaip nors gauti pinigų. Močiutė Moradž padovanojo man šią pastogę, noriu susitvarkyti ją kaip nuosavą ir kad ji galėtų didžiuotis.

Žvelgdama virš močiutės Moradž šezlongo, giliai įkvepiu ir taip užsitraukiu dūmo, kad cigaretės galiukas sužioruoja kaip pašvaistė.

– Dėkoju tau už šitai, – sakau jai. – Ačiū tau. Galėsi manimi didžiuotis. Žadu pasirūpinti šituo nameliu. Žadu susigrąžinti gerą vardą. Galėsi manimi ir vėl didžiuotis, pamatysi.

Radau Seriną. Trys dienos bibliotekoje peržiūrint senus mikrofilmus iš tų laikų publikacijų, kad išsiaiškinčiau, kur ji po visko išvažiavo, tada bibliotekos internete peržiūrėjau daugybę Serinų iš Lidso srities, nors kiek atitinkančių jos aprašymą. Žiūrinėjau, sklaidžiau, kol galų gale užtikau kažkokį socialinių tinklų puslapį, skirtą koledžo susitikimui. Ji stengėsi išvengti fotografų, bet vis dėlto buvo pagauta – tik pusė, tačiau ir to man užteko, kad ją atpažinčiau, o jiems užteko, kad pavyktų „pažymėti“ naują jos pavardę.

Išpučiu ilgą dūmų juostą, akimirką įsivaizduodama save piktadare iš nespalvoto kino filmo, aštrialiežuvę su ilgu cigaretės kandikliu.

Likimas man palankus. Likimas žino, kad esu nekalta, nes radau Seriną – ji gyvena kokie trys kilometrai nuo čia. Kai ji taip arti, iš esmės tik už kelių žingsnių, tik laiko klausimas, kada susigrąžinsiu savo gyvenimą.

serina

– Aš tavim neapsakomai didžiuojuosi, Verite, – sakau savo dukteriai. – Tu pati protingiausia mergaitė pasaulyje ir labai miela.

Mudu su Evanu ką tik apsimainėme vaikais – linkime jiems labos nakties.

– Ačiū, mama, – murma ji susidrovėjusi.

Prieš tris dienas radau tą knygą, o šiandien iš jos klasės auklėtojo gavome raštelį, kuriame rašoma, kad iki šiol visus dalykus Veritė mokėsi ypač gerai, ir jeigu jie vis dar atitinka tris pagrindinio mokslo egzaminus, manoma, kad ji gaus „labai gerai“ iš visų dalykų. Iš visų! Kitais žodžiais tariant, mano duktė yra didžiausia moksliukė.

– Na, ji visada buvo itin gabi, – pasakė Evanas, daugybę kartų vis iš naujo skaitydamas raštelį ir kone sprogdamas iš pasididžiavimo. – Mes kaip reikiant pasistengėme, skatinome ją mokytis.

Aišku kaip dieną, jis pamiršo, kad tai aš išmokiau ją skaityti, kol dar nelankė vaikų darželio, kad tai aš kas vakarą tikrinau jos namų darbus. Tiesą sakant, Evanas atrodė užmiršęs, kad kai prasidėjo jos „kodėlinis“ gyvenimo tarpsnis, tai kaip tik aš jį ir užbaigiau, vis dažniau išsitraukdama enciklopedijas ir žodynus atsakymams susirasti, kad ji aprimtų. O jis tik užsiimdavo delnais ausis ir lėkdavo lauk, rėkdamas: „Lia lia lia, negirdžiu tavęs“, kol galų gale jos klausimų šaltinis išseko.

– Taip, mes pasistengėme, – atsiliepiau kandokai, bet jo tai visiškai nesutrikdė.

Jis vėl sulankstė popierių ir rūpestingai įsikišo į vidinę švarko kišenę, tada paplekšnojo per ją, lyg tas raštelis būtų buvęs koks brangus pranešimas, dabar šiltai saugomas prie širdies.

Veritė nusikabina „iPodą“ nuo kaklo, rūpestingai apvynioja apie jo plokščią sidabrinį korpusą ausinių laidus ir atsargiai padeda ant naktinio staliuko.

– Aš tai visad žinojau, kad esi protinga, bet ir mokyklai naudinga tai pripažinti.

– Tėvelis sakė, kad paveldėjau iš tavęs, – sako ji. – Sakė, kad tu gerai susigaudei knygose, o jis – gatvėse.

Nusuku žvilgsnį į tėvelį. Kartą vienoje „Starskio ir Hečo“ serijoje kažkuris jų pareiškė, kad dirbant policijoje, kai gaudai nusikaltėlį, labai svarbu mokėti susigaudyti gatvėse. Tie – Starskis ar Hečas – papasakojo, kaip vieną ypač karštą dieną jis pamatė žmogų plačiu lietpalčiu, einantį prie gėrimų krautuvėlės, anot amerikiečių. Ir, savaime suprantama, paaiškėjo, kad tas žmogus ėjo plėšti parduotuvės, pasikišęs po skvernu šautuvą. Kai Evanas pamatė tą seriją, nuolat ėmė kalbėti apie „susigaudymą gatvėje“. Ieškai vietos automobiliui pastatyti – susigaudymas gatvėje, mėgini nuvažiuoti į prekybos centrą patogiausiu keliu – susigaudymas gatvėje, nori rasti trumpiausią atstumą – vėl susigaudymas gatvėse. Ne kartą jam sakiau, kad jei neapsižiūrės, užsimanys „susigaudyti gatvėse“ ir namuose, laisvajame kambaryje.

– Jis sakė, kad jei tu jau perteikei man susigaudymą knygose, tai jis imsis mokyti mane su Konu susigaudymo gatvėse.

– Apsimesiu, kad to negirdėjau, – sakau. – Apsimesiu, kad tėvelis nėra prisirinkęs tokių – nei šiokių, nei tokių – posakių.

Pasilenkiu ir pabučiuoju ją į kaktą. Jos oda švelni ir šilta. Prisimenu, kad ji, dar maža, buvo tokia pat minkštutė ir šiltutė. Man patikdavo ją glamonėti, laikyti valandų valandas pasiguldžius ant pagalvės savo sterblėje, kad tik būtų prie manęs. Kad tik laikyčiau savo kūdikėlį. Kartais užsimanau palaikyti ją ir dabar, bet jei taip pasielgčiau, sukelčiau dar didesnį nesusipratimą. Jau taip seniai ji nebepanaši į vaikelį. Štai ji dar guli sau ramiai, tik akimis sekdama mane, kur vaikštau, kaip bandau sutvarkyti kambarį, kol dar namo negrįžo Evanas, o štai jau ji vaikšto, jau kalba, o štai jau ji paauglė, mirštanti tolydžio, kai pasisodinu ją ir užvedu kalbą apie paukštelius, bites ir menstruacijas. Atrodo, kad viskas labai greitai prabėgo pro šalį, ir kartais juntu, kaip man to trūksta. Noriu grįžti į praeitį ir vėl tą daryti. Nieko nekeisčiau, tik žiūrėčiau atidžiau. Prisiminčiau, kaip ji atrodė, kol buvo tokia lengva, kad pakeldavau viena ranka. Prisiminčiau, kaip pasijutau, kai ji pirmą kartą apsivertė lovytėje ir pasižiūrėjo į mane. Prisiminčiau jos veidelio išraišką, kai ji susivokė, kad gali nusigauti iš vienos vietos į kitą savo kojytėmis.

– Vi, ar turi vaikiną? – klausiu.

Jos veidą perkreipia nerimas, netikėtumas ir pagaliau – tikras pasibjaurėjimas. Išraiška taip greitai keičiasi, kad nesiryžtu išskaityti teisingo atsakymo.

– Ne, – sako ji.

– Tik nemeluok – ar pasakytum man, jei turėtum? – klausiu.

Ji neatsako. Tikrai jos nekaltinu – kaip ką tik patvirtinome, ji nekvaila, – į tokį klausimą neįmanoma tinkamai atsakyti. Ja dėta, pasilaikyčiau atsakymą sau. Taip ir dariau.

– Mama, negaliu atsakyti į tokį klausimą ir nesusilaukti nemalonumų.

– Gali, – sakau, lygindama antklodę, susimetusią raukšlėmis jai apie pečius ir smakrą. – Neketinu tau drausti. Prižadu, kad neprieštarausiu.

– Neturiu vaikino, mamyt.

– Gerai, tikiu tavim. Bet klausiu, nes noriu, kad pasikalbėtum su manim. Noriu, kad žinotum: gali pasakoti man apie viską.

Vi užverčia akis ir dar labiau įsigaužia į antklodę.

– Taip sakai dėl tos knygos, ar ne? – klausia. – Manai, jei skaitau „Visiems laikams“, tai turiu vaikiną.

Ta knyga, tavo dainavimas, tavo beveik visą laiką nedingstanti gera nuotaika.

– Taip, dar ir dėl to.

– Juk vien dėl to, kad skaitau knygą apie tai, nereiškia, kad darau, kas ten parašyta. Aną savaitę skaičiau knygą apie skraidantį žirgą, bet tai nereiškia, kad žadu pritaisyti arkliui sparnus, ar ne?

– Taip, žinoma.

– Man tik patinka skaityti, supranti?

– Žinoma, aišku. Bet aš ne vien dėl tos knygos. O dėl... na, dabar esi tokio amžiaus. Vaikinai gali atkreipti į tave dėmesį, tu pati gali atkreipti dėmesį į vaikiną, tai noriu, kad žinotum – tu gali su manim pasikalbėti. Nenoriu, kad laikytum viską viduje. Net jeigu manai, kad man kas nors galėtų nepatikti, vis tiek noriu žinoti. Tokius dalykus negerai slėpti.

– O tu pasakojai senelei apie savo vaikinus?

– Ne, – atsakiau. – Niekad nebūčiau galėjus jai iškloti tokių niekų. Tačiau tavo tetoms pasipasakojau. Tu neturi vyresnės sesers, todėl ir noriu, kad pasakotum man. Bet jei negali išsikalbėti su manim, tai gal tada su kuria nors teta. Galų gale juk jos tavo krikštamotės. Tik noriu, kad visada turėtum ką nors, kuo galėtum pasikliauti. Man būtų malonu, jei kalbėtumeis su manim, bet jei tikrai negali, tai pasirink pokalbiui kurią nors iš jų. Gerai?

– Gerai, – murma ji.

– Prižadi?

– Prižadu.

– Puiku. Labanakt, nuostabioji išmintingoji mergaite.

– Labanakt, mamyt.

Vėl pabučiuoju ją į kaktą, atsispiriu norui išbučiuoti į abu skruostus, kaip darydavau anksčiau, dar mažytei.

Užgesindama lempą pasistengiau įsidėmėti tas vietas, kur mums kalbant krito jos žvilgsnis: lagaminas ant spintos, tarpas po komoda, plotelis, kur stovi jos skalbinių pintinė. Štai kur ji slepia daiktus, štai kur turiu pažiūrėti ir išsiaiškinti, ko man reikia. Ji, paauglė, nesusilaikys nepaslėpusi nuo manęs kokio nors daikto. Aš pati irgi nesusilaikydavau. Žinau, kas gali atsitikti, kai paauglė ima per daug slapstytis nuo tų, kurie ją myli. Leidau, kad taip atsitiktų man, bet neleisiu, kad taip atsitiktų Veritei. Iš pradžių ji truputį supyks ant manęs, jei man pavyks ką nors rasti, mes pradėsime nesutarti, ji net galėtų man pasakyti, kad manęs neapkenčia, bet geriau jau šitaip, nei tas dalykas. Viskas yra geriau nei tas dalykas.

1986-ųjų birželis

– Bet aš nenoriu jų dėvėti, – tariau jam.

Jis nupirko man porą tinklinių kojinių ir juosmenėlį joms prisegti, kad mūvėčiau su anksčiau nupirktu dvispalviu – juodu ir baltu – sijonu. Bet aš jų mūvėti nenorėjau, tai atrodė sudėtinga ir kvaila, panašu į senučių aprangą. Juk man tik penkiolika, galų gale. Tikrai nenorėjau taip rengtis. Per tuos tris mūsų gyvenimo kartu mėnesius jis pripirko man daugybę visokių daiktų – daugiausia apatinių, ir turėjau juos palikti pas jį namuose, kad nerastų mama, – kurie man nepatiko, bet nieko jam nesakiau, nes nenorėjau jo įžeisti. Tačiau blogiausia buvo tai, kad tikrai nenorėjau jų dėvėti.

Juos buvo sunku užsivilkti, be to, nemėgau kojinių ir sijonų.

Paprastai su sijonėliu dėvėdavau puskojines, bet jis pareiškė, kad su jomis atrodau panaši į vyrą ir kad prie jo tokių nesimaučiau. Paskui pasakė, kad neturėčiau iš viso jų mūvėti, net kai nebūdavom kartu, tam atvejui, jei netyčia susitiktume – tada būsiu užsimovusi tas kojines jau prie jo. Pagaliau liepė man visai nebemūvėti tų kojinių, nes jos bjaurios ir aš su jomis atrodau bjauriai.

– Turbūt tu teisus, – pasakiau dėl tų kojinių. Bet nemaniau, kad kojinės čia kuo nors dėtos, tiesiog turėjau priprasti prie aptemptų.

– Ką pasakei? – paklausė jis lyg tarp kitko.

Tuo metu aš laikiau rankose neįprastą juosmenėlio raizginį, bandydama susivokti, kur kokie jo šviesiai rožiniai nėriniai turėtų būti. Sunku buvo patikėti, kad moterys tikrai tai dėvi. Jis atrodė kaip tarp pirštų sukryžiuojamas virvučių žaidimas, tokio dydžio, kaip kelnaitės su juostele ar timpės. Šviesiai rožinės kojinės irgi atrodė siaubingai.

– Nenoriu jų dėvėti, – ištariau.

– Taip ir pamaniau, kad tai pasakei. – Jis nuleido laikraštį, nukėlė nuo minkšto keturkampio odinio pufo kojas. Tada atsistojo ir priėjo prie lango, pasižiūrėjo pro jį į darželį tarp namo ir gatvės. – Užplikyk mums puodelį arbatos, tu gerute mergyte, – pridūrė nusisukęs nuo manęs.

Ruošdama arbatą pradėjau nerimauti, ar tik nesuerzinau jo. Prieš mėnesį jam teko išeiti iš mokyklos, nes tarp mūsų viskas ėmė darytis per daug rimta, ir jis labai stengėsi susirasti papildomo mokytojo darbo, todėl kartais nebuvo labai smagus. Turbūt nemažai sumokėjo už tuos daiktelius. Dažniausiai aš nieko nesakau, bet šitie buvo tokie siaubingi, kad neįstengiau įsivaizduoti savęs su jais. Ypač šviesiai rausvais!

– Ačiū, – tarė jis šypsodamasis, kai padaviau jam puodelį su arbata. Nušluosčiau nuo pakraštėlio užtiškusius lašelius, kaip jis mėgo. Jis siurbtelėjo ir vėl man nusišypsojo. – Aaa, – nutęsė su šypsena, – čia tai gera arbata. Oooo, taip.

Jis atsargiai padėjo puodelį ant plačios palangės ir vėl atsigręžė į mane.

Kažkas blykstelėjo jam akyse, o po akimirkos skausmas nutvilkė man dešinį skruostą ir nubloškė mane atbulą taip, kad neišsilaikiau ant kojų ir nugriuvau. Atsisėdusi ant grindų bandžiau susivokti, kas atsitiko, ar jis irgi pajuto šitą smūgį, lyg pasaulis būtų prasivėręs jam po kojomis. Tačiau jo kojos vis dar tvirtai rėmėsi į grindis, ir neatrodė, kad jis būtų bent krustelėjęs. Taigi turbūt pajutau tik aš, tai atsitiko tik man.

Pakėliau ranką prie skruosto, bet akys į jį pasižiūrėti nepakilo. Sėdėjau ant žemės susiėmusi veidą, bandydama įkvėpti, bandydama prisiminti, kaip kvėpuoti.

– Užsimauk juosmenėlį ir kojines, juk tu gerutė mergaitė, – pasakė jis. – Ir niekad daugiau man nesakyk, kad nenori ko nors daryti, gerai?

Sėdėjau ant grindų sustingusi, o baimė siaustė mane ir, atrodė, jau tuoj pasieks širdį, jos sukaustyta negalėjau net akių į jį pakelti.

– Gerai? – pakartojo jis.

– Gerai, – atsakiau linktelėdama.

Vargais negalais atsistojau, ant skruosto degte degė jo atgalios rankos palikta glamonės žymė, krūtinėje daužėsi širdis, bet nuėjau, pasiėmiau juosmenėlį ir pasikėlusi sijoną ėmiau šiaip taip mautis jį.

Girdėjau, kaip jis vėl gurkšteli arbatos, nors pats negalėjo pakęsti, kai kas nors garsiai geria – taip pat kai garsiai valgo ar kvėpuoja.

– Tikrai gera arbata, ačiū.

– Ką darytum, jei Vi turėtų vaikiną? – klausiu vyro, kuris, matyt, susidorojo su savo „labanaktukais“ gerokai greičiau už mane.

Jis jau buvo atkimšęs alaus butelį ir basas kojas susikėlęs ant svetainės staliuko, vėl įsijungė anksčiau jau žiūrėtą laidos apie futbolą įrašą.

Butelis, stabtelėjęs pusiaukelėje prie burnos, nuleidžiamas žemyn, žvilgsnis perslenka prie fotelio, į kurį šlepteliu. Reikia eiti į virtuvę nuplauti ir paslėpti peilių, bet pirmiau noriu išgirsti, ką pasakys Evanas. Noriu, kad jis įsisąmonintų tai, dėl ko man pačiai virpa širdis. Tikrai nesitikėjau, bet jis kilsteli pultelį ir sustabdo įrašą, tada išjungia televizorių.

– Ką aš daryčiau ar ką aš sakyčiau? – perklausia jis.

– Ir tą, ir kitą, – atsakau.

– Ką manau, kad daryčiau, ar ką greičiausiai daryčiau?

– Ir tą, ir kitą.

Platūs jo pečiai ir krūtinė net kilsteli nuo atodūsio. Jis įsispokso į marmurinį židinį, tuščią ir nekeliantį grėsmės, bet vis tiek atitvertą bronzos grotelėmis.

– Gerai, – sako jis. – Kaip daktaras Evanas Gilmaras, aš pasisodinčiau ją, paprašyčiau papasakoti apie tą vaikiną. Paklausčiau, ar tai rimta, ar jis gerai su ja elgiasi, o kai ji manytų, kad jau galima man su juo susipažinti, tai nuspręsčiau ir pats. Ir vėl klausčiau, ar tai rimta ir kokių apsisaugojimo priemonių ji ėmėsi. Kaip Veritės tėvas – turbūt visa gerkle imčiau rėkti, kad neprileisiu prie jos artyn jokio valkatos, sužinočiau, kas jis toks, užrakinčiau ją kambaryje, tada susiieškočiau jį ir paaiškinčiau, kad Veritė ne tik leidimą tekėti gaus sulaukusi trisdešimt penkerių metų, bet net ir tada jam nepavyks prisiartinti prie jos. O jau paskui nebeišleisčiau jos iš akių. Iš tikro viskas vyktų maždaug per vidurį, bet gal arčiau Veritės tėvo.

– Beveik taip pat ir aš tokiu atveju sureaguočiau, – palaikau jį.

– Tai kaip – ar ji turi jį? Ar ji turi vaikiną? – jis sulaiko kvėpavimą, o kūnas įsitempia. Kažin, ką jis padarytų, jei atsakyčiau teigiamai.

– Ji sako, kad ne.

– Ar tu tiki?

– Dar nė karto neturėjau pagrindo nors kiek dėl jos suabejoti. Be to, juk žinai, kad daugiausia laiko ji praleidžia čia, kimšdama viską į savo dideles smegenis. Tik man būtų ramiau, jei susiradusi vaikiną nebandytų jo nuo mūsų slėpti. Geriau jau žinočiau, negu nežinočiau.

– Turbūt šįsyk vargiai galėčiau tave nuraminti, Seze, atleisk. Pas mane nuolat ateina mergaitės, kurios ruošiasi mulkinti nieko neįtariančius savo tėvelius, – sako Evanas. – Ateina pas mane kontraceptikų ar „kito ryto“ tabletės arba gauna prezervatyvų iš seselės. Kai kurios ne ką vyresnės už Vi. Visada klausiu jų, ar pasisakė tėvams. Beveik visos, žinoma, nė puse lūpų neprasitarusios, ir meluočiau sakydamas, kad nepagalvodavau apie Vi, vargiai tvardydamasis, kad neišgrūsčiau jų lauk ir neliepčiau sugrįžti tik po pokalbio su artimaisiais. Tačiau žinau, kad jos nesikalbės, be niekur nieko susiras kurį nors kitą, duosiantį joms, ko jos nori, arba tiesiog apsieis be jokio atsargumo, jokių apsisaugojimo priemonių. Visad šneku joms apie tai, kad reikėtų palaukti arba dar atsivest vaikiną, kad visi trys galėtume aptarti visas galimybes.

Šiek tiek išmuštas iš vėžių ir nusiminęs, Evanas lėtai persibraukia ranka trumpai apkirptą pakaušį, tada smarkiai patrina galvą. Patraukia du gerus gurkšnius iš butelio ir vėl prabyla:

– Jos taip ir neatsiveda nieko, bet aš stengiuosi. Viliuosi, kad tokia mergina bent suabejoja – jei tas bernelis netrokšta pasielgti vyriškai, kartu su ja apsilankyti ir išsiaiškinti apie saugojimąsi nuo nepageidaujamo nėštumo, nuo lytiniu keliu plintančių ligų, tada galbūt jis nėra tas, kurio jai reikia. Bet būkim sąžiningi – kai mergelė įžengia per mano slenkstį kontraceptinių tablečių ar patarimo dėl lytiniu keliu plintančios ligos, jau būna šaukštai po pietų, kad ir ką sakyčiau, tai jos nesustabdys.

– O ką tu žinai, jos gali imti ir apsigalvoti.

– Apsigalvoti – būtų gerai. Jos manosi viską žinančios, manosi jau pasiruošusios. Noriu paklausti – o kiek buvo tau, kai pirmą kartą tai padarei?

– Penkiolika, – veblenu, ir dar vienas karštas gėdos pliūpsnis palieka žymę mano ir taip randuotoje esybėje.

– Ar galėjo kas nors tave sulaikyti?

– Ne, nemanau.

– Ar jis ėjo su tavim pas...

– Ne, – atsakau.

– Tai matai, – Evanas vėl gurkšteli gerą mauką alaus. – Visą laiką tai įsivaizduoju.

Jis įsivaizduoja, ar ne? Jis visą laiką tai įsivaizduoja ir supranta, jis įsijaučia, jis supratingas. Dabar pats laikas. Pats laikas Evanui papasakoti apie jį ir kaip viskas atsitiko. Tada jis susivoks, kodėl aš negaliu nusiraminti, kodėl man reikia jo pagalbos prižiūrėti Veritę.

Neišklojau Evanui apie jį, ir tai metų metus graužė mane iš vidaus. Nuo pat tos akimirkos, kai mes susitikome, po teisybei. Kaip palengvėtų mano kūnui ir sielai, jei pasistengčiau viso to atsikratyti. Tik pagalvoju apie tai ir pajuntu, kaip visas pasaulis užgriūna mane: nebeišmanau, kaip atsikvėpti, viskas išskysta man prieš akis, tas pats atsitinka ir mano atminčiai, imu nebeprisiminti kasdienių dalykų. Kaip nepajėgiau prisiminti, kad buvo šeštadienis, kad tai atsitiko prieš savaitę ar panašiai. Kai galvoju apie praeitį, prarandu laiko pojūtį, prarandu save pačią. Kas žino, kaip geriausia apie tai kalbėti? Tačiau kaip tik dabar laikas man nepagelbės. Tas pranešimas laikraštyje... Visa tai iškels į aikštę dar vieną atsitikimą, kartu dar vieną pasiaiškinimą, o tada jau turėsiu susitaikyti ne tik su tuo, kad jis viską sužinojo, bet ir teks aiškintis, kodėl nieko nesakiau.

– Turiu tau kai ką papasakoti, – sakau.

– Šiandien jau antrą kartą šitai girdžiu, – prataria Evanas, jau prikišęs lūpas prie butelio krašto ir vėl jį atitraukdamas. – Tai paslaptis, taigi kai jį pamatysi, nesakyk, kad aš tau pasakiau. Elkis taip, lyg nieko nežinotum, gerai?

– Gerai.

– Bet jis turėtų susiprasti, kad aš tau pasakysiu, ar ne?

– Tikriausiai.

Norėčiau suprasti, apie ką čia jis dabar šneka, kodėl jis nutraukė mane, kai ruošiausi jam išpasakoti tokius svarbius ir nepaprastus dalykus, kuriuos nešiojausi savyje kasdien nuo pat mūsų susipažinimo.

– Jis nuolat vadina mane mergaite, nes viską tau išpasakoju.

Ak, tai Maksas. Visus vyrukus, kurie neišgeria su juo po dešimt bokalų per vakarą, ir kalbinamas moteris – tik ne savo žmoną – jis vadina mergaitėmis. Beje, geriau jau būti mergaite, negu pasirodyti liūdna nekalbia atsakove iš Portslaido. Evanas su juo žaidžia futbolą ir jie gerai sutaria, taigi aš beveik nekreipiu į tai dėmesio.

– O kodėl negaliu pasakoti? Neturiu ko slėpti. O tu turi likti su manim, varge ir džiaugsme, ar ne?

– Ne, – sakau. – Turiu likti ištekėjusi už tavęs, nes myliu tave. Beje, kokia ta didžioji paslaptis? – Tai ir yra blogiausia, kad galiu ir toliau tempti tai, ką iš tikro turėčiau atlikti tuojau pat.

– Šiandien priešpiečių pas mudu su Tegiu atėjo Maksas. Ir prisipažino, kad jo pati jau buvo kartą ištekėjusi, – sako Evanas.

– Ką? Džunė?

– Aha. Aiškių aiškiausiai, susirašė Vegase prieš kažkiek metų. O tas randas, kuris liko jai nuvirtus nuo dviračio? Iš tikrųjų randas liko pašalinus jai nuo peties ištatuiruotą jos buvusiojo vardą. O dviratis, nuo kurio ji nenuvirto, iš tiesų buvo motociklas „Harley Davidson“.

– Ir tai Džunė? Mažytė pelytė Džunė?

Moteris, kuri – tuo niekad neabejojau – užsitarnavo medalį už taikstymąsi su Maksu.

– Bijau, kad taip. Maksas įsiutęs iki pamėlynavimo. Manė, kad ji buvo tokia rami dėl santuokos registravimo biure ir nedidelio pasilinksminimo, nes kaip tik jis buvo tvirtai nusiteikęs nekelti šurmulio, o ji žinojusi savo vietą – jis juk vyras, ji moteris, – bet iš tikro taip jai buvo tik lengviau sumerkti į vandenį ankstesnės santuokos galus.

Mano paslaptis nėra tokia baisi. Tikrai ne. Nesistengiau kaip nors dangstyti savo paslapties, tik vengiau išsipasakoti. Ir visa mano šeima taip elgėsi.

– Sakiau jam, kad jis pats kaltas, – bamba Evanas.

– Ne be tavo palaikymo.

– Na, teisybė. Jei laikai žmogų antrarūšiu, jei šneki jai maždaug taip: „Aš vyras, tai turi daryti taip, kaip aš tau pasakysiu“, – tai ko iš jos nori? Visada jam sakiau, kad elgtųsi su Džune geriau. Bet kad ji pati taip elgėsi – kokia dėkinga, kad jį turi, – todėl Maksas toks ir pasidarė. Kam jai reikėjo iškloti apie save teisybę, jei jau jis taip jos negerbia?

– Gal ji taip pasakė visai ne dėl jo elgesio. – Negaliu patikėti, kad mano pačios paslaptis verčia mane užstoti tokį puskvaišį kaip Maksas. – Galbūt ji tiesiog bijojo jį prarasti, tai ir neišsidavė. Turiu galvoje, aišku, kad ji myli jį, antraip argi taikstytųsi. O jeigu myli, tai numano, kad prisipažinusi apie praeitį gali viską sugriauti. Turbūt tikėjosi, kad laikydamasi kaip niekur nieko geriausiai išsaugos savo santykius.

– Gal ir taip. Šiaip ar taip, jis pašėlo. Sau įsiteigė, kad ji prasitarusi tik todėl, kad ketina jį palikti. O jau tai jį visai žlugdo, mat jai nė motais, ką jis pasakys, ar taip, ar kitaip – vis tiek išeis. Jis nesiaiškina, kodėl ji melavo ar kodėl staiga ėmė ir pasakė, jis net nepasišnekėjo su ja. Kvailys. Ypač jei nenori, kad ji išeitų. Visai persiutęs.

– Tai jau tikrai.

Evanas maukia savo alų, o aš žaviuosi jo profiliu – kaip jis išlinkęs nuo pat kaktos iki žandikaulio, koks jis puikus, kaip kartais aš gąsčiojuosi, kad jis man per geras. Aš jo neverta. Neužsitarnavau šito gyvenimo.

– Žinai, ką jis atsakė, kai išaiškinau jam, kad jis pats kaltas?

– Ką?

– Aišku, atsakė man ir Tegiui. Sako – reikia geriau prižiūrėti savo antrąsias puses. Nes moterys suktos, niekad nežinai, ką jos slepia.

„Sukta – tai tavo antrasis vardas, Serina, ar ne?“

– O tada Tegis pasakė, kad aš teisus, kad iš viso tik jis pats kaltas, šmikis paskutinis. Na, ir tada aš jam pasakiau, kad gali pernakvoti laisvajame kambaryje, kol viskas praūš, jei nori.

– Tu ką?

– Gerai, gerai, jis atsisakė. Nenori ilgiau atsitraukti nuo namų – o jeigu grįžtų ir rastų ją jau išėjusią? Iš visko tik matyti, kaip ją myli.

– Tai dėl atskleistos tiesos, – sakau.

– Viskas per daug dramatizuojama, – taria Evanas. – Būk sąžiningas, nereikės jokių tiesos atskleidimų, jokios dramos.

– Nelengva būti šimtu procentų teisiam visą šimtą procentų laiko, – pareiškiu.

– Taigi, galbūt. Pala, kaip čia prasidėjo šita kalba? Kalbėjom apie tai, kad Veritė galbūt turi kavalierių, o pasibaigė viskas apie sąžiningumą. Neblogai aprėpėme per penkias minutes. Nenori alaus?

Jis atsistoja, ketindamas eiti iš kambario.

Purtau galvą – nenoriu alaus. Noriu grįžti į pačią pradžią, nuo ko prasidėjo šitas pokalbis, ir pabandyti – pirmą kartą per šitiek laiko – pasinaudoti proga išsipasakoti jam atvirai, išbandyti laimę ir įveikti save – tik ne stebėti, kaip vėl lėtai užsiveria dar viena galimybė, kaip užsisklendžia aklinai.

– Ei, sakyk greičiau sąžiningai, nori alaus ar ne, – sako Evanas. – Ei, tik sakyk teisybę.

Vėl papurtau galvą ir nusišypsau jau išeinančiam.

„Gerai, – šnibždu. – Kalbėsiu sąžiningai. Vieną kartą buvau suimta ir teisiama dėl žmogžudystės – vos nenukeliavau į kalėjimą.“

popė

Mano miegas vis dar labai neramus. Vis dar neįstengiu pratraukti visos nakties nė karto neatsikėlusi, neiškamantinėjusi savęs, kur dingo anas triukšmas.

Gulint prietemoje mane nuolatos užpuola praeities atplaišos; prisiminimai apie Marką, kaip jis man tai padarė. Tie prisiminimai mano sąmonę užgriūva iš niekur ir kliudę mane išsenka.

1986-ųjų gegužė

– Oho.

Tai buvo pirmas dalykas, kurį jis man pasakė. Persmeigė mane savo didžiulėmis akimis, žydromis ir giliomis kaip jūra po audros, ir pasakė tą vieną žodį.

Sėdėdama parke ant suolelio ir valgydama ledus – 99, savo mėgstamiausius, – nė galvot negalvojau, kad krisčiau kam nors į akis. O ką jau kalbėti apie tokį kaip jis. Burna man išdžiūvo, širdis krūtinėje ėmė dunksėti taip garsiai, kad net ausyse skambėjo. Tai buvo kaip tik taip, kaip buvau skaičiusi Jackie ir Blue Jeans arba My Guy ir Photo Love5. Tiksliai taip. Širdis tuksėjo kaip pašėlusi, galvoje viskas susimaišė, kojos sulinko, burnoj kaip dykumoj. Visame pasaulyje gražiausias vaikinas užkalbino mane – maniau, galutinai susileisiu.

Tos panelės, apie kurias skaičiau romanuose, žinotų, ką daryti, ką atsakyti, bet visiškai negalėjau prisiminti, ką jos šnekėjosi su joms patikusiais vaikinais. Kaip mokėjo padaryti, kad jas šnekintų. Todėl tik spoksojau į jį.

– Nė karto nesu matęs, kad kas nors taip įsijautęs valgytų ledus.

Jis palenkė galvą į šoną ir šyptelėjo. Jis atrodė daug geriau negu Donas Džonsonas ar Maiklas Dž. Foksas ir šimtą kartų žavesnis už tuos vaikinukus žurnaluose. Kaip tas žodis, kurį jie kartais pasako? Seksualus. Toks jis ir buvo, tiksliai: seksualus.

– Taip ir atrodo, lyg tau jie labai patiktų.

Jis plačiai nusišypsojo ir man per visą kūną nudilgsėjo kibirkštys lyg milijonai mažyčių žvaigždučių.

Be abejo, žinojau, kad mano liežuvis iškabintas lauk, juk kaip tik ketinau palaižyti ledų, kai jis mane užkalbino, aš taip ir užšalau iškišusi liežuvį – ir jis pamatė.

– Tai štai ką tu darai su liežuviu, – pareiškė. – Kažin, ar kada nors mačiau, kad kas nors taip darytų. – Jei jis dar nusišypsotų, mane vėl nudegintų daugybė kibirkščių. – Kaip kažin ką, tu nepakartojama.

Jis kilstelėjo ranką ir persibraukė savo šviesiai rusvus plaukus, ir vėl šyptelėjo. Jo šypsena buvo šviesi, šilta, draugiška, pati maloniausia pasaulyje. Ji buvo ideali. Jis pats buvo idealus. Tokio dar nebuvau sutikusi.

– Dar pasimatysim? – paklausė.

Lėtai palenkiau galvą, supratusi, kad tai klausimas, o ne šiaip sau žodžiai, sakomi pokalbiui pasibaigus. Vis dar prasižiojusi ir iškišusi liežuvį spoksojau, kaip jis man dar sykį nusišypso ir nueina šalin.

Gulėjau tamsoje, tame kambaryje iš devinto dešimtmečio, ir staiga dar vienas prisiminimo sprogmuo ištiško galvoje.

1986-ųjų gegužė

Slampinėjau po parką kasdien nutaikiusi tą patį laiką beveik dvi savaites, kol pagaliau vėl jį sutikau. Jis atsitiktinai žingsniavo pro šalį, ir kai pamatė mane ant to paties suoliuko, – šį kartą su ledais ir knyga – jo veidas pražydo nuostabia šypsena. Po to pirmojo karto man jau buvo pabodę laukti – po dvi valandas dėl visa pikta.

Susitikome parke dar kelis kartus, šiaip kalbėdavomės, nieko ypatingo: jis pasisakė, kad yra mokytojas, paklausė manęs, kokią mokyklą lankau, o kai pasakiau, papasakojo man, kad keletą kartų joje laikinai kažką pavadavo ir lyg per miglą prisimena mane. Mes tik šiaip vis kalbėjomės, kol praėjus trims savaitėms vieną dieną jis padavė man popieriaus lapelį.

Pasižiūrėjau į jį – ten buvo greitosiomis brūkštelėtas telefono numeris.

– Paskambink man, – pasakė jis. – Bet kokiu laiku. Jei tau prireiks pagalbos daryti namų darbus arba jeigu tiesiog norėsi paplepėti.

Jis atsistojo, apsidairė ir švelniai paglostė man skruostą, iš aukšto šypsodamasis man.

– Tikrai norėčiau, kad paskambintum.

Tada nužingsniavo šalin neatsisukdamas. Spoksojau į numerį jau žinodama, kad būtinai paskambinsiu tiesiog kitą dieną. Nors jis užsiminė, kad yra jo buvusi draugė, vardu Serina, kuri nenori palikti jo ramybėje, žinojau, kad turiu jam paskambinti. Glamonėjau tame popierėlyje kiekvieną skaitmenį, vaizduodamasi jį kažkaip ypatingai susijusį su pačiu Marku. Lėtai pakėliau lapelį ir prispaudžiau prie lūpų, tardamasi, kad bučiuoju jį patį. Turėjau jam paskambinti, būtinai turėjau. Buvau visiškai ir beviltiškai jį įsimylėjusi, tad nebebuvo iš ko rinktis. Privalėjau jam paskambinti.

Ir dar vienas.

1986-ųjų birželis

– Tarp mūsų nėra nieko rimta, – pasakojo man Markas apie Seriną.

Sakydavo tai nuolatos – kiekvieną kartą, kai ateidavau pas jį į namus, jis būtinai užsimindavo kokia nors proga. Sykį ją išvydau – atvykau pasimatyti pusvalandžiu anksčiau ir susidūriau su išeinančia. Ji buvo žavinga ir puošniai apsirengusi, turėjo viską, ko man trūko. Liekna, puikios išvaizdos ir visiškai savimi pasitikinti. Buvo keista, kad nepastebėjau jos tą dieną parke, ir dar labiau stebino tai, kad jis pažvelgė į mane net dukart, nors turėjo ją. Ne dėl to, kad kas nors būtų vykę tarp mūsų. Buvome tik šiaip draugai, daugiau nieko. Nors man ir skaudėjo širdį.

– Nesiskiriu su ja, nes ji pernelyg pažeidžiama.

Man ji nepasirodė pažeidžiama, bet tai nutylėjau. Jis nežinojo, kad taip degiau noru jį pamatyti, jog tą sykį atėjau per anksti ir susidūriau su ja. Nujaučiau, kad tai gali jam nepatikti – todėl ir nutylėjau. O tai reiškė, kad niekaip negalėjau jam pasakyti, jog man ji nepasirodė pažeidžiama.

– Tiesiog neišmanau, ką ji gali pasidaryti, jei ją mesčiau. Neatleisčiau sau niekada, jei išgertų saują tablečių ar sugalvotų dar ką nors. Ji sako, kad taip padarys, jei kada nors sugalvosiu ją palikti. Pakliuvau į jos spąstus.

Vargšelis, – pagalvojau. Uždėjau jam ant peties ranką, norėjau, kad jis pajustų mane šalia. Jis toks šaunus, nes štai rūpinasi ja, tokia visiškai nenuspėjama. Tada jis suėmė man veidą savo delnu, dideliu ir stipriu. Su juo visad pasijusdavau labai saugi. Saugi ir geidžiama – su niekuo dar nebuvau patyrusi tokio jausmo. Būdama su tėveliu žinojau esanti apginta, bet čia visiškai kas kita. Čia buvo meilė. Tokia meilė, kokios troškau, kokios ilgėjausi, apie tokią skaitydavau ir svajodavau. Ji tokia ir buvo – tikra meilė.

– Tu labai gera draugė, – pasakė jis, žiūrėdamas man tiesiai į akis. Mano viduje viskas vėl lyg užvirė, kaip visad jam šitaip pažvelgus į mane. – Nežinau, kaip be tavęs susidoročiau su visu tuo.

Pabandžiau taip kilstelėti lūpų kampučius, kad atrodytų nors panašu į šypseną, bet išėjo nekas. Pasijutau grimztanti į tirštą klampynę. Vos gaudžiau kvapą, svaigo ir ūžė galva, visa virpėjau. Neišvengiamai jis turėjo pajusti, kaip virpu po jo ranka. Turbūt juto tai kaskart prie manęs prisilietęs, nes taip visad ir atsitikdavo.

– Taip viskam suteiki vertingumo, – sušnibždėjo jis.

Man pritrūko oro.

– Kai esu su tavim, atrodo, galiu kažin ką padaryti.

Man ir pačiai taip atrodė būnant su juo. Atsidūrusi greta, pasijusdavau šauni, linksma ir protinga. Buvo nebesvarbu, kad mokykloje turiu nedaug draugų. Buvo visai tas pats, kad, tiesą pasakius, nesugyvenau su mama. Būdama su juo gaudavau viską, ko man taip reikėjo. O jis vis sakydavo, kad taip pat pasijunta greta manęs. Aš taip jį veikiau. Ir dar jis sakė, kad mane myli.

Tebeglausdamas delną man prie veido, jis palinko dar arčiau, pajutau, kaip įsiveržia krūtinė. Jis ketina... Prisilietė lūpomis prie manųjų, ir man galvoje, krūtinėje, pilve ir dar žemiau viskas tarsi apsivertė. Jis truputį atšlijo, bet vis tiek liko visai prie pat – jutau jo alsavimą ant veido.

– Neįsitempk, – sušnibždėjo švelniai šypsodamasis. – Ar jau kada nors bučiavaisi?

Linktelėjau galva, nors iš tikro dar nė karto su niekuo nesibučiavau. Nenorėjau pasirodyti jam kvaila maža mokinukė.

Ir vėl jo puikios švelnios lūpos nušvito šypsena.

– Man gali nemeluoti, – šnibžtelėjo. – Pope, meilute, man turi sakyti teisybę. Mano galva, labai miela, jei tu iš tikrųjų iki manęs su niekuo nesibučiavai. Tada viskas man būtų dar svarbiau. Daugiau man nepavyks patirti tiek ypatingų „pirmų kartų“.

Tik žiūrėjau į jį, ir viskas.

Vis šypsodamasis prisislinko prie manęs arčiau.

– Čia buvo tavo pirmas bučinys? – paklausė.

Linktelėjau.

– Tu mano nuostabi mergyte, – tarė jis ir vėl pabučiavo.

Šįkart bučinys buvo kiek ilgesnis. Nežinojau, kaip daryti, – buvau mačiusi per televiziją, bet tikrovėje viskas vyko kitaip. Ne taip lengva, kaip atrodė, kai jie bučiavosi; o kaip turėčiau atsikvėpti? O kur man dėti rankas? Iš kur man žinoti, ar gerai viską darau?

– Atsipalaiduok, – pasakė jis, vis dar prispaudęs lūpas man prie burnos. – Nepadarysiu tau nieko blogo. Tik neįsitempk taip, gerai?

Trupučiuką linktelėjau.

– Gerutė mergytė, – pasakė jis.

Stumtelėjo mane atbulą ant lovos, o jo ranka slydo mano palaidinuke aukštyn. Buvome laisvajame jo buto kambaryje, ten jis mane nusivedė parodyti, koks vaizdas atsiveria į sodą už namo. Papasakojo, kad čia nakvodavo jo sūnelis, kai buvusi žmona jį išleisdavo paviešėti, tačiau tai pasitaikydavo ne taip jau dažnai. Lova buvo siaura, panaši į tą mano namuose, o ant sienų kabojo keli Polo Gaskuano ir Gario Linekerio plakatai, net Gario Linekerio užtiesalas ant lovos. Atsisėdome paplepėti ant lovos, ir štai jau atsigulėme, jis ant manęs, ranka glostė man kūną. Ėmė bučiuoti kaklą, delnas slystelėjo po marškinėliais per liemenėlę, o aš nesusigaudžiau, kur man dėti rankas. Ar reikėjo apkabinti jo pečius, kaip mačiau per televiziją, ar uždėti jam ant sprando? O gal visai nieko nedaryti?

– Tu tikras žavumėlis, – pasakė jis, nustojęs bučiuotis. – Tikrai nežinai, ką daryti, ar ne?

Žiūrėjo į mane iš viršaus tokiu žvilgsniu, lyg būčiau jam be galo ypatinga.

Papurčiau galvą širdyje nuogąstaudama, ar neatstumsiu jo savo nenuovokumu.

Jis pabučiavo mane į kaktą ir nusišypsojo.

– Nusiramink, aš tavim pasirūpinsiu. Nedarysiu nieko, ko tu nenorėsi. Nenuskriausiu tavęs.

Nutraukė man per galvą marškinėlius su šikšnosparnio atvaizdu ir nusviedė už lovos. Tada šiek tiek išsigandau. Niekas, išskyrus mergaites iš kūno kultūros pamokų, Belą (mano seserį) ir mamą, nėra matęs manęs tik su liemenėle. Susigūžiau ir sukryžiavusi rankas prisidengiau krūtinę.

– Na gerai, – ištarė jis ramindamas. – Nuo manęs tau nereikia slėptis.

Atitraukė ir išskleidė mano rankas ir, man regis, šypsenėlė šmėstelėjo jo veide, kai išvydo mano paprastutę baltą liemenėlę. Staiga labai panorėjau, kad mama būtų nupirkusi man kokią nors gražesnę, panašesnę į suaugusiųjų, gal net su nėriniais. Lyg visą gyvenimą būtų tai daręs, atsegė man liemenėlę ir numetė už lovos, tada jo rankos – ir žvilgsnis – ėmė glostinėti visus mano krūtinės iškilumus.

Paskui rankos nuslydo žemyn, prie timpių gumelės, ir nutraukė jas nuo klubų. Jo šypsenėlė išsklido į platų vypsnį, o aš mintyse sudejavau. Ant mano kelnaičių priekio buvo užrašyta savaitės diena. Bet blogiausia tai, kad buvo antradienis, o aš užsimovusi baltas kelnaites su raudonu penktadienio užrašu.

– Dar žavesnė negalėtum būti, – tarė jis, nutraukdamas sykiu ir timpes, ir kelnaites.

Viduriai ėmė smarkiai mausti iš baimės ir nežinios. Juk aš ką tik pirmą kartą pasibučiavau. Du bučiniai, o dabar mes jau nuogi. Ne, nuoga tik aš, ne Markas. Buvau nurengta kaip apžiūrai, o jis ne. Jis atsitūpė ant kulnų kojūgalyje ir žiūrėjo į mano kūną, akys lakstyte lakstė po jo linkius ir įdubimus, po visai vaikiškus putnius apvalumus.

Kuo ilgiau jis žiūrėjo, tuo nejaukiau man darėsi. Ir baisiau. Negi jis norės, kad mudu?.. Jis išsinėrė iš savo melsvo švarko su užraitotomis rankovėmis ir švystelėjo jį į kitą pusę, ten pat nuskriejo ir balti marškinėliai.

Klaptelėjo atlaisvinama diržo sagtis, tada jis atsisegė viršutinę džinsų sagą ir atitraukė užtrauktuką, nė akimirką nenuleisdamas akių nuo mano apnuoginto kūno.

Nebuvau tikra, ar norėsiu tai daryti. Viskas vyko per greitai, aš visiškai nepasiruošusi.

– Markai, – pratariau vos girdimai virpančiu iš baimės balsu. – Aš nenoriu... Gal mes galim palaukti?

Jis sustingo pusiau nusitraukęs džinsus.

– Ką? – paklausė ir pagaliau pažvelgė man į veidą – tik dabar nuo pat tada, kai pasiguldė mane ant lovos. Tačiau jo akys žvelgė lyg pro šalį, pro mane, klaidžiojo ne čia ir ne dabar, atrodė, manęs nebeatpažindamos.

– Noriu... noriu palaukti, – veblenau užsikirsdama ir drebėdama. – Prašau...

– Palaukti, – pareiškė jis raukydamasis. – Tu nori palaukti.

Šiaip taip linktelėjau galvą, vildamasi, kad jis viską supras. Tikėdamasi, kad vis dar jam patiksiu. Apsivijau rankomis nuogą krūtinę, nes nuo jo žvilgsnio man staiga pasidarė šalta. Jis nulipo nuo lovos, sugraibė savo marškinėlius ir švarką nuo išdriektų ant grindų drabužių krūvos.

– Apsirenk, – pasakė man ir išėjo iš kambario daugiau į mane nepažvelgęs.

Buvo taip užpykęs, kad veždamas mane namo nei kalbėjo su manim, nei pasižiūrėjo į mano pusę. Jau buvome visai netoli tos vietos, kur mane paprastai išlaipindavo, kad nepamatytų tėvai, nes mano namas stovėjo netoliese už kampo, tad tikėjausi, kad jis vis dėlto ką nors pasakys. Bet ką, kas reikštų, kad jis tebenori su manim susitikti, ir būtų akivaizdu, kad neatstūmiau jo nuo savęs, nesutikdama daryti visko iki galo. Jo baltas fordas eskortas ėmė lėtinti greitį ir pasukęs prie šalikelės sustojo, tačiau jis nepasakė nė žodžio. Tebebuvo atsitvėręs nuo manęs šalčio siena.

Tada aš išsigandau. Mane apėmė panika, kad jis man niekad neatleis, niekad nebesikalbės. Nebūčiau to ištvėrusi. Nepajėgčiau ištverti jo tylėjimo. Jis žiūrėjo tiesiai prieš save, įsitempęs, rankomis gniauždamas vairą. Laukė, kol išlipsiu, ir norėjo, kad nueičiau jam nė žodžio nepratarus. Norėjo grįžti ir vėl gyventi su Serina, ir neturėti nieko, kas galėtų jį palaikyti, jai vėl ėmus gąsdinti savižudybe. Jis norėjo pamiršti mane.

– Dar pasimatysim šią savaitę? – paklausiau.

Jis trumpai, tyliai prunkštelėjo ir vis tebežiūrėdamas pro automobilio langą vos papurtė galvą, o iškvėpdamas sumurmėjo kažką panašaus į „neįtikėtina“.

– Markai? – paklausiau nusiminusi.

– Lipk lauk iš automobilio, – tarė jis.

– Atsiprašau, aš labai išsig... – pradėjau sakyti.

– Tuoj pat lipk lauk, – nukirto jis šaltu, kietu metaliniu balsu. Pirmą kartą girdėjau jį taip kalbant. – Lipk iš automobilio ir leisk man važiuoti.

– Atsiprašau, – sušnibždėjau jau visai netoli ašarų.

Visai neklusniomis, negyvomis kaip mėsos gabalai rankomis pabandžiau atsidaryti automobilį. Nesėkmingai grabaliojau dureles, ir jo susierzinimas augo dar labiau. Pagaliau šiaip taip pavyko paspausti rankeną ir durelės staiga prasivėrė, o įtampa kiek atslūgo lyg išleista lauk.

Vos tik atsistojau ant šaligatvio, jis pasilenkė prie durelių ir pasiekęs rankeną užtrenkė jas. Tada suburzgė variklis ir sucypęs padangomis automobilis šovė iš vietos tolyn. Stovėjau gatvėje žiūrėdama, kaip jis nuvažiuoja, kamuojama baimės, kad matau jį paskutinį kartą. Išsigandusi, kad daugiau niekad niekam nebegalėsiu jausti to, ką jaučiau jam. Kamuojama nežinios, ką reikėtų daryti, jei vis dėlto pamatyčiau jį vėl.

Jau užtenkamai prisiminiau. Gana, gana, gana! Atmetu apklotus – naujus radau baltinių lentynoje, – susiieškau ir užsimaunu kojinaites, tada nusikabinu savo seną chalatą. Nėra itin smagu vilktis seną drabužį raudonais ir mėlynais dryžiais, bet vis geriau negu nieko ir geriau už tai, ką vilkėjau kalėjime. Turiu jį užsimesti, nes beveik visi spintoje kabantys apdarai dvidešimties metų senumo ir per dideli man, liesai kalinei. Ir bjaurūs. Nepamirškime, kad jie bjaurūs. Yra keli brangesni, bet visi kiti tiesiog bjaurūs, ir viskas.

Sėlinu laiptais žemyn, vengdama girgždančių pakopų, kurias dabar jau gerai prisimenu. Stiklinė vandens, gal pora sausainių man padės apsiraminti. Padėjo tris pastarąsias laisvės naktis.

Šviesos neužsidegu, tik prisileidžiu vandens, pasiimu kelis sausainius ir atsisėdu prie stalo valgyti. Šiaip pasiimčiau juos, užsineščiau aukštyn į savo kambarį, tačiau tas kambarys... man neleidžia nusiraminti. Negaliu išsivaduoti nuo minčių apie Marką, kai tą laiką primenantys daiktai graso man iš visų kampų. Negaliu taip imti ir visa tai sunaikinti. Mamai su tėveliu reikėjo laiko visa šitai surankioti į visumą; negaliu visko suniokoti, lyg man nerūpėtų, kiek pastangų jie padėjo.

Trakšt! pasigirsta ant laiptų, ir širdis man šokteli, o nugara pašiurpsta. Po valandėlės pamatau, kaip į virtuvę įeina tėtis ir suka prie bufeto. Su chalatu ir šlepetėmis, tikriausiai irgi niekaip negali užmigti. Jis prisileidžia stiklinę vandens ir jau pakėlęs ją prie lūpų atsisuka nuo kriauklės, tada ir pamato mane. Kai akys išskiria iš tamsos mano pavidalą, sėdintį prie stalo, jis krūpteli ir nuleidžia stiklinę.

– Ir aš negalėjau užmigti, – sakau ir rodau į savo stiklinę su vandeniu ir sausainius.

Jis savo ruožtu deda neišgertą stiklinę ant kriauklės krašto, atrodo, nekreipdamas dėmesio, kad taip ji gali nukristi ir sudužti, ir išeina iš virtuvės į mane nepažvelgęs.

– Tėėėėė, – ištariu tyliai. – Tėėėėė.

1986-ųjų liepa

Trys savaitės.

Praėjo jau trys savaitės, o aš vis dar apie jį nieko nežinau. Jis nelaukė manęs už mokyklos vartų. Nelaukė manęs parke mūsų įprastoje vietoje. Neatvažiavo ir nelaukė prie drabužių parduotuvės, kurioje per atostogas dirbdavau šeštadieniais, antradieniais ir ketvirtadieniais visą darbo dieną. Jis neskambino man į namus ir nekabindavo ragelio atsiliepus kam nors kitam. Nieko. Nieko visas tris savaites. Po šešių savaičių išblės paskutiniai auksiniai saulės spinduliai, čia pat jau tykos ruduo, bylodamas, kad turėsiu ruoštis grįžti į mokyklą ir nebegalėsime susitikti prie mokyklos vartų, kad kas nors nepamatytų. Per daug bijojau tiesiog imti ir pasirodyti pas jį namuose, nes jis gal pradėtų ant manęs rėkti ar dar blogiau – nekreiptų į mane dėmesio.

Buvau paklaikusi. Ėjau iš proto. Kas naktį užmigdavau užsiverkusi. Nebevalgiau – man darėsi bloga nuo maisto. Nenorėjau valgyti, nenorėjau žiūrėti teliko, nenorėjau skaityti, nieko nenorėjau, tik susigrąžinti Marką. Jis mane mylėjo, iš tikro beveik taip ir sakė, kad myli mane, o aš jį apvyliau. Nes nėjau iki galo, todėl jį apvyliau, priverčiau pasijusti baisiai. Iš tikrųjų įskaudinau jį kaip tik tada, kai jam manęs reikėjo, taigi dabar praradau jį visiems laikams.

– Kas atsitiko, brangioji? – galiausiai paklausė tėtis.

Atėjo pas mane į kambarį ir rado mane ant lovos susirietusią į kamuoliuką.

Aš kentėjau. Skrandis buvo tuščias, tačiau lyg pripildytas švino. Galva kaip helio pripūstas balionas – tokia lengva, kad galėtų pakilti ir nuskristi, – o kartu plyšo nuo užgulusio buko skausmo. Krūtinę užgulė slogutis, akys užtinusios nuo ašarų. Norėjosi klykte klykti jo vardą, kad bent kas nors sužinotų, kaip aš jį mylėjau ir praradau.

– Tu tokia jau kelios savaitės. Mums visiems dėl to labai neramu, – pasakė tėtis. – Man nepatinka matyti tave tokią, Peper, mieloji.

Tėvelis vadindavo mane Peper, nes buvau labai liesa. („Tai mano mažulė Peper, – sakydavo jis didžiuodamasis, kad ir ką padarydavau. – Pati protingiausia mergytė visoje gatvėje.“)

– Jis nebemyli manęs, tėveli, – pasakiau įsikniaubusi į pagalvę.

– Kas?

Negalėjau jam visko pasakoti, nes tėvelis NIEKAD nebūtų supratęs, taigi tik gūžtelėjau pečiais.

– Tu draugauji su berniuku? – paklausė jis.

Lengva buvo suprasti, kad jis vylėsi išgirsiąs mane sakant „ne“: ko jau ko, o mano draugystės su berniuku būtų norėjęs mažiausiai.

– Jis manęs nebemyli, – pakartojau.

– Peper, mieloji, – tarė tėvelis, glostydamas man galvą, kaip darydavo man sergant, – jis to nevertas.

Tėvelis jo nepažinojo. Markas buvo vertas. Jis buvo vertas visko. Jis pats buvo viskas.

– Bet kuris vaikinas, jei gali versti tave taip kankintis, nėra to vertas. Niekas niekad negali versti tave taip kankintis.

– O jeigu aš pati kalta? – paklausiau. – O jeigu padariau ką nors ne taip, ir jis nebenori su manim kalbėtis?

– Ir ką gi tu padarei, kad jis nustojo su tavim kalbėtis? – paklausė tėvelis.

– Nežinau, bet dėl visko buvau pati kalta, – mano atsakymas jau panėšėjo į klyksmą.

Tėvelis apkabino mane ir ėmė sūpuoti.

– Nesigraužk taip, Peper. Viskas susitvarkys, prižadu tau. Užmirši tą vaikiną gana greitai, atsiras koks nors kitas. Koks nors malonesnis tau, neverčiantis tavęs kankintis. Prižadu.

Jis nesuprato. Nenorėjau jokio kito, norėjau Marko.

– Gal man pabandyti kaip nors ištaisyti viską? – paklausiau įsikniaubusi tėveliui į krūtinę.

Jis papurtė galvą taip, kad sujudėjo visas kūnas ir aš pati jo rankose.

– Ne, Peper. Tada tik labiau sugadinsi, o ne pataisysi. Kartais geriausia viską taip ir palikti. Taip jau yra gyvenime, kad viskas išsisprendžia tik į gera ir vieniems, ir kitiems.

Žinojau, kas būtų į gera ir vieniems, ir kitiems. Žinojau, ką turiu padaryti.

– Aš jau pasiruošusi dabar, – pasakiau Markui po dviejų dienų, stovėdama ant laiptų prie jo durų. Atidaręs duris ir išvydęs mane jis vos susilaikė neaprėkęs. – Nebenoriu daugiau laukti.

– Tikrai? – paklausė, užgniaužęs pyktį kol kas, tam atvejui, jei staiga vėl susvyruočiau.

Skubiai linktelėjau ir kuo greičiau ištariau „taip“, kad jam nepasirodytų, jog žadu vėl apsigalvoti – ir kad pati negalėčiau apsigalvoti.

Jis plačiai išsišiepė, tada peržengė slenkstį ir sučiupęs mane įsitempė į vidų.

Man skaudėjo. Man skaudėjo nuo to, ką jis darė. Nežinau, ar jis taip darė tyčia, bet kartkartėm atrodydavo, jog jam smagu daryti taip, kad man skaudėtų. Bet paskui tai jau buvo nebesvarbu, nes jis apglėbė mane, bučiavo man į kaktą ir kalbėjo, kad buvo verta laukti. Vertėjo palaukti dėl manęs.

– Argi nesidžiaugi, kad apsigalvojai? – paklausė.

Linktelėjusi dar skubiai pridėjau „taip“, kad jis neimtų klausinėti, ką turėjau galvoje.

– Užsitarnavai aukso žvaigždę, – pareiškė Markas, vėl stumtelėjęs mane ant lovos.

Jis net nepasivargino paklausti manęs, ar norėčiau vėl tai daryti, ypač kai man taip skaudėjo ir apačioje, ir viduje, kai apskritai nepatyriau malonumo. Jis padarė, o tai ir buvo svarbiausia. Argi taip turėtų atrodyti pirmasis kartas? – kirbėjo man mintyse. – Ar kai įprasiu, bus geriau?

– Tu puiki mergaitė, iš tikro, argi ne? – pasakė jis. – Tu mano šaunuolė.

Pradedu snūduriuoti. Akių vokai apsunksta, kūnas grimzta į neįprastai platų čiužinį ir įsitaiso miegui. Dabar užmigsiu. Dabar, kai nustojau su tuo kovoti, kai daviau valią atsiminimams ir jie išseko, atslūgsta buvusi įtampa, leidžiuosi liūliuojama snaudulio.

Žinoma, aš suklydau. Liko dar vienas. Dar viena nesprogusi atminties bomba, parengta detonacijai. Ilgai tramdžiusi save dabar atsipalaidavau, tad ir ši siūbteli lauk, nusinešdama mane kartu.

1986-ųjų rugsėjis

– Pope, čia Serina; Serina, čia Popė, – pasakė Markas, atsistojęs tarp mudviejų.

Ji buvo aukšta, liekna, iš arti dar labiau kerinti. Su Marku kaip pora buvome pragyvenę tris mėnesius ir jis pareiškė, jog turėčiau su ja susipažinti, kad galėtume pasirodyti viena kitai atlaidesnės, kad neturėtume amžinai būgštauti, jog viskas iškils į paviršių.

Labai norėjau paklausti jo, kurių galų jis taip rūpinasi, jei jie jau nebebendrauja, bet taip ir nepaklausiau. Nusprendžiau palikti tą kitam kartui, susipažinti, ir viskas. Išsiaiškinti pati, kokia gi ji iš tikrųjų.

Ji išspaudė šypseną ir ištiesė ranką pasisveikinti. Praradusi kalbos dovaną, sutrikusi, paėmiau jos ranką ir paspaudžiau. Ji neatrodo pažeidžiama, – pagalvojau. – Neatrodo esanti iš tokių, kurios žudytųsi, jei iš tikro būtų pamesta. Tačiau Markui visiškai nebuvo reikalo dėl to meluoti, juk taip? Ji tiesiog meistriškai mokėjo slėpti savo tikrąjį pamišimą.

– Malonu susipažinti, – pasakė ji, nors veidas kalbėjo atvirkščiai.

– Man taip pat, – atsakiau.

– Mes visi puikiai sutarsime, – kalbėjo Markas. – Prižadu, kad visi trys kartu šauniai praleisim laiką.

5 Populiarūs JAV ir D. Britanijos paauglių žurnalai, – vert.

serina

Kaip kažin ką, laikraščių berniukui, matyt, labai malonu daryti tokius dalykus. Verčia mane išeiti lauk tik su chalatu ir skuosti pasiimti laikraščio iš tolimojo sodelio pakraščio, palieka jį šlapti lietuje arba – kaip jis darė praėjusią savaitę – įdeda trisdešimt devintojo namo laikraštį į mūsų dėžutę, o mūsų, devyniasdešimt trečiojo, į jų durų dėžutę.

Laimė, kad trisdešimt devintojo namo gyventojai geri: Angė, mama, tikrai šauni, jos vyresnis sūnus Rajanas Kono amžiaus, parke jie kartu žaidžia futbolą, jei mums pasitaiko ten nueiti vienu metu. Rajanas mokosi prašmatnioje privačioje mokykloje, todėl jie nėra klasės draugai, bet man patinka, kad Konas turi bendraamžių pažaisti ir ne mokykloje. Man jie patinka, bet ne tiek, kad skaityčiau jų laikraštį.

Koridoriuje įspraudžiu kojas į per mažus Veritės sportukus, nes visi mano batai tvarkingai sudėlioti lentynoje kitame koridoriaus gale, paskui ant chalato užsimetu didžiulį Evano lietpaltį – juk einu tik per kelią, be to, dar anksti, ir niekas manęs nepamatys.

Jausdamasi kaip koks slaptasis agentas ar kažkas panašaus, liuokteliu per kelią prie Angės namo apsimainyti su jais. Dažniausiai galiu pasiimti laikraštį tiesiai iš anapus jų vartelių, o jų padėti į tą vietą, bet šiandien mažasis bjaurybė jų laikraštį pusiau įkišo į plyšį duryse.

– Jau geriau pasimelsk, kad niekad tavęs nesusitikčiau, berniūkšti, – sakau pati sau, atidarydama vartelius ir klypuodama takeliu jo pasiimti.

Kai tik mano pirštai paliečia laikraštį, kažkas jį įtraukia į laiškų dėžutę, o durys staiga trūktelėtos atsilapoja. Priešais mane stovi Angė su savo pūkuotu rausvu chalatu, šviesūs plaukai po nakties primena paukščio lizdą, apie kairę akį plačiai skleidžiasi juosva, tamsiai mėlyna su violetiniu pakraščiu mėlynė.

Viduje aš lyg atšlyju kiek sutrikusi, bet ne tiek, kiek galėčiau. Ji visad puikiausiai pasidažiusi, visad šiek tiek padaugina pudros nepaisydama, rytas ar vakaras, ji visad dėvi palaidines ilgomis rankovėmis nepaisydama oro, ji visad atrodo tuoj pratrūksianti, kai užsimena apie savo vyrą. Štai tokie įkalčiai, štai tokie iš daugybės kitų įkalčių.

Sekundę spoksome viena į kitą, paskui be žodžių pasikeičiame laikraščiais, tada ji nusisuka, gerai užtrenkia duris ir grįžta į savo namus, į savo gyvenimą.

popė

Gavau laišką su Jos Didenybės kalėjimo Kolfraine antspaudu.

Jis iš Tinos. Rašiau jai šituo adresu, bet nemaniau, kad ir ji juo pasinaudos. Atsisėdau ant trečio laiptelio ir karštligiškai skubėdama jį atplėšiau. Tikėjausi išvysti daugybę juodai išbraukytų „cenzūruotų“ eilučių. Savo laiškuose man ji prirašydavo visokiausių draudžiamų dalykų tiesiog tam išbraukymui, norėdama įsiutinti kalėjimo prižiūrėtojus. Ir prajuokinti mane, kas be ko, visuomet priversti mane kvatotis.

1989-ųjų spalis

– Na, argi tu ne ypatingas saulės spindulaitis, – ištarė moteris, atsisėdusi priešais mane kitoje apytuščio stalo pusėje.

Pasižiūrėjau į ją, per aplinkui tvyrantį visuotinį bruzdesį iš tikro nesuvokdama, ką ji čia šneka su stipriu savo Vest Indijos akcentu – nebuvau tikra, ar jis buvo Jamaikos, ar dar iš kur nors. Daugumos dalykų negalėjau suprasti. Tai buvo mano pirmoji kelionė į valgyklą, paprastai valgydavau savo vienutėje, tačiau išdrįsau ateiti čia, dabar sėdėjau prie stalo visai viena. Kol pasirodė šita moteris.

– Nagi, brangute, sypsokis, ne taip viskas i blogai.

Kaži, kur mes, tavo nuomone, esame? Gal kavinėje? – paklausiau mintyse. – Karalienės sodo šventėje? Kaip čia galėtų būti ne taip „i blogai“?

– Kad nebūc pagalvojus, kad savo akim pamatysiu tą dieną, zinai, – pasakė ji. – Juoda mergikė isėjo laisva, baltą mergikę uzdarė.

Ji žinojo, kas aš tokia, turbūt dauguma čia žinojo, kas aš tokia.

– Visi tikėjomės pamatyt cia tavo draugę, ne tave.

Įdūriau žvilgsnį į lėkštę priešais save ir ėmiau plastikine šakute baksnoti pilkšvą kukurūzų pliurzą. Nebuvau alkana, bet kažkas mano viduje liepė man valgyti. Valgyti, miegoti, stengtis laikytis visko taip, kaip reikia, iš paskutinių jėgų, nes visad reikėjo tikėtis malonės prašymo patenkinimo. Visada buvo tikimybė, kad ilgai čia neužsisėdėsiu. Kad tiesa bus atskleista ir aš ištrūksiu iš čia. Vidinis balsas skambėjo kaip tėvelio. Nors nuo kaltinamojo nuosprendžio nieko iš jo negirdėjau, vien tik mama užvežusi paliko prie kalėjimo vartų krepšį, paskubomis prikimštą drabužių ir mantos, ir išvyko – balsas, viduje kalbėjęs man, kad viskas iškils į aikštę ir greitai aš būsiu laisva, buvo tėvelio.

– Nėr taip baisiai viskas, zinok.

Įdėbiau į ją piktą žvilgsnį – viduje tik, iš tikro to parodyti nedrįsau. Ji buvo klaiki. Visos čia buvo klaikios. Neturėčiau būti čia, šitoje vietoje, su tomis nusikaltėlėmis, ir širdies gilumoje nujaučiau, kad čia neišvengiamai atsitiks kas nors bloga.

– As Tina. Vadink mane sutikimo komitetu, – pasakė ji.

Nusišypsojo rodydama pageltusius dantis, kurie, atrodo, kadaise galėjo būti tiesūs, balti ir stiprūs.

– Duosiu tau patarimą, – tarė ji.

Vis dar tebebaksnojau košę savo lėkštėje. Net nepabandžiau persipjauti bandelės ir užsitepti sviesto – jis atrodė kaip rudo marmuro nuoskila, taip ir dunkstelėjo, kai man numetė jį ant padėklo.

– Viskas tau bus gerai, zinok, tik laikyk galvą nuleidus. Nesikabinėk prie nieko, tai niekas ir prie tavęs nesikabinės. A girdi?

Linktelėjau, bet iš tiesų gerai ir neklausiau.

– Ir, Pope Ledų Mergaite, atsargiai ziūrėkis, kas tavo draugės, zinok. As kalbuos su tom, kurios su manim kalbas, as neturiu draugių, zinok.

Ne, nežinau, – pagalvojau. – Nenumanau, apie ką čia šneki. Tačiau vis taip pat linksėjau galvą. Linksėjau, nes taip ji greičiau galėjo palikti mane ramybėje.

– Laikykis viena pati sau, taip bus saugiausia, prizadu tau.

Šitą tai supratau ir sutikau su ja. Neketinau su niekuo čia bičiuliautis. Neturėjau nieko bendra su čia esančiomis, jos buvo ne iš tų, su kuriomis dar taip neseniai bendravau. Šiaip ar taip, neketinau ilgai čia užtrukti. Kam man draugės? Tuo labiau kad visos jos nusikaltėlės.

– Manaisi esanti geresnė uz mus visas, a? – paklausė Tina.

Raudonis suplūdo man į skruostus, negi ji jau skaito mano mintis?

– Nesi, zinok. Nesi pries įstatymą. Prakeiktos priziūrėtojos, jos tai privers tave tą prisiminti kiekvieną mielą dienelę. Ir prakeiktos anos, joms nepatiks, jei ziūrėsi į jas is aukšto. Manaisi esanti geresnė uz visas, tai gerai, tik pasilaikyk tą sau, mergicka. Pasilaikyk sau giliai, tik sau vienai.

Ji buvo teisi, turėjau būti atsargi, turėjau būti labai atsargi su visais, nes svarbu, ką kas apie mane žino.

– Ir dar labai gerai manęs paklausyk, – svarbiausia, neprasidėk su kvaisalais.

Kvaišalai? Ar ji iš manęs šaiposi? Jei ir būčiau įnikusi į narkotikus, kaip čia jų gaučiau? Pakėliau į ją akis, sumišusi ir abejodama. Maniau, duos kokį tikrai gerą patarimą, bet jai aiškių aiškiausiai protelis maišosi.

– Mergicka, tuoj susidursi! – ji pasilenkė arčiau ir pritildė balsą. – Cia daugiau kvaisalų negu anoj pusėj, zinok. Tik saugokis. Kada kas nors tau siūlys, sakyk ne. Bus labai sunku. Pasijusi viena vienutėlė, bus baisu, norėsis kazko, kad tik pasidarytų geriau, nors užsimusk. O anos pirmiausia pradės kisti tau kvaisalus taip sau, veltui. Tik pagelbėt išgyventi, sakys. Jos tik norės, kad tu liktum skolinga. Tada jos norės, kad tu ieskotum zmonių, galincių įnesti cia. Ir tą taip pat padarysi. Jei jau būsi pripratusi, padarysi kazin ką, kad tik gautum. Kazin ką. Maciau graziausių mergickų, zinok. Kaip tu. Ir grazios, ir tvarkingos, o jau nedrąsios kaip balandėlės buvo, kai cia atsirado. Tik kvaisalai jas priveikė. O tada, tada jau jos uzsuks kitas merginas, kad isgautų kvaisalų, ir lups jų drauges, privers jų motinas atnesti pinigų, brangenybių, daiktų, kad tik gautų kvaisalų.

– Kaip užsuks? – paklausiau.

– Ir nenorėk suzinoti, patikėk manim. Tik laikykis toliau nuo kvaisalų. Blogi dalykai dedasi, zmogau, blogi dalykai.

– Pasistengsiu tai prisiminti.

– Rimtai tau sakau, zinok. Ir niekam nedaryk paslaugų. Bus visos tau gerutės o gerutės, pasakos tau savo graudzias pasakas, prasys paskolinti telefono kortelių, prasys atnesti ką nors joms is valgyklos. Nedaryk nieko. Visos turi savo liūdną pasaką. Jei pradėsi daryti paslaugas, jos bus uz tave pranasesnės. Arba tada imsis ruosti tave perdavinėti joms narkotikus. Sakyk ne, ir viskas. Visoms ir viskam. A girdėjai?

Linktelėjau. Jei turėjau niekuo nepasitikėti, tai kodėl ji man padeda, paklausiau jos.

Vėl nusišypsojo ta plačia dėmėta šypsena.

– Sakau ir pasakoju visom naujom mergickom, tom, kurios atrodo labai issigandusios, kaip tu. Man irgi reikėjo tai išgirsti, kai pirmą kartą cia atsiradau. Ai, mergicka, tik jos manęs visai neklauso. Ir pamirsta, ir netiki, ir mano, kad pacios zino geriau. Ar as nesakiau, jos kvailos. Ar tu kvaila, Pope Ledų Mergaite? Paklausk savęs. Susirask darbą, būk galvą nuleidus, ir viskas eisis gerai.

– Už ką tu čia? – paklausiau.

Ji atrodė labai maloni, geraširdė, švelni. Tikriausiai, kaip ir aš, buvo nekalta ir neturėjo čia pakliūti.

– O tai kitas dalykas, ką noriu tau pasakyti, – niekad to neklausinėk. Kuri norės pasakyti, ta ir pasakys. Ne visos tokios isgarsėjusios kaip tu. Bet juk girdi, kaip sneka, girdi visą laiką, kaip sneka, tai greitai susigaudai. Va ir neklausinėk.

– Atsiprašau, – tariau.

– Nieko, nieko. O as? Augau su grieztais tėvais. Tėvelis mirė, mes su mama pradėjom ėstis tarpusavy. Ėdėmės, ėdėmės, tada pabėgau is namų. Maniau, jau esu suaugusi, galiu stotis ant kojų. Pradzioj viskas buvo labai grazu, susiradau, kur dirbti, – nedidelis darbelis. Tada susidėjau su tokiu vyriskiu, grazus vaikinas, baltasis. Tas pripratino mane kvaisalus vartoti, išleido į gatvę. Puikus vaikinas, tėvai turtingi. Kai pirmą kartą mane pagavo, tėvai juo pasirūpino, istraukė uz uzstatą, prisnekėjo teisėjui, kaip jį sugadino ta bjauri juoda mergsė. Jį isteisino. Man davė porą metų. Isėjau ir vėl pakliuvau į kalėjimą. Bet jau sįkart... Gavau penkerius uz bandymą įvezti miltukų į salį. Ir iki gyvos galvos, kad uzmusiau nieksą, kuris mane prievartavo norėdamas isgauti tuos miltukus.

Viduje sukilo staigi šleikštulio banga, vos susilaikiau neišsivėmusi tiesiai ant stalo. Sėdėjau priešais žmogžudę. Tikrų tikriausią žudikę. Ji kažką nužudė, pašalino nuo žemės paviršiaus ir neatrodė dėl to susigėdijusi. Pasakė lyg tarp kitko. Atrodė tokia maloni, tokia nekalta. Tik va – buvo narkomanė, prostitutė ir žudikė. O maniau, kad tokia kaip aš.

– Nevaidink, kad baisu, Ledų Mergaite. Zinau, uz ką cia esu. Tas vyras musė mane ir prievartavo. Kai gavo savo narkotikus, vis tiek prievartavo mane, nesiliovė. Zinojau, kad policija nieko nedarys jam. As prostitutė, ar ne? Toks mano darbas, tai ir negaliu atsakyti tam vyrui ne. Zinojau, kur lendu, ar ne? Viską zinojau. Kentėjau. Jis mane prievartavo, prievartavo, o as kentėjau. Tada jis isėjo, o paskui grįzo ir pasakė, kad taip mane patvarkys, jog niekas į mane nenorės ziūrėti ir negalėsiu turėti vaikų. Stengėsi, kad man labai skaudėtų, ir tada pasakiau, kad nebegaliu daugiau. Nebegalėjau daugiau kentėti. Nudobiau jį, uzklupau, kai nesitikėjo, paėmiau jo peilį ir nudūriau – kad pati islikciau gyva. Savigyna.

– Savigyna? – pakartojau kaip aidas.

– Savigyna, jei tu gana turtinga baltaodė mergicka, o ne buvusi prostitutė, kalbanti savo sneka. Bet juk jie suzinojo apie kvaisalų pervezimą tik kai pati jiems pasakiau. Stengiausi būti sązininga.

Ką aš čia veiku? – klausiau savęs. Kilo pagunda užsilipti ant stalo ir surikti iš visų plaučių: „KĄ AŠ ČIA VEIKIU?“

– Pope Ledų Mergaite, nebūk tokia issigandusi. Tau bus cia gerai, nes ne kokia kvailelė esi. Ir nesirodyk tokia issigandusi. Tos, kurios stipresnės, pajus tavo baimę. Jeigu ir esi stipri, kai pacioj pradzioj atrodysi išsigandus, jos puls tave tarsyti. Nerodyk baimės, slėpk gerai. Turi savo kambarį, tada lengviau. – Ji atsistojo, paėmė padėklą. – Nebūk kvaila, Pope Ledų Mergaite, matai, kaip cia viskas klostosi. Nebūsi kvaila, būsi saugi. Iki.

Ji nužingsniavo prie stalo, kur sėdėjo kitos tamsiaodės moterys, jos visos pasitiko ją šypsodamos ir iš karto ėmė plepėti, jų klegėjimas susiliejo su aplinkui aidinčiu visuotiniu triukšmu.

Ir vėl mane užgulė tas pats svaigulys, lydėjęs pastarąsias dienas vos išėjus iš kalėjimo ligoninės. Pajutau ramybę. Tačiau Tinos žodžiai įstrigo man atmintyje. „Nebūk kvaila.“ Ji buvo narkomanė, prostitutė ir žudikė. Jei ir būtų kuri labiau išmananti, kaip čia galima ko nors pasiekti, tai tik ji. Reikia jos paklausyti.

Brangi Pope Ledų Mergaite, (rašo ji)

Na tai klausyk, kaip ten viskas išėjus? Ar taip ir BAISU, kaip visi sako, – cha cha!

Čia visiškai viskas nuostabu. Viskas tip top kaip buvę. Žinoma, aš ir neleisčiau, kad būtų kitaip!

1990-ųjų kovas

– Bet, ponia, kodėl aš turiu kraustytis? – klausiau kalėjimo prižiūrėtojos, kuri man kambaryje ant grindų numetė porą juodų šiukšlių maišų ir liepė susidėti mantą, nes turėjau iš čia tyliai pradingti. Ne iš kalėjimo, o iš šito kambario, iš šito aukšto, į kažin kur kitur.

Man čia patiko – kiek galėtų patikti tokioje vietoje kaip ši. Čia kaip tik atrodė ramiau su kitomis, nuteistomis iki gyvos galvos, net jei šiame aukšte ir buvau nepalyginti jaunesnė už visas kitas. Mat nors iš tikrųjų buvau jauna nusikaltėlė ir turėjau gyventi su kitomis savo amžiaus kalinėmis, tame korpuse nebuvo vienučių, o kadangi buvau įžymybė ir nuteista didžiausia bausme, man priklausė atskiras kambarys. Tas kambarys buvo mažutis, ankštas ir bjaurus, su tarakonais ir drėkstančiomis sienomis, bet vis dėlto tai mano nuosava erdvė. Tai vis dėlto reiškė, kad galėjau viena apsirengti po dušo, galėjau susidėti daiktus, kur tik norėjau. Galėjau daryti, ką tik sugalvojusi. Visi kambariai keturiose aikštelėse po manuoju buvo bendri ir dar keli miegamieji pačioje apačioje. Maniau, kad jeigu jau esu taip liūdnai pagarsėjusi, už tai nors šitą turėsiu mainais – tai kodėl ir jis dabar pagrobiamas iš manęs? Jie jau pasiėmė iš manęs mano laisvę, kodėl dabar ir vėl ką nors atima?

– Neklausinėk, EX396798, tik daryk, kas tau pasakyta, – atšovė ji gergždžiančiu prarūkytu balsu.

Kai prižiūrėtoja pavadino mane numeriu, man pašiurpo odos plaukeliai. O ji mėgo taip daryti, mėgo priminti, kad tu nebeturi savo vardo, kad įžengusi čia iš karto tapai tik numeriu. Kiekviename popieriaus lape, kaip nors susijusiame su tavimi, įrašytas tas skaičius. Panorėjus iš viso būtų atsisakyta rašyti tau Dievo duotą vardą ir visur naudoti tik numerį. Šita prižiūrėtoja taip pat labai mėgo kviesti pagal numerius, kad niekad nepamirštume, kokią gerą ir smulkmenišką atmintį ji turi. Na ir kad nuolat primintų mums, kokia ji prakeikta kalė.

Retkarčiais aš staiga atsigosdavau – kaip greitai ėmiau kalbėti ir galvoti kaip kitos kalinės: kaip lengvai ėmiau piktintis kalėjimo pareigūnais, kaip greitai pradėjau keiktis, kaip sparčiai prisigraibsčiau žargono. Išbuvau čia šešis mėnesius, man paskyrė gyventi čia, ir retkarčiais pasijusdavau kaip merginos, sėdinčios čia metų metus.

– Nieko blogo nepadariau, ponia, – tvirtinau. – Man neaišku, kodėl turėčiau išsikelti.

– Grįšiu po dešimties minučių, ko nespėsi susikrauti, keliaus į šiukšlių deginimo krosnį. Supratai? – Jos balsas dabar gergždė dar labiau negu prieš keletą minučių.

Ir maniškis skambės panašiai, jei nesiliausiu rūkiusi. Juk pradėjau tik atsiradusi šičia. Tačiau cigaretės buvo tam tikra veikla. Tyli, bet nuolatinė bendrystė, dar vienas būdas užsimiršti. Dabar supratau, ką Tina turėjo galvoje pasakodama apie kvaišalų poreikį. Po kelių mėnesių, kai jau imi susivokti, jog net apeliacija gali keliauti metų metus, pradedi dairytis, kuo dar galėtum užpildyti savo laiką, savo mintis, savo kūną. Ieškai, kaip galėtum nuo visko pabėgti, ieškai bet ko, kas padėtų užsimiršti, prastumti laiką.

– Taip, ponia.

Stvėrusi maišus ėmiau lupinėti nuo užrašų lentos ir sienų visus paveikslėlius ir žurnalų puslapius, mano priklijuotus mažyčiais dantų pastos gumulėliais. Ta kalė prižiūrėtoja tikrai nepasakys man, kur esu iškraustoma.

Greitai išaiškėjo.

– Sveika atvykusi į pasilinksminimų kambarį, – pareiškė Tina, švytėdama prieš mane savo toli gražu ne pačia puikiausia šypsena, plačiai išskėstomis rankomis, rodydama man naująją patalpą. – Kaip aš džiaugiuosi, kad dabar gyvensim kartu.

Tai va, šitą persikraustymą sugalvojo ji. Apskritai kaliniai nereiškė tokių pageidavimų, bet nujaučiau, kad šitai priklausė nuo jos. Regis, ji turėjo tam tikros įtakos kitoms kalinėms, tačiau šitas reikalas driekėsi iki pačios Dičkės Brangutės, nes tik pažiūrėkit, kur aš atsidūriau. Nuo pačios mano pamėgtos vienumos iki pat čia. Niekad negyvenau vienam kambary net su seserimis namuose, o dabar iš manęs reikalaujama, kad apsigyvenčiau su ja, visiškai svetima. Buvusia kekše, ant heroino adatos sėdėjusia žmogžude. Reikia suprasti mane teisingai, su Tina praleisdavau daug laiko, labai jos paisiau, bet tai nereiškė, kad nuostabu būtų apsigyventi kartu. Ypač dabar, kai laukiau artėjant apeliacijos, ir mintyse turėjau jai rengtis. Per tuos dešimt mėnesių, kai čia atsidūriau, būtų turbūt pirmas kartas, kai pamatysiu tėvelį. Mama ateidavo aplankyti kaip įmanoma dažniau, o močiutė Moradž, matyt, neatvyks, turės saugoti Belą ir Loganą. Jie tikriausiai nevažiuos čia.

Nors tėvelį pamatysiu. Man reikėjo laiko ir vietos, kad galėčiau tam pasirengti, o ne šito. Ne šito košmariško gyvenimo kartu.

Tina iš anksto išsirinko sau lovą, ant spintelės greta labai tvarkingai išrikiavo truputį kosmetikos, o ant krašto prie pat lovos išdidžiai buvo atrėmusi „Gerosios naujienos“ Bibliją. Ant kriauklės kampe padėtas puodukas su jos dantų šepetėliu ir Crest dantų pasta. Užrašų lentą dengė atvirukai iš Jamaikos ir jos šeimos nuotraukos. Turėjau tik kelias šeimos nuotraukas. Vos kelias paskubomis įsikišau tą vakarą prieš paskutinę teismo dieną, kai kažkokia nuojauta man paliepė dėl visa pikta nors krepšį susidėti. Susidėt susidėjau, bet palikau jį namie. Serinos šeima, gerai mačiau, turėjo krepšį atsinešusi. Ji buvo pasiruošusi keliauti ten, kur galbūt neteisingai nuvykau aš. Buvau kvailai įsitikinusi, jog manęs, kadangi esu nekalta, teismas turėjo atsiprašyti ir grąžinti namo.

Kitoje kambario pusėje priešais Tinos lovą stovėjo antra, geležinė, kruopščiai paklota, kaip ligoninėje užlenktais kampais, su balta paklode, sulankstyta ir uždėta ant plonos, pilkos ir šiurkščios kalėjimo antklodės. Mane tai sujaudino: aišku, tai ji atliko viską, čia nėra buvę nė vienos prakeiktos kalės prižiūrėtojos, kuri ką nors panašaus būtų dariusi.

– Nesuprantu, ką aš čia veikiu, – pasakiau atsisėdusi ant savo naujos lovos, o abu šiukšlių maišus su savo turtu nutelžusi prie kojų.

– Pope Ledų Mergaite, kartais geriau nesiaiškinti tokių dalykų. Kartais geriau priimti viską, kaip yra.

– Kaip man priimti tai, kad, po teisybei, praradau lengvatas?

– Ar kas tau pasakė, kad praradai lengvatas?

– Ne, bet vis tiek čia nėra taip gerai.

– Žmonės įmanydami užmuštų vienas kitą, kad tik pakliūtų čia gyventi. Jeigu net ir būna perpildyta, čia bet ko neapgyvendina, nes visiems žinoma, kokia garbė gyventi su manimi. Baik čia virkauti, nes pagalvosiu, kad nesi tikra draugė.

– Kaip tik tu ir įspėjai mane nepradėti draugysčių su čionykštėm gyventojom, o dabar šneki man, kad mes draugės?

– Kiekvienai jaunai merginai, atsiradusiai čia pirmą kartą, būtina išaiškinti, kad laikytųsi atokiau nuo „draugių“. Sukliudau jai prisidaryti kvailų klaidų, duodu laiko perprasti žmones, kol tie iki jos pačios neprisigavo ir neperkando. Antraip su bet kuria, kuri pirma nusišypsos, pasidarysit didžiausios draugės. O gyvatės šypsena gali būti ir labai miela. Tikrai labai miela.

Atsidrėbiau ant kieto kaip kartonas čiužinio ir įsmeigiau akis į lubas, pilkšvas, sutrūkinėjusias, besilupančiais dažais. Mano apeliacija turėjo vykti sėkmingai. Turėjo panaikinti mano nuosprendį ir paleisti mane – nebegalėjau daugiau viso to pakelti.

– Leisk paaiškinti tau šitos kameros nuostatus, – pradėjo Tina.

Nuostatai, žinoma, čia buvo nuostatai. Viskam čia buvo savos taisyklės.

– Mes nemiegame iki vėlumos, keliamės, išsivalome grindis, iššveičiam su milteliais kas antrą dieną – taip galim apsisaugoti nuo tarakonų. Klokis lovą, tvarkingai dėkis daiktus. Iš karto išsiskalbk, ką buvai apsivilkusi. Galim paeiliui parsinešti muilo iš valgyklos apatiniams skalbti. Stengiamės kiek galima daugiau laiko praleisti išėjusios – ir protui, ir dvasiai sveika būti gryname Viešpaties ore. Mes neklausom radijo per garsiai. Ir kuo daugiau linksminamės.

– Čia ne atostogų stovykla, ne linksmintis čia patekome, – atšoviau.

Išgirdau, kaip Tina kažką pašnarino po savo spintelę, o paskui būdingą takšt takšt, kaip susiliečiant plastikui su plastiku. Tikriausiai mezgė. Dauguma moterų darė tą patį, kad neišeitų iš proto ir susilaikytų nerūkiusios. Neįstengiau sukaupti nei jėgų, nei noro bent galvos kilstelėti ir pasidomėti, ką ji daro.

– Žinai, kokia tavo bėda, Pope? – paklausė ji. – Tu nori, kad kas nors tau padėtų. Tu trokšti, kad tau padėtų, bet pati nepageidauji nė piršto pajudinti. Ir negali atpažinti tikros pagalbos, nors ji ir ant galvos tau užkristų.

– Tai tu gelbsti mane? – atšoviau. – Kaip? Ką čia galiu matyti? Tik keturios sienos, langas su grotomis ir geležinės durys, kurių rakto nieks neduoda.

– Kartais tu tokia apgailėtina, kad pati nežinau, kodėl tu man dar patinki, – atsiliepė ji.

Akivaizdu buvo, kad išsisukinėja ir neketina man atsakyti, mat abi puikiausiai supratome, kad ji manęs negelbsti. Galimas daiktas, ji tik pareikalavo, kad jai leistų turėti kameros kaimynę.

– Pasakyk man, kokia tavo mėgstamiausia spalva, tai galėsiu numegzti tau apklotą naujai lovai.

– Žalia, – atsakiau.

– Tada bus žydra, – atsiliepė ji ir ėmė klaksėti dar tankiau.

– Pala, – tariau jai ir pakėlusi galvą išvydau, kaip ji sėdi ant lovos sukryžiavusi kojas ir mezga. – O kur tavo akcentas? Nebekalbi kaip iš Vest Indijos, tavo akcentas panašus į Šiaurės Šonos tarmę, lyg būtum iš Jorkšyro.

– Iš ten ir esu, – atsakė išsišiepusi, kruopščiai perskaičiuodama mezgamo rašto akis. – Bet ar tu būtum klausiusis nors pusės žodžio, jei būtum išgirdus kalbant mano tarme? Ar būtum, po šimts? Tokiai kaip tu Jamaikos akcentas turbūt baisokas, bet, galvą dedu, nepamirštamas. Ir kol dar nepaklausei, – taip, viskas, ką papasakojau tau apie savo gyvenimą ir kodėl čia patekau, yra tiesa. Žodis žodin. Kiekvienas prakeiktas žodis.

Padėjau galvą atgal ant čiužinio. Kokia gėda, juk ji buvo teisi, tikrasis jos tarimas būtų pražuvęs galvoje gaudžiančiame pragariškame triukšme, o Jamaikos akcentas, toks svetimas man, laikėsi ir atsikartojo atminty, kai nuolat patekdavau į padėtį, apie kurią ji jau buvo įspėjusi iš anksto.

– O, beje, sakei „Karibų“, o ne „Vest Indijos“.

– Na gerai, – atšoviau ir po akimirkos vėl pakėliau galvą. – Iš tikro nemėgstu mėlynos spalvos.

– Tai čia tik šalikas, – atrėmė ji. – Galiu lažintis, jis tau patiks.

– Šalikas? Prieš valandėlę sakei, kad apklotas.

– Mergaite, gal tikiesi, kad žadu visas savo išlaidas skirti vilnai apklotui numegzti? Išprotėjai?

Man pavyko nusimegzti naują kambario draugę. Ji daug ramesnė ir tvarkingesnė už tave, bet, matyt, nesupranta, kai liepiu kartu išskalbti ir mano smulkmenas. Tai šiuo atžvilgiu tu buvai daug geresnė. Bet nenorėčiau, kad dėl to grįžtum atgal, ar šiaip.

1990-ųjų balandis

– Tikrai taip ir buvo, – pasakė viena moteris kitai.

– Tai mat kaip, – atitarė antroji.

– Taip! Alicija plovė grindis Dičkės Brangutės kabinete ir girdėjo, kaip Juočkė Tina pasakė jai, kad ji bus atsakinga už anos mirtį, jei neperkels Ledų Mergaitės į bendrą kamerą prieš jos apeliaciją. Po apeliacijos jau bus vėlu.

– Verčiau Alicija taip nešniukštinėtų už durų.

– Sakiau jai, bet ji neklauso. O šiaip tai jos buvo teisybė, nes Juočkė Tina gavo Ledų Mergaitę sau į kamerą.

– Bet ir Juočkė Tina – visad teisingai numano. Per mylią mato, kas ketina pasidaryti galą.

– Aha.

– Aha.

Tos dvi moteriškės, vyresnės ir už mane, ir už Tiną, stovinčios koridoriuje prie dušinių, nematė, kad aš stabtelėjau už kampo ir ėmiau klausytis jų. Ėjau dar kartą nusiprausti po dušu, nes kiaurą dieną padėjusi tvarkytis bibliotekoje buvau visa dulkina, tada kažkas jų pokalbyje, išgirstame už kampo, privertė mane likti, kur buvau nematoma, ir klausytis. Čia labai greitai imi susigaudyti, kokių pokalbių verta pasiklausyti. Išsiaiškini geriausias liežuvautojas, tikras naujienas, ir, be abejonės, sužinai, kiek pagiežos gali būti moterų kalbose viena apie kitą. Dabar jau žinojau, kodėl buvau apgyvendinta Tinos kameroje. Ji manė, kad aš per silpna. Manė, kad aš tokia pati kaip kitos moterys, kurios jau taip darė. Žinoma, aš nebuvau tokia silpna. Jau kokie trys mėnesiai nesipjausčiau rankų, ir žaizdos ant riešų pamažu traukėsi. Man ir nebereikėjo. Man nebereikėjo to čia atrasto išsilaisvinimo, kurį suteikia perpjautos venos. Žinojau, kad mano apeliacija turės būti išklausyta ir apkalta panaikinta. Pačiu blogiausiu atveju bus paskirtas naujas bylos nagrinėjimas. Iš tikro Tinai nereikėjo dėl manęs taip šokinėti. Neprieštaravau, kad ji leido man atsiganyti, nes ir nebuvo jokio reikalo. Ir jai nebuvo ko skambinti varpais.

Paskutiniame laiške sakei, kad išėjusi atvažiuosi manęs aplankyti. Mergyt, aš tau pasakysiu – jei jau išėjai, tai ir lik ten. Pasauly nėr blogiau, kaip iš naujo įžengti pro šiuos vartus, ir galiu galvą dėti, kad tai prisiminsi.

1990-ųjų lapkritis

Pasaulis yra žiauri, pati žiauriausia vieta.

Jame nėra teisingumo. Jame nėra sąžinės.

Jame nėra sąžinės ir aš nebenoriu jame pasilikti.

Žiūrėjau įsmeigusi akis į kameros langą: dabar strypai atrodė storesni, tvirtesni, nes man reikės dar ilgiau čia pasilikti. Dabar reikės pasilikti čia amžiams. Juos teks sustiprinti, nes dabar aš taip norėjau ištrūkti, jog turbūt galėjau sulankstyti juos plikomis rankomis. Būčiau galėjusi nušluoti juos iš už pertvaros kaip kokia Supermoteris. Galėjau kiaurai perplėšti plienines duris ir nustumti šalin bet ką, kas bandytų pastoti man kelią į laisvę. Tai todėl strypai atrodė stipresni, tai todėl durys atrodė tvirtesnės – jie ruošėsi kovai.

– Padarytumėt geriau, panele, jei savo visas jėgas sutelktumėt į tai, kaip atlyginti skolą visuomenei, nustotumėte tuščiai eikvoti teismo laiką savo apeliacijomis ir prisipažintumėte, ką esate įvykdžiusi. Yra tam tikra malonė pripažinus savo suklydimus, ir ateityje, kai sueis paleidimo laikas, tai jums padėtų, jei prisipažintumėte ir susitaikytumėte su tuo, ką padarėte.

Šįsyk man neprireikė kelių dienų įsisąmoninti teisėjo žodžius, suvokti žinią, kad niekas manimi netiki, kad jie nei ketina panaikinti mano nuosprendį, nei skirti naują bylos nagrinėjimą, vadovaujantis tuo, kad pirmasis nuosprendis kėlė abejonių. Šįsyk aš išgirdau viską, kas ir kada buvo sakoma. Žinojau, kad kalama paskutinė vinis į karstą. Jokių naujų įkalčių – vadinasi, jokios tikimybės, kad kas nors norės mane išklausyti. Juk jiems tereikėjo tik išklausyti mane. Aš ne melagė. Taip, sumelavau porą kartų, bet tik kad baigčiau su Marku ir kad niekas apie mus nesužinotų. Be to, paslėpiau drabužius, kuriais buvau apsivilkusi tą naktį, bet buvau labai išsigandusi. Tačiau nebuvau melagė. Niekad nebūčiau melavus dėl tokių svarbių dalykų kaip šitas.

Vis dėlto niekas manimi nepatikėjo. Net tie du žmonės, kurie turėjo mylėti mane labiau už viską pasaulyje. Močiutė Moradž teisme pasirodydavo kasdien visas tris apeliacijos nagrinėjimo dienas, nes mamai su tėčiu nereikėjo palikti saugoti vaikų. Jie neatvyko į nagrinėjimą. Tikriausiai jie taip pat manė, kad esu melagė. Manė, kad gavau, ko nusipelniusi. Manim tikėjo tik močiutė Moradž.

Tas vaizdas, kai ji ėmė verkti teisėjui perskaičius nuosprendį, įstrigo man atminty, mano akies tinklainėje, lyg būtų išdegintas kūne raudonai įkaitinta geležimi. Tik mudvi visame teisme žinojome tiesą. Visi kiti atėjo čia pasižiūrėti, kaip vėl būsiu pasodinta, arba atpasakoti tai bet kokiame straipsnyje, arba parodyti, kad atliko savo darbą. Niekam nebuvo įdomu tiesa.

Net mano įgaliotinis ir advokatas, ir tie nebeįstengė pažiūrėti man į akis, kai buvo perskaitytas nuosprendis. O kai užsiminiau apie kitą apeliaciją, susižvalgė tarpusavyje ir patarė man dar palūkėti ir apgalvoti, ko noriu imtis. Kitaip tariant, galite prašyti apeliacijos, tik jau be mūsų.

Aš čia amžiams.

Aš čia amžiams.

Aš čia amžiams.

Ta mintis sukosi man galvoje.

Kažkur iki tol vaikščiojusi, Tina parėjo į kamerą. Bandė guosti grįžusią, tačiau kai net neleidau jai prisiliesti ir nepanorau su ja kalbėtis, ji išmintingai nusprendė palikti mane ramybėje. Būtų geriau, jei ji visai liautųsi kišti savo nosį.

– Nagi, mieloji, tau reikia atsikelti, – kalbėjo ji. – Eik, nusivilk tą kostiumėlį, apsirenk kasdieniniais. Kai matau tave tokią išsipusčiusią, mane šiurpas ima.

– Tai tavo kaltė, – pasakiau ramiai, bet įtaigiai. Norėjau, kad ji suprastų – aš žinau, ką ji padarė. Kaip ji dalyvavo šitame sąmoksle prieš mane. – Tu atnešei man nelaimę. Atnešei nelaimę čia mane įkeldindama.

– Norėčiau turėti tokią galią, – ramiai atšovė ji. – Pope, esu čia jau seniai. Mačiau, kaip buvo, mačiau, kaip yra. Labai maža kurios, ypač jei nuteistos už žmogžudystę, ištrūksta po pirmos apeliacijos – ypač jei niekas nežengia žingsnio ir neprisipažįsta tai padaręs. Nenorėjau, kad būtum viena, jei tau taip atsitiktų.

– Kas čia mirė, kad tapai man motina? – paklausiau pagiežingai.

– Tu sakaisi esanti nekalta, tai neleisk, kad viskas tuo ir baigtųsi. Turi prisikelti, vėl sugrįžti atgal ir pasistengti įrodyti savo nekaltumą. Rašyk laiškus žmonėms, tiems, kurie galėtų tau padėti, susirask kitą advokatą, nes daugelis jų šoka iš laivo, jei pirmoji apeliacija žlunga, – ir išeik į laisvę per kovą... Nesitaikstyk su tuo gulėdama.

– Nematau, kad pati darytum ką nors iš to, ką išvardinai, – priešinausi. – Nematau tavęs „išeinančios“ per kovą. Matau, kaip sėdi ir taikstaisi.

– Bet aš kalta. Padariau, ką padariau, ir esu nubausta už tai. Savigyna ar ne, sulaužiau pirmąjį Dievo įsakymą ir nusipelniau bausmės. Norėčiau, kad bausmės laikas būtų nors kiek trumpesnis? Taip. Bet ar galėčiau ištverti, kai man nuolatos kartotų, esą aš gavusi, ko nusipelniau, – ne tik iš jo, bet ir iš teismo? Ne. Tačiau jei nebūčiau jo užmušusi, net jei tai nebūtų savigyna, o tu sakai to nedariusi, tada niekas nesukliudytų man kovoti. – Pajutau per visą kambarį, kaip ji gūžtelėjo pečiais. – Tačiau tai mudvi ir skiria, ar ne, Ledų Mergaite? Tu tebelauki išvadavimo. O aš žinau, kad niekas tavęs neateis išvaduoti, jei nesiimsi vaduotis pati.

– Eik velniop, – taip ir atsakiau.

– Eik ir tu velniop, – linksmai atrėžė ji.

Girdėjau, kaip nulipo nuo lovos ir perėjo per kambarį. Nutraukė apklotą ir suėmė mane už rankų. Nebuvau įsižiūrėjusi, kad vidinė jos rankų pusė buvo vieni randai nuo gilių pjūvių ir cigarečių deginimo. Randai atrodė jau seni, įsiėdę į odą, lyg su tokiais ir būtų gimusi. Ji švelniai trūktelėjo mane į save ir nepaleido, kol nepastatė ant kojų.

– Neleisiu dabar tau palūžti. Dabar išeisi iš čia aukštai iškėlusi galvą ir pradėsi galvoti, kaip ketini stoti į kovą. Kai ateis tinkamas laikas, tu jau suprasi kada, paliksiu tave vieną paliūdėti. O kai ir tai baigsis, vėl galėsi prašyti vienutės ir pasikliauti tik savimi. Nes jau būsi tam pasiruošusi, o man nebereikės sukti dėl tavęs galvos.

– O kas, jei nenorėsiu prisitaikyti prie šito savo gyvenimo veiksmų planelio? – paklausiau.

– Žinoma, kad norėsi, nes dabar dar neturi jėgų išsivadavimui, juk taip?

Vos gūžtelėjau pečiais, nes ji buvo teisi. Dar nebuvau pasiruošusi išsilaisvinti – bet tik dėl to, kad visai nežinojau, kaip tai padaryti. Tegul atsiliepia kas nors, kas gyveno tokį kaip mano gyvenimą iki sulaukė aštuoniolikos ir žino, kaip išeiti į laisvę iš sustiprinto režimo kalėjimo. Atsiliepkit kas nors, kad ir kaip būtumėt gyvenę, bet žinantys, kaip išeiti iš sustiprinto režimo kalėjimo.

Na, ar jau atsigavai? Ir ką pirmiausia padarei – nusičiupai palankiai nusiteikusį vyrioką, kuris nesipriešino ir buvo ne bjauresnis už karpą ant mano sėdynės, ir gręžei jį, kol neteko sąmonės? Čia mano plano dalis. Nepasakiau tau. Ar pasakiau? Mano lygtinio paleidimo persvarstymas jau arti. Gal netrukus būsiu laisvėje su tavim. Ir nueitume išgerti, kaip visad ketinome.

1991-ųjų gegužė

– Manau, jau laikas, – pasakiau Tinai po šešių mėnesių.

Buvo vidurnaktis, abi ramiai gulėjome savo lovose nekalbėdamos, o už sienos siautėjo muzika ir šūksniai, klyksmas ir kvatojimas. Tai buvo pačių gerųjų valandų garsai: žmonių balsai, sugaunantys vienas kitą, prasiveržiantys pro kur tik įmanoma ir susiliejantys bendrame triukšme, tvyrančiame apie kameras. Jei atsidėjęs įsiklausytum, išgirstum nusiminimą, taip pat ir neviltį. Kūkčiojimą įsikniaubus į pagalvę ar rankšluostį, kurtinantį dvasios ramybės eižėjimą, tylų yrančios atminties dužesį.

Išmokau visa tai išjungti. Ir visą tą triukšmingo gyvenimo griausmą, ir tylią maišatį; užsidariau nuo jų, kad galėčiau užmigti, kad galėčiau išgyventi.

– Žinau, mieloji, – atsakė ji.

– Labai tavęs pasiilgsiu, – tariau.

– Labiau nei manai, – pridėjo ji.

– Ką turi galvoj?

– Mane perkelia, dabar prasideda kitas mano bausmės tarpsnis. Nežinau, kur veš, bet, galimas daiktas, atgal į šiaurę. Tikiuosi, kad taip. Neseniai pradėjau labiau sutarti su mama. Jei pakliūsiu ten, ji gal išgalės atvažiuoti manęs aplankyti.

– Dieve, norėčiau, kad taip būtų. Trokštu, kad neišvažiuotum, bet jei taip bus lengviau tau susitaikyti su mama... tikiuosi, kad taip ir bus.

Nes jeigu įstengs pergalėti save ji su savo mama, tai tada galėsiu ir aš. Galėsiu susigrąžinti tėvus į savo gyvenimą.

– Turbūt daugiau tavęs nebepamatysiu, Ledų Mergaite.

Mane siutino, jei kas nors taip pavadindavo, bet tik ne ji. Tina, mano geriausia draugė, vienintelė kada nors mano turėta draugė, turbūt galėjo mane vadinti, kaip tik jai patinka, ir man tai tiko. Markas pirmiausia taip padarė, kad aš neturėčiau jokių draugių, nes – jis pats taip pasakė – jos būtų galėjusios išplepėti apie mudu. O iš tiesų jis vien norėjo būti tikras, kad priklausysiu tik nuo jo, kad niekas šalia stovėdamas neįkalbinės manęs: „Atsikratyk šito, mesk tu jį kuo greičiau!“ Ir tik pakliuvusi čia sutikau tą, su kuria šitaip susidraugavau, tą, kuria galiu pasitikėti.

Mintis, kad niekad jos nebepamatysiu... nuo tos minties man plyšo širdis.

– Nekalbėk taip, – ėmiau maldauti. – Prašau, nekalbėk.

– Taip yra. Geriausia pasirengti tam, o tada, jeigu kas, – tai bus kaip likimo dovana.

– Ačiū tau, – pasakiau jai išlaukusi, kol naujiena susigulės, – už pagalbą.

– Cia buvo niekai, – atsiliepė ji savo jamaikietiška tarme. – Niekai, niekai, niekai.

– Aha, abi žinom, kad tai buvo viskas.

– Rašysim laiškus, gerai?

– Gerai, – atsakiau.

Abi žinojom, kad stengsimės, bet ar pavyks – tai kitas reikalas. Jei jau susisaistei su kokia nors vieta, jei jau susitaikei su mintimi, kad prabūsi čia kažin kiek laiko, pasidaro per sunku pradėti megzti ryšius su išoriniu pasauliu. Nes kiekvienas saitas, kiekvienas menkutis sąlytis su juo primindavo, ką esi praradusi. Kas tau buvo brangu. Ko gali niekada nebeatgauti.

Ei, aš kaip ir viską jau išpasakojau. Tikiuosi, kad tau tenai viskas gerai. Papasakok, kaip ten, laisvėje. Papasakok, kaip ten viskas atrodo. Kaip manai, ar man patiks?

Pasiilgau tavęs.

(Bet ne tiek, kad norėčiau tave susigrąžinti, a ne?)

Myliu,

Tina xxxxx

Perskaičiusi jau kelintą kartą, vėl sulankstau laišką. Laukiu nesulaukiu, kada galėsiu papasakoti jai, kad suradau Seriną, o tai reiškė, kad laikausi gerai ir nenukrypstu nuo tikslo – nuplauti gėdos dėmę nuo savo vardo.

antra dalis

popė

Septyniomis ryškiai mėlynos durys atsiveria, susisupusi į šilkinį žydrą ir raudoną kimono iki kelių, raudonu šilkiniu šaliku susirišusi plaukus, ji pasilenkia ir pasiima į ritinėlį susuktą laikraštį nuo durų kilimėlio su užrašu „Labaiiiii jūsų laukiame“. Iš jos lūpų gali suprasti, kad keikteli laikraščių nešiotoją, ilgais pirštais sugniaužia šiandienos laikraštį – The Cronicle, patikrinau – ir prispaudžia prie krūtinės.

Žvilgteli – visad taip daro – į tą vietą prie durų, kur pienininkas palieka butelius, ir visada tarsi nustemba, nes ten tuščia. Ji neužsisako pieno iš pienininko, todėl galiu tik spėti, kad tas nesąmoningas įprotis dar iš vaikystės.

Septintą penkiasdešimt penkios atsidaro lauko durys, išeina jis, paprastai būna apsivilkęs eilutę, nešinas juodu portfeliu, panašiu į lagaminėlį, bet viduje gali būti ir nešiojamasis kompiuteris. Dešine ranka paplekšnoja per kairę kišenę, pasisuka vidun kažką pasakyti, tada pasuka žalvarinę rankeną, įtaisytą per vidurį durų, ir jas užtrenkia. Žengia kelis žingsnius iki keliuko, spusteli pultelį ir atsidaro automobilį. Meta portfelį į bagažinę, tada lipa į žvilgančią sidabrinę grožybę, užsibalnoja juodus akinius – net kai lyja – ir nuvažiuoja.

Aštuntą penkios lauko durys vėl atsidaro. Ji išsiveda vaikus, burnoje dar įsikandusi trikampį skrebutį, glėbyje laiko netvarkingą striukių, kuprinių, sumuštinių dėžučių krūvą, prašo, kad sūnus uždarytų duris. Duktė, tikras jos atvaizdas, nulekia pirma, ausis užsispaudusi ausinėmis, o sūnus nepaleidžia motinos, nesustodamas čiauška jai kažką, ir jie eina dar toliau pakele, kur stovi automobilis. Ji turi automobilį šeimai, jo vidus, aišku, matęs geresnių, švaresnių dienelių. Sūnus paima raktus ir atrakina dureles, tada duktė atsisėda priekyje. Sūnus patenkintas šoka ant užpakalinės sėdynės, ten greta jo ji sumeta visus atsineštus daiktus. Pasiima akinius iš dėtuvės šalia prietaisų skydelio, užsideda. Patikrina, ar visi prisisegė saugos diržus, tada pasitaiso galinio vaizdo ir šoninius veidrodėlius – dukart, – išvairuoja į kelią ir nutolsta ta pačia kryptimi kaip ir jos vyras.

Kas rytą viskas tas pat; kartais laikraščių nešiotojas įmeta laikraštį į laiškų dėžutę, įtaisytą duryse, kartais kuris nors vaikas nubėga dar kažin ko vidun, kartais vyras išvažiuoja keliomis minutėmis vėliau už visą šeimą, tačiau dažniausiai viskas vyksta kaip tik taip. Štai kaip Serina Gorindž, dabar Serina Gilmar, gyvena. Štai kaip atrodo Serinos gyvenimas, kuris turėjo būti mano.

serina

– Ai! – spygteliu jau nežinia kelintą kartą. – Gal nustotum badytis. Skauda kaip reikiant, po galais.

– Nagi, jei nori, kad apie liemenį tau būtų apnarpliotos visos tos puošmenos, taip ir žinok, kad skaudės, – atšauna mano sesuo Medina.

Kita mūsų sesuo, Fėja, kvailai vaiposi prisidengusi žurnalu. Sesuo, badanti mane – įtariu, tyčia, – nori pasiūti man vestuvinę suknelę, kainuosiančią tik menkniekius, palyginti su tomis, kurias matavausi praėjusią savaitę. Evanas pareiškė, kad tai žlugdo šį kartą pageidaujamo „didumo“ nuostatą, bet aš negalėjau dar kartą važiuoti į vestuvinių drabužių parduotuvę, kur veidrodžiuose tektų matyti save visu ūgiu ir, galimas daiktas, man vėl vaidentųsi lašantis kraujas. Maža to, kad tebejaučiu pykinimą nuo tų ledų, kuriuos palaikiau rankoje kitą dieną. Jei galėtų, jis juoktųsi iki pamišimo: „Ką, Ledų Mergaitė jau nebemėgsta ledų? Kaip juokinga!“ Beje, taip bus daug geriau – jau tiek metų nedėvėjau Medinos Bris siūtų drabužių.

Medina, Mezė, ta, kuri klūpo, valandų valandas apie mane smaigsto baltos medžiagos skiautes ir dirbdama elgiasi su manimi kaip su nuosava vudu lėle. Ji maždaug pusę minutės jaunesnė už Fėją – turėčiau turbūt susigaudyti, nes pati pagimdžiau du vaikus ir esu gydytojo žmona, tačiau tokie dalykai, po teisybei, dažniausiai rūpi tik Fėjai. Kai mėgina pasiekti, kad dėl ko nors būtų tvirtai sutarta, panaudojusi visus po ranka pakliuvusius argumentus, ji išdainuoja įprastinį: „Čia aš vyriausia.“ (Pasiustų sužinojusi, kad mama kartą pasakė retsykiais nesanti tikra dėl Fėjos – ar tikrai ji vyriausia. Mama tik taip nutarusi, nes kai pamatė jas abi gulinčias lopšiuose, Fėja jai pasirodė norinti būti pirma.)

Jei Fėjai visiškai nebūtų reikalo dėvėti akinių (kad taip atrodytų išmintingesnė ir dar panašesnė į chemijos mokslų specialistę, nei yra iš tikro, – jai išrašė pačių silpniausių receptą, silpnesnis būna tik paprastas stiklas) ir jei ne Mezės įprotis kaskart mums susitikus pasirodyti vis su kitokia šukuosena, tikrai būtų neįmanoma iš akies atskirti, kuri yra kuri.

– Kaip džiaugiuosi, kad Evanas galų gale nusprendė padaryti tave padoria moterimi, – sako Mezė. – Vesdamas tave šįkart, nes jis, tipo, tikrai to nori.

Neabejoju, kad Veritė netoliese sėdėdama tik ir gaudo – keturiasdešimties su trupučiu dama, matyt, neturėtų vartoti žodžio „tipo“ tokia prasme.

– Na jau, atleisk, – priešinuosi aš. – Manau, tu žinai, kad jis norėjo mane vesti tada. Dėl to ir gyvename kartu taip ilgai. Dėl to ir esame čia šiandien, o jūs čia triūsiate.

– Bet tada jam reikėjo, argi ne?

Purtau galvą mėgindama – bet nesėkmingai – kalbėti įtikinamai.

– Ne! – bandau atrodyti „priblokšta vien tos minties“, bet labiau panašu į beprasmį maivymąsi.

– Ne?! – šūkteli Fėja anapus žurnalo. – Na, baik, Seze, niekas, net mama su tėčiu nepatikėjo tuo tavo „medaus mėnesio kūdikėlio“ pasakojimu.

– Ką?

– Nagi, prašyyyčiau! – Mezė atsilošia ir atsisėda ant kulnų pasižiūrėti į mane, net jos ilgi ryškiai rožiniai kirpčiukai kresteli atgal. – Mes už tave vyresnės, prisimink tai, ir abi buvome čia – negi iš tiesų manai, kad patikėjom ta nesąmone? Ta santuoka buvo iš reikalo nuo pradžios iki pabaigos.

– Jei perpjautum per pusę, rastum „reikalą“, persigėrusį kiaurai, – įsiterpia į pokalbį Fėja.

– Jei pažiūrėtum prieš šviesą, vandens ženkle būtų „reikalas“.

– Iš tikrųjų, argi tavo santuokos liudijimas tikrai be vandens ženklo su „reikalu“?

Jiedvi pratrūksta juokais. Jei jau pradeda veikti kartu, tai devyniais atvejais iš dešimties aš tampu jų juokelių taikiniu. Prikandu lūpą rodydama pasipiktinimą ir pabandau būti aukščiau šito, kaip man patardavo mama.

– Tiesą sakant, susituokti pasiūlė jis, – sakau.

– Na, prašyyyčiau, – vėl pradeda Mezė. – Padarė taip tik todėl, kad tai būtų jo valia – geriau jau pačiam laikyti pistoletą, negu tapti kieno nors taikiniu – neapsiriksiu pasakiusi, jis spėjo, ar tik neatsiras tas pistoletas kurios nors mūsų rankose.

– O jau mes tai nebūtume prisiėmusios kaltės: „Iššovė netyčia, viršininke“, – sako Fėja.

– Po pirmo šūvio mūsų sesutė pastojo, o antrasis buvo labiau mirtinas, – prisideda Mezė.

– Atsiprašom, brangieji, ir negalvojom jo užmušti, tai buvo nelaimingas atsitikimas, – sako Fėja.

Laikas sustoja, mes visos trys užgniaužiame kvapą, bet stengiamės apsimesti, kad ji to nepasakė. Taip atsitikdavo daugybę kartų, metai iš metų. Nekaltas pajuokavimas, o primena mums...

Fėja atsikrenkščia, išsižioja atsiprašyti, matyt, bet apsigalvoja ir vėl užsičiaupia. Ilgas grakščias kojas susikelia ant fotelio, pasitaiso ant nosies akinius ir vėl įsigilina į skaitinėjamo žurnalo straipsnius. Ir itin dažnai kilstelėjusi ranką brauko į šoną savo ilgų tankių kirpčių sruogas – taip dažniausiai daro, kai labai užsigalvoja ar susijaudina.

Mezė dabar visą dėmesį sutelkia į vieną „suknelės“ šoną. Smaigsto ir vėl iš naujo persmaigsto platų apsiuvą, nepakeldama akių ir nė karto „atsitiktinai“ neįdurdama. Įvairiaspalvės smeigtukų galvutės marguoja kaip mažyčiai rutuliniai guoliai tarp jos perlais žvilgančių lakuotų nagų.

Viena iš mūsų alsuoja švokšdama. Tarytum bėgtų kažkieno vejama. Atrodo, tuojau pat jai pradės trūkti oro. Stengiuosi galvoti tik apie suknelę. Mano suknelė. Mano vestuvinė suknelė. Per pastarąsias vestuves vilkėjau dramblio kaulo spalvos sijoną ir švarką, taip pat baltą palaidinukę. O ši suknelė ilga, iki kulnų, gana aptempta, nuo žemo plataus juosmens švelniai krintanti žemyn, su gilia trikampe iškirpte, ilgomis rankovėmis. Ji turėtų tapti nepaprasta sėkme, geriausia, ką iki šiol pasiuvo Mezė.

Ta garsiai alsuojančioji vis dar neįstengia atsikvėpti, sunkiai gaudo orą ir tvardosi.

– Ją jau greitai išleis, – sakau. Man nereikia sakyti vardo, jos žino, ką turiu galvoje. – Jau gali būti išėjusi, tiesą sakant.

Jos abi, Fėja su Medina, atsidūsta vienu metu, abiejų balse girdėti ir palengvėjimas, ir irzlumas, ir abejonės. Šitiek laiko praėjo – vis tiek abejonės.

– Aš tai žinau, – atsiliepia Fėja, tebelindėdama už žurnalo.

– Skaitėm laikraštyje, – paaiškina Mezė.

Sukandu lūpą iš vidaus, alsuoju jau ne taip garsiai, tačiau vis dar apimta jaudulio.

– Manai, kad ji gali bandyti tave susirasti? – klausia Fėja.

Gūžteliu pečiais, labiau apimta nevilties negu nežinios.

– Neįsivaizduoju. Dieve, tikiuosi, kad ne, bet iš kur man žinoti.

– Juk ji nerašė tau per visus šituos metus?

– Ne. Tiek krausčiausi iš vienos vietos į kitą. O mes net nebuvom draugės.

– Aš tai esu tikra, kad ji neieškos, – tikina Mezė, tačiau balsas išduoda, kad ji pati vargiai tiki tuo, ką sako.

Mane varo iš proto žinia, kad ją paleido, turbūt neįmanoma to paslėpti. Negaliu miegoti, neprisiverčiu valgyti, net menkiausia smulkmena, atrodo, gali mane perkelti atgal į aną laiką: nuotakos suknelė parduotuvėje, kelyje mane sustabdęs policijos patrulis, pokalbis su Verite. Evanas įsitikinęs, kad tai priešvestuvinis jaudulys man sutrikdė nakties miegą; kad dėl jo dar prieš aušrą keliuosi ir sėdžiu virtuvėje, žiūriu, kaip pamažu brėkšta ir šviesėja, sklaidosi tamsa; kad dėl to slepiu ir stalo peilius, ne vien aštriuosius.

– Kiek suprantu, tu vis dar nepapasakojai jo aukštybei? – klausia Fėja.

– Vis atrodydavo netinkamas laikas.

– Aha, kurgi ne, – šaiposi Fėja.

– Na nebūk tokia kalė, Feze, – pašoka Mezė. – Juk čia ne šiaip sau nei iš šio, nei iš to kažkas pateikia kaltinimus, ar ne? „Ak, beje, mielasis, kartą mane teisė už žmogžudystę, bet į kalėjimą nepatekau, tačiau ta panelė, su kuria buvau teisiama kartu, gavo iki gyvos galvos. O laikraščiai apie mane tiek prirašė visokių nesąmonių. Ak, ir gal galėtum grįždamas namo parnešti litrą pieno?“ Turiu galvoje – tik nepradėk!

– Ir nesakau, kad būtų lengva, bet kai jis išsiaiškins, rimtai gali išspirti su visais skudurais. O pati neišspirtum? Po šitiek laiko imi ir sužinai ką nors panašaus apie jį? – Nei Mezė, nei aš negalime su ja ginčytis. – Tikrai ne pati geriausia santuokos pradžia. Nei pirmą kartą, nei tuo labiau antrąjį, – sako Fėja.

– Ir ką jau tokio tu žinai apie santuoką? – klausia Mezė, įspūdingai įvarydama peilį Fėjai į nugarą.

Fėja norėtų tekėti, bet Haris, kurį ji pasičiupo ne ką vėliau nei aš Evaną, nemato jokio reikalo. Jie gyvena kartu jau taip seniai, sako jis, kad šitai atrodytų tik kaip beprasmiška mankšta, pinigų švaistymas. Vienas Dievas žino, ką jis pasakė apie mus su Evanu, sužinojęs, kad darome tai jau antrąsyk; vienas Dievas težino, kaip skaudu turėtų būti Fėjai, kad mudu su Evanu padarysim tai dukart.

– Žinau pakankamai, kad suprasčiau, jog santuoka ne tokia ir tvirta, kaip apsimeti, jei nepasakoji vyrui tokių svarbių dalykų apie savo gyvenimą arba jei tavo vyras mėgsta paatostogauti vienas, be tavęs ir vaikų, nors kartą per metus.

Susigūžiu ir dėl Mezės, kai jai pačiai į nugarą tenka Fėjos peilio dūris.

Štai dėl ko geriau nepradėti kalbos apie tuos laikus. Visad baigiasi ginčais, kuri kurią labiau įžeis, ir vėl draskome neužgijusias skausmingas praeities žaizdas, taip ir gyvename randuotos iki šiol. Mes neužmiršome, mes neužsigydėme, mes tiesiog nešiojamės tą naštą diena iš dienos visą gyvenimą.

– Jei nesam tokie jau neišskiriami, dar nereiškia, kad mūsų santykiai pašliję, – atsikerta Mezė. – Tik va tu apie tai nenori nieko žinoti, ar ne? Turiu omeny, kaip laikosi Haris? Man keista, kaip čia jis dar neužgulė telefono ir neprašo, kad pareitum namo virti jam arbatos.

– Cha! Matyti, ką jau tu žinai, – purkštauja Fėja. – Haris namuose viską verda pats.

– Nes neturi žmonos, kuri jam išvirtų.

– Be abejonės, kaip tik tai Adrianas ir sako tai moteriai, kai laineris nulakdina jį į rojų be tavęs.

– Gerai, dabar jau gana! – sakau. – Gana, nenoriu, kad Evanas su vaikais mus taip užkluptų.

– Ji pirma pradėjo! – rikteli Mezė.

Mudvi su Fėja taip ir įsistebeilijame į ją prasižiojusios.

– Ar čia tu, keturiasdešimt dvejų moteris, keturių vaikų mama, iš tikro ką tik taip pasakei? – tardau ją.

– Ne! – atsako Mezė, akivaizdžiai sumišusi. – Tai mano piktoji dvynė.

– Ak tu nenaudėle, – sako Fėja. Ji atsidūsta ir sviedžia savo žurnalą į šalį, taikydama ant kavos stalelio, o prametusi pro šalį nebekreipia į jį dėmesio. – Gerai, aš atsiprašau, bet...

– „Bet“ ne atsiprašymas, o tik savo elgesio pateisinimas, – įsiterpiu kartodama tai, ką sakydavo mama mums vaikystėje susipykus.

Fėja šypsosi.

– Gerai, aš atsiprašau. Taškas. Atsiprašau, kad visko prikalbėjau.

– Ir aš, – sako Medina.

– Aš taip pat, – prisidedu, nors pati neištariau nė žodžio. Bet atsiprašiau už visa kita, kad buvau viso šio ginčo dingstis.

– Atleiskit man, – sako Medina ir atsistoja.

Ji čiumpa savo rankinę, pasilenkia nusivalyti kelių, tada nevikriai išslenka iš kambario. Fėja pasilenkia, susigraibo nuo grindų žurnalą ir, matyt, negaišdama laiko, vėl pasiners į straipsnį. Stoviu nejudėdama ir beveik be gyvybės ženklų, kaip manekenė, laukdama Mezės sugrįžtant.

Iš pažiūros tai tik seseriškas kivirčas, pasibaigęs beveik taip pat staigiai, kaip ir prasidėjo; tačiau iš tikro jis kaip tik grėsmingai priminė – mes niekad taip nesikapojome, kol neprasidėjo visi tie mano teismai, žiniasklaida ir žmogžudystė.

Niekas iš pašalinių, ne šeimos narių, – niekas, matęs mus teismo salėje, perskaitęs apie mus laikraščiuose, niekas nebūtų atspėjęs, kad atokiau nuo smalsių akių mes gyvenome draskydami vienas kitam širdį. Užsidariusi nuo išorės pasaulio šeima ėmė byrėti ir nebeatsigavo. Taip, susirinkę mes vis dar krečiame juokus ir linksminamės, tačiau ankstesnis artumas, bendrumas dingęs. Jų vietoje išsikerojo kaltės pojūtis, apgailestavimas, įpratome kalbėti pagiežingai, o visiems nejaukiai nutilus žinoti, kad kaip tik tai ir buvo norėta pasakyti.

1986-ųjų rugpjūtis

– Kaip Dievą myliu, Serina, jei ir toliau taip niūrinėsi po parduotuvę, tikrai imsiu rėkti, – pasakė Fėja.

Tai ji pati kalta. Būčiau jau buvusi pas jį namie ir leisčiau geriausią savo atostogų dalį kartu su juo, kol neprasidėjo mokslo metai, tačiau Fėja iš atostogų su Lafboro universiteto draugais grįžo anksčiau, todėl parvažiavo namo. Tai buvo nuostabu, nes Medina buvo išvykusi į Prancūziją ir man jų abiejų labai trūko. Kai vieną atgavau, buvau patenkinta beveik taip pat, kaip ir turėdama jas abi. Kaip tik ruošiausi išeiti, o Fėja pasiūlė keliauti į prekybos centrą apsipirkti visai savaitei ir pareiškė mamai: „Serina važiuos kartu ir padės.“ Ir tik tada pasisuko į mane:

– Juk tu važiuosi?

– Aš... aš turiu su kai kuo susitikti, – pradėjau mikčioti.

– Gali jiems paskambinti ir atšaukti, juk taip? – tada pareiškė ji.

Tiktai trūktelėjau petį, daugiau nieko nepasakiau. Galėjau atšaukti, jei būčiau norėjusi. Bet nenorėjau. Norėjau pamatyti jį. Kaip jis pastaruoju metu su manimi kalbėjo, kaip į mane žiūrėdavo... Tikinau save, kad jis ketina prisipažinti mane mylįs. Praėjo jau beveik aštuoni mėnesiai ir jis dar nepasakė, tačiau viskas krypo į tai. O kai taip pasakys, visos abejonės – mažytės menkos abejonės – išsisklaidys. Taip neberėks ant manęs kartkartėm, kaip apsėstas nebetardys manęs apie berniukus iš mano mokyklos, susitiktus gatvėje arba parke. Pasitaisys mūsų bendravimas. Ne dėl to, kad jis nebūtų puikus, labai šaunus, toks ir buvo. Jis turėjo tapti tik dar kruopelytę šaunesnis – ypač nuostabus.

– Na jau, imk ir paskambink, – stūmė ji mane, jau eidama į koridorių. – Jei tau nesmagu, leisk man, pasakysiu, kad labai retai matau savo mažąją sesutę ir dabar man reikia su ja padoriau pabendrauti.

Kad ir kas būtų, negalėjau leisti jai tokio pokalbio. Mes vis dar – tikrai – laikėme viską paslaptyje. Jis išaiškino, kad net jeigu jis ir nebėra mano mokytojas, žmonės vis tiek ieškos prie ko prisikabinti. Jie vis tiek ieškos bent dėmelės, o Marlena, buvusi jo žmona, mielai jiems padės ją rasti. Viskas su ja baigta, kaip jis pats sako, bet purvas limpa. Tai sugadintų jam galimybę įsidarbinti konsultuojančiu mokytoju prasidėjus mokslo metams.

– Gerai, paskambinsiu ir atšauksiu, – ištariau nenoriai.

Jis neapsidžiaugs. Jis laukė progos susitikti su manimi nė kiek ne menkiau, negu aš troškau susitikti su juo, todėl dabar nusimins, o man nepatiko jį liūdinti. Nes jeigu jam sugesdavo nuotaika, tada dėl visko, kas atsitikdavo paskui, kalta buvau aš. Juk paprastai jis taip nedarydavo, ar ne? Vadinasi, pati už tai atsakau.

Kai paskambinau, jis tylėdamas išklausė mano pasiteisinimą, kodėl neateisiu. Ta tyla man jau buvo pažįstama, aiškiai leido suprasti, kad jis neapsidžiaugė, o tada... Kai baigiau aiškintis, vis kartodama, kad negalėjau rinktis, kad jei nebūčiau su ja važiavus, ji būtų pradėjusi ką nors įtarti, jis netaręs nė žodžio pakabino ragelį. Išgąsčio šuoras perkošė mane kiaurai, tada susisuko viduriuose ir mane ėmė pykinti iš baimės. Taip jis mesdavo ragelį, tik jei būdavo ypač suirzęs. Nė nepadėjusi telefono į vietą trumpam užsimerkiau. Negalvojau, kas turės įvykti, kai susitiksim su juo kitą kartą. Negalėjau nė pagalvoti, kas atsitiks, kai kitą kartą su juo susitiksim.

Kai rinkomės pirkinius, nepajėgiau apie tai galvoti, bet viduriuose liumpsinti baimė, silpnumas ir tamsi grėsmė vis augo, vis didėjo, nerimas kaupėsi nesustabdomai lašas po lašo. Fėja ne taip pasakė, aš ne niūrinėjau, aš troškau, kad tai nebūtų įvykę, kad galėčiau būti su juo ir viskas mudviem gerai susiklostytų. Todėl man buvo bloga, nes norėjau kuo greičiau ištrūkti palikusi seserį. Norėjau pabėgti nuo vienos iš geriausių savo draugių.

– Ak, pagaliau supratau, – pareiškė Fėja, mesdama į pirkinių vežimėlį pomidorų skardinę, – tai ne draugai buvo, tai vaikinas.

Neatsakiau, vien tyrinėjau mamos sąrašą, ieškodama, ką toliau rinktis.

– Kaip suprantu, nei mama, nei tėtis apie jį nežino? – pasakė ji sustojusi.

Sukryžiavo rankas ant krūtinės, perkėlusi svorį ant vienos kojos kitą atstatė į šoną ir suraukė kaktą, net antakiai pakilo virš akinių. Tylėjau kaip tylėjusi, o ji šnekėjo toliau:

– Na žinoma, jie nieko nenutuokia. Juk tavęs neišsiuntė atgal į Ganą6, ar ne? Tai kas jis toks?

– Šiaip toks vienas vaikinas, – sumurmėjau nuleidusi galvą.

– Vadinasi, taip: lūpų blizgis, sijonų trumpinimas, šiek tiek madingesni drabužiai. Ar Mezė žino, kad skolinaisi jos drabužius?

– Ne! – suklykiau. – Ir tu taip pat negali jai pasakyti.

– Galiu nepasakyti, – atšovė ji, – jei man papasakosi apie jį.

– Jis – šiaip pažįstamas vaikinas, – pakartojau.

Jei Mezė būtų sužinojusi, kad lindau į jos spintą geisdama jam atrodyti gražesnė, būtų sukūrusi sudėtingą keršto planą.

– Jis už tave vyresnis? – paklausė Fėja.

Linktelėjau galvą. Negalėjau išduoti, ar daug vyresnis – nes iš esmės buvo vyresnis tiek, kad galėjo būti man tėvas, bet tik popieriuje. Gyvenime, ypač tais atvejais, kai būdavome dviese, jis niekuo nepriminė mano tėvo. Neturėjo visiškai nieko tėviška.

– Kiek vyresnis? – tardė ji.

– Tik pora metų, aštuoniolika mėnesių.

– Serina! – suaimanavo, lyg ją būtų surėmęs skausmas.

– Ką? – atsiliepiau. – Jis visai taip neatrodo. Atrodo kaip mano metų.

– Ar mokosi koledže, ar dar tik mokysis?

– Ne, jis dirba.

Jos akys išsiplėtė.

– Oi, Seze, ar tik jis nebus tau truputį per senas.

– Tikrai ne, prisiekiu, tikrai ne.

– Paklausyk, noriu su juo susipažinti.

– Ne, tu negali.

– Serina, tu neketini jo supažindinti su tėvais, tai tada aš noriu su juo susipažinti. Noriu būti tikra, kad jis tinkamas.

– Jis toks ir yra. Prisiekiu. Jei dabar pasirodysi jam, gali jį išgąsdinti, tada jis sumanys mane mest. Jis tikrai man geras ir visa kita. Aš... aš myliu jį. Tikrai tikrai. Jei jis bus man negeras, baigsiu viską. Prisiekiu. Prašau, neversk manęs jūsų supažindinti. Prašau.

– Gerai, – pagaliau sutiko ji. – Bet nenuleisiu nuo tavęs akių, ir jei tik pajusiu, kad esi nelaiminga, pasakysiu mamai su tėčiu arba priversiu tave mus supažindinti.

– Ačiū, ačiū, – dėkojau jai.

Man palengvėjo, ir tas pojūtis mušė bangomis per visą kūną, beveik nuplaudamas šlykščią baimę. Tačiau po palengvėjimo ir vėl... pirmykštis jausmas atšliaužė ir įsitaisė po širdimi akmeniu, sunkiu ir nepatogiu.

Aš pasikeičiau. Tapau visiškai kitu žmogumi. Ar tai ir buvo panašu į darymąsi moterimi, darymąsi suaugusia? Meluoji žmonėms, kurie myli tave? Meluoji žmonėms, kuriuos myli, siekdamas kažkieno kito naudos? Turėjau meluoti Fėjai. Niekad nebuvau melavusi savo seserims, o dabar turėjau išsisukinėti dėl jo. Dėl jo atsižadėjau šitos savo pačios dalies. Ir jis niekad to nesužinos. O aš žinosiu, neužmiršiu niekada, nes dabar supratau visiems laikams, kad nebeliko kelio atgal. Jau niekad nebegalėsiu pasakyti tiesos apie mūsų draugystę, apie nieką iš viso. Visada tai žinojau, bet kai dabar taip pasielgiau, kai pamelavau, to jau nė kastuvu nebeiškasi. Galų gale jau buvau pakankamai suaugusi suprasti, kad nebeliko jokios išeities.

– Kas tau, Feze? – klausiu.

Jau kiek laiko ji sėdi parietusi kojas, akis įbedusi į to paties straipsnio eilutes. Tačiau neprisimenu, kad ji būtų nors puslapį pervertusi nuo pat tada, kai čia atsirado. Iš mūsų visų trijų ji visad būna pati nuovokiausia, pati ramiausia, ir į mūsų užsipuolimus neatsimušinėja taip kaip šiandien. Net jeigu ir kalbame užgauliai, Mezė pasistengia bent iš pažiūros rodytis pasipiktinusi, aš iš paskutiniųjų suku galvą, kaip dėl jo atsiprašyti, o Fėja trūks plyš skuba pirmoji kuo greičiau grįžti prie įprasto bendravimo. Tačiau ne šį kartą. Kažkokia širdgėla supa ją ir tolina nuo mūsų. Ir kaltas čia ne kivirčas – ji jau atvažiavo tokios būklės: tarsi su pirmojo sniego šydu, kabančiu jai ant pečių.

Vyriausioji sesuo atsidūsta, tada žvilgteli į mane pro žurnalo viršų.

– Šiaip sau, nieko gera.

Na, to iš jos tikrai nelaukiau. Tikėjausi, kad atsakys: „Viskas gerai“, kaip išgirsti visada atsiliepiant į tokį klausimą, nebent ką nors prasitartų dar primygtinai paraginus, – bet nesitikėjau tokio atviro „Nieko gera“.

– O kas atsitiko? – klausiu, suimdama į glėbį baltus muslino gabalus ir pritūpdama jai prie kelių, taip pasijuntu labiau sesuo ir ne tokia karalienė. Noriu, kad ji pajustų: manimi galima pasitikėti, aš išklausysiu jos rūpesčius.

– Noriu vaikelio, Seze, – sako ji, žiūrėdama tiesiai man į akis. – Žinau, kad nieko čia gudraus, visi man tai sako, ir kad reikia džiaugtis tuo, ką turiu, bet aš noriu vaikelio.

Visi jos keturiasdešimt dveji metai taip ir įsiėdę jai į odą – švelnią, raudonmedžio atspalvio, akys apsitraukusios ašarų migla, akiniai neslepia jose tvyrančio liūdesio.

– Blogiausia per didžiąsias šeimos šventes ir gimtadienius ar panašiai, o man abu tie dalykai jau artėja – per artimiausius keturis mėnesius. – Jos lūpų kampučiai nusvyra. – Niekad nemaniau, kad neturėsiu vaikų. Aš jų nelaukiau, bet, matyt, tikėjausi susilaukti atėjus palankiam laikui. Ir neatrodo, kad susilauksiu. Mano laikas baigėsi. Sulaukus tokio amžiaus tai dabar arba niekada, ir greičiausiai, kad niekada. Ir... – ji prispaudžia delną prie krūtinės, čiuopdama širdį, lyg stabdydama tvinksintį skausmą, – ...tai skaudu.

– Ar kalbėjai apie tai su Hariu? Ar jis žino, kad tu kaip tik šito nori?

Harį nuolat užgriūname patyčiomis už tai, kad mus pakrikštijo Ipsvičo raganomis7, nors nė viena ten net nesilankėme. Nepaisant to, jis puikus vyras. Rimtas. Patikimas. Norėtum, kad už tokio ištekėtų tavo duktė. Manau, jei jis žinotų, kaip ji trokšta vaiko, persigalvotų. Turėtų arba persigalvoti, arba paleisti ją.

– Taip, kalbėjausi su juo, bet mes nė vienas nepakeitėm savo nuostatų. Jis neįsivaizduoja, kokia prasmė griauti viską susituokiant ir auginant vaikus. Jis nemato vedybų prasmės.

Kokia prasmė gyventi su keturiasdešimt dvejų metų rinkodaros vadove, pačia įspūdingiausia moterimi šiame pasaulyje, savo drauge ir galima būsimų vaikų motina. Be šito, žinoma, yra ne kažin kiek prasmės – o gal iš viso nėra prasmės – tuoktis.

– Jam yra gerai taip, kaip yra. – Ji nusiima akinius ir pirštais spaudžia akių kampučius. – Žinai tą seną patarlę apie pieną ir karvę – kam pirkti karvę, jei pieno gauni veltui. Pagal ją ir gyvenau.

Ji juokiasi karčiai, nemaloniai, tas juokas trenkia man per ausis, versdamas mane vis labiau gūžtis ir trauktis. Nenoriu, kad ta, kurią myliu, taip juoktųsi, nenoriu, kad taip jaustųsi.

– Ak, Feze, – sakau ir prisiglaudžiu, apkabinu ją. Apčiuopiu, kokia ji šilta ir švelni, ir tas nesmagus juokas vargiai galėjo būti jos – taip prie jos nederėjo.

– Esu tokia kvaila, – sako ji. – Gerai gyvenu. Puikiai gyvenu. Turiu vyrą, kuris mane myli, ir pavydėtiną karjerą. Ir renkuosi taip ir gyventi toliau. Ir vis dėlto, kaip sunku nuolat taip jaustis. Ir myliu jį. Kartais jis gal ir prikiaulina, bet aš myliu jį. Ir tai renkuosi. – Ji atsitraukia nuo manęs ir apdovanoja mane kone tikra šypsena. – Viskas gerai. Tikrai, viskas gerai. – Neįtikinta ir nenusiraminusi, atsilošiu ir matau, kaip ji stengiasi išvengti mano žvilgsnio. – Matai kaip, Seze, gerai tai ar blogai, bet jis viską apie mane žino. Tai todėl aš ir lieku su juo. Su kuo nors kitu to paties pasiekti reikėtų amžinybės. Mane siaubingai erzina, kad tavo santuoka laiminga, nors nėra sąžininga visu šimtu procentų.

Tik grikšteliu dantimis, mat sunkiai tvardau viduje sukilusį pasipriešinimą. Ir primenu sau – geriau patylėsiu. Ji kankinasi, tai jau geriau neprasidėsiu.

– Kartais man atrodo, kad tu ištekėjai už jo tik apsimetusi. Taip ir likai ištekėjusi, bet vis dar apsimeti. Tai nedora.

„Ištekėjau už jo, nes myliu jį. Tebesu ištekėjusi, nes labai stengiausi. Abu slenkant metams norėjome pabėgti, mesti šeimą, bet to nepadarėme. Todėl aš vis dar ištekėjusi, nes mudu stengėmės, kad santuoka išliktų.“ Ta „aš“ mano sąmonėje, ta, galinti elgtis kaip panorėjusi, štai taip atsako mano seseriai. O aš, sėdinti kambaryje, jau daugiau kaip dvidešimtį metų kasdien tebesijaučianti kalta, nieko nesakau. Priimu tai iš jos. Priimu beveik visas tas pastabas iš bet ko, kas apie jį žinojo. Todėl, kad tik žinojimas leidžia jiems teisti, o ne teisingas požiūris, nes nieko daugiau be mūsų – manęs, jo ir jos – ten nebuvo. Vis dėlto kas stipresnis, tas turi savo požiūrį. O jeigu jau kas nors turi tokią valdžią, tokią galią, kad net vienu neteisingai ištartu žodžiu gali sugriauti mano gyvenimą, nenoriu su tokiu net prasidėti. Nesiginčiju, nesistengiu atsikirsti, nesmerkiu. Kas gali mane valdyti, tegu daro ką tik nori su mano gyvenimu, taip pat ir su ta žmogžudyste.

– Turėtum elgtis su juo sąžiningai, – kalba ji. – Nesuprantu, kaip tu sugyveni pati su savimi, kai nesi sąžininga su juo.

Vangiai linkteliu galva. Žinau, kad man dažniausiai sunku sugyventi su savimi, o šis atvejis nėra kuo nors labai jau išsiskiriantis.

Laiptais sukaukši Mezės kulniukai.

– Serina Gilmar, geriau jau nebūtum pakrutėjusi iš vietos, jei nenori turėti nemalonumų, – šaukia ji.

Fėjos šypsena sako: „Man viskas gerai“, ji mosteli man grįžti atgal, į tą vietą prie lango valgomajame. Skuodžiu ten ir stoviu kaip stovėjusi, o ji vėl įbeda akis į žurnalą.

Mezė numeta savo krepšį ant kėdės prie durų, nuo jos padvelkia ką tik naudota kosmetika ir kvepalais. Kiek nuleidusi galvą prieina prie manęs, pakelia numestą siuvėjos metrą, vėl užsikabina ant kaklo, pasiima savo raudono aksomo pagalvėlę smeigtukams, vėl užsimauna ant riešo, kur ir buvo. Man pro akis nepraslysta, kad buvę kaip perlai jos akių baltymai kiek paraudę nuo išsiplėtusių kraujagyslių. Tai štai kodėl taip ilgai užtruko išėjusi – verkė.

– Juk pakrutėjai, ar ne, Serina Gilmar? – juokais užsipuola mane pabrėžtinai skambiu falcetu. – Pakrutėjai, dabar turėsiu perdygsniuoti juosmenį ir iš naujo pritaikyti sijoną.

– Tai gerai, – atsakau jai į toną, bet ne taip spigiai, – nes vis dėlto jaučiu, kad per juosmenį gal ankštoka. Reikės sėdėti įsitempus, tai šį kartą gal daugiau atlaisvink, na, atlaisvink.

– Viešpatie Dieve, – sako ji juokingu amerikietišku akcentu. – Nori ne tik nuostabios suknelės, bet dar ir sėdėti su ja? Kodėl iš karto neprašai ir neskausmingo gimdymo, kol dar turi tokią galimybę? Tikrai, kodėl tau nepaprašius ir daugiau neįmanomų dalykų – tarkim, netirpstančio šokolado? Girdėjau, Kalėdų Senelis jau priima užsakymus.

Fėja, vis dar pasislėpusi už žurnalo ir, teisybę pasakius, vis dar neįsitraukusi į kuriamos suknelės darbo eigą, krykštauja. Jos juokas šviesus, šiltas, visiškai nepanašus į tą, kurį, matyt, tik įsivaizdavau prieš keletą minučių. Turbūt tą tylią, bet baisią prakalbą, jos išpiltą ant mano galvos, irgi susigalvojau.

Mezė pradeda pavojingai greitai traukyti ir vėl smaigstyti adatėles.

– Ai! – suklykiu, nes ji vėl man smigteli.

– Ir vėl tu pradedi! O kodėl prie savo pageidaujamų svajonių sąrašo Kalėdų Seneliui nepridėjus dar „trumpesnių nervų galūnėlių“, – užsikvatoja Fėja, o įtampa, buvusi tarp jų, nyksta tarsi atsukus garo vožtuvus.

Naujai išaugusi įtampa tarp mudviejų su Fėja taip lengvai neišsisklaidys. Be to, yra dar kažkas, kas slegia Mezę ir verčia taip elgtis. Šiaip jau ji nelekia išsiverkti ir Fėjai užsipulti nesigriebia jos pačios santuokinių lūkesčių, ji net nebado manęs smeigtukais. Kažkas tiesiog stumte stumia ją taip elgtis, ir įtariu, kad tai gali būti susiję su vestuvėmis. Ar bent jau turi ką nors bendra su mano ketinimu iškelti vestuves, taip ir nepasakius apie jį Evanui.

Nuo tada, kai prieš dvidešimt metų lyg po sprogimo visa tai iškilo aikštėn, atrodo, kad ir kas nutiktų, viskas veda prie jo. Veda prie mano, penkiolikmetės paauglės, apsisprendimo. Jei tik būčiau supratusi, kad tada, dar visai mergaitė, susižavėjusi nedoru vyriškiu, sugriausiu savo šeimos gyvenimą, tikrai būčiau pasielgusi kitaip.

Tačiau tada tebuvau penkiolikos. Iš kur galėjau žinoti, kad metusi akmenį – kvailą pasirinkimą – į savo gyvenimo tvenkinį galiu sukelti viską nuplaunančią potvynio bangą, griaunančią ką sutikusi savo kelyje. Nesupratau, kad taip įsimylėjusi suardysiu visų, kuriuos pažinojau, gyvenimą.

6 Back to Ghana – žodžių žaismas. Organizacija „Back to Ghana“ veikia panašiai kaip talentingo jaunimo agentūra. Veikėja – Anglijos tamsiaodė, – vert.

7 Ipsvičas – vietovė Rytų Anglijoje, XVII a. išgarsėjusi raganų teismais, – vert.

popė

– Gal galiu pavaišinti? – klausia jis.

Atitraukiu žvilgsnį nuo apelsinų sulčių su gazuotu vandeniu didelėje stiklinėje, kurią pasistačiau priešais, ir įsmeigiu jam tiesiai į akis.

– Ne, – atrėžiu.

Atradau, kad čia, laisvėje, geriausia žiūrėti tiesiai į akis ir sakyti „ne“. Jie supranta, kad tai ir turi galvoje. Jie supranta – turbūt nesi juki mergelė, kuriai padarysi įspūdį vien teikdamasis su ja paplepėti. Jiems aišku – tu žinai, jog vien dėl to, kad į tave pažiūrėjo svajodami pasidulkinti ir trokšdami tuojau pat taip ir padaryti, tau nebūtina su tuo sutikti.

Šią savaitę kas vakarą vaikščiojau į „Vienišo valstiečio“ barą netoli tėvų namų užkąsti ir išgerti po darbų paplūdimio namelyje. Mama su tėčiu vis dar jaučiasi nesmagiai, kai sukiojuosi netoliese. Kai tik įeinu į kambarį, kuris nors – dažniausiai tėtis – išeina, kitas – dažniausiai mama – pabūna šiek tiek prieš atsiprašydama ir taip pat išeina. Valgis, visada buvęs tokiu šeimos įvykiu, dabar padalinamas, ir kiekvienas atskirai sau pasiėmęs ieškosi ramios vietos pavalgyti.

Jei atsisėdu prie stalo, jie nusineša į svetainę. Jei pasiimu savo lėkštę neštis į svetainę, jie užlipa į viršų, nors kadaise nuolat kildavo galybė kivirčų dėl lėkščių ir maisto miegamuosiuose. Paprasčiau, kai manęs ten nėra, kai kuo ilgiau būnu išėjusi. Taip ir bus, kol atliksiu tai, ką turiu atlikti su Serina, ir jie įsitikins, kad aš ne ta pabaisa, kokią jie įsivaizdavo.

Baras, į tokius vaikystėje nesu net kojos įkėlusi, mielas ir netriukšmingas. Kaip pamačiau aną savaitę, dažniausiai čia užeina vyrai ir daugiausia tokie, kurie be jokių skrupulų užkalbina sėdinčią sau vieną moterį. Esu beveik tikra, kad jie nelaiko manęs prostitute, nes aš vilkiu senus tėvelio džinsus, marškinius ir megztinius – visa tai radau garaže, juoduose šiukšlių maišuose. (Drabužiai man per dideli, labai vyriški, truputį nemadingi, tačiau ne iš devinto dešimtmečio, ne iš kalėjimo, todėl jie yra geriausia, ką turiu, kol susirasiu darbą.) Tad jie turbūt mano, kad aš vieniša, nusivylusi ir atsargi, nes kas vakarą mažiausiai kokie du vyriškiai paklausia, ar manęs kuo nepavaišinti.

Kaip ir šitas vyras priešais. Reikia pripažinti, jis atrodo geriau nei dauguma čia besilankančių ir linkusių manyti, kad kalbasi su moterimi, „to ir laukiančia“. Jo tamsūs plaukai nušukuoti atgal, smakras kampuotas, kakta lygi, tiesi nosis, gražios lūpos. Trumpai tariant, šauniai atrodantis vyras. Jei man tai būtų svarbu.

– Prašau? – perklausia tas vyras.

– Ne, – atrėžiu.

Trumpai. Paprastai. Nedviprasmiškai.

– Nagi, gal galiu pavaišinti. Kas čia bloga atsitiks?

Neatsakau į tą klausimą, nes tai leistų jam „užsikabinti“. Ėmusi atsakinėti į klausimus, prasidėčiau su juo, žodis po žodžio – ir jis prisėstų šalia. Taip atsitikdavo šią savaitę kone kiekvieną vakarą. Jei įsitraukčiau į pokalbį, kurį pradeda kitas, turėčiau užsisėdėti ilgiau nei būtina. Jei vengsiu ir neleisiu jiems „užsikabinti“, reikalai judės kur kas greičiau.

– Nenoriu, kad mane vaišintumėt. Noriu sėdėti čia ir pati viskuo vaišintis.

Jis vis tiek prisėda.

– Aš Alanas, – sako.

Pasigirdo, lyg jis būtų ištaręs „A Lonas“, bet neketinu perklausti. Ištiesia ranką – turbūt laukdamas, kol paspausiu. Įsistebeiliju į ją, paskui neskubiai perkeliu žvilgsnį į jo veidą.

– Man neįdomu jūsų vardas ir jūs pats, – atsakau.

– O, kaip tiesmukai ir iš esmės.

Vėl įbedu akis į savo stiklinę – vis dar nežadu leisti jam „užsikabinti“ tęsdama šį pokalbį.

– Kad ir kas jis toks, turėjo kaip reikiant jus įskaudinti, kad privertė jus taip...

– Niekas manęs nieko neprivertė. Tiesiog jūs man neįdomus. Prašom palikti mane ramybėje.

– Spėju, kad tai įsakymas.

– Tikrai taip.

Jis atsistoja. Pagaliau! Jis suprato. Vyras nėra labai jau atkaklus ir man tai patinka. Daugumai tokių užsispyrėlių šią savaitę teko įsakyti. O kai paliepiu, atrodo kaip tarakonai, puldinėjantys uždegus šviesą, mat dažniausiai nepradingsta, kol nepasakai dar aiškiau. Mane stebina, kad įsakmus tonas taip jo nepaveikė.

– Žinot, jūs nuostabi, – sako A Lonas. – Nors ir šiurkščiai kalbat, jūs tikrai pati nuostabiausia.

– Ačiū, – sumurmu.

Čia kitos rūšies užsispyrimas. Paleidžia į darbą pagyras, meilikauja tarytum šiaip plepėtume, bando tave nuvarginti.

– Bet vis dėlto man tai neįdomu.

– Man tiesiog reikia dar šiek tiek pasistengti, ir viskas pasikeis, – sako jis.

– Nesivarginkit. Jums nepavyks manęs perkalbėti.

– Pamatysim.

– Ką tik išėjau iš kalėjimo, – sakau.

Tai tenka pasakyti, jei noriu atsikratyti įkyriausiųjų, kurie išgirdę reikalavimą palikti mane ramybėje nesliūkina šalin murmėdami „šalta kalė“ ar „lesbė“. Tie žodžiai įprastai suveikia kaip purškalas prieš vyrus.

– O? – sako jis ir pereina į ypač atkaklių kategoriją. Manančių, kad aš juos bandau ar įaudrinti, ar sudominti. Išgirsta žodį „kalėjimas“, ir jų vaizduotėje ima strykčioti sukaustytos poromis moterys ankštomis pižamomis, puolančios naudotis bet kokia galimybe. Tada jie įsisvajoja apie save ir mane, ir apie draugę, kitą moterį, kuri kartu su manim apgaudinėja jį ir jo trokšta.

– Taip, ką tik išėjau iš kalėjimo ir mielu noru sutikčiau pabūti viena.

– O už ką ten sėdėjot? – be abejo, klausia A Lonas.

Jis stovi suėmęs kėdės, nuo kurios ką tik atsistojo, atkaltę, pasirengęs akimirksniu atstumti ją atgal ir vėl atsisėsti. Tikisi mano išpažinties, o gal ruošiasi išnykti iš akiračio.

Žiūriu jam tiesiai į akis – žinos, kad nejuokauju, – ir sakau:

– Užmušiau savo vaikiną.

Štai dabar jie visi išsilaksto. Kai kurie tiesiai lekia lauk, skuodžia kaip bjaurūs tarakonai atgal į plyšius, iš kurių ką tik išlindo, slėpdamiesi nuo šviesos pluoštų. Kai kurie lukteli. Jie svarsto, gal dar įmanomas seksas su tokia paukštyte kaip aš, besisiūlančia jam, o gal aš kokia trenkta ir jam tą patį padarysiu, jei drįs nors mintyse painiotis su manim. O tada jau tyliai pabėga.

A Lonas atstumia kėdę, pasistato ant vietomis išduobto medinio stalo aprasojusį puslitrinį stiklą šviesiojo alaus ir jo džinsuotas užpakalis įsitaiso ant sėdynės, o jis pats plikomis alkūnėmis pasirėmęs priešais, smakrą padėjęs ant rankų sako:

– Papasakok man viską.

– Kodėl turėčiau? – atšaunu.

– Nes dar niekad nesu matęs gyvos žudikės. Ir dar iš taip arti. Aš sužavėtas.

Visad būna toks vienas. Būna vienas tarakonas didesnis ir drąsesnis, sustingsta tvykstelėjus šviesai ir trankiai artinantis žmogiškai būtybei – jis apsisprendžia nekurnėsiąs slėptis į drėgną ir purvu apneštą rūsio kampą, jis nutaria susiremti su žmogiška būtybe, kad ir kokie būtų jos kėslai. Pagaliau vien tik jie išliks gyvi pasibaigus atominiam karui.

Visad maniau, kad tarakonai yra patys kvailiausi. Ne drąsiausi, o kvailiausi. Kas labiau tikėtina iš tų dviejų – branduolinis sprogimas ar pusantro metro ūgio kalinė? Na, matot. Kai sumaigau tokį tarakoną, dar pasakau jam: „Čia tik tikimybės reikalas – ar labiau tikėtina, kad mirsi taip, ar išgyvensi per atominį karą.“

Tas vyriškis priešais mane – kvailas tarakonas. Nenumano, kad kol ten buvau, išgąstis ir pasibjaurėjimas tais padarais man praėjo gana greitai: tai buvo tik eilinis atvejis – jie arba aš, o aš visad laimiu.

– Man atrodo, nepajėgiat suprasti, kad noriu ramybės, tai pasielgsiu padoriai – paliksiu jus ramybėje.

Atsistoju, susisiaučiu į tėvelio megztinį ir suku prie durų.

Žingsniuoju šalin, o kojos virpa kaip ką tik atsivesto ėriuko. Išėjusi iš baro prietemos laukan į skaidrią naktį turiu stabtelėti – visa drebu.

Kodėl – klausiu savęs. Manęs jis neišgąsdino, nesiartino prie manęs baugindamas ar grasindamas – tikrai ne. Gerai išmanau apie gąsdinimą ir grasinimą, su visu tuo jis neturi nieko bendra. Tačiau nė vienas anų vyrų, kurie praėjusią savaitę kas vakarą siūlydavosi, taip manęs nepaveikė.

„Gal jis tau patiko“, – sako Markas. Svarsčiau, kada gi jis pasirodys. Pasižiūrėjau į kairę – štai jis. Dažnai būna čia, užpakaly, seka mane. Klausosi mano minčių, stebi ir apsunkina mano gyvenimą. Jei ir negaliu išskirti jo aukštos, lieknos figūros, laisvai besiplaikstančių šviesiai pilkšvų plaukų ir melsvų akių žvilgesio, vis dėlto girdžiu jį šnekant. Pagalvotum, kad jis sekioja paskui tą, kuri jį užmušė, bet ne, atrodo, jis tą garbę suteikė man. Gal todėl, kad kaltina mane: jei nebūčiau atsitiktinai pasipainiojusi, ji nebūtų galėjusi to padaryti.

Nekreipiu į jį dėmesio, o atverčiu galvą į tamsų dangų. Jis juodas ir švarus, norėčiau dabar ten būti. Tuojau pat. Pranyko ankstesnė dangaus baimė, dabar aš trokštu būti jo dalimi. Šokti, liuoksėti nuo vieno debesies ant kito, suverti žvaigždžių vėrinį, plūduriuoti tamsiame kaip degutas bežvaigždės nakties vandenyne. Noriu atsidurti ten, aukštai.

„Juk taip, argi ne? Tau jis patinka?“ – nenurimsta Markas, kai pasisuku eiti namo.

„Užsičiaupk“, – sakau jam mintyse.

„Tau jis patinka, taip ir yra. Nesuprantu kodėl, jis gi bukaprotis. Akys per arti viena kitos, dantys per tankūs. Per daug mielas – gerokai.“

„Atrodo geriau už tave.“

„Tai neįmanoma, brangioji.“

„Eik šalin, Markai.“

„Ne.“

„Kaip sau nori. Neik šalin. Nekreipsiu į tave dėmesio.“

„Gali pabandyti. Nepavyks.“

Jau nebedrebu, sutelkusi mintis į tai, kaip nekreipiu dėmesio į Marką, netikėtai nusiraminu.

„Pope, pakalbėk su manim“, – maldauja jis. Dažnai nutaisydavo tokį balsą tas Markas, po visko taip imdavo kalbėti. Lygiu, švelniu kaip vaiko odelė balsu ir apsukriai nutaikytu ten, kur galėjau ieškoti išeities. „Prašau, pakalbėk su manim, Pope, prašau.“ Ir jis kiekvieną kartą pataikydavo, kur reikia. Kiekvieną kartą norėdavau jam atleisti, nebegalvodavau palikti jo, žinojau – daugiau taip neatsitiks, žinojau, kad jis nebegali labiau gailėtis, žinojau, kad viskas susitvarkys, jei ir aš dar truputį pasistengsiu.

Grįžau į tėvų namus išmetusi Marką iš galvos. Nežinau, kuo jis save laiko, bet tikrai jau nebegali manęs valdyti.

serina

1986-ųjų rugpjūtis

Kaskart išeidama iš namų ir grįždama pasižiūrėdavau į tą vietą palei kelią, kur jis privairuodavo automobilį ir išleisdavo mane, – „mūsų vietą“. Pasižiūrėdavau į ją eidama pro šalį. Tardavausi matanti jo automobilį, prisikurdavau, ką pagalvočiau būdama pašalinė, einanti pro šalį ir reginti čia stovinčiame baltame eskorte, priekyje, sėdinčius du žmones. Bandydavau įsivaizduoti, ką pagalvočiau apie tuos du žmones: ar nuspręsčiau, kad jie pora, ar man atrodytų keista, ką čia jie kartu daro, ar jie draugai, o gal mokytojas ir mokinė.

Eidama priešinga gatvės puse netoli „mūsų vietos“ pažvelgiau per kelią kaip visuomet – ten stovėjo jo automobilis.

Bet jo ten tikrai negalėjo būti. Turėjom susitikti su juo rytoj, ne šiandien. O jis paprastai nebandydavo laimės nei atvažiuodamas manęs paimti, nei išleisdamas mane čia susivėlinus. Matyt, tai buvo kitas, tik panašus į jo. Žengiau toliau neatitraukdama nuo jo akių ir priėjusi prie pat tos vietos atpažinau jo automobilį. Ir jis ten sėdėjo.

Ne vienas.

Šalia jo sėdėjo mergaitė iš parko. Ta pati, kuri valgė ledus ir kurią jis užkalbino – tai buvo maždaug prieš tris mėnesius.

Pirštais taršė tamsias jos ilgų palaidų plaukų sruogas, šypsojosi, o ji kalbėjo.

Jis pasilenkė prie jos ir pabučiavo. Trumpai, bet stipriai. Tada atsilošė ir pažiūrėjo tiesiai į mane. Atrodė, lyg būtų laukęs manęs grįžtančios namo, kad galėtų taip padaryti ir aš pamatyčiau.

Tai štai kodėl jis neištarė nė žodžio prieš porą dienų, kai atšaukiau susitikimą su juo ir nuvažiavau apsipirkti su Fėja. Nepasakė nė žodžio, niekuo neparodė, kad mane mato, nes jam buvo tas pats, ar esu ten, ar ne. Jei ne aš, visada atsirasdavo kokia nors kita, galinti mane atstoti. Jis visad turėjo ledų mergaitę.

1986-ųjų rugpjūtis

– Serina, o ko tu tikiesi? Negali atšaukti mūsų pasimatymo ir tikėtis, kad taip vienas ir sėdėsiu, ar ne?

Atšaukiau pasimatymą tik vieną kartą. Vieną. Tačiau šito vis dėlto nepasakiau. Jeigu būčiau prasižiojusi, pasekmės galėjo būti pačios blogiausios.

– Kodėl su ja bučiavaisi? – paklausiau tyliai, rūpestingai nutaisydama balsą, kad nesigirdėtų nieko nors kiek panašaus į pavydą ar pyktį. Jam tai ypač nepatiktų.

– Bandai mane kvosti? Pasakyti, kad aš ko nors negaliu daryti? – sukluso jis.

– Ne. Ne, – atsiliepiau greitai, bandydama jį nuraminti, sustabdyti... – Man įdomu... Ar ji tavo mergina?

– Žinai, kad aš neturiu merginos, Serina. Žinai, kad negaliu turėti merginos, kai turiu tave.

Nesupratau, ką jis turėjo galvoje: ar taip norėjo pasakyti, kad esu jo mergina, ar kad nesu. Bet negalėjau paklausti.

– Gerai, – atsiliepiau ramiai. – Gerai.

Sėdėjome priešingose jo svetainės pusėse – jis ant didelės odinės sofos, o aš ant paprastos medinės kėdės, kurią jis buvo pastatęs prie staliuko su telefonu. Kai jis atsistojo nuo sofos, mano širdis šoktelėjusi ėmė daužytis gerklėje, kūnas įsitempė ir sulig kiekvienu jo žingsniu vis labiau stingo. Susigūžiau laukdama, kol jis prieis ir sustos. Visa suakmenėjusi laukiau tos akimirkos. Jis ištiesė rankas ir suėmė mano delnus, tada švelniai truktelėjęs mane pastatė.

Lėtai, atsargiai apkabino, suėmė į glėbį.

– Žinai, kad myliu tave, juk žinai? – pasakė.

Ne iškart susivokiau, kad tai nenutiks. Dar po akimirkos supratau, ką jis pasakė: „Aš myliu tave.“ Laukiau šitų žodžių nuo pat tos dienos, kai klasėje paglostė man skruostą, ir štai dabar jis tai pasakė, o aš vos nepražiopsojau.

Skubiai linktelėjau, kad tik jis nepagalvotų, jog aš nežinojau, kad jis mane myli.

– Man būtų ypač nemalonu galvoti, kad tu nesupranti, jog esi man labai svarbi ir aš tave labai myliu.

Man šiek tiek atlėgo. Jis iš tikrųjų mane myli – galų gale. Buvo verta dėl šito, tikrai buvo verta.

– Su Pope susitikau tik dėl to, kad ji dar nekalta. O tu nebuvai pirmąjį mūsų kartą.

Aš vėl ėmiau stingti ir jis suspaudė mane stipriau, bandydamas savo glėbyje išsklaidyti mano nerimą.

– Bet aš buvau, – tyliai pasakiau.

Ir buvau. Aš nemelavau. Nedariau to daugiau su niekuo. Negalėjau. Nesutikau nė vieno, kurį taip labai mylėčiau.

– Visiškai nekalta? Niekas tavęs niekad nebučiavo, nieko panašaus? – klausinėjo jis.

Kai buvau trylikos, Tomis Marisonas sučiupo mane, kai buvome tik dviese klasėje, ir burna prisispaudė man prie lūpų. Tai truko kelias sekundes, niekad nenorėjau su juo bučiuotis, todėl ir nelaikiau to bučiniu.

Pasakiau jam apie tai, be abejo – papasakojau jam apie save viską, ir tada jis man pareiškė, kad tai ne bučinys. Kodėl dabar kalba kitaip?

– Tomis Marisonas prispaudė savo burną man prie lūpų. Tai netikras bučinys, – pasakiau.

– Tikras ar ne, bučinys yra bučinys, vaikeli, o Popės iki tol niekas nebučiavo. Jos prekė nesugadinta. Man to reikėjo. Pabūti ir pajusti jos tyrumą. Ar supranti?

„Gal malonėtum kuo skubiau susirasti kitą lengvatikę penkiolikmetę“, – ar ne apie tai kalbėjo Marlena savo žinutėje? Tie žodžiai, įsitikinimas jos balse netvarkingai sukosi mano galvoje kaip elektroninis vilkelis.

– Prašau, mažute, pasakyk man, kad supranti. Man reikia, kad tu suprastum. Padariau taip ne dėl to, kad tau būtų skaudu, man taip reikėjo. Pasakyk, kad supranti.

– Suprantu, – patikinau jį.

Suprantu labai daug. Suprantu, kad čia ne mano kaltė. Suprantu, kad nieko bloga nepadariau. Suprantu – negaliu tau pasakyti, kad nieko bloga nepadariau.

Suprantu, kad bijau tavęs.

Prašom, aš jau žinau: kartais aš tavęs bijau, o jei myli kokį žmogų, tai neturėtum jo bijoti.

– Ačiū, mažute, tai man labai svarbu. Tu man labai daug reiški. Popė – man ji niekas. Bet kada galiu jos atsikratyti, bet esu jai pirmas ir ji labai jau prijunko prie manęs. Labai ją nuvilčiau ir įskaudinčiau. Nežinau, ką ji pasidarytų, jei staiga nutraukčiau viską. Tegul dar pabūna kol kas, o tada švelniai su ja atsisveikinsiu, gerai?

– Taip, – atsakiau.

– Tave mylėti labai paprasta – moki taip padaryti, – kalbėjo jis.

Turiu bėgti nuo tavęs, – pagalvojau. – Tu skaudinsi mane ir toliau, jei pasiliksiu.

Kai gavau egzaminų rezultatus, tą pačią dieną, tik atplėšusi voką ir parodžiusi tėvams, iš karto nulėkiau pas jį į namus ir įteikiau voką jam. Ištraukęs lapelį jis iš džiaugsmo ėmė šūkauti:

– Dieve, Serina, tu pasiekei savo! – paskui pagriebęs į glėbį pradėjo sukti aplink. – Tau pavyko, tu pasiekei savo! Esi nuostabi! Septyni A ir keturi B. Daugiau ir negalėjau norėti! – Jis sukosi su manimi po kambarį ir abu buvome apduję iš laimės. – Ar žinai, dabar gali daryti, ką tik nori, gerai? Užsiprašyk, ko nori.

Jis nuleido mane žemyn ir liepė palaukti, o pats išlėkė iš kambario ir užbėgo laiptais į viršų. Atgal grįžo su dėžute, suvyniota į auksuotą popierių.

– Nupirkau tau šitą, bet kai tu taip puikiai pasirodei, bijau, ar nebus per prastas.

Atsargiai atvyniojau popierių ir pamačiau ausinuką. Turėsiu nuosavą ausinuką! Taupiau jam, o dabar nebereikia, nes jis man padovanojo. Juo buvo galima groti įrašus iš abiejų pusių, nereikėjo išjungti ir persukti kasetės, be to, jis buvo labai gražus, toks žydras.

Staiga jis mane pabučiavo į lūpas.

– Labai tavim didžiuojuosi, – pasakė tyliai ir rimtai. Balsas užlūžo, akyse pasirodė ašaros. Nusisuko į šoną ir susitvardė. – Kažin, ar galėčiau dar kada labiau tavim didžiuotis nei dabar. – Turėjau lėkti namo šeimyninių pietų, bet jau prie durų jis man dar nusišypsojo ir pasakė: – Niekas taip nenusipelnė šitokių rezultatų, kaip tu.

Ir aš visą kelią namo skridau kaip ant sparnų.

Tai buvo vos prieš tris savaites. Prieš tris savaites jis mane laikė pačia žaviausia būtybe pasaulyje. O mūsų santykiai tikrai pradėjo prastėti, kai jis susitiko šitą mergaitę. Ir anksčiau jie buvo ne be priekaištų, bet tikrai daug geresni. Gal turėčiau dar duoti jam pasitaisyti. Juk jis manęs negąsdino visą laiką. Galbūt jei leisiu susitvarkyti su ta Pope, kaip jam atrodys geriau, paskui galėsim gyventi padoriai. Galėsim net pasirodyti viešai. Aš tik turėjau palaukti, kol jis atsikratys jos, tada mūsų pačių santykiai susiklostys gerai. Bus puikūs. Rimti. Nuostabūs.

Šiaip ar taip, juk jis pasakė, kad myli mane, ir dėl to visad būsiu viršesnė už ją. Jos jis niekada nemylės, bent jau kol bus su manimi tai tikrai.

Nes man jis tai pasakė tris kartus, ne vieną.

1986-ųjų rugsėjis

Ji buvo mažesnė ir apvalesnė, nei tikėjausi. Žinoma, gražutė, sunku patikėti, kad iki jo niekieno nebučiuota.

Norėjau jos paklausti, kaip ji gali sau ramiausiai gyventi žinodama, kad miega su kažkieno vaikinu? Norėjau paklausti, ar ji supranta, kaip skaudu man žinoti, kad jie būna kartu. Norėjau paklausti, kodėl ji negali susirasti sau kokio kito. Tačiau nepaklausiau. Tik ištiesiau jai ranką ir pasakiau:

– Malonu susipažinti.

– Ir man, – atsakė ji.

Ir tą akimirką man pasigirdo silpnutis rakto, pasisukančio spynoje, spragtelėjimas: tą sekundę likimas užspaudė antrankių, amžinai sujungsiančių mudvi su Pope, užraktą.

popė

– Še kad nori, įsivaizduok tik, susitinkame šičia.

Tai tas bukaprotis iš baro aną savaitę. Nepaprastai šauniai nusiteikęs atskuba pajūrio taku, pilnu žmonių net ir trečiadienio popietę.

Dažiau ir kaip tik pasidariau pertraukėlę. Čiaumojau obuolį, nusičiuptą iš tėvų vaisių dubens, ir užsigėriau vandeniu iš butelio, kurį prisipildžiau iš čiaupo. Tada jis ir pasirodė. Pajūryje daugybė žmonių, atrodo, jie visi pasipylė čia sugerti savo nedidelio saulės davinio, bet jis ryškiai skyrėsi iš kitų. Liekną, raumeningą kūną apsitempęs akį rėžiančia havajietiška palaidine su daugybe žalių, raudonų ir geltonų palmių, užsimovęs smėlinius šortus iki kelių, avėjo sandalus su juostelėmis. Atpažinau jį net su didžiuliais saulės akiniais, nes vaikštinėjo taku kitaip, lyg pabrėždamas, lyg kažko ieškodamas.

– Tai tu tas vyrelis iš baro, – tariau nenusiimdama tamsių akinių.

Išsirinkau juos tik už penkinę aną dieną prekyvietėje prie senojo Braitono pašto. Marką būtų ištikęs priepuolis, jei mane būtų su jais išvydęs: jį būtų įžeidęs jų įmantrumas ir pribaigęs pigumas. Beje, ėmiau suprasti, kad neverta kankintis ir teikti reikšmės, neverta labai kreipti dėmesio ir paisyti jo nuomonės, ar galiu, ar negaliu taip vilkėti. Dėl nieko nebuvo verta. O sau įstengiu leisti tik tą juodo plastiko daiktą, atvirai sakant, ne tokį ir prastą. Jis atlieka savo darbą, apsaugo akis nuo saulės, šiaip ar taip, tai viskas, ko galiu norėti.

– Ne, aš esu Alanas, – sako vyriškis šypsodamasis man priešais.

– Aš taip ir sakau, tas vyrelis iš baro aną dieną.

– Ir, kaip aš sakau, esu Alanas.

Taip galėjo tęstis be galo, ir man nebuvo jokio reikalo čia dar ilgiau stypsoti. Taip jau atsitiko, kad sulaužiau savo taisyklę „neprasidėti“ jau dukart per dvi minutes. Nukreipiu akis atgal į jūrą, į žydrynę, kurios niekad ir niekur kitur anksčiau nebuvau mačiusi, ir mano alsavimas tučtuojau pradeda taikytis prie ritmingos tai atšniokščiančių, tai nuslūgstančių bangų mūšos. Mane žavėjo banglentininkai, apžergę raitomis savo lentas, besiiriantys toliau ieškoti didesnių bangų; mane kerėjo ir jachtos, ir valtelės, nerūpestingai plūduriuojančios už vandenyje plaukiojančių ir vienas kitą taškančių drąsuolių. Kiekvieną dieną pasaulis mane stulbina. Kasdien prisimenu jau pamirštus, bet visad buvusius dalykus. Kai gyvenimas man buvo pilkas, sutramdytas, apribotas griežtomis taisyklėmis, visa tai vyko „ne čia“. Šita ir dar milijardai kitų žavių akimirkų. Vėl atsikandu obuolio ir tyliai atsidūstu skanių vaisiaus sulčių pilna burna.

– Miela dienelė – kaip tik tam, – sako A Lonas.

Tikėjausi, bus susipratęs, jog nebenoriu su juo šnekėtis.

Kažkas, kažkoks galvoje užgimęs pojūtis šliuožteli žemyn, į krūtinę, ir pasklinda po visą kūną lediniu šalčiu. Krypteliu atgal į jį, nesąmoningai slėpdama ir taip jau dengiamas akis, bet kad matyčiau jo veidą, tada klausiu:

– Tai jūs sekėt mane?

Nebetikėjau atsitiktinumais jau nuo seno, o šitas – nė į tą pusę, toli gražu.

A Lonas nepraleidžia mano klausimo pro ausis, ir baimės šaltis persmelkia mane kiaurai. Jis palenkia galvą arčiau prie manęs, čiulptelėjęs viršutinę lūpą prikanda kampą.

– Ne visai taip, – sako pagaliau.

– O kaip?

– Gal prieš kokią savaitę pamačiau jus čia. Dažėte pašiūrės šoną ir atrodėt... kirpčiukai vis krito jums ant veido, bet jūs nesiliovėt dažiusi, tik bandėt nupūsti plaukus. O veidas aptaškytas mažulyčiais dažų pursliukais, ir visos rankos išvien išmargintos. Man pasirodėt tokia nuostabi. Neišdrįsau užkalbinti, paskui vėl pamačiau jus bare, tada pagalvojau: „Čia jau likimas, turiu sukrusti.“

Kalba visą laiką palenkęs galvą lyg melstųsi, žvilgsnis įsmeigtas žemyn, kur turėtų gulėti maldaknygė. Vengia susidurti akimis, nes meluoja.

– Ir dar man pasirodė, kad aš jus atpažinau. Nepaleido mintis, kad buvau jus kažkur matęs, tokia atrodėt pažįstama. – Dabar jau pakelia galvą ir drąsiai pažvelgia tiesiai į akis. – Tada papasakojot apie kalėjimą ir aš pasiknaisiojau internete, įvedžiau užklausą apie moteris, nužudžiusias savo vaikinus, na ir...

– Radot mano nuotrauką, – nusisuku atgal į jūrą.

– Radau jūsų nuotrauką. Regis, prisiminiau tuos laikus ir tą reikalą. Man tada buvo gal aštuoniolika.

– Tai ką dar čia veikiat? Dauguma vyriškių skustų kokį kilometrą šalin.

– Man patikot jūs.

– Tikrai, – atsakau ir atsidūstu.

Fetišistas. Turbūt nori, kad nurengčiau jį, suduočiau, muščiau jį, imtų vaizduotis, kad užmušu jį. Kalėjime gaudavau daugybę panašių laiškų nuo tokių žmonių, žmonės prašinėdavo tokių dalykų, atrodo, jiems net nešaudavo į galvą, kad sėdžiu užrakinta ir atskirta nuo pasaulio.

– Tai tiesa, – nenurimsta jis. – Šiandien išėjau pasivaikščioti turėdamas viltį, kad vėl čia būsit.

– Tikrai, – pakartoju.

– Gerai, prisipažinsiu.

Čia jau panašiau į tiesą.

– Nagi?

– Visad norėju naudotis paplūdimio nameliu. Turit tokį, tai ir apsimečiau, kad patinkat man, kad gaučiau galimybę.

Staiga pasuku galvą ir pažvelgiu į jį. Išsišiepęs, pakėlęs antakį.

– Tai kuri priežastis jums arčiau širdies, a?

Papurtau galvą ir vėl nusisuku, tvardydama juoką. Dar nebuvo tokio, kuris mane bent kiek pralinksmintų. Reikia pripažinti, tikrai smagus, bet jis vyras. O mano patirtis su vyrais ne pati geriausia. Pirmasis man buvo ir paskutinis per tuos dvidešimt metų. Pirmasis, matyt, palaužė mane.

Jis įsitaiso patogiai, atsilošia atsirėmęs rankomis.

– Nesakiau, kad leidžiu naudotis savo paplūdimio nameliu, – primenu jam.

– Nesakėt, bet jaučiu, kad pasakysit.

– Žinote, A Lonai... – sakau nežiūrėdama į jį.

– Alenas, Alenas su e, tai prancūziškai, mano tėvas buvo prancūzas, – aiškina jis.

– Tikrai, suprantu. Alanai, kitą dieną nuėjau į biblioteką.

– Labai gerai, reikėtų visad naudotis vietine biblioteka.

– Aha, reikėtų. Ypač jei neišgali nusipirkti knygų.

– Teisybė, teisybė.

– Tai, sakau, kitą dieną nuėjau į biblioteką ir ten man pakliuvo po ranka tokia knyga – „Tu jam tiesiog nepatinki“8.

– Žinau ją. Yra ir kino filmas.

– Tikrai? Nežinojau! Bet pavadinimas man sukėlė tiek minčių, kad negalėjau susilaikyti ir paėmiau ją.

– Tai gerai, – atsiliepė jis apdairiai.

– Kuo tie žmonės tariasi esantys, galvojau sau, vyrai elgiasi kaip pakliuvo, prisidirba ir išlenda sausi iš vandens, o moteris privalo su tuo susitaikyti, nes „ji tiesiog jam nepatiko“.

– Tikrai...

– Aiškėja, kad aš neteisi, – smeigte prismeigiu jį atidžiu, bejausmiu žvilgsniu. – Likimui nepasipriešinsi. Mat, kad jūs žinotumėt, aš tiesiog nieko jums nepajutau. Prašyčiau palikti mane ramybėje.

– Baikit, juk aš dar galiu pasitaisyti, pamatysit, pradėsiu jums patikti, – pradėjo prašyti jis. – Negi ką nors prarasit?

Suspaudžiu lūpas, sūrias nuo jūros oro, ir papurtau galvą. Jis jau žiojasi kažką sakyti, prieštarauti, bet nespėja, nes aš suskumbu pirmoji.

– Jau praradau pusę gyvenimo, ar nemanot, kad turiu teisę mažų mažiausiai būti išgirsta, kai ką nors prašau palikti mane ramybėj?

Girdžiu, jis atsidūsta.

– Jūsų teisybė, žinoma, jūsų teisybė. Duosiu jums ramybę. Bet juk nieko, jei kokį sykį kitą užsuksiu į namelį? Man taip jo trūks.

– Čia laisva šalis, bent jau taip man buvo pranešta.

Jis pašoka, apsimeta, kad labai kruopščiai braukia žvyrą nuo delnų.

– Tai dar pasimatysim?

Atsakydama lyg purtau galvą, lyg linksiu – nieko gudresnio kol kas nesugalvoju. Nenoriu jo skatinti, tačiau, kas be ko, esu nusivylusi, kažin ką jau veiksiu, kai jis nueis. Juk jis pageidauja su manim leisti laiką ir žinodamas, kur buvau ir ką visas pasaulis mano mane padarius. Marko šmėkla neklydo: jis tikrai nėra man atgrasus ir pradės patikti dar labiau. Neabejoju, jei su kuo nors, išėjusiu rimtesnę gyvenimo mokyklą, išsikalbėtume apie tai, greičiausiai ir tas pasakytų, kad man turėjo būti savaime suprantama norėti... to su juo. Turiu galvoje ne tik seksą. Turiu galvoje viską. Kaip tik to man ir trūko. Sunku apsakyti, ką patyriau su Marku. Jaučiausi lyg sklandanti ore ir jau nebesitikinti atsidurti ant kietos žemės. Jis mokėjo padaryti taip, kad pasijusčiau vienintelė visame pasaulyje.

Markas žinojo ir visa kita. Mokėjo padaryti gyvenimą itin apčiuopiamą. Mokėjo skausmo, bauginimo, nuogąstavimų gijas kietai įpinti į kasdienybę.

Štai šitos tikrovės patirti daugiau nebenoriu. Prisiragavau, kiek tilpo. Alanas atrodo šaunus. Panašus į tuos iš teliko. Turi humoro jausmą. Kad tik nepasikeistų. Ir šitaip rizikuoti aš visai nepageidaučiau.

DŽINKŠT! TARKŠT! DŽANKŠT! Garsai ant tako už nugaros verste išverčia mane iš kėdės, šasteliu toliau nuo durų ir tik tada susizgrimbu, ką čia dabar darau. Paklaikusi dairausi kalėjimo furgono, laukiu, bene išgirsiu, kaip tyliai gaikščioja patekusios čia pirmąkart, kai joms nuima antrankius ir kaip išgąsdintą bandą suvaro į aptvarą. Ant tako už mano namelio kažkoks vyras iš kelioninio vagonėlio iškrausto porą šezlongų ir pintines. Čia ne kalėjimo furgonas. Aš jau nebe kalėjime.

Kada tai baigsis? Kada pagaliau nustosiu krūpčioti ištempusi ausis kaskart išgirdusi, kaip užtrenkia automobilio dureles ar barška raktai, arba užuodusi pigų vandenyje ištirpintą baliklį? Kada priprasiu?

Kvailai, matyt, atrodau stovinti čia taip ir vėpsanti į vagonėlio porelę, kuriai visai nusispjaut, kad mane išgąsdino. Užsuku butelį, susivynioju obuolį atgal į plastiko maišelį vėlesniam laikui. Reikia dažyti namelį. Turiu vėl imtis kokios nors veiklos, kurią galiu atlikti ir į kurią galiu pasinerti.

Turiu susitelkti į darbą, užmiršti viską apie tą vyrą su havajietiškais marškiniais, žavia šypsena ir stangriu užpakaliu, noriu jį išvyti lauk iš savo gyvenimo.

8 Greg Behrendt, Liz Tuccillo. He’s Just not That Into You. 2004, – vert.

serina

Mane kažkas seka.

Bent jau taip jaučiuosi.

Negaliu būti tikra, nežinau, kas galėtų ar kodėl taip darytų, bet pastaruoju metu tai pajusdavau nuolat. Kad mane kažkas stebi. Kad iš tolo braunasi į mano asmeninę erdvę. Šiaip ar taip, man neretai taip būdavo.

Tokia liūdna šlovė, kokią sugebėjau užsitarnauti, neišblėsta per naktį. Ji neišsisklaido kaip rūkas ir nedingsta iš žmonių atminties it seni laikraščiai, į kuriuos gali susivynioti keptos žuvies su bulvytėmis, tai kas, kad mane pripažino nekalta dėl žmogžudystės. Ta šlovė slankioja netoliese nekantriai lūkuriuodama, kol kas nors dar ką nors atkapstys, o gal kas nors prisimins atsitikimą, galintį įrodyti mano kaltę. Tada vėl viskas prasidėtų iš naujo – kaip ir tas pojūtis, kad kažkas mane stebi ir bando dar šiek tiek pasiknaisioti mano gyvenime.

Dabar vėl jaučiu tą patį. Šiandien antradienis, mes su Evanu esame sutarę bažnyčioje, kurioje numatėme tuoktis, susitikti su kunigu. Dar liko labai daug ką nuveikti, todėl turiu darbuotis juokingai iškraipytu grafiku, laimė, mano viršininkui tai nerūpi. Esu jo asmeninė padėjėja jau daug metų, tad jei susidoroju su užduotimis, o jis niekad nepraleidžia susitikimų ir šeimos gimtadienių, jam nė motais, kaip susidėlioju savo darbo valandas. Iš pat pradžių, kai norėjau pas jį gauti darbo, jis pasakė – jei kas turi vienuolika A balų ir baigęs aukščiausiu įvertinimu, veikiausiai pritrūks motyvacijos atlikti siūlomas pareigas. Bet aš įrodžiau jį klydus. Buvau parašiusi pareiškimą dėl anglų kalbos doktorantūros, tačiau turėjau gimdyti, ir dukrelė ketino atsirasti pirmiau. Be to, mudviem su Evanu reikėjo pinigų, vos sukrapštėme namui Preston Parke, kai jis persikėlė į Braitoną dirbti gydytoju nedidelėje klinikoje.

Man visiškai patiko tvarkyti kažkieno kito gyvenimą ir visus šiuos metus tai nepabodo, esu patenkinta, kad galiu atlikti darbą ir pasišalinti, kada tik man reikia. Todėl dar stipriau apima tas šlykštus pojūtis, lyg kas mane seka, kai šiandien išvykstu, nors šiaip tokiu metu dar dirbdavau. Gal jie čia sėdi kiaurą dieną ir laukia.

Šiaip jau statausi automobilį aikštelėje prie savo biuro, bet šiandien skubėjau, nepavyko iš karto surasti, kaip privažiuoti, todėl turėjau palikti automobilį bendroje stovėjimo aikštelėje netoliese, už kelių minučių kelio.

Kai mus suėmė, paskui kol truko teismas, kai abi buvom pakrikštytos Ledų Mergaitėmis, supratau, ką reiškia be perstojo būti visų akivaizdoje, sekamai ir iš esmės persekiojamai, o dabar tai kartojasi. Kažkas mane stebi. Nuolatos.

Sustoju aikštelėje ir dairausi, bandydama išsiaiškinti, kas žiūri į mane, nuo kieno žvilgsnio man šiurpsta plaukeliai ant sprando ir nugara eina pagaugais. Aplinkui malasi žmonės: lipa iš automobilių, bando įvairuoti į laisvą vietą, sėdasi į automobilius, krauna pirkinius į bagažines. Žmonės kaip visada. Atrodo, lyg ir turėtų čia būti, atrodo, visi užsiėmę kasdieniais reikalais, kaip ir aš pati, kol pajuntu vėl įsmeigtą į save žvilgsnį. Kažkieno, sekančio atidžiai ir tikrai mane.

Gal, kai laikraštyje pasirodė ta menka užuomina, kas nors susekė mane, o dabar bando pradėti viską iš pradžių. Tačiau tada jie elgtųsi įžūliau – bent aš taip manau. Kelias dienas sekioję paskui mane, besisukančią savo nuobodžiame gyvenime (kuris man patinka), jie norėtų dar ko nors, žadinančio smalsumą. Todėl nemanau, kad tai vėl žiniasklaida. Galėtų būti ji, bet neįtariu, kaip jai pavyko mane surasti, juk pasikeičiau pavardę ir išsikrausčiau iš Londono. Ne, matyt, kas nors kitas.

Atsirakinu automobilio dureles ir sėdu į vidų, žinodama, kad visą šį laiką kažkas žiūri į mane. Kažkas tiria kiekvieną mano judesį. Mane siutina nežinia. Jei žinočiau, kas tai, taip nesijaudinčiau. Žinoma, jaudinčiausi, bet ne taip. Tai baugina, nes verčia pasijusti bejėgę. Visi, prasilenkiantys su manimi gatvėje, kiekvienas automobilis, atrodo, kiek ilgėliau važiuojantis ta pačia kryptimi kaip ir aš, jau yra įtartinas. Gali mane užpulti. Tas žmogus gali pakenkti man, mano šeimai.

Išvairavusi automobilį iš aikštelės į gatvę ir pasukusi į užmiestį pajuntu, kad žvilgsnis pradingsta, tyrimas nuslopsta. Kelias pastarąsias dienas darėsi vis prasčiau, imu tai suprasti ir pačiai sau prisipažinus širdis pradeda netolygiai šokinėti. Anksčiau mane nukrėsdavo akimirkos šaltukas; apytikriai visą praėjusią savaitę tai atsitikdavo daug dažniau. Skirtingose vietose, įvairiu laiku. Kartais atvykusią pasiimti Kono iš mokyklos, kartais ryte pakeliančią laikraštį, kartais, kaip šiandien, važiuojančią iš darbo.

Noriu pasipasakoti Evanui, tačiau negaliu tuo dalintis, kaip ir daugeliu savo gyvenimo dalykų, nes jie visi įpainioti į tą patį nuodingą voratinklį, ir patraukusi vieną giją kartu nutempsiu kitas – jei ką pradėsiu aiškinti, turėsiu pasakoti iki galo, o ne taip norėčiau jam viską atskleisti.

Jei tik žinočiau, kas ten, jausčiausi šiek tiek geriau. Kas mane persekioja? Ir kodėl? Kodėl?

1987-ųjų gegužė

– Ar gerai jautiesi? – paklausė jis, nes nejudėjau.

Norėjau kalbėti, bet nepajėgiau, liežuvis neklausė manęs, krūtinė plyšo iš skausmo kaskart, kai smarkiau įkvėpdavau ar iškvėpdavau. Neužteko oro ištarti nors vieną žodį. Paprasčiausią žodelį. Tik pasakyti: „Gana.“ „Prašau.“ „Sustok.“ „Ne.“ Bet kokį žodį, tik ne „Gerai“. Nes jaučiausi blogai. Tai buvo blogai.

– Atleisk, Serina, bet tu privertei mane taip padaryti.

„Bet“ nėra atsiprašymas, su „bet“ pateisini save“, – girdėjau mamos žodžius. Mama. Noriu mamos. Noriu, kad ji apkabintų mane, kad pasakytų – viskas bus gerai, padarytų taip, kad viskas praeitų. Noriu, kad mama atsuktų laiką atgal ir niekad to nebūčiau padariusi. Kad niekad į tai nebūčiau pakliuvusi.

– Tu privertei mane. Kam tau reikėjo šypsotis? Kas tau yra? Negi jau nebemyli manęs? Man tu reiški viską, ir tau retkarčiais, manau, visai nusispjauti į tai, kas man yra. Jei ryt mirčiau, kažin ar tu nors pravirktum. Ar tu iš viso pamatytum?

Noriu mamos.

Vėl pabandžiau sujudėti, atsitiesti, nes kai jis pradėjo mane spardyti, susitraukiau į kamuoliuką. Ne iš karto, ne taip greitai, bet surikau – savo naujo geležimi kaustyto bato galu jis pataikė man į šonkaulius. Varstoma aštraus skausmo bandžiau susiriesti ir įkvėpti, nors tai kėlė baisias kančias. Stengiausi kvėpuoti ir laikytis, sulaukti pabaigos.

– Dieve, Serina, žinai, kaip tave myliu. Kodėl verti mane taip elgtis?

Noriu mamos.

– Man nebūtų reikėję taip daryti, jei nebūtum manęs privertusi.

Pajutau kraujo skonį burnoje ir kaip kažkas spaudžia šoną. Negalėjau atsikvėpti kaip reikiant. Įkvepiamas oras, atrodė, jau iš karto buvo užterštas ir skaudus nuo mano pačios klyksmo, švokštimo, mirgėjimo akyse, iškvepiamas kartu su tylia geliančia dejone.

– Serina? Kodėl tu taip kvėpuoji? Serina?

Kai jis prisilietė, sudrebėjau, nors galėjau prisiekti, kad stengėsi elgtis švelniai.

– Serina? Mažyte, nepalik manęs. Nepalik manęs. Nuvešiu tave į ligoninę, gerai? Viskas bus gerai.

Noriu mamos, – pagalvojau, kai jis švelniai pakėlė mane ant rankų, o skausmas kaip peilio dūriai siūbtelėjo per visą kūną, paliesdamas mažiausią nervą.

Noriu mamos, noriu mamos, noriu mamos.

Evanas jau buvo sutaręs vestuvių dieną Šv. Katerinos bažnyčioje Preston Parke netoli nuo mūsų, datą pasiūlė pats, nes iš anksto žinojo, kad besirinkdama galiu užtrukti mėnesius, o gal ir metus. „Mums sekasi, – pasakė paskambinęs tik tarp kitko, – bažnyčia kaip tik bus laisva per mūsų metines.“ Užsakė ir nusprendė, kad viskuo kitu pasirūpinti kaip ir suspėsim.

Man patiko, kad pasipiršęs Evanas nusiteikė romantiškai, tapo man daug atidesnis. Atidaro automobilio dureles, kai man reikia išlipti, ir paduoda ranką. Bučiuoja į kaklą stovint prekybos centro eilėje, keldamas siaubą Konui ir Veritei. Mudu abu dabar – įsikūnijęs švelnumas.

Susikibę už rankų įžengiame į netrikdomą Šv. Katerinos bažnyčios prieblandą, į puikų pastatą smėlio spalvos bokštu ir skliautuota, ąžuolu aptaisyta durų anga.

Nepaisydami pagarbos, kurią įprastai pajuntame įeidami į bažnyčią, šį kartą pro duris kone įgriūname kikendami vienas iš kito.

– Ššššš, – tildau jį, kai kluptelime prie šoninės navos, – elkimės pagarbiau.

Atsakydamas jis ima mane kutenti, todėl vėl suspurdu, bandydama nustumti nuo savęs jo rankas ir šiaip taip tvardydamasi nesuprunkštusi.

– Šššššš, – dabar jis tildo mane.

Kutenti nustoja, tačiau trukteli mane į glėbį, o aš negalvodama, iš įpročio apkabinu jam kaklą ir šypsausi žiūrėdama į jį. Jei kas paklaustų, ar norėjau iš Evano, ko nebuvau gavusi anksčiau, tai ir būtų štai šitai. Nesislapstyti, rodyti savo jausmus. Ne tiek svarbu, ar kas mato, svarbiausia žinoti, kad gali tai daryti ir darai, kai tik apima noras. Jis buvo maniakiškai tvarkingas (tik kažkodėl ne virtuvėje), rūkydavo cigarą, žiūrėdavo sportą per televizorių – su visu tuo lengvai galėjau apsiprasti, tai buvo dalis to vyriškio, už kurio ištekėjau, be tų menkniekių jis būtų jau nebe jis. Tačiau šitai, šis elgesys jam naujas ir tapo man dovana, kurios nebūčiau drįsusi užsigeisti. Jei taip atsitiks, gal prarasiu kokį nors kitą jo bruožą, po teisybei. Pusiausvyrai atkurti. Tačiau atrodo, kad mano noras vis dėlto išsipildė. Jis ne tik pasipiršo ir rengia man vestuves – aš gaunu vyrą, nesivaržantį rodyti savo meilę.

– Tik įsivaizduok, po trijų mėnesių kaip tik šitoje vietoje mes taip ir darysim, – kužda Evanas, taikydamasis prie aplinkui tvyrančios tylos ir ramybės.

Pabučiuoja man į nosies galą, maždaug taip elgiasi tada, kai būna ypač įsijautęs.

– Žinau, – šnibždu jam pati. – Man užima kvapą, labai jaudinuosi.

– Gera matyti du jaunus žmones, taip mylinčius vienas kitą, – į mūsų meilės kupiną palaimingą būseną įsibrauna vyro balsas.

Mudu atšokame vienas nuo kito, susigėdę, jausdamiesi kalti, kaip du vaikai, pagauti sukišę rankutes į sausainių skardinę, – arba du suaugę, užtikti besiglamonėjantys Dievo namuose.

– O Dieve, tėve, – sakau ir staiga susiprantu ištarusi Dievo vardą be reikalo – jo paties namuose, – todėl nutylu.

– Mes atsiprašom, mes tiktai... – tada pradeda Evanas.

– Norėjot išbandyti? – klausia kunigas. – Tai puiku, galų gale čia Dievo namai, o Dievas yra meilė, todėl vargiai aš turėčiau prieštarauti jums, jei rodote savo meilę. Vis dėlto jei būtumėt nusimetę drabužius, būčiau buvęs nebe toks supratingas.

Mudu su Evanu nurimstam ir nusišypsome jam. Tai garbaus amžiaus vyriškis, jo pilvas išduoda pomėgį gausiai vartoti arbatą su grietinėle ir sausainius. Jo baltus plaukus, kaip ir tankią barzdą, vagoja pilkos ir juodos sruogos. Jo burna linkusi nuolat šypsotis, o ryškios rudos akys žiūri sykiu ir geraširdiškai, ir nuovokiai.

– Turbūt esate ponas ir ponia Gilmorai, – sako jis tiesdamas ranką.

Štai šis menkas judesys – pirmiausia paduoti ranką Evanui, paskui man – yra lemtingas. Tai nubloškia mane į praeitį ir aš vėl ieškau kunigo akių, žiūriu jam į veidą, jo lūpų išlinkimą. Viskas manyje vėl lyg susiverčia, keliu ranką pasisveikinti su kunigu, o galvoje visiškai tuščia, apima svaigulys. Kunigas spusteli man ranką, nes aš pati čia, Dievo namuose, kalbėdamasi su jo atstovu, nebejaučiu nei kojų, nei rankų.

– Aš tėvas Gabrielius, – sako jis. – Nesupainiokit su bendravardžiu angelu. Šiaip ar taip, Dievo tarnyboje jis stovi akivaizdžiai aukščiau už mane. Bet man smagu žinoti, kad turiu ir savo valdas. Per šitiek metų esu sutikęs daug tėvų Mykolų, Matų, Dovydų ir Martynų, bet kito tėvo Gabrieliaus – ne. Mudu su senuoju tėveliu Mykolu nuolatos ginčijamės, kuris iš mudviejų bendravardžių yra aukštesnis Dievo tarnyboje, – toliau kalba tėvas Gabrielius. – Vadinu jį senuoju, nors jis tik porą metų vyresnis už mane. Jis tiesiog iš išvaizdos senesnis. Manau, angelas Gabrielius svarbesnis – galų gale jei ne jis, Marija juk galėjo pagalvoti, kad šiaip ko nors apsivalgė.

Evanui patinka tėvo Gabrieliaus tauškalai, galės juos kaišioti ir dažnai, ir ilgai, ir mokės pateikti savitai. Kai pirmą kartą jį susitikau, buvo jaunesnis ir gerokai lieknesnis. Plaukai buvo juodi, veidas kampuotesnis. Tik stojęs dirbti kunigu, maždaug dešimčia metų už mane vyresnis. Bet tas pats ryškių akių žvilgsnis, toks pat geraširdiškas elgesys. Tai buvo Londono bažnyčioje, sėdėjau klauptuose, visa purtoma drebulio, stengdamasi sulaikyti raudą ir žiaukčiojimą. Negalėjau grįžti namo, negalėjau likti kur buvusi, o bažnyčioje degė šviesa ir durys buvo atviros, todėl įėjau ir atsisėdau gale, mėgindama susivokti, ką dabar daryti.

1988-ųjų birželis

Mano baimė panėšėjo į spygliuotą vielą, apraizgiusią širdį, užveržusią krūtinę, apsivijusią apie smegenis. Nežinojau, ką su savimi daryti. Tėvai nelaukė manęs grįžtančios namo, ir niekas manęs nebūtų pasigedęs, tačiau tik namuose dabar būčiau norėjusi atsidurti. Bet negalėjau ten eiti.

– Ar tave kas nors nuskriaudė? – paklausė kunigas.

Jis įėjo tyliai, nes neišgirdau jo prisiartinant.

– Aatsi-pra-šau, – ištariau bandydama atsistoti, tačiau kojos buvo kaip guminės. – Aa-š ei-siuu.

– Ne, ne, – atsakė kunigas, taisydamasis į klauptą priešais. Atsisėdęs nebeatrodė taip bauginančiai su savo juodu apdaru. Kai stovėjo palinkęs ties manimi, priminė giltinę, grįžusią užbaigti savo darbo, pradėto kiek anksčiau. – Sėdėk, sėdėk. Nemanyk, kad turi jau imti ir išlėkti. Čia visiems atvira vieta.

Nebesistengiau stotis ir tyliai sėdėjau sau. Laukiau. Laukiau ateinant atsakymo, ką man dabar daryti.

– Ar tave kas nors nuskriaudė? – vėl paklausė kunigas.

Papurčiau galvą.

– Tavo drabužiai – matyti, kad kruvini, – pasakė jis. – Ar tau tikrai nieko neatsitiko?

Pažiūrėjau į savo baltą palaidinukę, kuria vilkėjau tą vakarą. Buvo aptaškyta raudonai, lyg daugybe įvairiausio dydžio pumpurėlių. Susisiaučiau švarkelio skvernus, slėpdama dėmes, slėpdama įkalčius.

– Aš tėvas Gabrielius, ar gali pasakyti savo vardą?

– Se-erina, – šiaip taip išspaudžiau.

Lūpos aptirpusios, jos tarytum nebepriklausė mano kūnui ir nebenorėjo paklusti.

– Serina – gražus vardas. Ar tau atsitiko nelaimė, Serina?

Man atsitiko baisi nelaimė. Padariau baisų dalyką. Tokį baisų, kad mane supykindavo kaskart apie tai pagalvojus.

– Ar gali papasakoti, kas tau atsitiko, Serina?

Papurčiau galvą. Niekad negalėsiu papasakoti. Niekad.

– Ar tu katalikė, Serina? – paklausė jis.

Linktelėjau.

– Na, tai reiškia, jei paprašysi manęs išklausyti išpažinties, galiu išklausyti, ką turi pasakyti, ir niekam niekada nesakyti, ką man papasakojai pati.

– Ne-et pp-o-li-ccijai? – paklausiau.

– Niekam, net policijai. Net savo bažnyčios vyresniesiems. Tai liks tik man.

Vėl linktelėjau.

– Ar nori papasakoti man, kas atsitiko? Gal galėčiau tau padėti.

Jis negalėjo man padėti, niekas negalėjo padėti.

– Gali nekalbėti, Serina, galim pasėdėti čia tylomis, jei nori. Bet jei nori kalbėti, išklausysiu ir niekad niekam neprasitarsiu.

Užsidengiau veidą delnais, stengdamasi lygiau kvėpuoti. Buvau labai įsibaiminusi. To neturėjo atsitikti.

– Ar... ar prisiekiat, kad negalit niekam sakyti? Ar prisiekiat Dievu? – paklausiau.

– Prisiekiu Dievu. Tai mano šventas įžadas.

Susirūpinusi prispaudžiau pirštus prie lūpų. Ar pasakyti jam? Ar jis galės man padėti? Ar jis galės patarti man, ką daryti?

Pakėliau į jį akis. Jis buvo gana jaunas kaip kunigas, atrodė geras; iš akių buvo matyti, kad nori man padėti, ne kaip anie kunigai, skaitydavę pamokslus sekmadieniais, kai mama versdavo eiti kartu su ja į bažnyčią.

– Ar nori, kad išklausyčiau tavo išpažintį, Serina?

Pasiryžau ir linktelėjau galva.

– Sakyk man, – tarė jis maloniai.

– Aš... – užsikirtau. – Man atrodo, kad aš ką tik nužudžiau žmogų.

Tėvas Gabrielius toks mielas, draugiškas ir linksmas, Evanas jaučiasi jo kambary kaip savo. Man beveik akivaizdu, kad jis neprisimena. Kodėl turėtų prisiminti? Tai įvyko prieš dvidešimt metų. Per tą laiką prieš jo akis praėjo milijonas žmonių. Na, gal ir ne milijonas, bet pakankamai, kad virsčiau jam dar viena nepažįstamąja.

Tačiau aš vis dėlto sėdžiu kaip ant adatų. Štai ir vėl vestuvės sugrąžina praeitį. Štai ir vėl esu įspėjama, kad turėčiau papasakoti Evanui, kol dar nevėlu. Aną vakarą atsisakiau tai padaryti – kvailiau pasielgti neįmanoma. Lengvai galėjo viskas sugriūti. Jei tėvas Gabrielius būtų mane atpažinęs, būtų tekę aiškintis Evanui čia pat. Ne pati geriausia pradžia pasitarimui dėl vestuvių ir dar kunigo, kurį norim prašyti mus sutuokti, akyse.

Kunigas vis dar krečia pokštus, aiškina mums norintis, kad ateitų ir daugiau žmonių susituokti po civilinės registracijos, jis iš karto pasijustų svarbesnis, nes būtų reikalingas jungtuvėms pagyvinti.

– Tik pamanykite, kokio skaičiaus porų sulauktume įžygiuojant pro šitas duris, jei visi imtų mąstyti kaip jūs. Diecezija nebeturėtų priežasčių svarstyti, ar uždaryti mus, ar ne. – Ir jis pradeda išmintingai linksėti. – Be abejonės, jūsų jungtuvės man labai naudingos ir atneš pelno bažnyčiai.

Evanas juokiasi, aš taip pat.

– Po penkiolikos metų, mano nuomone, galima drąsiai sakyti, kad jums nebūtina lankyti paskaitų sužadėtiniams, – sako jis. – Tik dėl įdomumo, kodėl jūs nusprendėte susituokti iš naujo?

– Hm, – pradeda Evanas. Jis kalbėjo visą laiką, aš per daug priblokšta, kad galėčiau prabilti. – Mes, hm, aną kartą labai skubėjome. Šįsyk norim padaryti viską kaip reikiant.

Tėvas Gabrielius linkčioja.

– Trūks plyš ir greitai, ar ne?

– Hmm, – atitaria Evanas.

– Na, akivaizdu, tai jums abiem išėjo į naudą. O kas aš toks, kad spręsčiau, kas suveda žmones į krūvą? Šiaip ar taip, Viešpaties keliai nežinomi. Na, bus baisiausiai puiku judu pamatyti. Tikiuosi išvysti jus vėl šventės dieną. Jei galėtumėt užsukti čia į keletą kasdieninių pamaldų, atrodytumėt kur kas geriau akyse tų, kurie vadovauja bažnyčiai. Dėl manęs, tai aš tik džiaugiuosi, kad žmonės čia užeina, bet kiti nėra tokių laisvų pažiūrų.

– Žinoma, – sako Evanas. – Atsivesim ir vaikus į sekmadienio pamaldas.

Lenda į užpakalį, – sakau pati sau.

– Malonu buvo susipažinti su jumis, Evanai. – Jis paspaudžia mano vyrui ranką. – Netrukus galime sueiti, aptarti pamaldų tvarką ir kitką. Ir surengti repeticiją išvakarėse, jei nebūsit per daug užsiėmę.

– Būtų puiku, – švytėdamas sako mano padlaižys vyras.

– Malonu buvo susitikti su jumis, Serina. Būsite miela nuotaka, esu tikras.

Jis suima mano ranką abiem delnais ir paspaudžia šypsodamasis, išlaikydamas šiek tiek ilgiau nei būtina.

Jis prisimena mane. Kaip galėtų užmiršti? Juk ne taip jau daug kas prisipažino jam nužudęs žmogų. Paleidžia mano ranką ir vis dar šypsosi. Jis niekad nieko nepasakė, nors turėjo galybę progų tai padaryti. Net ir šiandien, praėjus daugiau kaip dvidešimčiai metų, Evanui jis neparodė nė ženklo, kad mane pažįsta.

Atgal prie automobilio ėjau virpančiomis kojomis, ausyse tiksėjo laikrodis, primenantis, kad savo dabartinį gyvenimą gyvenu skolintu laiku ir labai greitai jis pasibaigs.

popė

Jis vis dar pasišalina iš bet kurio kambario tik man įėjus. Jis tebežiūri kiaurai pro mane, kai susiduriame ant laiptų ar aikštelėje. Jis vis dar elgiasi taip, lyg būčiau jam mirusi. Jei taip tęsis ir toliau, jis gali gauti, ko trokšta, nes kaskart, kai jis manęs nepaiso, kai apsimeta, jog manęs čia nėra, jis tarsi duria man į širdį, ir ši žaizda vargiai užsitrauks.

Daugiau nebepajėgiu. Apsisprendžiau susiimti ir pasikalbėti. Prispausti jį pasikalbėti su manimi, įsileisti atgal į tą širdies kampelį, visad priklausiusį man. Mama tuo metu nuolat sirguliavo, taigi jis mokė mane vaikščioti, aprengdavo ir keisdavo vystyklus, maitino iš buteliuko. Tai jis valė man dantukus, sušukuodavo, tai jis paprašė močiutės Moradž, kad išmokytų pasidaryti kaspinėlius ir jis galėtų porą įpinti man į plaukus. Net kai man suėjo dvylika, tai jis pasisodino ant lovos ir mikčiodamas, rausdamas, krenkščiodamas ir dūsaudamas vargais negalais papasakojo apie mėnesines. Mudu buvome neišskiriami, abu kaip vienas, o dabar jis manęs nepastebi. Dabar apsimeta, kad manęs nėra. Kad aš ne čia. Nesuprantu, kaip jis taip gali. Pati niekad taip su juo nesielgčiau, nors ir kas apie jį ką tik nori kalbėtų. Net jei man padėtų nesugriaunamus įrodymus ir jo prisipažinimą, manau, nepatikėčiau, kad tai jis taip ir padarė.

Todėl nesuprantu, kaip jis gali tikėti, kad tai padariau aš.

Pabeldžiu į tėvelio kabineto duris. Grįžusi nė karto neužklydau į jį net ir tada, kai jie išvykdavo, o aš pereidavau kambarius, ieškodama trūkstamų savo daiktų. Anksčiau čia buvo senelio Adamo kabinetas, o kai jis mirė, močiutė Moradž paliko jį visai tokį pat, manau, iki pat savo mirties.

Man niekas neatsako. Žinau, kad jis ten, o jis žino, kad beldžiuosi aš, nes mama išėjo į parduotuvę. Noriu su juo pasikalbėti. Tik pasikalbėti, kad jis man žodžiais atsakytų į kalbinimą. Net jei lieptų išeiti, tai jau būtų labiau priimtina už tylą, už neregio žvilgsnį, kuris man prilygsta Sibiro tremčiai.

Man jo trūksta. Kad jis tik leistų, papasakočiau jam apie tai. Pasakyčiau – labai gailiuosi, kad nebuvau jo nepriekaištingoji mergaitė. Maldaučiau, kad jis vėl pamiltų mane.

Beldžiu iš naujo, vėl laukiu.

Beldžiuosi trečią kartą. Jau neryžtingai, padrikai. Atsakymas tas pats, nusisuku eiti. Tėvelio čia nėra. Ponas Karlailis yra, bet tėvelis išėjo. Išėjo iš mano gyvenimo.

1989-ųjų spalis

– Kalta.

Šitas žodis nuskambėjo dusliai, bet sykiu ir labai sunkiai. Dusliai, sunkiai, galutinai. Nesusverdėjau, akyse neaptemo ir neapalpau, neapsipyliau ašaromis. Pasisukau ieškodama tėvelio, sėdinčio aukščiau, didžiulės teismo salės galerijoje. Ištisas savaites, mėnesius, apskritai – iki pat šios dienos, jis kalbėjo, kad viskas išsispręs. Kad manęs niekas niekur iš jų neatims, nes aš nekalta, o nekaltų žmonių neapkaltina. Tėvelis, mano tėvelis, puikiausias žmogus pasaulyje, visada būdavęs teisus, žvelgė į mane. Mūsų akys susidūrė ir pajutau, kaip tarp mūsų įsiterpė visas pasaulis, o jame atsivėrė praraja, išskirsianti mudu.

Visame pasaulyje, iš visų žmonių buvo vienas, nuo kurio labiausiai nenorėjau būti atskirta – nuo jo. Nuo tėvelio. Nuo savo didvyrio.

Jis atlaikė mano žvilgsnį, tada jo mėlynos akys lyg nutolo, jis papurtė galvą.

Jie pagalvojo, kad tai tiesa. Viskas, ką čia kalbėjo, viskas, kas buvo parašyta, jam pasirodė tiesa – kad aš galėjau taip padaryti. Galėjau nužudyti.

„Ak, Peper, mieloji, kodėl? Kodėl, kodėl, kodėl?“ – girdėjau mintyse jį klausiant. Jis atsistojo, mama nedelsdama irgi atsistojo. Čikšt, čikšt – iš kažkur, matyt, man iš už nugaros, atsklido šiurenimas, supratau, kad teismo dailininkas skuba pagauti šią akimirką. Akimirką, kai atsisukau į tėvelį pagalbos norėdama susivokti, kas čia įvyko, akimirką, kai jis nusigręžė metęs į mane pasibjaurėjimo pilną žvilgsnį. Abu su mama užlipo kelias pakopas iki išėjimo ir pradingo durų angoje į mane nepažvelgę.

Tėveli? – sukuždėjau tyliai mintyse, kad visiškai niekas neišgirstų. – Tėveli?

– Aš niekur neišeinu, tėveli, – pasakiau jam, kai įžengė į virtuvę po penkiolikos minučių.

Aš jį apšoviau. Mažytis pokštas: kai jis į mano beldimą atsiliepė tyla, atidariau ir vėl užtrenkiau laukujes duris vaidindama, kad išeinu. Tada nutykinau į virtuvę ir ėmiau laukti. Buvo dvi: jis užsinorės kavos kaip visada po pietų ir manydamas, kad išėjau, palikęs kabineto užuoglaudą atkeliaus čia.

Jis sustingsta tarpdury, nustebęs žiūri į mane. Priešais save ant stalo pasidėjau du kavos puodelius, pieną ąsotėlyje, cukrinę su šaukšteliu, lėkštelę jo mėgstamų sausainių – trapių pyragaičių su cinamonu. Paruošiau viską tylut tylutėliai, taip niekas neįsimiklintų, ir jis nesuprato, kad aš vis dar čia.

Tylėdamas permeta mano rankų kūrinį atšiauriu žvilgsniu, tada nelauktai dėbteli į mane – staigiai, lyg tėkštų antausį, – kad mane net nudiegia. Ir nusisuka eiti.

– Aš neišeinu, tėveli, – pakartoju. – Jei ir norėtum, kad pasišalinčiau, jeigu ir prašytum išeiti, vis tiek sugrįžčiau, – kol pasikalbėsim.

Tėvelis, mano didelis stiprus tėvas, nepajuda iš vietos. Tai mano vilties alyvos šakelė. Galimybė.

Tai proga išsakyti jam viską, ką norėjau per šiuos pastaruosius metus.

– Viskas buvo netiesa, – sakau jam. – Viskas, ką rašė laikraščiai, kas buvo kalbama per žinias – netiesa. Juk žinai, nebuvau tokia, kaip rašė. Tu pažįsti mane. Prašau, patikėk manimi, visas buvo išgalvota.

Jis žingteli, jis jau vėl išsprūsta. Sulaikiau tik trisdešimt sekundžių.

Visas tas naktis, visas tas dienas pati viena savo kameroje ar supama kitų ilgėjausi tėvelio. Troškau, kad jis ką nors padarytų. Norėjau, kad jis tai žinotų.

– Verkiau tavęs, – sakau. Jis sustoja. – Beveik kas naktį verkiau tavęs. Troškau, kad tu ką nors padarytum. Kad pasakytum man – viskas susitvarkys. Buvai vienintelis pasaulyje, galėjęs ką nors padaryti.

Siuntinėjau jam lankymo leidimus vieną po kito.

– Tu nė karto neatvykai aplankyti, – sakau.

Galvodavau, kad pykstu dėl to, bet iš tikro ne. Buvau persigandusi. Nes jei jis negalėjo į mane žiūrėti tuos dvidešimt metų, vadinasi, nebemyli manęs.

– Buvau tavo mažoji mergytė, o tu niekad manęs neaplankei. Kodėl, tėveli, kodėl?

Jis lėtai kraipė galvą.

– Aš tik norėjau, kad atvažiuotum ir pasimatytume. Per dvidešimt metų nė karto neatvažiavai. Nebesu mažoji mergytė. Suaugau – tu manęs neaplankei. Nejaugi nenorėjai manęs pamatyti?

Jis žengia dar žingsnį atgal, kraipydamas galvą lėtai, vienodai.

– Pasikalbėkim, tėveli. Pasakyk, ką galvoji. Prašau, tik pasikalbėkim. Prašau.

Galvą kraipyti jis nustoja – staigiai, griežtai. Tada dar kartą papurto.

– Tėveli, pasikalbėkim.

– Negaliu, – ištaria tyliai, beveik pašnibždomis. – Negaliu.

Jis išeina, girdžiu, kaip už jo užsiveria kabineto durys, kaip apsisukdamas jų spynoje raktas taukšteli per visą aptilusį namą kaip paklydusi kulka.

Ne aš viena čia buvau kalinė. Ir jis. Juk taip sakoma, ar ne? Kai kas nors pasodinamas į kalėjimą – kaltas ar nekaltas, – nuteisiama ir visa jo šeima.

Nuvertusi pakeliui kėdę, ant kurios ką tik sėdėjau, puolu prie baltų su aptaisais kabineto durų. Priglaudusi delnus, prisispaudžiu veidu prie jų. Tyliai murmu į medį:

– Atsiprašau, – vildamasi, kad jis perduos žinią vyriškiui viduje. – Atsiprašau, myliu tave.

Eidama į paplūdimio namelį bandau apsimesti, kad neišgirdau, kaip jis verkia anapus durų. Stengiuosi apsimesti, kad negirdėjau, kaip drąsiausias pasaulyje vyras verkia, vis dar atlikdamas savo įkalinimo bausmę. Jam ta bausmė nesibaigs, ir dėl to kalta tik aš.

trečia dalis

serina

Kai atvykstu iš anksto nepranešusi, Medinos namus randu sutvarkytus.

Paprastai taip nesielgčiau, ir bet kas, man pačiai iškrėtęs tokį dalyką, būtų priimtas itin šaltai. Tačiau mano seseriai nekas, taigi jei būčiau paskambinusi, ji būtų manęs atsikračiusi, apsimetusi, kad puikiai gyvena, o aš iš degtuko skaldau vežimą. Vis dėlto aną dieną jai buvo nekas. Po kivirčo, kol matavausi suknelę, juokėmės ir krėtėm pokštus, bet akys jos gražiame veide buvo liūdnos ir niūrios, paraudusios nuo ašarų. To nesusiesi vien su mūsų pasivaidijimu. Buvo dar kažkas, o kas – turėjau išsiaiškinti.

– Tai maloni staigmena, – šiltai sako Medina, išeidama į lauką manęs pasitikti. Veide kaip visada švyti plati nerūpestinga šypsena, ir galiu būti tikra – ji nevaidina. Jos dvynukai ir du kiti vaikai dabar yra jos Jurgio laikų „rūmų“, kaip aš juos vadinu, didžiajame kambaryje. Vienas dvynukų kartu su vyresniuoju ne dvynuku sėdi prilipę prie televizoriaus, prie kartojamo ar iš DVD leidžiamo „Daktaro Kas“. Kiti du atokiau įsitaisę ant grindų: vienas skaito knygą, kitas piešia dideliame popieriaus lape. Taip ramu, kad akimirką suabejoju, ar tik ji neturi jungiklio, kurio vienas spragtelėjimas sudėlioja viską į savo vietas suskambėjus durų skambučiui: vaikai tam tikrose vietose užsiėmę tam tikra veikla, grindys persiverčia antra puse, visos ant jų išmėtytos šiukšlės atsiduria apačioje, taigi dabar jų paviršius švarus, lygus ir tvarkingas. Garsas namuose nusukamas iki žymos „keturi“ – nuo „vienuolikos“, kuri beveik visą laiką it užsikirtusi mano pačios namuose.

Nepakenčiu to posakio „Nenumanau, kaip ji tai padaro“, tačiau Medinai jis tinka kaip čia buvęs. Aš beveik galiu jį suvokti. Mano namuose su dviem vaikais, iš kurių viena jau paauglė, netvarka tvyro vos ne devyniasdešimt procentų viso laiko, o Mezė turi keturis vaikus, kurių vyriausiam dar nėra dešimties, ir gyvena ramybėje sprendžiant iš to, ką regiu. Vaikai visa galva pasinėrę į savo darbus, net nepastebi, kad aš čia. Turbūt tai ir gerai, nes noriu nekliudoma pakalbėti su Medina.

– Ėjau pro šalį, – sakau Mezei ir žengdama į virtuvę jai iš paskos nužvelgiu jos apskritą nedidelį užpakaliuką, aptemptą siaurais džinsais, ir jos pačios siūtą čigonišką palaidinukę gėlių raštais.

– Mat kaip? – klausia ji. – Ir kokiais reikalais?

Iš karto eina prie virdulio, spragteli jungiklis.

– Jokiais, – atšaunu. – Visai ne pro šalį ėjau. Užsimaniau tave aplankyti.

– A, tai gerai, – sako ji, pasisuka prie šaldytuvo ir ištraukia pusiau nugertą butelį vyno. – Norėsi? – pamojuoja į mane buteliu Pinot. – Turint galvoje, kad visą kelią iki manęs atėjai pėsčia.

– Na jau, aš vairavau.

– Atsiprašau, nepagalvojau, – padeda vyną atgal ir išima keturių litrų pakelį pieno, dėžutę belgiško šokolado. – Kas atsitiko? – teiraujasi atrinkdama iš bufeto prie virdulio porą puodelių.

– Nieko, – atsakau.

– Tada kodėl toks ypatingas apsilankymas?

Ji užpliko arbatą greitai ir mikliai, užgaišta lygiai perpus mažiau laiko nei aš – kad ir ką daryčiau. Daugumą darbų ji dirba greitai – greitai ir tiksliai, ta mano jaunesnė iš vyresniųjų sesuo, be to, dar šiaip kūrybinga ir spalvinga. Jei arbatą būčiau plikiusi aš, iki šiol svarstyčiau, iš kurių puodelių gerti ir kodėl Evanas nesužiūrėjo visko iš indaplovės, ar tikrai švarūs, ir iš karto sukišo į bufetą, be to, ar praimti naują sausainių dėžutę, ar baigti šokoladinius iš šaldytuvo.

Mezė atsisėda priešais mane prie apskrito medinio stalo. Puodelius pasidėjusi šalia, šokoladą stumteli per stalą prie manęs, vis dar akylai žiūrėdama – įtariu, kad gali pliaukštelėti per ranką, jei bandysiu paimti jos mėgstamiausią.

– Norėjau pažiūrėti, kaip jautiesi po tos dienos.

– Tos dienos? Kurios tos dienos? Ak, turi galvoje tą dieną, kai matavaisi suknelę? Viešpatie! – ji abejingai numoja ranka. – Kad nieko nebuvo. Kas jau kas, o tu tikrai turėtum žinoti.

– Buvo, ir dar daugiau, galėčiau tau pasakyti. Pastebėjau, kad tualete verkei. Noriu tau padėti, jei tik galiu.

Mezė papurto galvą ir jos juodi plaukai suvilnija nuo to judesio. Rožinius kirpčiukus ji jau pakeitusi juodais, tiesiais ir visai trumpučiais.

– Tai tik dėl nuovargio, ar šiaip ko... Tau nėra ko jaudintis, sesute, prisiekiu.

– Meze, matau, kad kažkas negerai. Neišeisiu, kol nepasakysi, kas yra. Evanas šį vakarą išsivežė vaikus valgyti picos, tai aš tiesiogine to žodžio prasme galiu pasilikti per naktį, jei reikės.

Netikėtai ji visa lyg susmunka kėdėje, atsilošia ir užverčia galvą į lubas. Jos profilis stulbinantis, net keista, visai ne toks kaip Fėjos. Dažniausiai jų atskirti neįmanoma – jos identiškos dvynės, šiaip ar taip, – tačiau jei pažiūrėsi iš šono, atrasi menkučių skirtumų. Medinos žandikaulis labiau kampuotas, Fėjos nosies galiukas kiek priplotas.

Tebežiūrėdama aukštyn, ji papurto galvą.

– Turiu nemalonumų su policija, – tyliai ištaria.

Nežinau, ką sakyti. Esu taip priblokšta, kad nusprendžiu kol kas pasėdėti ir patylėti. Iš tikrųjų tai geriausia laikysena sunkiu atveju. Arba jei nieko nesugalvoji. Jei patylėsi, tai ir neprikalbėsi nieko, kas kada nors galėtų būti panaudota prieš tave. Esu visiškai tikra, kad pasirinkdama tylą daugeliu atvejų per ginčus su Evanu turbūt ir išsaugojau savo santuoką. Dabar esu per daug suglumusi, kad ką nors pasakyčiau. Medina tokia protinga, kaip ji prisidarė nemalonumų su policija? Beje, argi ne aš, pati ta tikroji gera mergaitė, buvau teisiama už žmogžudystę?

Ji nuleidžia galvą ir pasakoja tiesiog neįtikimus dalykus.

– Šiek tiek viršijau greitį, labai nedaug, bet kelių policija stabdė ir tikrino visus.

– Jei viršijai nedaug, tiek tos ir bėdos, – nuraminu.

– Tai dar ne viskas. Važiavau iš pietų su keletu žmonių, savo senų bendradarbių. Išgėriau kelias taures. Na, gal ir tris. Į matuoklį pripūčiau per daug. Tik šiek tiek daugiau, bet užteko, kad mane suimtų ir nuvežtų į nuovadą. Pripažino kalta, perspėjo ir paleido teismo salėje.

Kartais, kai suvoki blogai pasielgęs, apima silpnumas, jis užgula tau krūtinę ir nebeleidžia nei pakrutėti, nei atsikvėpti, nei patogiau atsisėsti, nes tai, ką tu padarei, jau pakibo virš galvos kaip lemtis. Tai turbūt neišvengiama. Tas jausmas apėmė mane dabar, besiklausant sesers. Blogai – tiesą sakant, tas žodis apibūdina toli gražu ne viską.

– Prarasiu vairuotojo pažymėjimą, čia tai jau tikrai. Išaiškino mane sulaikiusi pareigūnė. Gana maloni, kalbėjo visai gražiai, nes aiškiai buvo matyti, kad nelabai susigaudžiau, kiek aš viršijau greitį, ir iš karto pakėliau rankas. Bet ji pasakė, kad taip viršijus nėra tikimybės, kad neprarasiu vairuotojo pažymėjimo. Mažiausia bausmė – atims jį dvylikai mėnesių, didžiausia – pasodins į kalėjimą.

Visiškai neišmanau, ką atsakyti. Galvoje tuščia kaip iššluota, todėl jai tenka guostis pačiai. Prisimenu, kaip yra ten – kalėjime, kamerose. Baimė ir vienatvė. Baimė likti vienai, baimė būti su kitais, galbūt pavojingais. Nenoriu, kad taip atsitiktų Mezei. Ji neturi pakliūti į kalėjimą. Bet gali taip atsitikti. Kaip ir man, kol teismas nebuvo įtikintas mane išleisti namų arešto už užstatą. Ji gali patirti tai, ką išgyvenau aš, kol teisėjas nutarė, kad nebandysiu pabėgti, paėmė mano pasą ir pareikalavo iš tėvų užstatyti namą, o tada išleido mane beveik metams, paskyręs komendanto valandą.

– Tai dar ne blogiausia, – sako Mezė, skubiai žvilgtelėjusi į duris, ar neišgirs kuris nors vaikas, atsitiktinai atsiradęs netoliese.

– O kas gali būti dar blogiau?

– Nepasakiau Adrianui.

– Kodėl? – klausiu stengdamasi neišsiduoti, kad tai mane pribloškė ir išgąsdino. Tačiau nėra taip lengva. Kita vertus, juk ir aš nepasakiau Evanui, ar ne?

– Ir kaip tik tu manęs šito klausi? – atremia ji priešiškai.

Tuoj pratrūks rėkti, kokia aš veidmainė, galiu lažintis. Jau ne kartą yra taip padariusi, žinoma, ne taip dažnai kaip Fėja.

– Galiu suprasti, kodėl nepasakei, bet drįstu manyti, kad toks reikalas ilgainiui išaiškės, reikės vykti į teismą, jis gana greitai turės tai sužinoti. Kodėl nepasiryžai iš karto ir nesušvelninai smūgio? Ir nesusiradai, kas tave paremtų. Baisu net pagalvoti, kad turėjai visa tai atlaikyti viena.

– Paremtų? Adrianas? – ji niekinamai šnirpšteli vien išgirdusi jo vardą. – Pastaruoju metu jis vargiai mane pastebi, ką jau kalbėti apie paramą.

– Kas vyksta? – klausiu.

– Gyvenimas, – sako ji atstumdama kėdę ir stodamasi. Brūkšteli delnais per džinsais aptemptas šlaunis, palikdama vos pastebimas prakaito žymes. – Toks gyvenimas, nieko daugiau. Mūsų gyvenimas bendras, bet dabar kaip tyčia keliai ima skirtis. Jo amžinai nėra, dirba, aš visą laiką užsiėmusi namie su vaikais, prasilenkiam kaip saulė su mėnuliu.

– Bet jis norėtų žinoti, kad dabar patiri tokią įtampą, kad turi šiokių tokių rūpesčių, neabejoju.

Juste pajuntu, jei ne pamatau, kaip jos veide staiga – lyg mygtuką paspaudus – tvyksteli išraiška: „Ar tikrai?“ Priėjusi prie indaplovės atidaro ir ima ją kraustyti.

– Prieš kelis mėnesius, – pradeda pasakoti, mikliai ir tvarkingai dėliodama stiklines veidrodiniame bufete dešinėje, – man atsitiko toks dalykas. Rinkausi pirkinius prekybos centre, paėmiau šokolado plytelę Adrianai, bet neįdėjau jos į vežimėlį. Visiškai pamiršau ir vos neišėjau su ja lauk. Laimė, paskutinę akimirką kažkas man viduje priminė apie šokoladą, tai ir sumokėjau. Grįžau namo, pasipasakojau Adrianui – supranti, juk ir tu taip darai – kaip žmona vyrui. – Staiga ji pasisuka ir ištiesia į mane ranką, kurioje laiko sugniaužusi kinų porceliano puodelį, lyg norėtų mane apkaltinti kažin kokia nesąžininga veikla, susijusia su arbata. – Žinai, ką jis man atsakė? „Dieve, Meze, ar ne gana, kad šeimoje jau turim vieną nusikaltėlę, o gal tai paveldima?“

Maniau, kad patinku Adrianui. Todėl, kad jis mane gerai pažinojo, kad buvo šalia, kol vyko teismas, kol kėlė triukšmą laikraščiai, kol viskas baigėsi, ir žinojo, kad aš to nepadariau. Maniau, kad jis, kaip ir visa mano šeima, tvirtai stovėjusi šalia ir palaikiusi mane, žinojo, kad nebūčiau sugebėjusi to padaryti. Akivaizdu, kad klydau.

– Pravirkau, tada pasiteisino pajuokavęs. Bet kažin ar taip, ką? Tai todėl aš jam nieko ir nepasakojau. Įsivaizduok, ką dabar jis pasakytų. Kokių dar juokų sugalvotų? Galvoj kol kas netelpa. – Išvydusi, kaip pasibaisėjau, kaip man skaudu, Mezė nusisuka atgal į bufetą. – Pasisakysiu jam, kai kaip nors atsigausiu po viso šito. Kai žinosiu, kas manęs laukia, pasakysiu.

– Ar nenori, kad eičiau kartu su tavim į teismą? – kreipiuosi į jos pakaušį.

– Ne, – atsiliepia ji ryžtingai. – Tikrai netempsiu tavęs į tą pragarą dar kartą. Ačiū, kad pasisiūlei, bet ne, pati susidorosiu. Adrianas, matyt, turės eiti, įrodyti, kad esu garbinga moteris, turinti, kas mane užtaria – cha cha – vyras su nepatyrusia žmona, kuri padarė klaidą ir prisiima už ją atsakomybę, kas gi norėtų tada pernelyg žiauriai bausti. Susidorosiu. Viskas susitvarkys.

– O kaip tau su Adrianu?

– Ir tai susitvarkys. Tiesiog reikia susėsti ir pasikalbėti – kitaip, nei esame įpratę. Aišku, ne į gera, kad jis vos ne kas antra minutė laksto atostogauti „su vaikinais“. Nori „išleisti garą“. Todėl aš ir užsipuoliau Fezę. Ji pasišaipė, o iš tikro smogė mano šeimai. O čia dar kaip tyčia ir Adriano pastaba, – visko man buvo jau iki kaklo. Bet susitvarkys. Viskas susitvarkys.

Kodėl kas kartą, kai ji sako, kad viskas susitvarkys, aš ja tikiu vis mažiau?

– Pranešk, jei aš galėsiu kuo nors padėti, – primenu jai.

Nepraneš. Pažįstu ją – tokia pati, kaip ir visa mano šeima, mes neprašom padėti, kad ir kaip būtų blogai. Varom patys, kol ateina persilaužimas. Tada arba pareini su pergale, arba baigtas mūšis. Šiaip ar taip, visai nesvarbu, pati gerai žinau, ką galiu padaryti ir kaip jai padėti.

– Na, gerai, – sako ji beveik įlindusi į bufetą. – Tiek to. Nenori likti vakarienės? Visko pilna.

– Ne, hm, dar reikia atlikti porą reikaliukų prieš grįžtant į Braitoną. Tik pažaisiu su vaikais ir atsisveikinu.

Pagaliau ji atsitraukia, nebetarškina indaplovės. Iki šiol vengusi žiūrėti tiesiai į akis, atsisuka, mūsų žvilgsniai susiduria. Dar nesu mačiusi, kad ji taip liūdnai šypsotųsi, man plyšta širdis iš gailesčio.

– Gerai, tada pasimatysim. Pranešiu, jei kokių minčių dar kils dėl suknelės.

– Ne, ne, dėl suknelės nesuk sau galvos, nusipirksiu kokią. Turi rūpesčių su kaupu.

– Pasakiau, kad pasiūsiu – ir pasiūsiu. Pati noriu pasiūti. Man mintis atitrauks nuo visko. Nusiųsiu tau kelis piešinius į elektroninį paštą.

– Pasaka. Pasimatysim, brangioji.

– Aha, iki.

Sesuo palydi mane iš virtuvės vis su ta pačia liūdna šypsena.

Tiksliai žinau, kaip jai padėti – gerai įspirt jos vyrui į vieną vietą.

1989-ųjų liepa

– Vis dėlto niekaip nesuprantu, ko ėjai į to vyro namus? – klausė mama.

Kai mane suėmė ir atsidūriau policijos areštinėje, visai netikėtai tėvams ir seserims buvo leista mane aplankyti. Pareigūnai buvo kilnūs, nes, kaip patys pasakė, kitą rytą iškart po teismo posėdžio būsiu išsiųsta į Holovėjų ir man nebus leista sugrįžti namo su jais pasimatyti. Turėjau būti ten nuvežta kardomajam kalinimui – vos ne metams, kol byla pasieks teismą. Jie nežadėjo siūlyti paleidimo už užstatą, nes pagal tai, kaip buvo įvykdytas nusikaltimas, ketinta teikti teismui, jog esu pavojinga nusikaltėlė ir turiu likti už grotų, kol teismas pasodins mane visam laikui.

Prieš nuvesdami į kamerą man taip ir pasakė, matyt, taip ir turėjo įvykti, anot mano advokato, nes jau atsidūriau čia. Joks stebuklas, kad policijoje maloniai elgiamasi su mano lankytojais: kaip jie patys pranešė, nuo šio laiko iki gyvenimo galo pas mane bus įleidžiama tik po du žmones.

Tėvas apkabinęs mamą, Fėja su Medina laikėsi susikibusios už rankų, kažin, gal pačios to nepastebėdamos, – visai kaip vaikystėje. Fėja nutaisiusi rūstų veidą, Medina atrodė apsiverkusi. Abi buvo ištrauktos iš įprasto savo gyvenimo skirtingose Londono vietose atvykti aplankyti manęs. Pamatyti mane šitaip sėdinčią mažytėje tamsioje vienutėje ant geležinės lovos, užtiestos plonu kaip vaflis čiužiniu, šalia geležinio unitazo kampe.

– Jis mano vaikinas, – atsakiau mamai, suprasdama, kad turėjau viską jiems papasakoti pati, o ne laukti, kol tai padarys policija. – Mes draugaujame jau porą metų.

Fėja su tėveliu baisiausiai susiraukė, nenorėdami net suprasti, ką aš šneku, o mama su Medina išsigandusios išsprogino akis. Taip, tai reiškė, kad man buvo penkiolika, kai tai prasidėjo.

– Jis buvo tavo mokytojas, – tarė Fėja. – Tavo istorijos mokytojas. Ir tu su juo susitikinėjai?

Susigėdusi nudūriau akis į grindis.

– Aha.

– Bet, Serina, kaip tu galėjai? – kvotė Medina.

– Jis... jis sakė, kad mane myli.

– Jam uždrausta tave mylėti, – piktai tėškė Fėja. – Juk jis buvo tavo mokytojas. Jis tave išprievartavo.

– Ne, ne, nieko panašaus. Jis nevertė manęs, visai ne.

– Jei neturėjai šešiolikos, vadinasi, jis tave išprievartavo. Tu nebuvai pakankamai suaugusi, kad galėtum duoti sutikimą. Jis turėjo tai žinoti. Ar sakytum taip, ar ne, su tavimi jis negalėjo to daryti.

– Žinau, bet...

– Bet ką? – paklausė Medina. Pirmą kartą girdėjau kalbant taip piktai, su tokiu įtūžiu. – Ką? Kaip jis gali tave mylėti – jis suaugęs, o tu mergaitė, ir dar jis atsakingas už tave. O dabar jis negyvas.

– Aš to nepadariau. – Karštligiškai stengiausi pažvelgti kiekvienam į akis, įtikinti, priversti tai suvokti. – Nepadariau to. Aš nebūčiau galėjusi. Kad ir ką policija sakytų, aš to nepadariau.

– Bet tu buvai ten, – tarė Fėja.

– Aš to nepadariau, – kartojau. Jutau, kaip akyse renkasi ašaros. – Mamyte, prisiekiu, aš to nedariau. Tikrai ne.

– Žinau, – ji atsistojo, paliko tėvą ir priėjusi apglėbė mane. – Žinau, kad tu to nepadarei, Serina. Žinau, kad nebūtum galėjusi to padaryti. Mes ne taip tave auklėjome. Tu negalėjai.

Laikiau ją apkabinusi, nes žinojau, kad nebepavyks taip prisiglausti mėnesius, gal net metus. Kiti trys žiūrėjo į mus, pasijutę gal net šiek tiek atstumti.

Supratau, kad turiu priversti juos manim patikėti. Nes nepadariau to, tikrai nedariau taip, kaip jie apie mane kalba. Neužmušiau jo.

Adrianas man rodo pirštu, kad luktelėčiau, nes kai įeinu į jo ištaigingai dekoruotą kabinetą, kalbasi telefonu. Čia parinktas prabangus šiltai raudonos ir vyno spalvos baldų gobelenas, storas vilnos kilimas. Man tai visad primena gimdą, kokia ji turėtų atrodyti dar negimusiam kūdikėliui, – visa raudona ir minkšta. Visada pati sau manydavau – tai ženklas, kad jis visai nenori suaugti, tačiau tokių dalykų niekad niekam nepasakoju. Ir kam? Juk nesišaipai piktai iš tų, kuriuos myli tau pačiai mieli žmonės. Man patinka Adrianas ir gimdą primenantis jo kabinetas, todėl kelionė į jo verslo konsultavimo biurą Vakarų Londone nėra lengva. Negaliu patikėti, kad jis laiko mane nusikaltėle. Ką dar jis kalba man už nugaros, ką dar prisigalvojo apie mane, kai buvo pateikti kaltinimai?

– Seze, – sako Adrianas stodamasis ir dėdamas telefono ragelį.

Nebandyk gerintis, – mintyse jam atkertu. – Jei manai, kad aš nusikaltėlė.

– Nesimatėm šimtą metų, – sako jis.

Prieina prie manęs ir kaip Judas bučiuoja į abu skruostus. Jo prisilietimas nudegina kaip kaltinamasis aktas, kaip peilio, kurį jis įrėmė man į nugarą, ašmenys. Pasisveikina šiltai, bet mane tai stingdo, leidžiu jam pasitraukti ir grįžti į savo vietą, tada atsikvėpusi sėduosi į jo pasiūlytą kėdę kitapus stalo.

– Žinau, Adrianai, laikas bėga, – tikrai reikėtų vaikus suleisti į krūvą.

– Girdėjau, jus reikia sveikinti, – sako jis, pliaukšteli delnais ir godžiai trina juos, lyg jau nujausdamas vakarėlį, kurį ketiname surengti. – Pradedate iš naujo, girdėjau. Nuo starto linijos.

– Aha, pradedam.

– Tai dėl to atėjai? Kviesti manęs į vestuves? – sukišęs pirštus į šviesius plaukus, tam kartui nubraukia juos nuo veido, tada dar geriau matyti, kokie taisyklingi jo bruožai, lygi kakta. – Žinau, Mezė siuva suknelę, todėl darau išvadą, kad jos su Feze bus pamergės, o mudu su Hariu pabroliai? Man bus garbė. Iš tiesų. Garbė.

Adrianas dirba vyresniuoju verslo konsultantu – turi nuosavą biurą ir niekad negali išjungti mobiliojo – tai reiškia, kad jis kartais sprendžia iš anksto. Nujaučia, ko klientas gali pageidauti, norėti iš jo, pasistengia įvykdyti tuos pageidavimus ir atitinkamus poreikius. Tačiau jei tai nesusiję su darbu, dažnai jis, atvirai pasakius, nesivargina išsiaiškinti, kas žmogui, su kuriuo jis turi reikalų, rūpi ar ko jam reikia. Susidaro savo nuomonę ir sprendžia iš akies.

– Ne, aš čia ne dėl to, – pareiškiu mandagiai. – Tiesą sakant, atėjau čia paprašyt tavęs liautis taip kiauliškai elgtis su mano seserim.

Jis atsidūsta ir iš karto subliūkšta.

– To ir reikėjo tikėtis, kad netrukus pasirodysi. Taip negali būti, kad velnių išrašyti ateitų tik viena Gorindž.

– Tik viena? Nori pasakyti, kad ir Fėja čia buvo?

– O kaipgi? Kai tik Medina ima aimanuoti kuriai jūsų, jau žinau, kad jūs pasiryžusios pakelti triukšmą ir užvirti tikrą košę. Nesistebiu, kad Haris vadina jus Ipsvičo raganomis.

– Tai jau. Ir nesistebi, kad Haris nepraleidžia progos pasirodyti tikru arkangelu Mykolu. Argi aš keliu triukšmą?

– Ne, tikiuosi, kad ne, tai jau šis tas – mažų mažiausiai.

Jei Fėja įsiutusi, jei įtaria, kad kas nori pasinaudoti jos šeimos nariais, tampa tikra pabaisa. Neabejoju, neblogai jį „apspardė“ ir jis dar ilgai nepamirš, tačiau vargiai tai padarė jam kokį poveikį. Tik klasta galima priveikti Adrianą prisipažinti, kad jis tikras subinė, kad jis dar ir tėvas, o ne viengungis ir nebegali ilgiau mėgautis vienišiaus gyvenimu. Na, gal ir gali, bet tegul nesitiki, kad šeima sėdės ir lauks iki galo. Reikia išspardyti jam užpakalį taip, kad nesuprastų esąs spardomas.

– Kas čia darosi, Adi? Ir įsidėmėk, Medina nepradėjo aimanuoti. Ji nieko nepasakė, iš jos reikėjo jėga traukti. Ji tau ištikima visu kūnu ir siela, – palieku „kitaip nei tu“ kaboti ore kaip prinokusį raudoną obuolį ant medžio šakos: norėdamas gali pasiekti jį ir nuraškyti, o gali apsimesti ir nematąs, bet abu suvokiame, kad kaltinimas, tas vaisius, yra čia pat ir jo laukia.

– Tai tu pasakyk, – atšauna jis. – Nebesupaisau, kas čia dabar darosi mano santuokai.

– Kodėl tu arba dirbi iki išnaktų, arba išleki atostogauti „su vaikinais“? Kodėl nenori leisti laiko su Meze ir vaikais?

– Ne viskas nuo manęs priklauso, – atsiliepia jis atsargiai, pasisukdamas su kėde ir pro langą įsižiūrėdamas į juodų kaip puodo dugnas ir pilkšvų stogų reginį, tokį nykų, mažą Londono plotelį. – Tiesiog nebegaliu su ja kalbėtis. Ji ne... – jis pakelia rankas, tartum laikytų įsivaizduojamą kamuolį ir bergždžiai bandytų jį spustelėti. – Jos, atrodo, kaip ir nėra. – Dar vienas bandymas suspausti kamuolį. – Atrodo, kad ji visai ne ta moteris, kurią kadaise vedžiau.

– Gerai, niekas nesiginčija dėl to – juk vedei viengungę dirbančią moterį, o dabar ji namuose sėdinti keturių vaikų motina. Kaip gali reikalauti, kad ji liktų kaip buvusi? Ar tau neatrodo, kad ir tu ne tas pats vyriškis, už kurio ji tekėjo? Tas vyras, už kurio ji tekėjo, pasikalbėtų su ja iškilus sunkumams, o ne slapstytųsi už savo darbo ar draugų.

– Serina, tu net nenumanai, kaip visa tai yra.

– Tai paaiškink man.

– Žinoma, aš ją myliu. Ir nemanau, kad buvau kada nors liovęsis ją mylėti. Ir vaikus. Jie man visas pasaulis. Bet... Medina ima... Ji... Negaliu su ja kalbėtis. Pareinu išsitampęs po darbo, o ji tenori pasakoti, ką vaikai nuveikė, kokius pyragus ji iškepė ir dar štai kokį naują brėžinį suknelei aptiko. Nebeturiu žmonos, tik šešto dešimtmečio namų šeimininkę, kuri, sprendžiant iš išsiplėtusių akių vyzdžių, apsigėrusi laimės piliulių. Atrodo, kad Medinos čia nebėra, o atsirado kažkokia svetima moteris, be tų namų daugiau apie nieką nerandanti kalbos. Leidžiu laiką su draugais, nes su jais pabendravęs kas kartą atsigaunu.

– Kaip tu drįsti, – kalbu tyliai ir ramiai, kad niekas neužgožtų žodžių prasmės. Nešaukiu, gal kaip tik jis susigės dar labiau, dar skaudžiau. – Juk ji augina keturis vaikus – tavo vaikus. Ko iš tiesų tikiesi? Kad ji perdien rūpintųsi vaikais, o tau įžengus pro duris pultų tenkinti visų tavo poreikių, kad pokalbis tave atgaivintų, o seksas pamalonintų, juk tam ji ir yra.

– Ne, tu nesupranti, – prieštarauja jis.

– Na, tai įtikink mane, nes šiaip susidaro ne pats geriausias tavo paveikslas, Adi.

– Ak, Serina, – kalba jis pabrėžtinai atsidusęs. – Tai būtų dar pusė bėdos, jei nebūtų ir viso kito. Kažkas ją apsėdo, – žvilgteli į mane, ar tikrai klausausi, o aš laukiu ausis ištempusi. – Ji kiekviename žingsnyje mato pavojus. Kartais stebiuosi, kaip ji iš viso išleidžia vaikus į mokyklą, nes jau tikrai svarstė apie jų mokymą namuose kaip vienintelį pasirinkimą, bet man pavyko užkirsti tam kelią. Ji miršta iš baimės, kad mokykloje jiems kažkas atsitiks. Ne tiek dėl kitų vaikų, kiek dėl mokytojų.

Ir vėl tas šleikštulio gumulas ima augti viduriuose, kaip padarius ką nors negera. Jis ima taip veržti, kad vos nesusilenkiu, stengdamasi jį užslopinti.

– Ir kas kartą, kai tik vaikai kur nors išeina, jei tik ji jų negano, jau ima galvoti, kad kas nors jiems atsitiks. Kad pasaulis pilnas žmonių, tik ir laukiančių, kol galės juos suvilioti. Negaliu perkalbėti jos, kad tai netiesa, kad ir kaip bandau, todėl tam tikra prasme jau esu pasidavęs. Nes, žinai, ji netiki, kad man kas nors rūpi, jei nepalaikau tos jos paranojos. Be to, žinoma, reikalai tampa dar prastesni, jei tu ką nors padarai.

– Jei ką nors padarau aš?

– Na taip. Kai pirmą kartą ištekėjai, kai susilaukei Veritės, kai persikraustei į Braitoną. Tada jau kai atsirado Konradas, o dabar dar tos vestuvės. Kas kartą, kai tau atsitinka kas gera, jai lyg protas aptemsta – kad policija suras kažkokį trūkstamą įkaltį ir pasodins tave į kalėjimą.

– Bet juk nėra jokio įkalčio, nėra ko surasti, – sumišau aš. – Kaip galima rasti įkalčių, kurių nėra? Ir kodėl turėtų... – užsikertu, nelieka žodžių iš karto, kai išvystu, kaip Adrianas plyksteli raudoniu – nuo pat tos vietos, kur ties kakta baigiasi plaukai iki pat, matyt, pedikiūro išpuoselėtų kojų nagų brangiuose batuose. – Ji mano, kad aš tai padariau? Ji mano, kad aš kalta?

– Jai neramu dėl tavęs. Ji tik...

– Ji tik mano, kad aš žmogžudė ir melagė.

– Ne, ji mano, kad labai išsigandai ir kad tai buvo savigyna, ir kad tu manei, jog niekas tavimi nepatikės...

– Vadinasi, aš melavau.

Tai man taip nauja ir taip trikdo, kad protu nepajėgiu suvokti. Medinos, mano sesers, nuomone, aš žmogžudė. Ji visada taip manė – kad kažką nužudžiau, atėmiau žmogui gyvybę.

– Seze, – pradeda Adrianas, atrodo, sunerimęs dėl stojusios tylos.

Kilsteliu ranką, rodydama nutilti.

– Ne, ne, tik nepradėk. Dabar kalbamės ne apie mane, kalbamės apie tave ir Mediną. Jei tavo tiesa, jei ji elgiasi kaip apsėsta, tai rodo, kad ji tik sutrikusi, o ne išprotėjusi. Ir jeigu ją myli...

– Aišku, myliu. Nors ir nėra lengva su ja, aš ją myliu.

– Jei myli, tai geriau palaikyk ją, o ne nuolatos lakstyk su draugais. Rimtai, kaipgi tai galėtų jai padėti? Ir kaip, tavo nuomone, turėtų jaustis vaikai? Jei, kaip sakei, mamytė jų nepaleidžia iš akių, o tėvelio visą laiką nėra namie, ką jie turėtų sau manyti ir kaip jaustis?

– Ji neleidžia man net prasidėti su vaikais, – atmeta jis. – Jei bandau ką nors su jais nuveikti, ji pradeda vardinti, ką galima ir ko ne, o sąrašas toks ilgas, kad neverta nė mėginti.

– Ak, tik nereikia manęs graudinti. Juk kalbi apie savo vaikus. Neverta nė mėginti? Adi, ar tu rimtai man sakai, kad jei atsisakytum vienų savo „atostogų“ ir šiek tiek mažiau dirbtum, jei kiekvieną rytą pasakytum Mezei, kad tu paduosi vaikams pusryčius ir nuveši į mokyklą, ji vis tiek sakytų „ne“? Juk tu žinai, kai Veritė su Konradu buvo mažučiai, ir aš gąsčiojausi, kad tik smarkiau pūstelėjęs vėjas jų neperlaužtų, man atrodė tikra palaima, kai šeštadienio rytais Evanas juos aprengdavo ir išsivesdavo. Reikia žinoti, kad jis maitindavo juos šokoladiniais pyragaičiais ir sulčių gėrimais per pusryčius, o jau aprengdavo – jie atrodė kaip ištraukti iš kažkokios krūvos drabužių, bet taip jau savotiškai jis tai darė. O juk kažin ar yra dar labiau įsibaiminusi mama už mane, bet aš leisdavau sau ilsėtis, nes jie būdavo su tėvu, su vieninteliu žmogum, kuriam galėjau juos patikėti.

Adrianas neatsako, žiūri tiesiai prieš save, atrodo, šiek tiek įsižeidęs.

– Ir jei jau kalbėsim atvirai, tai vienintelė priežastis, kodėl taip pasitikėjau Evanu, kad ir kaip tau tai nuskambės, yra ta, kad jis daugybę kartų įrodė – už vaikus jam nėra nieko svarbiau visame pasaulyje. Svarbiau net už mane. Žinau, jog jis neleis, kad jiems kas atsitiktų. Taip, taip, galėčiau jam patikėti vaikus vien dėl to, kad jis jų tėvas, bet turiu prisipažinti, kad iš pradžių juo nepasitikėjau. Mane irgi apimdavo nerimas, kartais tiesiog nesveikas. Bet Evanas mane įtikino, kad rūpinasi vaikais ne prasčiau už mane. Kaip gali pats Mezei įrodyti, kad myli vaikus ne mažiau už ją, kaip gali padėti atsikratyti tos baimės, jei nuolat veržiesi iš namų pramogauti? Juk taip tik įrodai, kad ji vieniša, kad turi būti dvigubai budresnė, juk tas, kuris turėjo tapti jos užnugariu, taip ir netapo.

– Gal tu ir teisi, – bumba jis.

– Pasistenk ir jai surasti kokios nors pagalbos. Gal pasikalbėti su kuo nors? Reikia pažiūrėti, ar kas nors padėtų jai susidoroti su tuo nerimu, su varančia iš proto baime. Tik reikia daryti taip, kad ji suprastų – taip elgiesi iš meilės, nes tau ji rūpi, o ne dėl to, kad ji beprotė, su kuria jau sunku bendrauti.

– Aš nemanau, kad ji beprotė.

– Turi įrodyti jai, o ne man.

Atsistoju pasirengusi baigti pokalbį ir šį bei tą sužinojusi. Atėjau išspardyti jam užpakalio, o išeisiu įtikinta, kad jiedu su seserim mane laiko žudike.

– Beje, neskatink jos baimės šlykščiom užuominom ir juokeliais apie šeimos nusikaltėlius.

Jis vėl plyksteli raudoniu ir iš gėdos nuleidžia akis. O gal – kad sutriko? Jei iš gėdos – tai pasijuto prastai, mat susiprato klydęs; jei tik sutriko, vadinasi, jam tapo aišku – man persakė jo žodžius, jo nuomonę, bet neturėjau to sužinoti.

– Serina, aš...

Purtau galvą ir kilsteliu ranką atremti jo žodžius. „Atsiprašau“ nieko nepakeis, net nepagerins mums nuotaikos.

– Iki pasimatymo, Adrianai, greitai pasimatysime.

– Taip. Iki, Serina.

Gal norėjai pasakyti „Iki, žudike“, – galvoju eidama lauk.

Nežinau, kaip reikės nueiti iki automobilio.

Kojos turėtų nešti mane pirmyn, žengti viena paskui kitą, tačiau jos tarsi stovi ant spyruoklių – visas kūnas šokčioja ir svyruoja į šonus, jei bandau pajudėti.

Visa šeima mano, kad galiu įvykdyti didžiausią nusikaltimą.

Jei taip mano Medina, tai ir Fėja neabejotinai. Taip pat ir tėvai, nes jie vieninteliai būtų galėję jas įtikinti sesers nekaltumu. Jei jiems tas nepavyko, matyt, ir patys buvo tokios pat nuomonės.

Keturi iš septynių asmenų, šiame pasaulyje labiausiai man rūpinčių, mano, kad aš žudikė. Keturi iš septynių asmenų, kurie man patys svarbiausi pasaulyje, mano, kad pastaruosius kone dvidešimt metų turėjau pūti kalėjimo kameroje.

popė

Tai likimas.

Taip reikėtų suprasti. Turiu nuplauti nuo savo vardo gėdos dėmę. Tik šitaip galėčiau paaiškinti, kad ir ji gyvena čia pat. Mudvi vis dar esame susijusios ir būsime, kol priversiu ją prisipažinti.

Tačiau pirmiausia turiu išsiaiškinti apie ją viską, kad galėčiau sugalvoti, kaip prie jos prieiti. Ką pasakyti, kad priversčiau ją iškloti tiesą. O kai tai įvyks, tėvelis galės pažiūrėti į mane, kalbėtis – aš grįšiu į gyvenimą ir jis vėl mane mylės. Mama nebeatrodys taip išgyvenanti dėl manęs, lyg tik ir lauktų, kad įtykinčiau į jos kambarį užspausti pagalve jai veido, o ji mane nutvertų. Kai Serina prisipažins, būsiu laisva moteris. Gal net gausiu tokį laišką iš pačios karalienės su atsiprašymu dėl mano prarastų metų.

Susigrąžinsiu savo gyvenimą. Šiaip ar taip, bent šitą jo dalį. Jokio bandomojo laiko, jokio žymėjimosi prie buvusio teistumo langelio. Net galėsiu kuo nors truputį nusikalsti – nesibaimindama, kad būsiu įgrūsta atgal į kalėjimą iki savo dienų pabaigos. Ir galų gale, galų gale nebereikės laukti, kad prasidėtų naujas gyvenimas.

– Panele Argail, penktas kabinetas, – ištaria balsas per garsiakalbį. – Panele Argail, penktas kabinetas.

Atsistoju nuo kėdės ir rūpestingai padedu atgal ant žemo medinio staliuko priešais vartinėtą žurnalą. Štai tokia turi būti Penelopė Argail – tvarkinga, valyva, nemėgstanti šiukšlinti, nemėgstanti kelti šurmulio.

Einu siauru koridoriumi žiūrinėdama į durų numerius, kol atrandu penktą. Pabeldžiu ir įeinu nelaukusi kvietimo. Kambaryje stovi vyras ir šypsosi. Šypsena šilta, draugiška ir aš vos nesusvyruoju. Tačiau nuotrauka ant stalo atitraukia mano dėmesį: vyras, žmona, du vaikai. Visi išsišiepę.

– Sveiki, prašom. Aš daktaras Evanas Gilmaras. Prašom sėstis ir pasakoti, kuo galiu jums padėti.

Turėjau čia ateiti, nes tai dar viena mano dėlionės, mano gyvenimo, kurį ji pavogė, dalis. Aš būčiau galėjusi ištekėti už tokios šaunios išvaizdos daktaro. Aš būčiau galėjusi turėti porą vaikų. Jei ji nebūtų padariusi, ką padarė, šitai galėjo būti mano. Ir turiu prisiartinti kaip galėdama arčiau prie šito gyvenimo prieš imdamasi su ja kalbėti.

Daktaras Gilmaras skaito mano užpildytą anketą, todėl naudojuosi proga patyrinėti kabinetą. Visur ant ąžuolinių lentynėlių pristatyta knygų, po visą kambarį pridėliota šeimos nuotraukų. Jis su žmona. Jis su vaikais. Žmona su vaikais. Akys vis sugrįžta prie nuotraukos ant stalo. Dėl tam tikrų priežasčių ši labiausiai mane erzina. Jie visi keturi, tėvai viena ranka apkabinę vienas kitą per juosmenį, kitą ranką uždėję vaikui ant peties, visi juokiasi – juokiasi, o ne šiaip šypsosi – į objektyvą. Gal dėl to, kad jie atrodo taip darniai. Lyg niekas jų negalėtų atplėšti vieno nuo kito, nes jie keturiese ir sudaro išbaigtą visumą.

– Taigi, panele Argail, iš jūsų anketos matau, kad ką tik čia atsikraustėte, – priverčia mane krūptelėti daktaro Gilmaro žodžiai.

– Taip.

– Ar jūs iš čia kilusi?

Balsas sodrus, šiltas, krūtininis. Tokiame galėčiau tiesiog maudytis, pasiduoti plukdoma jo tembro.

– Ne, aš iš Londono. Mano šeima gyvena netoliese ir turiu būti su jais.

– Gerai. Matot, šiek tiek neįprasta, jei pacientas neturi kortelės, nėra čia įsiregistravęs, tačiau jūs minėjote, kad atvejis skubus, be to, nurodėt mano pavardę.

Jis neblogai atrodo, be abejo. Be abejo. Serina netekėtų už eilinio ar neišvaizdaus. Markas buvo pirmasis, dabar daktaras Gilmaras, o tarp jų, esu tikra, būta nemažo būrelio vyriškių, visi aukšti, žavingi, kad ir ne tamsiaodžiai. Ir įsijautimas į paciento reikalus labai pritinka prie daktaro Gilmaro išvaizdos. Jei būčiau tikra ligonė, gerai jausčiausi kalbėdama su juo iš esmės apie viską. Jau toks jo veidas, toks elgesys. Tai kas, kad mūvi itin platų vestuvinį žiedą, kokio dar nebuvau mačiusi ant vyro rankos, o šeimos fotografijas susikabinėjęs, kur tik rado laisvesnį centimetrą: nori, kad ligoniai žinotų – jis tikrai vedęs, juk akivaizdu, kad yra įsimylimas ypač dažnai, ir tai kelia nerimą.

Net ir žinodama, kas jis toks, lengvai galiu save įsivaizduoti jau stojančią į daktaro Gilmaro gerbėjų klubą. O jei Seriną pasodins...

– Panele Argail? – klausia jis.

Kiek krūpteliu, juk tai aš, ar ne?

– Klausau? – atsiliepiu ir pajuntu, kaip raustu nuo tos minties, kuri ką tik gimė mano galvoje.

– Paminėjote mano pavardę, kai užsirašėte priėmimui.

– Hm, taip. Kažkuris pažįstamas man sakė, kad tai jūs turėtumėt mane apžiūrėti.

– Gerai. Kaip jau sakiau, yra neįprasta priimti pacientus be kortelės ir be nuolatinės registracijos, tačiau kadangi tai skubu, padariau išimtį. Tai kas gi jums atsitiko?

– Ak, taip, aš... hm... man... reikia „kito ryto tabletės“ nuo pastojimo, – išmikčioju.

Tai geriausias skubus atvejis, kurį galiu sugalvoti.

– Gerai, – atsako jis, čiuožteli su kėde prie savo stalo ir ima baksnoti kompiuteryje. – Kada turėjote santykius, kai nesisaugojote?

Prakeikimas! Kada dar ne vėlu, o kada jau per vėlu? Keturiasdešimt aštuonios valandos? Septyniasdešimt dvi? Devyniasdešimt šešios? Nebeprisimenu. Užtrukau registratūroje tiek laiko, kol įtikinau turinti pas jį patekti, kad pamiršau kaip reikiant pasirengti savo šnipinėjimui.

– Na... vakar? Vakar rytą.

– Gerai.

– Apie aštuntą.

– Aišku.

– Na, maždaug nuo aštuonių iki pusės devynių. O apskritai, tai aštuonios keturiasdešimt penkios.

– Mhm.

– Apskritai, žinot ką? Geriau sakykim, kad devintą. Nes iš esmės jau buvo devynios. Tada geriau tegul būna devintą.

– Gerai. Devintą. Mes galėtume pasakyti ir devynios trisdešimt, jei jums taip būtų smagiau?

– Ne, ne. Bus gerai devinta.

– Susitarėm. Bet jūs žinot, kad dabar galit jų gauti beveik visose vaistinėse?

Tikrai? Man niekas nepasakė. Kada visa tai pasikeitė? Kiek prisimenu iš anksčiau, reikėdavo vos ne mamos raštelio, kuriame būtų leidžiama, kad kas nors tau girdint tik ištartų žodžius „tabletės nuo pastojimo“, ką jau kalbėti apie jų davimą. Dabar gali tiesiog užsukti į vaistinę ir paprašyti? Ar pasaulis jau nušoko nuo proto?

– Jums nebūtų reikėję laukti gydytojo apžiūros.

– Ak, hm, tikrai... aha. Tiktai kad... turiu galvoje, žinoma, žinojau... bet tik norėjau apsilankyti pas daktarą dėl tikrumo. Suprantat?

– Atsarga gėdos nedaro, – sako jis.

– Aha.

– Tikrai. Gal atsiraitotumėte rankovę, patikrinčiau jūsų kraujo spaudimą, tada jau išrašysiu receptą.

Kai jis deda man ant žasto timpą, jo pirštai – švelnūs, malonūs – paliečia mano odą. Žiūriu į jo rankas kampuotais nagais, į mažytes raukšleles, vagojančias lygią, tamsią odą.

– Jūsų kraujo spaudimas aukštokas, – praneša jis. – Bet nerimo jis nekelia.

– Pas gydytojus imu labai jaudintis, – paaiškinu.

Ypač jei tas gydytojas vedęs moterį, kuri pasiuntė mane į kalėjimą.

– Suprantama. Gerai, išrašau jums vaistą nuo pastojimo. Dabar tai tik viena tabletė, išgerkite ją kuo greičiau. Jei pasidarys negera ir vemsite, tabletė gali nepaveikti, tada jums reikėtų vėl ateiti apžiūrai. Jūsų mėnesinės turėtų atsirasti kaip įprastai, tačiau jei pavėlavote, būtinai ateikite – dar yra nedidelė, visai maža tikimybė, kad jūs nėščia. Ar viskas aišku?

Kalbėdamas jis visą laiką barškina klaviatūrą, paskui receptą irgi spausdina, o ne rašo ranka, tačiau priverčia mane pasijusti taip, lyg visoje poliklinikoje būčiau pati svarbiausia.

– Taip, atrodo, viskas puiku, – lemenu ir jaučiu, kad minkštėju.

Pasinaudojau šito žmogaus gerumu; juk jis nekaltas, kad vedė žudikę. Greičiausiai šito net nežino.

– Ar norėjote dar ką nors aptarti, panele Argail? – klausia jis maloniai.

– Ne, o kodėl turėčiau? – pamojuoju jam receptu rodydama, kad tai buvo vienintelis mano tikslas.

– Negalėjau nepastebėti įpjovimų ant jūsų rankos, – sako jis.

Jau buvau beveik pamiršusi, kad jie yra. Jie iš labai senų laikų, randai ant odos išsilyginę, beveik išnykę. Bent aš taip maniau. Net nepastebėjau, kad būtų į juos žiūrėjęs. Iš tikrųjų visai to neparodė. Ir dabar turiu sugalvoti dar kokį nors melą.

– Ne, jūs neprivalote aiškintis ar pasakoti apie juos, – sako jis, kol dar nepapildžiau savo išsišokimų sąrašo. – Bet jei norit pasikalbėti apie tai, apie bet ką, galit visada ateiti čia pas mus, arba mes galime surasti jums psichoterapeutą.

Nieko nesakau, nes nežinau, ką sakyti. Aiškių aiškiausiai nelaiko manęs kvaiša – jis profesionalus ir jautrus, bet ne smalsus. Jis gyvas įsijautimas.

– Tam ir esame čia, kad padėtume, – kalba jis.

Linkteliu ir atsistoju.

– Dėkoju, daktare, – atsakau, bet kai veriu jo kabineto duris, kai uždarau išeidama, pasijuntu siaubingai.

serina

– Mamyte, ar tėvelis yra geriausias tavo draugas? – klausia Konradas.

– Manau, kad taip, – atsiliepiu. – O kodėl klausi?

– Jei tėvelis ką nors sulaužytų, ar susipyktum su juo, net jei jis tavo geriausias draugas?

Ak, štai kas. Mano gudročius sūnelis atėjo pabūti su manim sode. Aš žiūrėjau į žvaigždes, kantriai laukdama, kol krintantis žiburėlis švystelės tamsiai pilkšvoje naktyje. Jei pamatysiu krintančią žvaigždę, papasakosiu Evanui šįvakar, – pagalvoju tvirčiau susisiausdama paltą ir įsitaisau stebėti. – Jei turiu papasakoti jam šį vakarą, krintanti žvaigždė suteiks man jėgų.

Konas atėjo čia gal prieš dešimt minučių, įsitaisė ant mano kelių, o aš, dėkinga, kad kol kas jis dar elgiasi kaip vaikelis, priglaudžiau jį, kad nesušaltų, ir apsiaučiau savo paltu. Jis ilgai sėdėjo nejudėdamas, net pagalvojau, kad ėmė snūduriuoti, o jis tada šią ypatingą progą išnaudojo parengti dirvai prisipažinti ką pridirbęs.

– Taip, supykčiau, bet jeigu jis gailėtųsi ir pasakytų man, ką sulaužė, kol aš pati to neaptikau, ilgai tai jau tikrai neširsčiau.

– Gerai, – atsako Konas, nuslysta man nuo kelių ir pasileidžia namo.

– Ei, ei, o ką tu sulaužei?

Jis sutrikęs purto galvą.

– Nieko.

– Tai kodėl klausei – kas bus, jei tėvelis ką nors sulaužys?

– Nes tėvelis įmetė tą tavo daiktą, su kuriuo tiesini plaukus, į tualetą, jis tada buvo garsus repo šokėjas vonios kambaryje, ir prašė tave paklausti, ar nesupyksi ant jo.

– Jis ką?! – kartoju ir keliuosi iš krėslo.

– Jis liepė pasakyti, kad gailisi.

– Jis dar pasigailės! Tu jam pranešk, kad galės miegoti šią naktį laisvajame kambaryje ir turės nupirkti man naują.

– Gerai, – atsišaukia džiugiai Konradas.

Jis nulekia prie namo, stabteli prie dvigubų kiemo durų, pakelia galvą ir sudėjęs delnus prie lūpų užrinka:

– MAMYTĖ SAKO, KAD GALI MIEGOTI LAISVAM KAMBARY ŠIĄ NAKTĮ IR TURĖSI NUPIRKTI JAI KITĄ!

Miegamojo langas į sodo pusę tuoj pat atsidaro, Evanas išsilenkia į lauką prikišęs pirštą prie lūpų, bandydamas nutildyti sūnų. Kai Konas buvo tik dešimties mėnesių, Evanas taip mokė jį daryti „šššš“. Ir kokia iš to nauda.

– IR JI SAKĖ, TU DAR PASIGAILĖSI! – prideda Konradas, kad būtų su kaupu.

– Dabar, kai jau visi kaimynai sužinojo apie mūsų reikalus, einam į lovą, gerai? – sakau Konradui ir apkabinusi per pečius veduosi jį į kambarį.

– Gerai, mamyte, – atsiliepia jis smagus.

Šiek tiek vėliau, kai visi namuose jau sumigę, o Evanas švelniai šnarpščia greta, tik tada prisimenu krintančios žvaigždės įžadą. Nepamačiau nė vienos, vadinasi, neprivalau papasakoti. Bet noriu. Pasislenku per lovą prie tvirtai sudėto savo vyro ir įsiglaudusi jo kūno linkiuose dar užmetu ranką jam ant kaklo.

– Seniai seniai esu labai kvailai pasielgusi, Evanai, – sakau jam į šiltą, švelnų kaklo įlinkį. – Norėčiau, kad ir tu tai žinotum.

popė

Žvilgteliu į laikrodį – vėluoju į antradienio darbą.

Dabar turiu du darbus: pirmadieniais, trečiadieniais ir penktadieniais valau pas tokią moterį Hove. Gavau šitą darbą per Reimoną Balainą, seną pono Fičo, mano lygtinio paleidimo pareigūno, draugą. Praėjusį savaitgalį nuėjau susitikti su Reimonu į jo biurą virš parduotuvės Braitono miesto centre. Iš karto man jis labai nepatiko. Ir ne vien dėl to, kad buvo panašus į pernokusį, peraugusį, raudonai sukrešėjusį pomidorą ar kad kalbėjo lyg būtų tik keliais evoliucijos laipteliais aukščiau už kriuksinčius žolėdžius; o labiausiai dėl to, kad persistengė aiškindamas, kaip nemėgsta tų iš kalėjimo ištrūkusių paukštelių, kaip net nenusišlapintų ant manęs, jei degčiau ugnyje, ir geriau jau man visko nesumauti. Įsivaizduojamame pasaulyje aš jam pasakyčiau, kur susikišti tą savo darbą, o pati eičiau lauk. Be to, tame pasaulyje man nereikėtų aiškinti, iš kur atsirado kone dvidešimties metų skylė mano CV. Lyg mostelėjus burtų lazdele jis čia pat rado man darbą – tris rytus per savaitę, – „Šitaip neriuos iš kailio, tai ir tau turi būt gerai“, – ir savaitinis užmokestis. Antradieniais ir ketvirtadieniais užsiimu kitu darbu – seku Seriną. Aiškinuosi jos gyvenimą, bandau perprasti viską apie ją, ką tik galiu, sužinoti, kaip prie jos prieiti.

Šįryt, matyt, vėluosiu su ja susitikti, nes lova migdė labai jaukiai. Taip patogiai ir maloniai, kad suskambėjus žadintuvui ant staliuko šalia lovos iškišau ranką iš po apkloto ir taukštelėjau per mygtuką „snausti“, net nepagalvojusi, ką čia dabar darau. Užsitraukiau ant galvos kreminę medvilnės paklodę ir snaudžiau laukdama mamos, ateinančios įspėti, kad jei pavėluosiu, tai tik dėl savo kaltės. O po penkių minučių tą patį būtų padaręs ir tėvelis, dažniausiai su sulčių stikline rankoje, sakydamas, kad paskutinis nebegaus šoninės ar dešrelių, nelygu ką tą rytą mama kepė per pusryčius.

Ir taip lepinausi savo jaukiuose rausvuose prisiminimuose ilgiau nei derėjo. Įsitvėrusi paklodės ir pusiausnūdos svaigulio vis laukiau žingsnių už durų.

Gal po penkių minučių, kiek sumišusi ir pati stebėdamasi, kaip noriai nugrimzdau atsiminimuose, dar labiau įsivyniojusi į apklotą išsitiesiau siaurutės lovos viduryje, kol išsisklaidys tos kvailystės. Niekas nesužinos, kad įsijaučiau į dvidešimties metų senumo praeitį. Niekas nesužinos, kad nukeliavau per laiką ir mėgavausi būsena, kai buvau tėvų mylima ir trokštama, o ne atstumta tėvo ir gąsdinanti mamą.

„Aš sužinosiu, Pope“, – kalba Markas man į ausį.

„Lyg man čia rūpėtų. O kam tu pasakysi?“ – sakau jam.

Jis guli šalia manęs, veidą atsukęs į mane ir taip arti, kad net krūpteliu. „Tau pačiai, žinoma, – sako paprastai. – Juk tu šito ypač negali pakęsti. Jei kas nors tau primena, kad nesi tokia kieta, taip pajėgianti atsitiesti, kaip apsimeti. Nepakenti, jei kas primena, kad esi minkštaširdė mergiotė, kasnakt bliaudavusi savo tėvelio.“

– Ak, pranyk, – pasakiau atmesdama paklodę ir apklotus ir išsiritau iš lovos, kad juo atsikratyčiau.

Žvilgtelėjusi į elektroninį laikrodį, kuris priklausė man nuo keturiolikos metų, į raudonus skaitmenis juodame ekrane, susivokiu, kaip pavėlavau. Jau tikrai praleidau laikraščio paėmimą, praleidau skubėjimą į mokyklą, praleidau, kaip jis išvažiuoja į darbą. Turbūt geriau iš karto peršokti prie darbo. Žiūrėti, kaip ji įžengia į didžiųjų draudimo agentų, pas kuriuos tarnauja, kontoras kaip tik už Braitono stoties. Dar nepavyko išsiaiškinti, ką ji veikia. Kai paskambindavau į jų priimamąjį ir paklausdavau jos pareigų, pernelyg dalykiška sekretorė sakydavo: „Tuoj sujungiu“, ir net nespėjusi paprieštarauti būdavau sujungta. Internete nieko neradau, tai turėjo reikšti, kad jos pareigos arba per menkos įrašyti, arba per svarbios, kad būtų su visomis smulkmenomis viešai prieinamos. Aišku, kuris atvejis tikrasis, jei jos namas toks didžiulis, automobilis irgi, du dievinami vaikai ir vyras. Skubiai nužingsniavau keliu ir pasukusi į Paribio gatvę kaip tik pamačiau atvažiuojantį autobusą.

Šiek tiek pabėgėjau iki stotelės, tačiau suspėjau. Vos ne sausakimša, nebuvau prie to pratusi. Autobusas, kuriuo važinėju, paprastai būna tuščias, tik keli žmonės, kažkur prireikus išsiruošę taip anksti. Dabar aplink mane kostiumuoti žmonės, žmonės su portfeliais, žmonės, kažką skaitoma laikantys vienoje rankoje, kita įsikibę į turėklus, mokiniai, kurių čiauškėjimas pabyra laipteliais ir nuklega per visą autobusą, pertraukiamas vos pagaunamais iš naujos kartos ausinukų ištrūkstančiais garsais. Ima atrodyti, lyg būčiau atsidūrusi bendroje valgykloje. Daug žmonių, visi susigrūdę daro tą patį, tačiau visiškai nebendrauja įsijautę savo mažuose pasaulėliuose, kiekvienas sukasi savo orbita toje pačioje saulės sistemoje.

Kol autobusas rieda į miestą Naujuoju Čerčingtono keliu, kelias minutes įsivaizduoju esanti kaip bet kuri autobuso keleivė: turiu kažkur važiuoti, turiu vykti į darbą ar pamokas, esu naudinga visuomenės narė. Niekam nė į galvą, kad aš kitokia. Gal tik mano plaukai kiek skiriasi, apkirpti taip, kad su jais nebūtų vargo, gal tik mano apranga – labai prigludę džinsai ir zomšinis švarkelis su kutais – pernelyg tikroviškai atrodo retro. Tačiau tuo ir nuostabus Braitonas – turi labai pasistengti, jei nori išsiskirti ar bent jau atrodyti išskirtinis.

Kiek pasilenkiu pažiūrėti pro langą, norėdama susekti, kuris čia mano paplūdimio namelis. Tą darau kas rytą – skaičiuoju nuo galo iki vienuolikto, beveik prie pat tos vietos, kur pajūrio takas išsuka į gatvę.

Autobusas lėtai stumiasi keliu. „Vienas, du, trys, keturi, – skaičiuoju užgniaužusi kvapą, judindama lūpas, – penki, šeši, septyni, aštuoni, devyni, dešimt, vien...“ – vos nesurinku garsiai.

Šalia mano paplūdimio namelio kažkas stovi ir kažką daro. Kažką daro, atrodo lyg keverzotų grafitį.

Per kelias akimirkas man tampa aišku: kažkas nori nuniokoti mano paplūdimio namelį.

Apsisprendžiu beveik negalvodama: ištiesiu ranką ir paspaudžiu skambutį. Keletas asmenų žvilgteli į mane susiraukę – juk aišku, kad autobusas rytais čia stoja retai. Jokių mokyklų nei kontorų netoliese nėra. Tik gyvenamieji namai gatvėse, išsukančiose iš Naujojo Čerčingtono kelio, o kitoje jo pusėje – jūra, paplūdimys ir namelių, galais sustatytų į kelią, eilė.

– Atsiprašau, atsiprašau, – burbu keleiviams sprausdamasi prie priekinių durų. Širdimi aš jau ten, sąmonė veržiasi kartu ir abi jos dar bando mane beviltiškai įtikinti, kad apsirikau skaičiuodama. Kad mano paplūdimio namelis nesudarkytas, kad niekas nieko man dabar nedaro.

Nes šiaip tai nebūtų atsitiktinis išpuolis. Tai būtų... Ne. Tai ne mano namelis, negali būti. Iššoku iš autobuso ir laukiu, kol jis pajudės, kad galėčiau pereiti į kitą kelio pusę. Pasiunta signalizuoti automobilis, tada prisimenu, kad išlįsdama į kelią dar turėčiau ir apsižiūrėti. Laukiu, kol atsiras koks tarpelis, tačiau mašinų srautas nenutrūksta. Visi grūdasi į darbą ar mokyklą, ar dar kažkur. Nesupranta, ko man reikia čia.

Netekusi vilties puolu bėgti skersai kelią, nuo automobilių signalų širdis kone iššoka iš krūtinės, bet man tai nė motais, turiu trūks plyš nusigauti į kitą pusę. Atsidūrusi salelėje kelio viduryje, stabteliu. Šioje dalyje eismas retesnis, mažiau kas važiuoja į tą pusę, iš kurios ką tik atvykau. Po to mėlyno automobilio, – nusprendžiu ir jam pralėkus spurtuoju kaip lengvaatletė, priartėjusi prie finišo.

Nuskuodžiu gatvele iki pajūrio tako ir keliais šuoliais įveikiu atstumą iki namelio, stebėdamasi, kad vandalas nesitraukia. Girdėti brūžavimas, lyg zvimbtų didžiulė išprotėjusi bitė bandydama prasigauti į namelį pro gadintoją, kad ir kas jis būtų.

– Ką čia darot? – rėkiu sustojusi per kelis žingsnius nuo tos pusės, iš kur sklinda burzgimas.

Nebijau, bet nesu ir kvaila. Kol neišsiaiškini, su kuo turi reikalą, geriau tiesiai neužsirauti ant žmogaus ir nepradėti peštis. Tegul pirma pasirodo, o tada pagalvosiu, kokia toliau įvykių eiga.

– Ką čia darot prie mano namelio?

Burzgimas nutyla ir tuojau pat pro tarpą tarp namelių išlenda būtybė su balta kauke ir didžiuliais apsauginiais akiniais. Bet atpažįstu iš karto, jam dar nespėjus nusitraukti nuo veido savo apsauginės amunicijos. Alanas.

– Ką čia dabar darot? – klausiu.

Jis apsivilkęs dažais aptaškytus drabužius, rankose laiko kažkokį prietaisą.

– Šveičiu, – atsako. – Sakėt, kad galiu lankytis namelyje, ir kai atėjau, pamačiau, kad šitas kraštas kiek nelygus. Pagalvojau, kad nušveisiu. Nušveičiau, tada kita dalis ėmė atrodyti prasčiau, tai ir turėjau pabaigti iki galo.

Ir ką man sakyti? Nepriversiu jo uždėti tų nelygumų atgal ant namelio. Mačiau juos, bet nusprendžiau palikti kitam kartui, kai pasitaupysiu ir nusipirksiu gerų įrankių ar net pasisamdysiu ką nors, kad sutvarkytų. O dabar su juo reikės terliotis, nors jau buvau apsisprendusi to nedaryti.

– Dabar turėsiu nupirkti tiems šonams dažų, bet negaliu tiek išleisti, – sakau.

Jis kilsteli pirštą – atseit, luktelėk, – ir dingsta tame tarpe, paskui grįžta su dviem skardinėmis dažų.

– Kaip tik tokios spalvos, – sako. – Paskambinau į „Pajūrio kontorą“ ir pasitikrinau. Ten pat gavau net dviejų rūšių grunto.

Spokso į mane, ir mus skiriantis atstumas tarsi prisodrintas jo laukimo. Pajuntu, kad jis jaudinasi. Nerimauja, ar tik netėkšiu atgal jam į veidą tų gerų darbų ir neliepsiu palikti manęs ramybėje. O gal ketinu priimti jo malonės gestą – nes tai ir yra malonės gestas. Jis atkaklus. Atkaklesnis už visus tarakonus, o su jais turėjau nemažai reikalų: tie, kuriuos traiškydavau kalėjimo kamerose, taip ir likdavo pritrėkšti. Vis dėlto išaiškėdavo, kad kai kurie tik suvaidindavo negyvus, ir reikėdavo patikrinti, ar gerai juos priplojau. Tą patį atlikau ir su šituo vyriškiu, o jis sugrįžo.

Tai gal jis ne tarakonas, jei taip. Gal jis...

– Ar jūs neturėtumėt būti darbe? – teiraujuosi.

– Laisvadienis. Todėl ir pagalvojau – gal šiandien ir pradėsiu. Turiu dar vieną teptuką, jei jūs dabar neužsiėmusi.

Apčiuopiu kišenėje man mielas raktų įrantas ir traukiu juos lauk. Serinos sekti vyksiu ketvirtadienį. Ji niekur neišvažiuoja, juk taip?

– Pirma turiu dar viduje keliose vietose užbaigti, – galų gale pratariu. – Gerai, kad palikau čia drabužių persirengti, ar ne?

Alanas išsišiepęs nuo ausies iki ausies ir nuo to man krusteli viduje.

– Tai taip, geras užsiėmimas, – pritaria jis.

Viduje – dar vienas pliūpsnis. Baik, – įsakau sau. – Tau negalima jo įsimylėti. Negali daryti su juo nieko, kol nepriversi Serinos prisipažinti.

Nors tramdausi, jaučiu, kaip mano veidas švelnėja, kaip imu šypsotis, kaip akių išraiška prisitaiko prie jo žvilgsnio, o širdis iš lėto veriasi pasirengusi jį įsileisti.

popė

– Atrodai nepaprastai, – sako man Alanas. – Tiesiog... neįtikėtinai. Pasakiškai.

– Ačiū, – sumurmu.

Noriu nusišypsoti ir dėl to jaučiuosi kiek nejaukiai. Seniai to nedariau, pamiršau, kaip priimti pagyras. O jis vis giria ir giria – ne tik mano išvaizdą, bet ir tai, ką kalbu, kaip dažau, netgi kaip paduodu jam kavą. Pastebi net menkiausią smulkmeną ir nepraleidžia progos. Nelengva atsilaikyti, negirdėti tų mielų man skirtų žodžių, birte byrančių iš jo burnos.

Dabar mudu jau padarę šiokią tokią pažangą. Jei leidžia oras, jis būtinai užeina po darbo – jis skaito paskaitas koledže – ar bet kada turėdamas laisvesnio laiko – ir toliau šveičia, gruntuoja ir dažo namelį kartu su manim. Paskui einame kur nors išmesti burnelės ar poros. Praėjusią savaitę jis pasiūlė, tai ir nuėjome. Po dešimties dienų jau įvykę nemažai mūsų pasimatymų – visai kaip per teliką.

– Ir pats visai neblogai atrodai, – atsakau jam.

Jis dėvi baltus marškinius be apykaklės, prasisegęs dvi viršutines sagas, juodas kostiumo kelnes – štai ir viskas. Jis tai dėvi, nes jam labai tinka. Visai paprasta apranga, bet, Dieve, pažiūrėjusi į jį imi varvinti seilę. Pro atsegtą tarpą šiek tiek matyti raktikauliai ir raumeninga krūtinė. Marškiniai prigludę prie liemens ir gundomai dingsta kelnėse. O kelnės apgula taip, kad pabrėžia siaurus klubus, akmens kietumo užpakalį ir raumeningas šlaunis. Mintyse bandau vaizduotis jo kūną išsamiau, nes kol kas mačiau ne kažin ką, tik lopinėlį krūtinės ir lygią, plaukeliais apėjusią dilbių odą. Jis ką tik nusiskutęs, tamsūs plaukai žvilga išplauti, o visa tai kartu suteikia jam jaunatvišką, valyvą išvaizdą. Šalia jo ant baro sofos guli kostiuminis švarkas, iš viršutinės kišenėlės kyšo šilkinė peteliškė. Mes einame į teatrą, tai ir aš pasipuošusi.

Atsikovojau žydrą šilkinę suknelę, mamos užkištą savo spintoje. Matuodavausi ją būdama dvylikos – kur turėjo būti krūtys, įsikišdavau tualetinio popieriaus ritinėlius, apsiaudavau jos aukštakulniais. Kiekvieną kartą pagavusi mane taip apsivilkusią, ji pasakodavo apie vakarėlius, į kuriuos eidavo su tėveliu ja vilkėdama, pasipuošusi savo perlais ir deimantais (iš stiklo ir plastiko). Pasakodavo, kaip smagu jiems būdavo, kaip ta suknelė tapo pačia mėgstamiausia iš visų jos turėtų. Atidavė ją man, kai sulaukiau keturiolikos, nes, anot jos, nebeketino tos suknelės vilkėti, o aš su ja atrodžiau labai miela. Paskui, aišku, atsiėmė.

Kai jie persikraustė ir atkūrė mano miegamąjį, atrodo, jame nebeliko kai kurių svarbių daiktų, kuriuos patys tėvai man buvo atidavę. Ta suknelė, kai kas iš mamos papuošalų, 1950-ųjų „Triušio Petriuko“ leidimas, klasikinio „Mini V“ modeliukas stiklinėje dėžutėje, atiduotas tėvelio – jis visad ketino padovanoti man tokį „Mini“ per aštuonioliktąjį gimtadienį, bet nebebuvo progos. Radau tuos daiktus jų kambaryje, užgrioztus jų senoje didžiulėje drabužių spintoje, tarytum jie būtų bandę slėpti nuo manęs tas jausmingas atminimo dovanėles, slėpti Narnijoje9, kur pažiūrėti nė nebūčiau sugalvojusi.

Kaip tik spintoje pirmiausia ir ieškojau, nes žmonėms neįtikėtinai pristinga vaizduotės, kai prireikia paslėpti net pačius vertingiausius daiktus. Gal ir buvau kiek paranojiška, bet jokių su Marku susijusių daiktų spintoje neslėpiau. O slėpiau juos po dviem laisvom girgždančiom grindlentėm kampe prie lango. Slėpiau jo nupirktus apatinius, jo nuotrauką, be jo žinios nukniauktą iš jo buto, slėpiau ir kitus jo duotus drabužius, savo dienoraštį. Taip pat ten paslėpiau drabužius, kuriuos dėvėjau tą naktį, drabužius, išteptus jo krauju.

Todėl policija, atvykusi apieškoti namų, mano kambario, išvertusi viską aukštyn kojom, nieko nerado. Jie nerado jokio įrodymo, iš kurio būtų aišku, kad tai aš jį nužudžiau. Nežinau, kodėl neatidaviau jiems drabužių. Tie daiktai: ilgos juodos kelnės aukštu liemeniu, rausva palaidinė labai gilia iškirpte, rausvas švarkelis – galbūt būtų tapę mano pasakojimo pagrindu, parodę mano nekaltumą. Tačiau tada jie manęs nesiklausė. Jie manė žinantys, kaip viskas įvyko, o viskas, ką rado, atitiko jų prielaidas, tačiau neįrodė, kas tai galėjo padaryti. Iškrausčiau slėptuvę pirmos teismo dienos išvakarėse ir paslėpiau dienoraštį lagamine su nudėvėtais skudurais, o apatinius ir kruvinus drabužius sudėjau į juodą maišą ir anksti ryte išėjusi į lauką pakišau jį po kitais šiukšlių maišais metaliniame konteineryje, žinojau, kad tą dieną turi jį ištuštinti ir viskas bus išvežta.

Serina atidavė jiems drabužius. Ir dėl to ji vos nebuvo nukryžiuota. Aš patekau į kalėjimą, tačiau dėl tų drabužių ir kitų su juo susijusių daiktų, kurie pas ją buvo rasti, ji kone įkliuvo. Mergaitė žaidė pavojingą žaidimą. Vaidino nekaltą, elgėsi kaip nekalta, lyg neturėtų ko slėpti, ko baimintis, nes nieko blogo nepadariusi, bet mudvi žinojome, kad padarė. Mudvi abi žinojome.

Mane tai užmuša. Visada taip atsitinka. Kalėjime išmokau išlaikyti pusiausvyrą: sutelkdavau dėmesį į kasdienybę, į tai, kaip prastumti dieną, kaip padaryti, kad dienos susidėtų į savaites, savaitės pavirstų mėnesiais, mėnesiai – metais, metai – dešimtmečiais. Turėjau rasti akstiną geisti gyvenimo laisvėje. Tenai man užtektų iškapstyti nors menkiausią smulkmenėlę prieš Seriną: ką ji veikė, kaip pabėgo. Bet kas – vos tik dingtelėdavo apie ją mintis – pylė žibalo į mano pykčio ugnį.

Reikia liautis apie ją galvojus. Džiaugtis šituo vakaru su Alanu.

– Gal ponia pageidautų taurės šampano, kol atvažiuos automobilis mūsų paimti? – klausia Alanas, prilaikydamas mane už parankės, kai sėduosi. Jis tikras džentelmenas: visada atsistoja, kai ateinu ar stojuosi nuo stalo, visada atidaro man duris, pirmas vaišina ir nebando manęs pabučiuoti...

Mane įelektrina jo rankos prisilietimas. Noriu laikytis su juo už rankų sunėrusi pirštus, noriu, kad jis apkabintų mane per klubus ir prisitrauktų artyn, noriu, kad jis palenktų galvą ir pabučiuotų mane į lūpas. Trokšte trokštu apčiuopiamo, kūniško prisilietimo. Kad susiliestų kūnai, priglustų oda. Įsivaizduoju, kaip jis mane apkabina. Kad bet kas apkabintų, aš džiaugčiausi, bet jis – tai būtų...

– Man prašom apelsinų sulčių su gazuotu vandeniu, – prašau. – Šampano burbuliukai kutena man nosį ir burną.

– Ak, o aš paprašiau, kad įdėtų butelį automobilio gale. Ar atšaukti? – klausia.

– Ne, ne, kaip miela. Tu gerk, aš tik žiūrėsiu.

Jis nusijuokia ir mano žvilgsnį prikausto jo burna. Ji tokia jausminga. Kartais tiesiog puolu į neviltį – iki skausmo norisi liesti jo lūpas liežuvio galiuku.

– Gali mane laikyti keistuoliu, bet man patinka tavo sumanymas žiūrėti, kaip aš gersiu, – pareiškia jis, blykstelėdamas ta vos pastebima, bet širdį gniaužiančia šypsena.

– Keistuolis, – sakau.

Jis ir vėl juokiasi, tada išsitraukia piniginę iš vidinės švarko kišenės ir eina prie baro. Gerai, kad jam patinka, kaip aš į jį žiūriu, nes kad ir kiek stengčiausi, vargu ar pajėgčiau atitraukti žvilgsnį nuo jo tolstančio dieviško kūno.

– Gal nori užsukti pas mane? – klausiu jo artėjant uždarymui.

Sėdžiu parietusi kojas ant sofos, galvą padėjusi ant lygios minkštutėlės odos atkaltės „Tarnaitės Marion“ bare. Alanas susikėlęs kojas ant kito lanku išriestos sofos galo. Baras tuščias, dažniausiai vakarais taip ir būna, jei nerodo futbolo, tad mudu su Alanu, išsidabinę teatro pasimatymo proga, tiesiogine žodžio prasme čia vienu du.

– Tėvai išvažiavo į Londoną pas mano brolį ir seserį, bus kelias dienas – pas vieną porą dienų, pas kitą irgi. Namai ir sausainių skardinė mano valioje. Ypač geriems galbūt klius ir kukurūzinių paplotėlių su džemu.

– Tu neprieštaravai? – klausia Alanas, staiga surimtėjęs, kaktą užjaučiamai suraukęs, palenkia galvą ir žiūri tiesiai man į veidą. – Neprieštaravai, kad išvažiavo į svečius be tavęs?

Nusisuku nuo jo ir imu žiūrėti į barą giliai kvėpuodama. Negaliu pakęsti, kad užeigose uždraudė rūkyti. Mat tingiu nuolat vaikščioti į lauką sutraukti dūmo, o tokiems pokalbiams reikia cigaretės. Todėl tik paimu skritulėlį, dedamą po alaus stiklu, ir suku jį tarp pirštų, tyrinėdama barą, nors ir taip matau jį kiekvieną kartą čia apsilankiusi. Virš baro per visą jo ilgį žemyn galva ar šonu ilga vorele sukabinti stiklai, laukiantys savo eilės. Įsivaizduokit, kokios būtų pjautynės, jei tas įtaisas nukristų, jei varžtai, laikantys jį rėmuose virš baro, staiga atsilaisvintų ir viskas su trenksmu nudardėtų? Panašiai viskas nusiaubta lieka tada, kai tave sodina į kalėjimą, – tik dar daugiau kraujo.

1988-ųjų rugsėjis

Bela beveik visą laiką įsikniaubusi į savo skudurinę lėlę, Loganas plačiai atsimerkęs, pablyškęs iš siaubo. Jie mato, kaip policininkai verčia namus: viską mindo, mėto daiktus nuo lentynų, varto baldus, kai kuriuos daiktus perplėšia pusiau, palikdami visa baisiai suniokota. Mama laiko Belą, tėvelis Loganą, aš sėdžiu viena – visi aplink virtuvės stalą, stengiamės atlaikyti mus ištikusią griūtį. Nesikalbame, nes aplink be pertrūkio sklinda garsai: kas nors krinta, dunksi, tarpais dūžta, aidi įsakymai patikrinti čia ar ten, tarytum kas būtų įjungęs garso įrašą. Viskam vadovaujanti kriminalinės policijos inspektorė pareigūnė Greisė King ateina į virtuvę, ji atrodo tokia bauginanti, kad apmirštu ant savo kėdės. Jie nieko nerado, matyt, tai ją dar labiau siutina. Neįsivaizduoju, ką jie tikėjosi rasti – gal smulkiai raštu išdėstytą išpažintį, – nes žmogžudystės įrankį turėjo, o aš pasakiau, kad savo vilkėtus drabužius išmečiau, nes jie buvo suplėšyti, tačiau jie vis dar vertė visą namą.

– Išveskite ją, – paliepė dviem uniformuotiems pareigūnams, įėjusiems kartu.

Kaip paleistai už užstatą, man buvo skirtas namų areštas, vienintelė priežastis mane suimti – tik jeigu būčiau nesilaikiusi komendanto valandos ar atrastų naujų įkalčių. Arba, kaip atrodė, bandytų mane prigąsdinti.

Policininkai jėga nutempė mane nuo kėdės ir surakino rankas, šiurkščiai užlaužę už nugaros. Bela pravirko, Loganas piktai purtė galvą. Taip buvo daroma tyčia, siekiant įbauginti tėvus ar mažylius, kad jie kaip nors prasitarę atskleistų mano kaltę. Man buvo aišku, kad tai tik dėl akių, bet Bela su Loganu nesuprato. Vedama iš virtuvės mačiau jų veidukus, paklaikusius iš siaubo, tokie jie ir liko įsirėžę mano atmintyje, mano širdyje. Prigąsdinti jie nebeatsigavo visus tuos metus iki pat mano teismo. Bela prabusdavo naktį verkdama manęs, išsigandusi, kad būsiu išvežta, Loganas nuolatos glaudėsi šalia, kai sėsdavome valgyti, žiūrėti televizoriaus, ateidavo pas mane į kambarį, kai skaitydavau.

Iš tikrųjų jie nesuprato, kas vyksta – kažkas apkaltino mane padarius kažką bloga, o aš to nepadariau.

– Taip, – atsiliepiau, – priešinausi. Labai priešinausi. Kai mane pasodino į kalėjimą, broliukas su sesute buvo šešerių ir septynerių metų. Mėgindavau jiems rašyti, bet mama prašė, kad liaučiausi, nes jie buvo per maži suvokti, kad negrįšiu daug metų, mano laiškai juos tik liūdins ir trikdys. Vis dėlto siuntinėdavau jiems sveikinimus per gimtadienius ir Kalėdas – bet be jokių atsiliepimų, spėju, kad ir tų jie negaudavo. Paskui, kai jie paaugo, pradėjau vėl jiems rašyti, laiškai grįždavo neatplėšti, atvirukai taip pat. Na, juos atplėšdavo kalėjimo pareigūnai, bet supranti, ką norėjau pasakyti. Mano šeima nepageidavo nieko žinoti. Visus šiuos metus stengiausi aš, tačiau dabar ir jie tiek suaugę, kad apsispręstų patys, o jie vis dar nenori nieko žinoti. Bent jau mama taip sakė, kai prasitarė važiuosianti pas juos į Londoną – lyg ir užsiminė, kad kol gyvensiu šiuose namuose, jie negrįšią. – Gūžtelėjau pečiais, įsitikinusi, kad atsidūrėme aklavietėje. – Ką man daryti? Negaliu jų priversti su manim bendrauti. Jie prisiklausę tų nesąmonių apie mane ir, matyt, viskuo įtikėję. Net nesivargino paklausti manęs pačios.

1989-ųjų spalis

Pirmiausia apkabinau Belą, paskui Loganą.

– Vėliau pasimatysim, kai grįšiu namo, gerai, – pasakiau paskutinę teismo dieną.

Šventai tikėjau, kad pasimatysim. Tai todėl iš vakaro tik dėl visa pikta paskubomis sumečiau į krepšį šiokius tokius daiktus. Abu ypač karštai mane apkabino ir nulėkė pas močiutę Moradž, likusią namuose jų saugoti. Prisiglaudė prie jos ir įsikibo, lyg kas būtų norėjęs juos atplėšti; laikėsi už jos, kad ir ji neišeitų kaip aš dabar.

– Tikrai pasimatysim, – pasakiau jiems.

Buvau nekalta ir mane turėjo išteisinti – argi būčiau jiems melavusi?

Alanas linksi galvą, įsižiūrėjęs į tuštumą, lyg svarstydamas mano žodžius. Nenoriu gadinti nuotaikos: visą vakarą maloniai leidome laiką.

– Ar reikalai su šeima nors kiek apsitvarkė? – teiraujasi jis.

Papasakojau jam, kaip mama vaikšto išbalusi ir sudirgusi, lyg gąsčiodamasi, ar ko nors nepadarysiu, o tėvelio tiesiog nėra niekur, kur pasirodau aš. Tik nepasakiau, kodėl vis dėlto lieku, kodėl dabar neišeinu ir nebandau iš naujo, atgavusi savo gerą vardą, mat vienintelė priežastis ta, kad čia esu labai arti jos. Nieko Alanui apie ją nepasakojau, o jis ir neklausinėjo. Manau, jis perskaitė visus straipsnius, žino, kuo buvau kaltinama, bet niekad akivaizdžiai to neparodė. Kalba tai apie šį, tai apie tą, dažniausiai elgiasi taip, tarytum tai visai nesvarbu. Man neaišku, ar tai dėl to, kad jis dvejoja, ar mano, kad taip ir turi elgtis.

– Apie tai nekalbėkim, – prašau.

Dabar negaliu to svarstyti. Noriu susigrąžinti ankstesnę nerūpestingą būseną, mūsų „teatrinį pasimatymą“ – mes elgėmės ir plepėjome, tarsi po kelių minučių eitume į teatrą, paskui nuo aštuonių iki dešimtos kalbėjomės apie „Hamletą“, apie „žiūrimą“ pjesę. Tada nuo dešimtos iki „din-din“ – paskutinio užsakymo – tauškėme, kaip miela išsikrapštyti iš namų pažiūrėti tikro spektaklio.

– Tai ar norėtum užsukti pas mane? – klausiu iš naujo.

– Norėčiau? Taip. Ar turėčiau? Tai kitas klausimas.

– Ką tai reiškia? – klausiu.

Iš to, ką žinojau apie vyrus, reikia pripažinti, ne per daugiausia, jei patikai jiems kaip tik taip, dažniausiai jiems nereikia kartoti antrą kartą, kai kvietiesi pas save. Tikrai neaptarinėja savo turėjimo ar neturėjimo.

– Tai reiškia, kad pagalvosiu, kol palydėsiu tave namo. Keliaujam.

Jis atsistoja, užsivelka švarką ir paėmęs šalį užmeta man ant pečių.

Pagalvosiu? – klausiu savęs nesipriešindama, kai jis apsupa plonyte medžiaga pečius ir paima mano rankinuką. – Ką, po galais, tai reiškia?

– Jei nenori užeiti, taip ir sakyk, – tariu jam, o jis jau laiko duris man atidaręs ir linksi atsisveikindamas baro darbuotojams. – Labai nenusiminsiu. Maniau, kad mums gerai sekasi, ir nenorėjau, kad vakaras jau baigtųsi. Nesakau, kad būtinai ką nors darytume, tik...

Mes jau sukome į Vesterfildo gatvę, kuri eina į Hovą ir Portslaidą. Jis stabtelėjo ir pasisuko tiesiai į mane. Rankos giliai sugrūstos į kišenes, žvilgsnis nudelbtas žemyn.

– Stengiuosi būti geras vaikinas, Pope, – sako jis.

– Versdamas mane pasijusti menką ir nepatrauklią? – atšaunu.

Stovim visai vienas prie kito. Labai arti, kita porelė jau bučiuotųsi. Jis laikytų mane apkabinęs, bučiuotų mane, pasaulis kažkur pranyktų ir mes kristume vienas į kitą, kristume į bučinį, taip lengvai ir paprastai tapdami viena būtybe.

– Nenoriu tavimi pasinaudoti, – sako jis. – Tu dabar nepaprastai pažeidžiama ir būtų neteisinga, jei ką nors daryčiau, kai tu tokia... trapi.

Trapi? Trapi?

– Nelabai patinku tau, ar ne? – klausiu jo. – Tai dėl kalėjimo. Manei, kad įstengsi jo nepastebėti, bet negali, o dabar mali man tas nesąmones, kad neišsiduotum.

– Ne dėl kalėjimo, – atsiliepia jis. – Ne taip, kaip tu sakai. Turiu galvoje – taip, nėra taip jau nuostabu žinoti, kad ten sėdėjai, bet ne dėl to. Tu ką tik išėjai į visiškai naują pasaulį: reikia laiko jame apsiprasti, o ne turėti tokį, kuris bando nusitempti tave į lovą.

– Kodėl nepaklausei, ar aš tai padariau?

– Ką? – apdairiai klusteli jis.

– Pastarąsias dvi savaites tiek laiko praleidom kartu, ir nepaklausei, ar aš tai padariau. Kodėl?

Jis gūžteli pečiais iki pat ausų, suirzęs ir sutrikęs garsiai išpučia orą, bet nieko neatsako.

– Paklausk manęs.

– Ko? – klausia ir veidas išduoda jo nerimą. Jis atsitraukia, staiga išsigandęs.

– Paklausk manęs.

– Pope...

– Paklausk.

– Ne.

– Paklausk.

– Ne.

– Paklausk manęs.

– Ne. Ir nežadu to daryti.

– Kodėl, nes bijai išgirsti atsakymą?

– Nes jei būčiau norėjęs žinoti atsakymą, tai būčiau ir paklausęs. Neketinu klausti tavo liepiamas.

– Ką tu veiki su manim? – klausiu. – Ko tu vargsti su manim? Tai dėl tos mano šlovės prieš tiek metų? Nes kad ir ką galvotum, aš nesu ta mergaitė. Nesu Ledų Mergaitė. Niekad nebuvau ir nebūsiu.

– Tu man patinki, Pope. Tik tiek. Žinok, kad man patinki.

– Netikiu, kad tu visiškai nieko neslepi nuo manęs.

– Gal ir atrodau tau senamadiškas, bet noriu palaukti, neskubėti. Jei man taip nepatiktum, kaip dabar jau pradėjai patikti, na, tada jau būtum užėjusi ir pas mane, o aš pats nebūčiau tiek su tavim susitikinėjęs. Tiesiog noriu palaukti. Ar tai taip jau beprotiška?

Ar tikrai? Nežinau. Kai norėdavau luktelti su Marku, būdavo labai keblu... neįmanoma. Nežinau, ar vyrai laukia. Nežinau, kaip elgiasi vyrai. Atvirai pasakius, nežinau, kaip elgiasi ir moterys. Tik žinau, kad šitas žmogus kalba tai, ką norėjau išgirsti prieš dvidešimt su viršum metų. Jis taria žodžius, kuriuos norėjau girdėti iš Marko lūpų.

Pradedu manyti, kad galbūt jis – papildoma galimybė, proga man persukti laikrodį ir iš naujo galvoti apie vyrą. Gal dar pabandyti, gal vėl užmegzti draugystę, šįsyk be buvusios merginos, kuri iš tikro visai ne buvusi, ir be visų kitų nesąmonių. Gal Alanas – dingstis man teisingai susivokti. Kaip norėčiau susitvarkyti savo gyvenimą. Kad ir su ką tik sutiktu.

– Tai ar užsuksim pas mane tik išgerti? – klausiu jo. – Tai pirmas kartas per dvidešimt metų, kai namuose miegosiu viena. Man truputį...

– Baisoka? – prideda jis.

– Na taip. Gal kiek.

– Gerai, tvarka. Jei nori, galiu miegoti ant sofos.

– Miegotum?

– Na taip, o ką? Juk taip draugai padeda vienas kitam, ar ne?

– Turbūt.

– Pirmyn, – taria ir šiepiasi ta savo firmine šypsena. Apkabina mane viena ranka ir prisitraukia arčiau.

Kai sukame tėvų namų link, priglundu prie jo dar labiau.

– Esu nelabai kokios nuomonės apie antrojo veiksmo atomazgą, o tu? – pareiškiu mėgdžiodama snobišką tarseną, kurios taip sunkiai sekėsi atsikratyti kalėjime.

– Ir aš taip pat – gana banali ir pernelyg aiški.

– Suprantu. Ir kas, po galais, prirašo scenai tokių pjesių?

9 Į stebuklingą pasaulį patenkama per spintą – C. S. Lewiso „Narnijos kronikos“, – vert.

popė

Mieloji Tina, (rašau mintyse)

Tikrai nepamiršau apie Seriną, tebetrokštu atgauti gerą vardą, bet gyvenimas stojasi į vėžes.

Ponia Rains, ta moteris, pas kurią valau tris kartus per savaitę, pasiūlė mane kelioms savo draugėms, jos visos paskambino Reimonui ir nurodė mano pavardę. Jis atskambino man ir paklausė, kurių dienų norėčiau, ir, reikia pasakyti, kalbėjo maloniai. Tai dabar dirbu visą pirmadienį ir trečiadienį, o penktadieniais iki pietų. Visa tai reiškia, kad turiu pinigų. Nesu jų pertekusi, bet turiu. Nusipirkau naujų drabužių iš prekyvietės, iš dėvėtų drabužių parduotuvės, nebeatrodau kaip priešingos lyties aprangos mėgėja ar užstrigusi praeityje.

Ir turiu Alaną. Turiu vaikiną. Padarėme pažangą, bučiuojamės, atsitinka taip, kad ir pasigrabaliojam, daugiau nieko. Jis vis dar nori palaukti – dievinu jį dėl to. Dievinu, nes jis mane gerbia ir nenori skubintis. Kartais man baisu, kad gal per greitai jį įsimylėjau, kad nepažįstu jo gerai, bet jaučiuosi jam labai artima ir sunkiai iškenčiu, kol vėl pasimatome. Imu bijoti, kad gali kas nors siaubinga atsitikti, kad prisidirbsiu darbe ir mane išmes. Bet stengiuosi daryti, kaip mane mokei: sutelkti dėmesį į dabartį, susitelkti į tai, ką galiu nuveikti, ką įstengiu pakeisti, ir atlikti gerai.

Kaip tu laikaisi? Labai pasiilgau. Nebegaliu išlaukti, kada išeisi į laisvę, kada susitiksim. Atidedu pinigų į „Tinos fondą“, kad galėčiau nuvykti į Jorkšyrą, kai būsi laisva, ir susitikti. Tačiau norėčiau, kad leistum aplankyti tave dabar. Ir kas man atsitiks, jei sugrįšiu į kalėjimą, prisiekiu, kad nieko.

Jau turiu eiti, būtinai žiūrėk savęs.

Myliu,

Popė xxxx

ketvirta dalis

popė

Manau, kad dauguma porų būdami vienu du dulkinasi ir kad dviese leidžiamas valandas jie kiek įstengdami tirščiau pripildo fizinio artumo, palikdami vienas kitam ant kūno švelnius įspaudus. Mudu su Alanu dažniausiai gulime ant apkloto, bučiuojamės ir glamonėjamės. Daugiausia glamonėjamės.

Retkarčiais atsitinka ir žengti vieną kitą žingsnį toliau – amerikiečių televizijos laidose tai vadinama „antrąja baze“10 – jo ranka slysteli po mano palaidinuke, o aš pagrabinėju šiek tiek žemiau, bet tai ir viskas. Kartais jis ne toks ir įsiaistrinęs. Kažkas jį stabdo – lyg ir norėtų, bet tartum negali įveikti kažko, kas bus paskui, ir tai kliudo. Turbūt geriau kol kas tegu būna taip, o kai jau galės – ir aš galėsiu taip pat, – tada eisim iki galo. Kartais pagalvoju – jau, tačiau šiurpas dėl Marko perbėga per kūną – stingdantis, šleikštus, – ir pasijuntu dėkinga Alanui, kad gana išmintingai nutarė dar luktelėti.

– Beje, visad maniau, kad esi nepaprasta, – netikėtai taria Alanas.

Mes mano miegamajame, gulime šalia, beveik liesdamiesi vienas su kitu, žiūrime į lubas ir tylėdami klausomės klasikos per radiją. Tėvai negrįš iki vėlyvo vakaro, kaip pranešė mama raštelyje, todėl turėjau pati paruošti vakarienę.

– Hm, apie ką čia tu? Gal kalbėjai su savim mintyse, o galop ir prasišnekėjai, ir išsidavei man.

– Turbūt. Prisiminiau aną savaitę užeigoj, tada pasakei mananti, kad tavo broliukas su sesute klausėsi apie tave skleidžiamo melo.

– Taip, ir ką?

– Ir aš klausiausi, neturėjau pasirinkimo, nepažinojau tavęs asmeniškai, bet maniau, kad tu buvai gana nepaprasta.

– Aš nepaprasta?

– Taip, tu. Tu... tu buvai viena tų, žinai...

– Viena iš Ledų Mergaičių? – pridedu, ką jis praleido.

– Aha.

– Nepaprasta?

– Taip, nepaprasta. Kas negerai?

– Nieko, tik įtariu, kad kalbi kaip iš „Sekso ir miesto“.

Pakreipiu į jį galvą ir jis taip pat atsisuka.

– Maniau, kad toks vyras, kaip tu, įprastai sako „seksuali“, „pati ta“, o ne „nepaprasta“. Taip kalbant turbūt išgirdai per „Seksą ir miestą“.

Šituo žvilgsniu jis išsidavė. Tina kadaise man aiškino apie tokį žvilgsnį. Kai ji atsėdėjusi pirmą kartą išėjo iš kalėjimo, neretai savo kalboje paminėdavo ką nors iš to laiko, kokią ypatybę, ir žmonės stebėjosi. Jiems buvo keista, iš kur ji gali žinoti, ką žino jie, spėliojo, kaip lengva ten buvo gyventi, jei dabar gali pasakoti atvejus iš televizijos laidų. Ir Alano išraiška tokia: jis žvilgteli kiek šnairomis, sučiauptos lūpos trūkčioja, veržiasi daugybė klausimų, ar man iš tiesų ten buvo taip sunku, jeigu žinau apie „Seksą ir miestą“.

– Ko taip keistai į mane žiūri? – klausiu.

– Žinai „Seksą ir miestą“?

– O ką, tokia kaip aš turėtų nežinoti „Sekso ir miesto“?

– Ne, ne tai, bet tik...

– Buvau kalėjime, ne mėnulyje. Tikrai turėjome tą daiktą, vadinamą televizoriumi. Esu tikra, jį išrado dar prieš mane pasodinant.

– Ne, tik...

– Nežinai, į ką čia panašu, jei galėjau daryti įprastus dalykus, tarkim, žiūrėti televizorių. Na, leisk tave patikinti, televizija ir knygos mano gyvenime buvo turbūt vieninteliai įprasti dalykai. Visa kita... pragare gal būtų buvę geriau. Na, bent jau man. Nes man buvo bausmė vien tai, kad netekau laisvės. Uždaryta kartais po dvidešimt valandų per parą, nėra ko veikti, tik žiūrėti į sienas ar skaityti jau šimtąjį kartą tą pačią knygą – kitas kankinimų lygmuo. Maistas, triukšmas, nešvara, nežinai, kas tavo draugės, turi maldauti gydytojo, kad apžiūrėtų – dar baisesnė kankynė. Jokių lankytojų, tik atsitiktinis įgaliotinis ar universiteto konsultantas, kol sumažino lėšas ir turėjau atsisakyti siūlytų Laisvojo universiteto paskaitų – pats paskutinis kankinimas. Negalėjau nuvykti į močiutės laidotuves – užsigardžiavimui. Mano nuomone, galimybė žiūrėti televizorių ir net tas pačias laidas kaip visas laisvas pasaulis, galimybė mėgautis jomis kalėjime – menkniekis. Bet, aišku, čia mano nuomonė – aš gi buvau kalinė. Gal kitaip jausčiausi, jei į kalėjimą būtų įkištas mano ar mano artimųjų skriaudikas. Gal būčiau reikalavusi, kad jam sudarytų dar baisesnes sąlygas.

Gal būčiau norėjusi, kad Serina kentėtų labiau už mane, nes turėjo dvidešimt laisvės, įprasto gyvenimo metų. Gal būčiau troškusi, kad Serina kęstų tą pragarą kiekvieną dieną, minutę, akimirką.

Jis apsilaižo lūpas, prieš keletą minučių kietai sučiauptas, nes rengiasi apiberti mane klausimais. Gal būtų kalbėjęs sumaniau, taktiškiau ir jautriau, turbūt nerėžtų visko į akis. Bet bandė tą pasakyti. O aš subtilumui nebeturiu laiko. Tarytum dauguma įvairiausių mano asmenybės ypatumų per tą kalėjimo laiką būtų sunaikinta ir net nebeprisimenu, kada tapau nebejautri, kada ėmiau klausinėti žmonių tiesiai šviesiai, ką jie turi galvoje, ir pati dėstyti be užuolankų, ką matau, galvoju ir jaučiu. Net nebeprisimenu, ar pačiai sau labiau patikau ankstesnė, ar ta naujoji, ne tokia opi. Kartais nelengva sau prisipažinti, kad nebežinau, kas tokia buvau, ir turbūt niekad nebežinosiu. Prisiminimai liko, bet ne patirtis. Ne tai, kas vadinama gyvenimiška patirtim. Iš manęs dingo visa, kas su tuo susiję. Gyvenimas už gyvenimą. Bet kas, jei nenusipelnei tos bausmės? Jei nenusipelnei, kad iš tavęs būtų atimtas gyvenimas, nes neatėmei gyvenimo, už kurį teko atkentėti?

– Po teisybei, norėjau paklausti, kodėl pamanei, kad turėjau galvoje „mergužėlę“.

Abiem aišku, kad visai ne to ketino klausti, bet nusprendžiu patylėti. Kam niokoti, ką turiu šią valandėlę? Jos tokios retos, mama su tėveliu kartu išeina nedažnai, o pas jį bute dar nesu buvusi. Pasiritu prie jo, stengdamasi būti kiek įmanoma arčiau, kad mudviejų kūnai taptų vienu. Tai pačios geriausios glamonės, pats veiksmingiausias mano sukuriamas artumas.

– Sakiau tau, – aiškinu, – iš tokio vyruko kaip tu, tariančio „mergužėlė“ be krislelio pašaipos, tikiuosi ko nors panašaus į „seksuali“, „verta padulkinti“, o ne „nepaprasta“.

– Seksuali ir verta padulkinti, pati ta – tai dar nieko nesako, – atsiliepia jis. – Yra kai kas svarbiau už išvaizdą. Mes su draugais pakalbėdavom apie tai. Ta nuotrauka – ji kaip tik viską apie tave ir pasakė. Atrodei seksuali, tas teisybė, bet iš jūsų abiejų dar sklido kažkoks pavojus. Kaip jūs šypsojotės prieš objektyvą – tarytum sakytumėt: „Nagi, eikš... bet saugok savo kiaušius, jeigu ką.“ Jūs buvot geriausios plakatų merginos. Ilgiausiai savo kambary laikiau tą jūsų nuotrauką. Mama jos negalėjo pakęsti. Negalėjo pati... – jis užsikerta siaubingai sutrikęs, atrodo, pajuntu tai persiduodant visam kūnui.

„Negalėjo patikėti, kad jos sūnus turi pasikabinęs ant sienos dviejų šaltakraujų žmogžudžių nuotrauką, o aplinkui tiek puikių merginų“, – užbaigiu mintyse.

Kalėjime gaudavau laiškų, kuriuose apie nuotrauką iš esmės buvo kalbama tas pats. Taip ir nesupratau, kaip jie mane susirasdavo, bet gaudavau įvairių laiškų – kai kurie tryško neapykanta, bet nepalyginti daugiau buvo tikrų gerbėjų laiškų. Beveik vien vyrų. Kone visi prašydavo atsiųsti ką nors asmeniška, kokį nors intymų daikčiuką, kartais – net dėvėtų apatinių. Visi tie nuodingi laiškai atsidurdavo šiukšliadėžėje, ilgainiui jų ėmė mažėti ir galop visai pradingo. Šita jo išpažintis mane gerokai nustebino. Nemaniau, kad jis galėjo toks būti. Nemaniau, kad galėtų mane taip smulkiai prisiminti, bet jis ir neprisiminė. Kaip ir visi kiti, kad ir ką tada man jautė – meilę, neapykantą ar pasibjaurėjimą, – jie turėjo omeny mergaitę iš nuotraukos, besišypsančią žudikę, aprašytą visuose laikraščiuose. Ne mane. Aš nesu ji. Niekad nebuvau.

– Žinai, kas juokingiausia? – pasišoviau išsklaidyti jo galimus vaizdinius. – Mes taip ir negavome suvalgyti tų ledų. Mums klijavo tas raganų žudikių etiketes, nes mes tariamai nieko nedarėme, tik valgėme ledus ir gerai atrodėme, ir Markas mirė, bet tų ledų mes nevalgėm. Markas mums neleido.

– Neleido? – balse abejonė, kažin ar įmanoma sutrukdyti moteriai suvalgyti ledus.

– Sunku paaiškinti, jei nebuvai ten, bet jis neleido daryti daugybės dalykų. Jis mokėjo priversti tave apsispręsti ir nedaryti to, kas jam nepatinka. Tarkim, ledai – pasakė, kad gausim juos nuotraukai, jo manymu, gerai atrodėm su maudymosi kostiumėliais, išsigražinusios ledais. Kai nufotografavo, labai maloniai (kaip jis mokėjo) paprašė pagalvoti apie žalą jo kraujagyslėms, jei suvalgysim tuos ledus.

– Jo kraujagyslėms?

– Taip, jo. „Sukelsit man širdies priepuolį, mergytės, jei abi priaugsit ir nebeatrodysit gražiai. Pope, meilute, tu jau keli susirūpinimą, Serina, mano meile, žinai, kaip išsipūti nespėjus net mirktelėti.“ Tik tiek ir reikėjo jam pasakyti, kad iškart suabejotume dėl ledų.

„Sakau taip tik dėl to, nes žinot, kokios esat abi man brangios. O šiaip tai nesirūpinčiau. Jei nesakyčiau aš, tai kas jums pasakys? Na, tik neleiskit, kad aš jums sutrukdyčiau. Jei jau taip norit tų ledų, tai ir valgykit, jeigu tik suprantat, ką darot“, – prideda Markas mano mintyse. Mačiau jo akių išraišką, žinojau, ką tai reiškia – galiu valgyti, bet sumokėsiu brangiai. Ne tik manęs nebemylės, ne, dar kitaip. Daug, daug skausmingiau.

– Ir ką tu darei? – klausia Alanas.

Mėgau valgyti ledus. Norėjau jų. Kai buvau mažesnė, eidavau į kitą gatvės galą jų parnešti ir slapta nusipirkdavau dar vieną porciją – ypatingą, tik sau pačiai. Nenorėjau atsisakyti, bet taip pat nenorėjau, kad Markas liautųsi mane mylėjęs ar supyktų. Nes kaip tik tai ir reiškė jo žodžiai. Jei valgysiu ledus, sustorėsiu ir jis liausis mane mylėjęs. Kaip visad, jis jau galvojo, kad esu pasiekusi ribą, kai jo įžvelgiamas mano grožis ims blėsti. Ir tai jį atstums. Atitolins. Nebeliks meilės. Nebūčiau galėjusi to atlaikyti. Supratau – myliu jį taip smarkiai, kad verčiau jau dalinuosi juo ir taikstausi su kažin kuo dar. Jei nepajėgiu užleisti jo kitai, kodėl, po galais, turėčiau užleisti jį gabalui riebalų ant sausainio?

– Mielai papasakočiau tau, kad ginčijausi ar net įžūliai šiek tiek lyžtelėjau, bet aš tik sutikau, kad jis teisus, ir išmečiau juos. Visą popietę svaigau apie juos, tirpstančius toje šiukšliadėžėje. Serina stengėsi apsimesti, kad daro tai savo valia, vaidino, kad eina jų išmesti, nes nė į burną nepajėgtų imti jų... Tai vis dar manai, kad aš nepaprasta? O gal jau arčiau tiesos, kad tik apgailėtina mokinukė?

– Nepaprasta. Visada nepaprasta, visad. – Prisitraukia mane arčiau ir bučiuoja į kaktą. – Nepaprasta visada.

Nepapasakojau Alanui, kas nutiko paskui. Ta dienos dalis, kurios galėjau neslėpti, ir taip buvo nekokia, tačiau viskas, kas buvo kaip nors su juo susiję, negalėjo būti atskleista be išlygų, daug ko negalėjau pakartoti. Ir to, kas atsitiko ledų dienai baigiantis.

1987-ųjų rugpjūtis

Kai atėjo laikas keliauti iš paplūdimio, Markas patraukė prie automobilio, o mes – persirengti. Delsiau kiek įmanydama, stengdamasi sugerti į save daugiau saulės – atrodė, kad Londone ji šviečia kitaip, neleidžia taip atsipalaiduoti, nesušildo ir neteikia pasitenkinimo. Galų gale pasiėmiau drabužius, tvarkingai sulankstytus ir sudėtus šalia į gražią krūvelę ant mano krepšio. Taip turėjo būti sudėti. Viskas taip turėjo būti. Visad. Tvarkingai, iš eilės, smulkmeniškai. Jei kas nors kada nors atsirastų ne vietoje... geriau negalvoti apie pasekmes. Lengviau ir paprasčiau, kai daiktai švarūs ir tvarkingi.

Palietusi švelnią savo suknelės medžiagą išvydau po ranka dėmę. Nuo baltų ledų, žirnio dydžio, jau sustingusi pačiame priekyje ant jo nupirktos rausvos suknelės sijono. Ranka taip ir apmirė ore.

Ne. Ne. Ne! Ant mano suknelės negali būti dėmės. Tikrai negali.

Žiūrėjau į ją nesusigaudydama, ką daryti. Neįsivaizdavau, kaip paslėpti. Nebuvo kaip jos išplauti ir išdžiovinti, kol jis grįš. Man neturėjo taip atsitikti. Taip ilgai išbuvau tokia atsargi, nepadariau nė klaidelės, nepasakiau nieko kvaila, o dabar šita...

Pasiruošusi važiuoti prie manęs priėjo Serina. Su aukštakulnėmis basutėmis, įsispraudusi į geltoną suknelę iki kelių, tokią pačią kaip mano, tik švarią. Nusiėmė didelę šiaudinę skrybėlę, bet didžiulį šiaudinį paplūdimio krepšį vis dar buvo užsikabinusi ant peties. Apsirengė tuoj pat, kai jis nuėjo, nes žinojo, kas atsitiks, jei versim jį laukti.

Apimta siaubo žvilgtelėjau į ją, o ji įsmeigė akis ten, kur aš pati iki šiol žiūrėjau. Tada tik trumpai užsimerkė, patempė slyvų ir aukso lūpdažiais paryškintas lūpas ir vos papurtė galvą. Suprato, kaip baisiai ir sunkiai aš nusikaltau.

Nesakydama nė žodžio – retai kada su manim kalbėdavo, nebent visiškai nebuvo kitos išeities, – ji numetė savo krepšį, pakišusi ranką po pažastimi atsitraukė suknelės užtrauktuką. Vikriai išsinėrė iš jos ir metė man tiesiai ant kelių, tada čiupo mano suknelę ir apsivilko. Aš sėdėjau ir žiūrėjau, kaip ji vėl užsitraukia užtrauktuką, kaip pakelia krepšį ir skrybėlę, žiūrėjau, kaip paeina šalin keletą žingsnių ir įbeda akis į jūrą.

Abi supratome, ką ji padarė, ką tai reiškė, kas atsitiks, kai grįšim į Londoną.

Greitai apsirengiau, taip pat susirinkau daiktus ir laukiau ateinančio Marko. Jis ne iš karto grįžo į paplūdimį, slankiojo pajūrio taku, o mes abi lėtai stypčiojom su aukštakulniais per paplūdimio akmenėlius.

Išvydęs, kad dėvim viena kitos sukneles, susiraukė. Bet ta išraiška dingo, veidas pasidarė neįskaitomas, kai jo žvilgsnis užkliuvo už ledų dėmės ant suknelės, kurią vilkėjo Serina, priekio. Lėtai pakėlė akis ir įbedė į jos veidą, o ji drąsiai atrėmė jo žvilgsnį, liekna, išsitiesusi visu ūgiu. Ji retai stovėdavo išsitiesusi – tada būdavo beveik lygi su juo, o jis to negalėjo pakęsti. Ji darė taip dėl manęs: palengva trikdė jį, tad jeigu jis ir susiprastų, kad taip padariau aš, o ji tik bando prisiimti kaltę – ir tai dar blogiau, – jam daug labiau rūpėtų dabartinis jos elgesys.

Suvokiau, ką ji daro, bet kodėl? Aš jai nepatikau, ji nepatiko man – nebuvo jokio akstino mane gelbėti. Tuo labiau kad aš nebūčiau taip pasielgusi dėl jos.

Marko veidas net įsitempė nuo sunkiai slepiamo įniršio, jis pasisuko ant kulnų ir neskubėdamas nužingsniavo.

Ji nuėjo iš paskos, aš vilkausi uodegoje. Norėjau jai ką nors pasakyti, bet neįstengiau. Ilgainiui mano balsas tapo gerokai tylesnis. Negalėjau ištarti nė žodžio, negalėjau prisipažinti. Neturėjau leisti jai taip pasielgti, bet buvau per daug išsigandusi daryti ką nors kita.

Pabučiavau Alaną, o jis mane. Aną dieną anaiptol nebuvau nepaprasta.

Man gėda kaskart apie tai pagalvojus.

10 Beisbolo žaidimo etapas, – vert.

serina

Nors tai nesuderinama su sveiku protu, vis tiek taip elgiuosi.

Tas potraukis neįveikiamas. Bent kartą per metus einu į biblioteką ir peržiūriu apie save mikrofilmus. Ir apie ją. Ir jį. Šiais laikais daugumą jų galima rasti internete – bibliotekininkai man nuolatos primena. Bet nenoriu naudotis internetu namie arba darbe. Internete – kaip Jonukas su Grytute miške – kur tik eini, palieki pėdsaką. Tačiau kitaip nei Jonukui ir Grytutei, niekas tavo pabertų trupinių nesulesa ir visi norintys lengvai randa, kur tu lankeisi, kuo domėjaisi. Niekas iš viso neturi žinoti, ką žiūrinėju.

Pasiėmiau laisvą pusdienį ir atėjau čia, man reikėjo išsilieti. Man reikia ramiai apgalvoti anuos laikus, kol dar visiškai neiškvaišau. O geriausia pasitikrinti savo elgseną bibliotekoje.

Mano šeima mano, kad aš žudikė, vadinasi, turiu priminti sau, kodėl taip yra. Baimė, likusi dar nuo anų laikų, jos sukeltos atminties spragos rodo, kad jei bandau apie tai galvoti, visai sutrinku. Mėginu gintis, bet nesėkmingai, ir galop palūžtu.

Jie mano, kad aš žudikė.

Adrianas tikrai pasakė Medinai, ji, be abejo, Fėjai, o ta neišvengiamai papasakojo tėvams, nes visi jie man nuolat skambina. Turbūt mėgina kaip nors su manim pradėti pokalbį. Nežinau, nes negaliu su jais kalbėti. Ir kaip turiu kalbėti žinodama, ką jie galvoja, ką jaučia?

Keletą kartų verkiančią virtuvėje ketvirtą ryto mane užtiko Evanas. Apkabinęs glaudė prie savęs, ramino ir kartojo, kad viskas susitvarkys. Mano, kad čia nieko tokio seserims apsipykti ir mes greitai susitaikysim. O man net gerklę ima kutenti, kaip noriu išsipasakoti, bet žodžiai, nuogąstavimas ima plėstis ir nebeprasiveržia į išorę. Galiu tik sriūbauti, gūžtis jo glėbyje ir sukti galvą, kaip tai ištaisyti. Kurti būdus, kaip perrašyti istoriją, kad niekad nebūčiau jo sutikusi ir mačiusi, kaip jis griauna man gyvenimą. Kaip jis visad man ir žadėjo.

Lėtai, sistemingai peržiūriu tų laikų laikraščius. Nuo pat mūsų prisipažinimo, suėmimo, pasirengimo teismui, paskui teismas ir kas buvo po jo. Tiek kartų skaičiusi, dabar turėčiau žodis į žodį prisiminti, kas ten parašyta. Kai kurios antraštės ypač rėžia akį.

LEDŲ MERGAIČIŲ PRISIPAŽINIMAS! Veronika Bel gerai man atkeršijo. Nuėjo į laikraščio redakciją ir papasakojo ten, kad jis buvo puikus ir talentingas mokytojas, kad skyrė daug dėmesio gabesniems mokiniams. Bet ji supratusi, kad kažkas negerai, nes aš ją bauginusi. „Jis norėjo man padėti po pamokų, tačiau Serina jau buvo numačiusi, ką su juo veiks, ir liepė man laikytis nuo jo atokiau. Pasakė man, kad turėčiau jos prisibijoti.“ Ji sėdi atsilošusi dviejų atverstinių puslapių apačioje su mokykline uniforma, marškinių skvernai surišti į mazgą ties pilvu, o sagos atsagstytos visos iki vienos, krūtys vos nekrenta iš baltutėlaitės liemenėlės. Sijonas vargiai dengia užpakalį, plaukai suimti į uodegėles. Ar mama su tėčiu, Fėja su Medina ja patikėjo? Ar manė, kad tikrai taip padariau? Negi kas galėjo rimtai žiūrėti į šitaip apsirengusios Veronikos plepalus?

VISA TIESA APIE LEDŲ MERGAITES! Labai „susirūpinę“ Popės tėvų kaimynai pasakoja, kad iki paauglystės ji atrodė esanti visiškai gera mergaitė, bet vėliau ėmė slapčiomis vėlai grįžinėti namo, vakarais ją iš įvairiausių automobilių išleisdavo vis kiti vaikinai. Matė, kaip baisiai ji rengiasi, rūko, geria, jiems buvo neramu, ko dar iš jos galima laukti. Taip pat jie spėliojo, kur visą tą laiką žiūri jos tėvai. Man ji nepatiko, bet žinojau, kad visa tai buvo netiesa, tik kaimynų paistalai, kuriais jie patys geidė tikėti išgirdę, kuo ji kaltinama. Su Pope tai neturėjo nieko bendra.

ŽUDIKAS MANYJE! Straipsnyje psichologas aiškina, kad kiekvienas mūsų yra potencialus žudikas, tačiau kai kurie, kaip Ledų Mergaitės, kaip Serina Gorindž ir Popė Karlail, labiau priartėjo prie tikros žmogžudystės ribos. Ne taip daug ir tereikia žmogų palenkti, tiesą sakant, mes tik ir ieškojome menkiausios dingsties ką nors nuskriausti. Matyt, mes atsirinkome jį kaip silpnavalį. Jis nepajėgė atsispirti dviem savo mokinėms ir buvo nudurtas. Jei ir būtų mus palikęs, mes vis tiek būtume sugriovę jam gyvenimą. Galbūt kai tai išaiškėjo ir jis nutarė viskam padaryti galą, mes nusprendėme atkeršyti: pirmiausia ėmėme jį kankinti, o paskui nužudėme.

Ryte ryju straipsnius, antraštes, hipotezes, pranešimus iš teismo salės. Kemšu į save, kol nieko nebejaučiu, tik pykinimą: prasideda skrandžio traukuliai, kamuolys ima kilti aukštyn, spaudžia galvą. Štai ką pasaulis matė, ką galvojo. Nekaltinu laikraščių, jie perdavė ką išgirdę iš neva „mus pažinojusių“ žmonių, taip pat ir žinias iš policijos. Bet ką galvojo mano šeima? Kad aš jį suvedžiojau? Kad mudvi su Pope buvome meilužės, nes bučiavomės nuotraukoje, kurią jis padarė privertęs mus pozuoti? Policija ją rado, bet žiniasklaidai nedavė. Negi jie tikrai mano, kad aš grįžau ir nudūriau jį tiesiai į širdį? Negi jie skaitė visus laikraščius ir viskuo patikėjo? O gal mano, kad čia turėtų būti nors dalelė tiesos?

Ar jie matė tą nuotrauką, vienintelę laikraščių turėtą, kurioje mudvi su Pope kartu, ir nutarė, kad mudvi tikrai buvome meilužės, surezgusios tą sąmokslą?

Nekenčiu tos fotografijos. Ją laikraščiai perspausdino daugybę kartų ir man dėl to pikta. Jei tik pasaulis būtų žinojęs. Jei tik būtų žinojęs tiesą, kas dėjosi tą dieną, gal nebūtų taip skubėjęs jos skelbti, taip noriai smerkti mus kuo griežtesnėmis antraštėmis. Turbūt tuo užrašu, kurį jis greitosiomis brūkštelėjo kitoje pusėje – „Mano ledų mergaitės, 1987“, visuomenė nebūtų naudojusis pavadinti mus, užlipinti Ledų Mergaičių etiketę. Paženklinti mus kaip šaltas ir viską apskaičiuojančias žudikes.

1987-ųjų rugpjūtis

– Nagi, mergytės, juk tikrai galit padaryti geriau.

Į Litlhamptoną atvykome visai dienai. Jis išsirinko Litlhamptoną pasakęs, kad dauguma mūsų pažįstamų tokią saulėtą dieną kaip ši važiuos į Braitoną, ir todėl mes čia. Jis išrinko mums maudymosi kostiumėlius – maniškis buvo juostelių bikini, baltas su raudonais taškeliais, jos – sodriai žydras ištisinis – visur labai giliai iškirpta: priekyje iki pat glotnaus pilvo, ties klubais itin aukštai išpjautais šonais ir matyti šlaunys iki pat viršaus, o nugaroje griovelis tarp sėdmenų. Užsiėmėme sau plotą paplūdimy: atvykome labai anksti, todėl jis liepė mums persivilkti, kol nueis ledų, kad galėtų nufotografuoti. Abi laikėme rankose vaflinius piltuvėlius ir šypsojomės į objektyvo lęšį.

Po penkto bandymo jis nuleido fotoaparatą taip ir nepaspaudęs mygtuko.

– Nagi, man visai neatrodo, kad jūs patenkintos ir smagiai leidžiat laiką, – pareiškė irzliai.

Mes abi kaip viena skubiai nutaisėme šypsenas.

– Sustokit arčiu viena kitos... Gerai. Bet kas gali pagalvoti, kad jūs nemėgstat viena kitos... Pope, įtrauk pilvą, štai taip, šaunuolė... Serina, atstatyk kiek krūtinę, apsimesk, kad kažkas tavo liemenėlės kaušeliuose kabo... Gerai. Dabar, jei dar galėtumėt nusišypsoti, būtų tobula.

Spragt!

– Dar vieną – dėl visa pikta.

Spragt!

– Viskas, panelės, ačiū. Dabar visi galim atsipalaiduoti ir pasimėgauti mažyte paplūdimio iškyla. Vežioju jus į pačias geriausias vietas, ar ne?

– Taip, – atsiliepiau džiugiai, vos ne vienbalsiai su ja.

Abi žinojome, kad daug lengviau, paprasčiau, geriau tiesiog apsimesti.

1987-ųjų rugpjūtis

– Nesuprantu, Serina, kodėl tu priverti mane taip elgtis, – pareiškė jis. – Nereikėjo apsivilkti jos suknelės. Nereikėjo užtėkšti ant jos ledų. – Išgirdau, kaip jis priėjo arčiau. – Mums buvo taip gera šiandien, kam tau reikėjo viską sugriauti? Kam?

Žiūrėjau į basas jo pėdas priešais, tarytum čia jos lauktų, kol atsiliepsiu.

– Juk nebedarysi taip daugiau, ar ne?

– Ne, – suspėjau sukuždėti ir susiriečiau – aštrus skausmas pervėrė kiaurai.

Lūpa perskelta, gėlė smakrą, kaklą, krūtinė degte degė, riesdamasi norėjau pridengti pilvą nuo smūgių. Bet mažiausias judesys – ir kita kūno vieta plykstels skausmu kaip Kalėdų eglutė. Daugiau nedarysiu.

– Šaunuolė, žinojau, kad suprasi, – tarė jis.

Pagaliau jis pasilenkė ir pakėlė mane, jam prisilietus suskaudo dar labiau, sopuliai tarytum atsimušdami vienas nuo kito varstė visą kūną.

– Na, pajudėk, eikš čia.

Buvau visa sudaužyta, apsunkusi nuo jo smūgių nepajėgiau pajudėti, negalėjau pasipriešinti, kai jis įvertė mane į lovą.

– Na viskas, viskas, mažyte. Gerai? Na, susitaikykim.

– Ne, – vėl sukuždėjau. Nenorėjau taikytis su juo, nenorėjau, kad artintųsi prie manęs.

– Juk dar galim išgelbėti šią dieną, ar ne? – kalbėjo jis. – Dar galim susitvarkyti.

Pajudinau galvą, rodydama, kad nesutinku, bet akyse nuo skausmo tik sumirgėjo ir tvykstelėjo ryški šviesa.

– Ne.

Jis kėlė aukštyn mano suknelę, smaukė nuo liemens.

– Turi tai padaryti dėl manęs, – nesiliovė jis.

– Ne, – vėl pajudinau galvą, nepaisydama keliamo skausmo, norėjau, kad viskas baigtųsi. Rankos ir kojos kaip švininės, negalėjau pasijudinti ir parodyti, kad nenoriu, turėjau prieštarauti balsu, purtyti galvą.

– Juk gali parodyti, kaip smarkiai mane myli?

– Ne. Prašau. Ne.

Traukė nuo manęs bikinio kelnaites, tempė nuo šlaunų.

– Ne.

– Baik atsikalbinėti, Serina, esi man skolinga.

Sagstėsi marškinių sagas, atsitraukė kelnių užtrauktuką.

– Ne. Ne.

Jis pakibo virš manęs ir žiūrėjo, kaip be perstojo juda suskilusi apatinė mano lūpa, kaip nesiliauju kartoti:

– Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Ne.

– Esi skolinga man, – kalbėjo išsišiepdamas visu veidu. – Turi man padėkoti.

Jau stūmėsi man į vidų.

– Ne, – vis dar kuždėjau. – Ne.

– Na, vaikuti, nebeverk. Mes juk taikomės.

Kažin, ar tebevadintų mane Ledų Mergaite, jei būtų žinoję, kaip viskas vyko iš tikrųjų, jei būtų žinoję, kad dėl tos dienos daugiau nebegalėjau prisiversti valgyti ledų.

popė

Kartais pamirštu, kas aš. Ką aš darau. Ką čia turiu veikti.

Jau penkios dienos nesekiau Serinos. Nuo to karto, kai nuvažiavau išsiaiškinti, kaip jai baigėsi. Nesupratau to iki šiandien, kai ėmiau tinkintis drabužius savo „Niujorko“ priešpiečiams. Regis, visai iškvaišau įsimylėjusi.

Mudu su Alanu amerikietiškų pietų užkandinėje Braitone, sėdime greta ant raudonų kėdžių prie plastikinio stalo, o automatinis patefonas šalia groja šešto dešimtmečio dainų popuri.

Tai jau antras mūsų „Niujorko“ pasimatymas, ir man labai patinka, kad užsimanėme sugrįžti. Čia daromi geriausi mėsainiai: tokie stori, sultingi, persisunkę taukais. Ant viršaus sūrio riekės, salotos šviežios, marinuoti agurkėliai reikiamo aštrumo. O gruzdintos bulvytės iš viso dieviškos.

Man patinka čia. Patinka čia sėdėti, kalbėtis, patinka, kad jis kalba su manim kaip su lygia, atsakinėja man netikrindamas kiekvieno mano ištarto žodžio, ar tik nesuklydau. Mano prabangos sąrašą papildo galimybė atsipūsti su kuo nors dviese.

Reikia parašyti Tinai ir papasakoti. Kad šioje pusėje nebūtina visą laiką laikyti pastačius ausis, nebūtina įtariai žiūrėti į tuos, kurie nori susidraugauti. Gali kai ką prisileisti, kad ir ne taip jau seniai susipažinote, nes jeigu prisileisi, jei įsileisi pas save, galėsi sau atverti daug naujo, visą nuostabų pasaulį. Galėsi tapti tokia kaip aš. Prie pat meilės vartų.

Taip, jau baigiu jį įsimylėti. Ir man daugiau visai nebaisu, nes jis turi gerą širdį, puikią sielą, galiu pasitikėti juo kaip vyru.

Gal ir nerašysiu šito Tinai. Jei aš tebebūčiau uždaryta, o ji taip man parašytų, turbūt pasidaryčiau ką nors bjauraus.

Slapčia nusispiriu basutę ir prisiliečiu Alanui prie kulkšnies, švelniai erzindama.

Prisikišęs pilną burną, jis pirmiausia viską sukramto, nuryja, pakelia servetėlę prie lūpų ir nusišluosto žvilgtelėjęs į priešingą užeigos pusę. Tada akys kiek prisimerkia, žvilgsnis darosi išsiblaškęs, dar sykį sunkiai nurijęs jis ištiesia ranką po sidabriškai apkraštuotu plastiko stalu ir paglosto man šlaunį, aptemptą džinsiniu audiniu. Pasisuka į mane – akys jau apsiblaususios iš geismo – atsega dvi vidurines džinsinio sijono sagas ir ranka slysteli po medžiaga. Dviem pirštais perbėga vidine šlaunies puse nuo kelio iki pat viršaus, ir tvykstelėjus geismo kirčiui turiu susiimti, kad neaiktelčiau garsiai. Turbūt taip įsivaizduočiau būseną, kai užgauna žaibas, taip turėčiau pasijusti prisilietusi prie elektros lizdo spragtelint jungikliui. Kai ką panašaus kartą jau esu pajutusi. Kaip tik taip buvo vieną sykį su Marku. Negaliu patikėti, kad kitos moterys tai pajunta nuolat, o aš patyriau tik patį pirmą kartą, kai Markas mane pabučiavo.

Alanas pasilenkia ir pabučiuoja mane, netikėtai įkišdamas liežuvį man į burną, laisvąja ranka glamonėja man pakaušį ir pirštais įsipina į plaukus.

– Einam, – ištaria neatgaudamas kvapo, trupučiuką atsitraukia, tačiau ranka dar stipriau spusteli šlaunį. – Einam, kol aš vėl neapsigalvojau ir nenusprendžiau, kad gal vis dėlto mums dar reikia palaukti.

Jis sustabdo taksi, kad parvežtų mus iš Braitono į tėvų namus, – bučiuojamės visą kelią. Iš pradžių varžausi, nes tokių dalykų nebuvau pratusi daryti viešumoje, Markas dažniausiai net nenorėdavo parodyti, kad iš viso esame pažįstami, ką jau kalbėti apie visa kita. Todėl bučiuodamasi prie taksi vairuotojo jaučiuosi nesmagiai, o Alanas nori ir dar kai ko daugiau.

– Jis matęs ir baisesnių dalykėlių, – kužda Alanas, švelniai kramsnodamas man ausies lezgelį ir įsikniaubdamas į kaklą. – Ar ne, draugeli? – šūkteli vairuotojui. – Matei ir baisiau.

– Tik būkit su drabužiais, – nerūpestingai atsiliepia vairuotojas.

Jei jam nesvarbu... Alanas mane bučiuoja, atsakau į bučinį, o čia, žiūrėk, mes jau įvirstame pro tėvų namo duris pasirengę plėšti nuo savęs drabužius, kad būtume arčiau vienas kito.

Klupinėjame laiptais į viršų vienas kitą grabaliodami, tempdami drabužius, grumdamiesi su sagomis, užtrauktukais ir rankovėmis.

Sugriūvame į siaurą mano lovą. Jis iš karto įsitaiso ant viršaus ir apsižergia mane, o aš sagstau jo džinsus.

– Turi sargį? – klausiu jo.

– Sar... A, nori pasakyti, prezervatyvą. Aha.

Jis nučiuožia nuo lovos ir čiumpa ant grindų prie durų numestą švarką. Susiieško juodą odinę piniginę, išsiima sargį – prezervatyvą. Vis dar žiūrėdama į jį atsiklaupiu lovoje ir, nusitraukusi per galvą baltą palaidinukę, leidžiu jai laisvai nuslysti ant grindų.

Užuot tik užkaitinusi dar labiau tą laukinį geismą, kaip tikėjausi, nes taip darėme visą kelią namo, atrodo, sukliudau jam ir išgąsdinu – išmeta piniginę ir prezervatyvą tarytum apsideginęs.

– Kas tau? – klausiu.

Nesąmoningai sukryžiavusi ant krūtinės rankas prisidengiu baltą nėrinių liemenėlę, lyg tikėdamasi apsaugoti širdį. Jis nebegali persigalvoti, juk mudu jau pasiruošę.

Jis neramiai patrina delnais lūpas.

– Negaliu susiimti, – sako jis. – Per didelė įtampa. – Keletą kartų iškvepia kaip sunkumų kilnotojas ruošdamasis pačiam sunkiausiam. – Įtampa. – Tai sugniaužia pirštus, tai vėl atleidžia. – Labai įsitempęs.

– Tikrai moki priversti panelę pasijusti ypač geidžiama, – sakau dar tvirčiau apglėbdama save rankomis.

– Tai ne dėl tavęs, – tikina mane. – Tik čia pirmas kartas tau... po dvidešimties metų. Dvidešimt metų. Tas pats, kaip atimti tau nekaltybę. To niekad nedariau. Nenoriu ką nors padaryti ne taip.

– Argi ne aš turėčiau dėl to nervintis? – teiraujuosi.

– Ak, Pope. Pope, Pope, Pope, – kalba jis tebetrindamas pirštais lūpas.

Kūno kalba – kadaise labai daug apie tai skaičiau – toks elgesys reiškia, kad asmuo tau meluoja. Taip jis bando nusivalyti dėmę, likusią pamelavus. Negi Alanas man meluoja? Gal jis tikrai nepajėgia susiimti arba apsigalvojo?

– Tuoj grįšiu, – sako jis ir kone bėgte išbėga iš kambario.

Girdžiu, kaip trinkteli vonios kambario durys ir pasisuka raktas. Tėvai vėl Londone vieši pas brolį su seserim. Namai likę mums vieniems, po teisybei, nesitikėjau, kad taip atsitiks. Kai ėmiau jį glamonėti pėda, tikėjausi, kad kaip tik per „Niujorko“ pasimatymą bus gera ir miela. Ar galėjau numanyti, kad jam tas pasisuks taip neįtikimai? Nesitikėjau, kad nusivilkusi palaidinukę tapsiu visiškai nebeįdomi.

Ką dabar daryti? Nusirengti? Apsirengti? Surinkti jo skudurus ir mesti jam, kai išlįs iš vonios? Ar atidarius šveisti pro langą ir pasakyti jam, kad eitų sukti galvos kuriai nors kitai? Ką daryti?

Atmetu apklotus ir lendu į lovą. Matyt, nieko geriau ir nepadarysiu. Na, jei grįš persigalvojęs, tai aš bent jau būsiu apsiklojusi, o jei grįžęs norės tęsti nuo ten, kur sustojom, tai aš pusiaukelėje, gal nebenuveiksiu nieko atstumiančio.

Laikas vis slenka, į miegamąjį jis sugrįžta po gerų dešimties minučių. Įėjęs uždaro duris ir sunkiai atsiremia į jas visu savo aukštu raumeningu kūnu – tarytum knyga virstų ant atramėlės.

Kažkas negerai, tai ne tik baimė susimauti.

– Turbūt geriau apsivilk palaidinukę, – sako jis rimtai. – Turiu tau pasakyti vieną dalyką.

– Ir kad išklausyčiau, turiu apsirengti? – klausiu.

Jis linkteli ir matau, kaip kaltė šliaužia jo veidu kaip nuodingoji gebenė.

– Taip bus geriausia.

popė

– Turiu tau paaiškinti vieną dalyką, – sako jis.

Banga po bangos mane užplūsta baimė, imu suvokti – kad ir ką jis pasakytų, tai visam laikui pakeis mano gyvenimą. Išsigąstu. Nenoriu, kad žlugtų ši meilė. Jutau, kaip ji gelbsti mane visas šias savaites, kodėl turiu dabar ją prarasti.

– Ką, tai tu vedęs? – bandau kalbėti lengvabūdiškai, slėpti plyštančią širdį.

Kad ir kokie būtų santykiai, ateina laikas ir supranti, kad viskas jau baigėsi. Dažnai gali nepaisyti tų ženklų ir tęsti toliau, bet šiuo atveju to neturėtų būti. Žinau. Tai lyg žinojimas, kaip kvėpuoti. Tik čia tas atvejis, kai galiu sužinoti, kodėl viskas baigta.

Jis nenusijuokia, neišsisukinėja.

– Aha, tu vedęs, – pareiškiu. Šįkart rimtai.

– Ne, – atsako, veidas rimtas, rūškanas. – Ne. Buvau vedęs, bet labai seniai. Išsiskyriau prieš penkerius metus. Mes susituokėme ir išsiskyrėme gana jauni, tai nenauja. Ir ne taip jau įdomu, beje. Ne tai turiu tau pasakyti.

– Ar tai labai svarbu? – klausiu, stengiuosi išsaugoti, ką turime, išsaugoti mudu.

– Taip.

– Bet ar tikrai? Nes mes kartais manome, kad tai kažin kas, o iš tikrųjų devyniasdešimt devyniais procentais – nieko. Galim visą gyvenimą pragyventi nežinodami, kad ir kas ten būtų. O aš ir visai nesmalsi.

Alanas nevaidina, jam nerūpi išsaugoti mūsų draugystę, jis trūks plyš pasirengęs ją išardyti. Jis kalba toliau:

– Mes susitikome ne atsitiktinai. Ne likimas mudu suvedė.

Sugirgžda betono savivartis ir ant mano krūtinės, traiškydamas plaučius, išverčia savo krovinį.

– Ką tu sakai? – lemenu vos kvėpuodama.

– Aš žurnalistas.

– Kas? Apie ką čia kalbi? Tu ne dėstytojas?

– Ne. Na taip, bet ir ne.

Kas čia vyksta? Ką čia jis kalba?

– Taip ar ne? Ar tu dėstytojas?

– Taip, skaitau paskaitas – tiksliau, skaičiau, daugiausia žurnalistiką vakarinėje mokykloje. Pagrindinis mano darbas, tikrasis darbas, yra rašymas. Tyrimai. Aš žurnalistas.

Kandžioju apatinę lūpą, suprantu, kad čia dar turi būti tęsinys. Jis dar turi ką prisipažinti, ką nusimesti nuo sąžinės.

– Ką čia man pasakoji?

– Kaip sakiau, mus ne likimas suvedė, tuos netikėtus susitikimus surengiau pats.

– Kodėl?

Žinau atsakymą, jis pernelyg aiškus, bet turiu išgirsti iš jo, kad patikėčiau.

– Norėjau su tavimi susipažinti, man reikėjo parašyti straipsnį apie tave. Apie Ledų Mergaites ir kas ten iš tikro atsitiko. Norėjau susidraugauti ir išsiaiškinti tiesą.

– Ne, ne, ne... – sakau. Keliuosi susiėmusi už galvos. – Ne, ne, ne.

– Neketinu rašyt jokio straipsnio, – kalba jis pro mano aimanas. – Negalėčiau. Nemaniau, kad tave įsimylėsiu. Net ir negalvojau nieko, tik susidraugauti. Bet kaip man tavęs neįsimylėti? Tu neturi nieko bendra su ta mergaite nuotraukoje, su ta laikraščiuose. Tu tokia...

– Ne! – sakau jam. – Daugiau nebeaiškink, gerai? Nebekalbėk, gerai? Baik.

Jis paklūsta ir stovi nejudėdamas, nekalbėdamas prie durų. Vaikštau po kambarį ranka užsiėmusi burną, plačiai atsimerkusi.

– Tai dėl to nebenorėjai tęsti? Turiu galvoje lovą. Tai dėl to sustojai? Nes viskas buvo neteisybė?

– Teisybė. Viskas buvo šventa teisybė. Ir dėl to aš nebežadu nieko rašyti.

– Tik atsakyk į klausimą.

Jis užsimerkia, o tada sako:

– Taip.

– Tai visą laiką mane kamantinėjai, nes norėjai ištraukti medžiagos savo straipsniui? – kilsteliu ranką, kol jis dar nieko neatsakė. – Atsakyk tik taip arba ne, nekalbėk, nebandyk atsiprašinėti. Tik taip ar ne. Vadinasi, visa užuojauta ir dėmesys buvo tik medžiagai ištraukti?

– Taip.

– Ir visą laiką naudojaisi manimi, kad išgarsėtum?

Jis sujuda, norėdamas prieštarauti.

– Tik taip ar ne.

– Taip.

Išdavystė – šitame žodyje tiek jausmingumo. Tokių žodžių rasdavau savo skaitytuose romaniūkščiuose su gašliais intarpais, kai dar neturėjau aštuoniolikos. „Išdavystė“ visad primindavo romias, nuolankias moteris su kone ant kaktos išraižytu užrašu „auka“, kurį pajėgdavo įžiūrėti tik paties šlykščiausio kirpimo vyrai.

Aš tokia moteris. Pirmiau Markas, dabar Alanas. Negi niekad nepasimokysiu?

Atitraukiu rankas nuo veido, išsitiesiu ir pažvelgiu jam virš galvos. Maniau, kad jį myliu, kad gavau dar vieną progą, naują pradžią. Net leidau Serinai nuslysti nuo kabliuko. Maniau, kad Alanas yra bilietas į ateitį, į tą gyvenimą, kurio neturėjau galimybės pradėti. Bet jis nebuvo. Ir nėra. Jis štai kas.

– Ačiū, – sakau, tik tai ir turėdama galvoje.

Jis žiūri į mane sumišęs, nesusigaudydamas.

– Aš... ne, ačiū tau, – sakau.

– Už ką?

– Nes priminei man, kad nevalia niekuo pasitikėti. Tikrai leidau sau pamiršti labai skaudžią patirtį. Na, bet ačiū, kad priminei, kol dar nebuvau kaip reikiant įskaudinta. Ir išeik.

– Nieko panašaus. Turiu paaiškinti. Turiu... Aš...

– LAUK! – rėkiu jam. – NEŠDINKIS!

Jis pašoka, susirankioja nuo grindų švarką ir piniginę, prezervatyvą ir atidaro duris. Tada stabteli ir atsisuka. Sako:

– Atsiprašau.

– LAUK! – užrinku vėl.

Aš ne šiaip rėkiu ant jo – kartu rėkiu ir ant klastingo, išsiviepusio Marko. Noriu, kad ir jis pradingtų. Kaip tik dabar nenoriu nieko iš jo išgirsti – kad aš kvaiša, lengvatikė, visiška nevėkšla. Man nereikia, kad vyras, mano nuolatinė šmėkla, pamokslautų: „Ar aš tau nesakiau?“ Man reikia tylos ir ramybės, vienatvės, noriu, kad mintys praskaidrėtų, kad padaryčiau tai, ką turiu padaryti.

Gerai išnaršiusi veidrodinę spintelę, kabančią vonios kambaryje ant sienos priešais duris, susirandu vienintelį skutimosi peiliuką, paskutinį pakelyje. Ačiū Dievui, tėvelis neatsisakė senų įpročių. Kas rytą jis skutasi per naktį apšepusį smakrą – naudojasi putomis ir senovišku skustuvu. Prisimenu, per vienas Kalėdas, turbūt kai buvau keturiolikos, už savo sutaupytus kišenpinigius nupirkau jam elektrinę skutimosi mašinėlę nuo savęs, Belos ir Logano. Jis buvo labai patenkintas, mus visus smarkiai apkabino ir baisiausiai dėkojo, bet nė karto nepasinaudojo. Nė karto.

Dabar esu jam dėkinga, kad jis užstrigęs viduramžiuose, nes galiu tai atlikti. Dabar. Ir turiu dabar tai padaryti. Man nereikėjo to jau labai seniai, todėl pasijusčiau kvailai, jei turėčiau atidėti ir lėkti į parduotuvę. Aišku, tai ne kažin kas, tas paskutinis pakelyje peiliukas. Jis gali atkreipti dėmesį, gali spėlioti, kur tas dingo, ir visai teisėtai apkaltinti mane, vienintelę nusikaltėlę šiuose namuose. Bet neturiu iš ko rinktis, reikia atlikti dabar. Žiūriu į savo veidą veidrodyje, o peiliuko ašmenys susiranda sau vietos ant mano riešo ir įsminga – tik po oda. Ašmenys žino, žino, kur turi smigti, kokio gylio pjūvis turi būti, kada stabtelėti, kada prasigauti po oda. Akys man apsiverčia akiduobėse skausmui siūbtelėjus kiaurai, o paskui užplūsta palengvėjimas, saldus, saldus palengvėjimas. Peiliukas išslysta man iš pirštų į kriauklę, tveriuosi už jos krašto, kad nepargriūčiau, nes malonumo pliūpsnis, atsiradęs iš aštraus skausmo, kaip tik toks, kokio reikia – pats veiksmingiausias mišinys, – iš galvos išplauna paskutinius sąmonės likučius.

Žiūriu, kaip iš taškelių susidaręs raudonas raštas padengia ašmenis, padengia lygų blizgantį baltos praustuvės paviršių. Akyse vis dar temsta, aš jau beveik pačioje viršūnėje, pakilti man nereikėjo nieko, jokių narkotikų.

Kojos ima tirtėti, įsikimbu į kriauklę tvirčiau. Gal perspaudžiau, per giliai įsipjoviau, suraižiau per arti, nes jau per ilgai užtruko. Dabar jau tik skausmas.

O tas raštas kriauklėje primena mano šešioliktąjį gimtadienį.

1987-ųjų gegužė

Jis nupirko man tortą.

Negalėjau patikėti. Labai didelį, aplietą baltu ir rausvu glajumi, su didžiuliais vienetu ir šešetu iš žvakučių. Sėdėjau prie stalo ir laukiau, kol jis įteiks man dovaną. Kai įėjau, didelė blizganti dėžė su didžiuliu rausvu blizgančiu kaspinu ant viršaus buvo padėta svetainėje ant kėdės prie telefono. Dabar jis atėjo iš kambario, paėmė ją ir atnešė į virtuvę. Ir įteikė man vos šyptelėjęs. Timptelėjusi atrišau kaspiną ir kruopščiai jį sulanksčiau – negalėjau palikti numesto, nes Markas siaubingai nemėgo netvarkos. Nenorėjau, kad susipyktume per mano gimtadienį. Niekad nenorėjau gadinti jam nuotaikos, ypač tą dieną. Susijaudinusi kilstelėjau viršų. Nesitikėjau iš jo dovanos: tik prieš kelias dienas sakė, ir, žinoma, tai tiesa, kad pats buvimas su juo jau pakankama dovana. Kasdien dėl manęs jis galėjo netekti visko, turėjau suprasti, kaip man pasisekė. Dovana jau savaime buvo tai, kad kasdien galėjau jį matyti. Bet jis tik juokavo, nes dabar štai ką gavau.

Viduje apie kažkokį daiktą buvo įmantriai prilankstyta daugybė skaisčiai rožinio vyniojamojo popieriaus. Praskleidžiau klostes, ir vėl labai atsargiai, kad nieko nesujaukčiau, iš jų ištraukiau raudoną suknelę baltais taškeliais ir didžiule iškirpte nugaroje. Ji buvo klostuota, su raukinukais, iš plonytės švelnutės medvilnės.

– Kokia miela, – pasakiau jam.

Tai kas, kad Serinai, matyt, ji būtų tikusi daug labiau – prie jos tamsios odos ir grakštaus kūno sudėjimo. Aš su ja turbūt atrodysiu ir stambesnė, ir didesne krūtine, nei yra iš tikro. Ir raudona visai man netiko, bet man visa tai buvo nesvarbu – tai dovana, ir ją išrinko jis. Juk nepadovanojo jos Serinai, padovanojo man.

Žvilgtelėjau į jį ir, mintyse sukryžiavusi ir rankų, ir kojų pirštus, pasakiau:

– Tikrai labai labai miela. Man labai patinka.

Gražus Marko veidas nušvito išdidžia šypsena, ir aš pati nevalingai jam išsišiepiau. Kartais, kaip tik tokiais atvejais, pamiršdavau, kad jis dvigubai vyresnis – buvo matyti, kaip jam maga man įtikti ir suteikti džiaugsmo – kaip kokiam mokinukui.

– Apsivilk, – tarė jis susižavėjęs, šypsodamasis. – Noriu pasižiūrėti, kaip su ja atrodai.

– Gerai, – pašokau aš.

Jo jaudulys ėmė mane veikti, suknelė patiko vis labiau. Uždengiau dėžės viršų, lygiai per vidurį uždėjau tvarkingai sulankstytą kaspiną, tada pasiėmiau suknelę ir pasukau prie durų.

– Kur eini? – paklausė jis.

– Persivilkti.

– Vilkis čia.

Sutrikau. Virtuvės langai buvo be užuolaidų ir dieną pro juos viskas gerai matyti – jei čia rengsiuosi, kaimynai galėjo išvysti mane be drabužių.

– Aš ilgai neužtruksiu, greitai nulėksiu į viršų, – tariau.

– Renkis čia, noriu į tave žiūrėti, – nenusileido jis.

Jo balse pasigirdo kietos, aštrios gaidelės.

Atpažinau pasikeitusį toną, tačiau vis tiek nesiryžau, juk dar nebuvau pratusi prieš jį rodytis nuoga. Daug mėnesių miegojome kartu, tačiau man visad tiko, kad jis neišjungdavo šviesos tik pačioje pradžioje, labai trumpai, nes vos užgesus lempai šiek tiek atsipalaiduodavau ir lengviau priimdavau tai, kas vyko. Kartą Markas juokais pasakė, kad jam geriau tai atlikti be šviesos, tada mane paprasčiau vaizduotis atrodančią kaip reikia, o ne kaip yra iš tikrųjų. Bet jis tik pajuokavo.

– Bet...

– Čia, Pope. Neversk manęs laukti.

Rūpestingai pakabinau suknelę ant savo kėdės atkaltės ir per galvą nusitraukiau marškinėlius su betmeno sparnais. Markas stovėjo rankas sunėręs ant krūtinės, galvą kiek pakreipęs ir tarytum kiaurai gręždamas žvilgsniu sekė, kaip rengiuosi. Juste jutau, kaip daugybė akių kaimynystėje spigina į mano baltą odą su persišviečiančiomis kraujagyslėmis, užsilikusio vaikiško apkūnumo „bandeles“, kaip jas vadino tėvelis, kai skųsdavausi esanti per stora, apie mano baltą apspaustą liemenėlę, vidutinio dydžio ir be petnešų. Markas vertė dėvėti tokią, kai būdavau su juo, nors pagal mano krūtinės apimtį ji buvo gana nepatogi. Jis sakė, kad su šitokia aš jam seksualesnė. To ir troškau – tik patikti jam. Nusismaukiau juodas blauzdines vis dar jusdama, kad mane seka.

– Nusimauk kelnaites, – pasakė Markas pažemėjusiu balsu, nors jau ėmiau suknelę.

Dieve, ne. Ne tai.

– Nusimauk kelnaites, – pakartojo.

Giliai įkvėpusi ir sukaupusi jėgas padariau ką liepiama.

– Na štai, šaunuolė, – ištarė žemu nuo geismo balsu. – Dabar apsivilk suknelę.

Dėkinga jam užsitempiau suknelę, užtraukiau užtrauktuką šone. Nupirko tiksliai mano dydžio, suknelė puikiai tiko. Gal ir neatrodžiau gražiai, bet ji buvo kaip tik.

– Puikiai atrodai, – tarė jis. – Atrodai nuostabiai, Pope. – Jo šypsena buvo nuoširdi. – Dabar prisiminiau, kodėl tave įsimylėjau. Tu nuostabi.

– Tikrai? – atsiliepiu.

– Taip, taip, nuostabi. Dieve, esu laimingas vyras, – šypsojosi visiškai taip pat, kaip tada, kai pirmą kartą pamatė mane parke valgančią ledus ir užkalbino. Pajutau, kaip viduriuose lyg nutirpo, suvokiau vėl jį įsimylinti iš naujo. Jis ištiesė ranką ir priėjau prie jo.

Laikydamas mano ranką, jis žiūrėjo į mane – negalėjome vienas nuo kito atplėšti akių. Jo žavios lūpos vėl išsklido į plačią šypseną.

– Nežinau, ką daryčiau be tavęs, – sukuždėjo ir palenkė galvą pabučiuoti.

Švelniai prisilietė lūpomis prie manųjų, kitos rankos nykščiu lėtai glamonėdamas skruostą, tada kyštelėjo liežuvį man į burną.

Staiga nustojo bučiuotis ir šiek tiek atsitraukė.

– Dėl tavęs verta pasistengti. Žinai, kad myliu tave, ar ne?

Linktelėjau galva. Tačiau tikrai nežinojau. Man būtų geriau, tikrai labiau patikėčiau, jei jis baigtų su Serina, bet to nepasakiau. Juk jam reikėjo nemažai pastangų ir tai ištarti. Ne kartą buvau girdėjusi, ypač iš mergaičių mokykloje, kad vyrai retai kada pirmi prisipažįsta meilėje. Turi klasta iš jų išpešti arba nuolat kartoti, kol galų gale jie lyg apgirsta ir atsako tuo pačiu.

Jis vėl mane pabučiavo, šį kartą labiau užtęsdamas, ilgais pirštais glostydamas mano palaidas tamsias garbanas. Tirpte tirpau – kaip visad. Labai mėgau bučiuotis. Man patiko bučiuotis su juo. Visa kita nebuvo taip malonu, bet bučiuotis galėjau amžinai – jei tik su Marku.

Deja, mums sutrukdė durų skambutis. Jis atstūmė mane, tik priglaudė kaktą prie maniškės ir atsiduso.

– Būk gerutė, pažiūrėk, kas ten, o aš uždegsiu žvakutes ant tavo torto.

– Gerai, – patenkinta atsiliepiau.

Vos ne pastriuokomis nulėkiau prie durų, galvodama, kad kažin, ar ši diena galėtų būti dar puikesnė. Šypsodamasi – nuo ausies iki ausies – atidariau duris, ir šypsena sustingo mano veide.

Serina.

Ką ji čia veikė, nežinau. Jos veide taip pat dar buvo žymu stingstanti šypsena, akys įbestos į mane. Ne vien dėl to, kad tai aš pas jį atidariau duris, o nė vienai mūsų jis dažniausiai neleisdavo to daryti, bet dar ir dėl to, kad ji vilkėjo visiškai tokią pačią suknelę giliai iškirpta nugara kaip mano, tik baltą raudonais taškeliais.

Jai suknelė tiko daug labiau.

Nesakėme viena kitai nė žodžio, tik žiūrėjome neatplėšdamos akių, tada nusisukau ir pirmoji nuėjau į virtuvę. Ji man iš paskos.

– O, Serina, tiksliai kaip įpratusi, – pasakė Markas ir pabučiavo ją į skruostą. – Matau – pamiršau tau pasakyti, kad šiandien Popės gimtadienis. Bet gerai, kad tu čia, nes Popė kaip tik ketino pūsti žvakutes, ar ne, mažyte?

Nebenorėjau savo torto. Nebenorėjau tos suknelės. Nebenorėjau nė būti čia, nes dabar čia buvo ji. Per penkias minutes mano nepakartojamas gimtadienis pavirto kankyne, ir tai jos kaltė. Jei tik ji pradingtų, jei paliktų jį ramybėje, nesėdėtų ant sprando, mudu tikrai galėtume tapti pora. Galėtume būti laimingi. Priblokšta žingtelėjau prie torto padaryti, kas liepta. Ar jis nupirko man suknelę nužiūrėjęs, kad ji turi tokią, ar nupirko ir jai? Išdrįsau akies krašteliu į ją pažiūrėti: iš jos įtempto žvilgsnio susivokiau, kad jai taip pat nupirko jis. Galimas daiktas, irgi gimtadieniui. Net jei ir nebūtų nupirkęs, tikrų tikriausiai liepė apsivilkti šiandien. Gal tai dar vienas jo pokštas.

– Nepamiršk sugalvoti noro, – pasakė Markas man pasilenkus prie liepsnelių.

Mudviejų su Serina žvilgsniai susikryžiavo, nes aš vėl dirstelėjau į ją. Tiksliai žinojau, ko norėčiau. Serina užkeikė savo norą ant mano žvakučių, mano torto, norėjo visai to paties, o aš giliai įkvėpiau ir pūstelėjau...

Oooi, aš tikrai jau atpratusi.

Kažką negerai padariau. Siaubingai prašoviau ir turbūt alpstu. Pirštai slysta nuo kriauklės krašto ir turbūt...

1987-ųjų gegužė

Jie abu ėmė pliaukšėti delnais, mat žydrai oranžines liepsneles užpūčiau vienu gaistu.

– Gerai, Pope, kadangi tai tavo gimtadienis, mudu eisim pirmieji, – smagiai prašneko Markas ir ištiesė man ranką.

Vis dar sutrikusi, vis dar nelabai susigaudydama, ką darau, įkišau savo ranką jam į delną.

– Serina, būk miela ir nurink viską. Popė per daug susijaudinusi čia tvarkytis. Tik saugok suknelę, juk nenori sugadinti.

Ji linktelėjo ir susiėmusi – neįsivaizduoju, iš kur turėjo jėgų, – nusišypsojo. Tai štai kaip tu elgiesi, kai tau širdis plyšta? Šypsaisi ir darai, kas liepta? Ir nuo kada tai prasideda? Ko siekdama taip noriai visko dėl jo atsisakai? Tie klausimai bangomis ūžteldavo man mintyse, paskui ėmė tvenktis ir urduliuoti kaip vanduo krioklio duburyje. Ir vienas pats svarbiausias klausimas sukosi vis greičiau, kai Markas mane vertė ant lovos ir kėlė sijoną: Negi man jau per vėlu? Negi jau tampu visai kaip Serina ir taikstausi su viskuo, nes jį myliu?

Buvau baisiausiai įsitempusi. Žinojau, kad ji ten, apačioje, klausosi, laukia, tvarkosi, ir tai varė iš proto. Apėmė išgąstis, nes kai kas leido sau gyventi štai tokį gyvenimą. Apėmė išgąstis, nes man atsitiks tas pats, jei nebūsiu atsargesnė. Man pasidarė jos gaila. Pirmą kartą nuo tada, kai supratau, jog turėsiu dalytis su ja Marku, man pasidarė jos gaila. Po užuojauta čia pat slėpėsi kaltės jausmas. Pasijutau kalta, kad taip pat jį įsimylėjau. Kalta, kad iš viso taip elgiuosi. Pajutau kaltę dėl to, ko troškau pūsdama gimtadienio žvakutes.

Pasukau galvą ir įsižiūrėjau pro langą. Markas judėjo vis greičiau – prieš pat pabaigą. Bandžiau mintimis kaip nors nutolti nuo čia, ir galvoje man šmėstelėjo vaizdinys – gal noriu atsikratyti visai ne to žmogaus?

Jei gulėsiu čia labai ramiai, jausiu, kaip juda žemė. Gal prisitaikysiu, įsisuksiu kartu su ja per erdvę ir laiką. Gal suvoksiu, kaip veikia fizikos dėsniai, ir pajungsiu sau juos taip, kad sugrąžinčiau laiką atgal. Perdarysiu viską iš naujo. Tada nereikės susipažinti su Marku. Nesusitiksiu ir su Alanu. Negulėsiu čia savo pačios kraujo klane, trokšdama vėl atsidurti kalėjime.

Ten aš viską žinojau. Gyvenimas ėjo sava tvarka, viskas turėjo savo vietą. Nebuvo dėl ko jaudintis, tik kaip atgauti laisvę ir savo gerą vardą.

O čia aš nieko nebesuprantu. Pasitikiu ne tais žmonėmis. Nesutramdau jausmų. Turiu tėvus, bet jie nenori manęs nė artyn prisileisti. Turiu draugą, kuris iš viso ir nebuvo mano draugas.

Kada vaikinas iš tikro nėra vaikinas?

Kai jis Popės vaikinas, be jokios abejonės.

Sausu, gergždžiančiu ir skausmingu juoku prisiverčiu nusijuokti iš savo nelinksmo sąmojo – jis kaip tas kosulys, kuris užguldavo rytais, kai tik pradėjau rūkyti, kad turėčiau užsiėmimą. Ir kai per naktis kameroje rūkydavau ir vartydavausi, bandydama susidėlioti į vietas tai, kas sudarė mano gyvenimą.

Jei ką nors iškrėsiu, gal mane įsileis atgal?

Turbūt ne, mat tada aš jau būsiu kalta, ir mane privers pasilikti čia – šioje maišalynėje, apsuptai netikrumo ir išdavystės.

Tikrai apsinešiau, nes tik apsinešusiam žmogui užplaukia tokios mintys. Reikia susiimti. Reikia grįžti į kelią. Turiu susitikti su Serina, priversti ją prisipažinti. Juk tai jos darbas, noriu, kad ji pasakytų teisybę. Todėl, kad gal išaiškėjus tiesai tas slogutis pagaliau – pagaliau atstos.

Bet dabar geriau dar čia pagulėsiu. Pagulėsiu čia, pasiklausysiu, kaip sukasi žemė, lėtai – bet būtinai – apalpsiu ir v....

popė

Štai kas nutinka, kai leidiesi gluminama.

Kai išklysti iš kelio.

Jei jau ėmei žengti keliu, jei laikaisi krypties, kuri – gerai žinai – pakeis tavo gyvenimą, tai negaišk nė akimirkos, nesustok pauostyti rožių, nesvarbu, kad tose madingose knygose apie pagalbą sau rašoma kas kita. Rožės su dygliais – jei uostysi, gali ir rimtai įsidurti. Gali baigtis taip – susipjaustysi, o jau šitiek metų to nebedarei, naktį pratysosi ant vonios kambario grindų, nes nepajėgsi pajudėti. Pasilenksi pauostyti rožių eidama savo keliu – tave užgrius ir palaidos susikaupę atsiminimai apie išgyventus laikus ir nutikimus, tad geriau jau juos pamirštum. Taip, turbūt pagaliau prisiminsi turinti tikslą ir prisiversi keliauti toliau, bet žinok, jei nebūtum leidusis gluminama, dabar jau būtum pasiekusi kelio galą.

Neįprasta pagaliau pereiti gatvę, šitiek kartų čia stovėjus ir laukus. Man atrodo, kad pažįstu kiekvieną jų namo plytą, kiekvieną tako plokštę, kiekvieną žolės stiebelį jų sode. Atrodo, kad žinau viską, kas žinotina apie Serinos Gorindž šeimą, ir jaučiuosi tos šeimos dalimi.

Ketvirtadienį pasirinkau dėl daugelio priežasčių.

Ketvirtadienis tinka pereiti gatvę, atidaryti geležinius vartelius, pereiti plytelėmis išklotu takeliu, paspausti skambutį. Gera diena ketvirtadienis.

Ji iki alkūnių pasiraičiusi baltų marškinių rankoves, su prijuoste ant pilkų vyriško kirpimo kelnių. Plaukai, suimti glamžoma gumele, išsitaršę kyšo pro jos tarpus. Veidas nepadažytas. Ji skuba, turbūt stengiasi patiekti pietus, kai tik šeima grįš namo. Vadinasi, ji gera mama. Visad pirmiausia pagalvos apie juos, visada jiems pirmiems padės. Bet ką padarys, kad nepasvirtų valtis, kad išlaikytų pusiausvyrą jų gyvenime.

Nusišypsau jai.

Nusišypsau ir laukiu.

Jos veidas pamažu tampa neįskaitomas, atrodo, kad ji ima trauktis į save, loštis atgal, žūtbūt toliau nuo siaubo – nuo manęs.

Vis dar šypsausi. Tebesišypsau regėdama, kaip ji sugniūžta.

– Labas, Serina, – sakau. – Taip ir maniau, kad tave čia rasiu.

serina

Man baisu..

Nežinau, ko ji čia atėjo, ir bijau. Ji, žudikė, stovi mano virtuvėje. Todėl bijau.

Turiu ją įsileisti, juk nenoriu, kad pamatytų kaimynai, kad užsimintų Evanui regėję keistą, niūrią žmogystą, tarpdury pakėlusią triukšmą jo žmonai. Nes čia žmonės vis dar liežuvauja, ypač apie daktarą ir jo šeimą.

Mano virtuvėje žudikė. Ji užmušė jį. Nenužudė atsitiktinai, kaip maniau iš pradžių, bet sąmoningai, apgalvotai – ji grįžo ir pašalino jį iš gyvenimo. Dabar stovi mano namuose ir greičiausiai puoselėja galvoje tokias pačias mintis. Bet šito nebijau. Baisiausia, kad nežinau, ką ji rezga. Jei suprasčiau, kad ji nori man ką nors padaryti, tik man, ir pasišalinti, tegul. Prašom. Bet aš spėju, ar tik ji neketina paliesti ir vaikų. Iškęsčiau, jei kas atsitiktų man, bet tik ne vaikams.

Ji yra tas nežinomasis, ta mįslinga korta, ir todėl nežinau, kaip man žaisti.

Nesitikėjau, kad ji čia pasirodys. Kokių kėslų kupina, kad ėmė ir susirado mane? Ir kaip tai padarė? Taip kruopščiai slapsčiausi neatpažinta, bet, atrodo, vieninteliai, norėję mane surasti – ji ir tas persekiotojas, – surado, ir gana lengvai... Ji! Tai ji. Ji ir buvo tas mano persekiotojas. Tada atmečiau tą mintį, bet akivaizdu, kad tai ji.

– Ar nepasiūlysi man puodelio arbatos ar kavos?

Purtau galvą.

– Ne.

– O jei neišeisiu, kol pagaliau nepavaišinsi manęs kuo nors?

– O jei iškviesiu policiją?

– Tarkim, iškviesi. Tarkim, laukiu čia kantriai, kol mane suims, sugrįžta tavo mielas vyrelis, ir aš viską jam iškloju.

– Jis jau viską žino.

– Manau, kad žino. Tai dėl to ir atrodei visiškai pribaigta, kai atidarei duris.

– Gali tikėti, gali netikėti, Pope, tikrai menkas malonumas tave išvysti. Tu iš praeities, norėčiau, kad ten ir liktum.

Su panieka mosteli ir prispaudžia atgalią ranką prie kaktos, pasityčiodama sudejuoja su Pietų Amerikos akcentu:

– Kodėl, Serina, taip mane skaudini!

Akimis susirandu virtuvės laikrodį virš durų. Ketvirtadieniais Evanas dirba pusę dienos. Greitai bus namie, parsiveš ir vaikus. Ji turi iš čia dingti.

– Ajai, tik ne tai, – sako neatsitraukdama. – Tikrai, ar ne? Ketvirtadieniais Evanas dirba pusę dienos. Po valandėlės turėtų grįžti su vaikais.

– Tu sekei mano šeimą, – pareiškiu jausdama išsisklaidant baimę.

Jau nebebijau. Gali sekti mane, kiek nori, bet mano vyrą, vaikus...

– Juk turėjau savo akim pamatyti, kaip baisiai gyvenimas tave sulamdė, ar ne?

Prisimenu, buvo laikas, kai kiekvieną žodį parinkdavo ir ištardavo ramiu, kiek snobišku balsu. Dabar šneka – nusikaltėliai išsigąstų.

– Ir vaikeli, nepasigailėjo tavęs gyvenimas, ar ne?

Jos akys čiupinėja stalus, spinteles, virtuvės rakandus, paveikslus ant sienos, raštelius, klijuojamus vienas kitam ant šaldytuvo, pjaustymo lentą, ant kurios smulkinau daržoves jai paskambinus prie durų.

– Ko tau reikia? – klausiu.

– Viskam savas laikas, mieloji Serina, viskam savas laikas. Leisk man pasinerti į šeimyninį gyvenimą, pajusti, koks jis. Aš ir nežinau, koks jis, mat ilgai buvau uždaryta. Tu tą tikrai žinai, ar ne? Šiek tiek pasėdėjau kalėjime.

Žaidžia čia savo žaidimus, bet aš juose nežadu dalyvauti.

– Klausiu tik todėl, kad nei parašei kada, nei paskambinai, nei aplankei... Jaučiausi gana vieniša ten uždaryta, vienut vienutėlė.

– Ko tau reikia? – klausiu iš naujo, jau griežčiau.

– Noriu susieiti, paplepėti apie senus laikus, buvusius meilužius.

– Nieko nebus, – atrėžiu.

– Gerai, gal tada daktaras Evanas žinos, ką pasiūlyti, kad tavo norai-nenorai pasikeistų.

– Neturiu jokių pinigų, jei to nori. Nėra jokios prasmės mums susitikti, o tau spausti iš manęs pinigus, neturiu jų.

– Juk sakau, noriu tik susitikti. Pasikalbam vieną kartą, atsigriebiam už prarastą laiką.

– Gerai, kada?

– Dar nežinau. Duok savo mobiliojo numerį, paskambinsiu ir pasakysiu kada ir kur.

Ar turiu iš ko rinktis, kai šeima kiekvieną akimirką gali įžengti pro duris? Brūkšteliu numerį ir paduodu. Ji paima lapelį ir ilgai žiūrinėja, lyg jis turėtų dar kokią nors papildomą prasmę.

– Paskambinsiu, – sako eidama pro laukujes duris. – Tikrai netruksiu.

Uždarau duris jai iš paskos ir atsišlieju į jas, visa drebėdama. Taip stoviu kelias minutes, tada išsitraukiu iš prijuostės kišenėlės mobilųjį. Spaudžiu Mezės vardą, man reikia, kad kas nors pasakytų: viskas gerai, ji paliks tave ramybėje. Popė galėjo ir dabar tai padaryti, jei kurį laiką ją pavedžiosiu už nosies, galiausiai ji atstos nuo manęs.

Jau buvau bespaudžianti žalią mygtuką skambinti, tačiau prisiminiau, kad mudvi su Medina nesikalbame. Nesikalbu su tais, kurie mane laiko žudike.

Dabar likau viena. Esu visai viena ir turiu tai įsidėti į galvą. Turiu sukaupti visas jėgas, turiu sau kartoti – ji negali man nieko padaryti, tikrai ne.

penkta dalis

popė

Ji pasirodys. Žinoma, pasirodys.

Juk yra gera motina. Gera žmona. Kažin ką padarys, kad tik jos šeima nesužinotų, jog ji žudikė. Jog ji šaltakraujiškai nužudė savo buvusį meilužį. Kol neatidarė durų, dar abejojau, gal tikrai jie žino. Jai nebuvo kada pasirengti ir suvaidinti, nebuvo kaip nuslėpti nuo manęs, kad jos šeima ją laiko vienokia, o iš tikro – aš žinau – ji visai kitokia. Žinau, ji Marko žudikė. Žmogžudė.

Atvykau iš anksto, nes ne kažin ką veikiu šeštadieniais, ypač nuo tada, kai... Ir lyg pagavęs mano užuominą, ant stalo priešais suburzgia telefonas. Tai jis. Dar viena balso žinutė. Jis jau neteko vilties su manimi pasikalbėti, dabar eina ilgiausios balso žinutės su atsiprašymais, bandymais pasiaiškinti, išsisakyti, kad jis mane myli.

Meilė neturėtų būti tokia skausminga.

Juntu, kaip man po tvarsčiu tvinkčioja žaizdos, dangstomos ilgomis palaidinukės ir zomšos švarkelio rankovėmis. (Nukarpiau kutus, tai dabar jis kiek panašesnis į nešiojamus šį dešimtmetį.) Maudžiantis skausmas, atrodo, pulsuoja ir primena – daugiau nebesileisk taip gluminama – niekada.

Miela Tina, (imu rašyti mintyse)

Tu buvai teisi. Gyvatės šypsena pati mieliausia. O aš ją įsimylėjau. Kaip čia yra, kodėl sutikęs žmogų iš karto negali su juo susidraugauti? Būtinai turi saugotis, kol kaip reikiant jo neperkąsi? Maniau, kad elgiuosi visai teisingai. Maniau, jau įrodžiau, kad tu klydai, bet tu visada buvai teisi. Be to, tu draugė, paneigusi taisyklę. Bet atleidžiu už tai, gerai?

Sutilindžiuoja kavinės durų skambalas ir ištraukia mane iš svajonių į tikrovę. Akimirką man dingtelėjo, kad tai riaušių skambalas, peraugantis į garsų nesibaigiantį žvangėjimą. Širdis aprimsta, juk tai tik mielos „ekologinės“ Kemptauno kavinukės durys. Bandžiau išsireikalauti Preston Parko, kur ji gyvena, ar net Braitono centro, tačiau ji nepasidavė, nenorėjo, kad aš – mes – atsidurtume netoli jos šeimos. Kiekvienas kvailys suprastų, kad ji turi ką slėpti.

Ji eina per visą kavinę ir aiškiai matyti: nepasitiki savimi, jaudinasi, kabančią ant peties rankinę spaudžia, lyg bijotų plėšikų. Apsivilkusi paprastai: džinsais ir plonu smėlio spalvos megztiniu su v formos iškirpte. Tai į gera. Jei būtų apsirengusi madingiau, parodytų nebijanti nei manęs, nei to, kaip galėčiau paveikti jos gyvenimą.

Nesistoju, kai prieina prie mano išsirinkto staliuko: žiūriu į ją pakėlusi galvą ir vėl prisimenu, kokia ji aukšta, kokia stipri visad atrodė.

Atitraukia minkštą kėdę priešais ir atsisėda.

– Labas, Serina, – tariu jai.

– Labas, Pope, – atsako ji.

Nusikabinusi rankinę nuo peties, padeda ant kelių ir atsitveria nuo manęs.

– Gersi kavos ar dar ko nors? – klausiu.

Nežinau, ar ji geria kavą, ar arbatą, ar sultis. Nežinau apie ją nieko. Kažin, ar tada žinojau.

– Ne. Noriu viską užbaigti. Pasakyk, ko tu nori, išeik, ir mes abi gyvenkim kaip gyvenusios, nesimatykim daugiau.

– Oho, Serina, atrodo, viską jau apgalvojai. Mielai tavęs daugiau nebematysiu, jei padarysi vieną gerą dalyką.

– Tai yra?

– Žinoma, prisipažinsi.

Ji atsilošia ant kėdės, raukosi, tada veide atsiranda grimasa – ji apsimeta nesuprantanti.

– Ką prisipažinsiu?

– O kaip tu manai? – klausiu.

– Nežinau, todėl ir klausiu.

Jau buvau pamiršusi, kokia ji puiki melagė. Juk tada išėjo sausa iš vandens. Bet nesitikėjau, kad sugebės taip meluoti man į akis. Meluoti žmogui, kuris žino, ką padarei, – čia tai reikia tikro kietumo, įgimto nuožmumo, didelio uždarumo. Pasilenkiu į priekį, kad dar labiau patraukčiau jos dėmesį. Ji neatšlyja susitikus mūsų akims, atlaiko mano žvilgsnį, veide nė šešėlio baimės, matytos prieš porą dienų.

– Prisipažinsi, kad užmušei Marką.

Ji vėl susiraukia, klausiamai skėsteli rankomis.

– O kodėl turėčiau prisipažinti?

– Nes kaip tik tai būtų teisinga, – patariu jai.

Kreipiuosi į moters, leidusios mane patupdyti dvidešimčiai metų, gerą širdį. Ar ne tas pats, kaip prašyti ledų, kad neištirptų vidudienio saulėje?

– Taip būtų teisingiausia tik tada, jei iš tikrųjų būčiau tai padariusi, – aiškina ji lėtai, skrupulingai, lyg mažam vaikui, sunkiai suvokiančiam ir paprasčiausius dalykus. – Bet aš to nepadariau, Pope, vadinasi, negaliu prisipažinti.

Palenkusi galvą į šoną tyrinėju ją. Dabar ji suaugusi, tas ir yra – suaugusi, apie akis ir burną vos įžiūrimos raukšlelės, būdingos tik motinoms. Tos raukšlelės atsiranda – man rodos – tada, kai taip ypatingai šypsojaisi savo vaikui, kai raudojai dėl savo vaiko kaip motinos ráuda, meilė savo vaikui įsispaudžia tavo veide, motina, net jei motina tokia kaip manoji. Jos kūnas jau nebe stangrus, nebe stiprus ir grakštus, ji tarytum minkšta. Ne stora, net ne apvalutė, labiau minkšta, lyg išakijusi, patogi vieta prisiglausti vaikams, kai tik prireikia; visa tai atsiranda, jei pagimdžiusi ne iš karto numeti svorį – girdėjau kadaise šnekant cypėje. Serina pripratusi tvarkytis su vaikais, taigi jai nieko nereiškia perkalbėti kitą. Bet manęs neperkalbės. Turėtų manęs prisibijoti; turėtų prisibijoti, ko žadu griebtis, kad priversčiau ją prisipažinti.

– Kaip tu įsivaizduoji, su kuo čia kalbies? – klausiu, balse – šaltas įtūžis. Ir to išmokau cypėje. Galiu grasinti be riksmo, pasiekti savo tik pažeminusi balsą. – Kažin, kas čia sėdi prieš tave? – dar labiau pasilenkiu prie jos. – Koks dvejų metukų vaikas, tikintis Kalėdų Seneliu? Kokia paauglė, patikėjusi, kad tik po vestuvių prasidėjo seksas? – tiesdamasi į ją vos neišlipu iš kėdės. – Aš tave pažįstu, žinau, ką padarei. Ir gražiuoju prašau prisipažinti.

Keista, bet ji, nors nesėdėjusi cypėje, visai neišsigąsta, net neatsitraukia nuo manęs. Vis dar sėdi kur sėdėjusi, žiūri į mane, iš veido nesuprasi, ką galvoja. Akis įsmeigusi, bet niekuo neišsiduoda. Taip elgiasi – jau esu patyrusi – patys pavojingiausi. Nežinomieji. Man labiau patiktų, jei ji atrodytų išsigandusi arba jei nutaisytų nerūpestingą veidą ir taip atskleistų savo tikruosius jausmus, o gal net įsiustų ir užsipultų mane. Kad ir kaip pasielgtų, gali rasti atkirtį, gali užsikabinti. O šita bereikšmė išraiška – nėra net į ką atsispirti.

– O ką, jei neprisipažįstu, nes nėra ko prisipažinti? – ramiai klausia.

Net jos rankos, ta kūno dalis, kuri paprastai neleidžia žmonėms meluoti, ramiai sudėtos ant rankinės.

Atsilošiu atgal, stengdamasi neparodyti, kad mane, mano savikliovą gerokai paveikė jos elgesys.

– Neabejoju, kad tavo šeimai maga sužinoti, kuo buvai virtusi devinto dešimtmečio pabaigoje, – pareiškiu šypsodamasi. – Veritei klius keletas vertingų užuominų, o daktaras Evanas gal susivoks, kaip puiku turėti seksualią žmonelę, kuri buvo užmezgusi romaną su savo mokytoju. Ir mielasis Konradukas, žinoma, pagalvos: kokia kieta mamytė – žudikė.

Kalbėdama matau, kaip jos pirštai vis kiečiau gniaužia rankinę. Turbūt vaizduojasi, kad spaudžia man gerklę, kad išspaudžia iš manęs paskutinę dvasią. Girdėjau, kad antrą kartą žudyti jau lengviau.

Dabar jos eilė lenktis į mane.

– Tik laikykis atokiau nuo mano šeimos, – sako ji dar įtikinamiau grasindama nei aš pati; bet, matyt, taip motinos ir daro, padarytų kažin ką, kad apgintų savo jauniklius. – Laikykis atokiau nuo manęs ir nuo mano šeimos. Aš nieko nepadariau. Todėl palik mane ramybėje.

Dabar ji mano rankose. Išgąsdinti jos pačios nepavyko, išgąsdinti šeimą – sukelti grėsmę vien tik atskleidus tikrąjį jos veidą – yra tinkamas būdas, taip ir pričiupsiu ją, imsiu spausti, kol pasielgs, kaip priklauso, pasielgs dorai.

– Atleisk, o ką man daryti? Noriu susigrąžinti savo gyvenimą, noriu vėl būti gerbiama, o tam reikia, kad tu pasakytum teisybę.

– Eik velniop, – atšauna ji, atsistoja ir užsikabina rankinę ant peties. – Tiesiog – velniop.

– Na, aš savo ten atbuvau, – sakau. – Laukiu nesulaukiu, kol ir tu tą išmėginsi.

Nieko nepasakiusi nusisuka.

– Tai dar ištaikysim kada susitikti, – šūkteliu jau išeinančiai, mojuodama savo mobiliuoju. – Buvo taip smagu.

Kas man rūpi, kad visi, kurie tik čia sėdi, žiūri atsisukę. Man reikia, kad Serina įsisąmonintų – aš niekur nedingsiu. Kol pasielgs teisingai.

– Greitai vėl paskambinsiu.

Už jos užsitrenkia durys.

Pasijuntu, lyg iš vidaus kas žnaibytų. Tai ne aš. Aš visai ne tokia, – skverbiasi į galvą mintis, o keistasis pojūtis apima visą kūną. – Man nepatinka tokiai būti, nepatinka gąsdinti žmonių, net ir jos.

„O kaip dar kitaip galėtum?“ – klausia manęs Markas. Pakeliu akis – jis ten, kur anksčiau sėdėjo Serina, alkūnes padėjęs ant staliuko ir rankomis parėmęs veidą. Kai taip sėdėdavo, norėdavosi jį visą išbučiuoti. Niekad neįsivaizdavau jo veido, iškreipto žiauraus įniršio, kai jis būdavo pasirengęs pralaužti man galvos kiaušą, spardyti į krūtinę ir pilvą.

Ne, – atsakau jam mintyse. – Neturiu kitokių priemonių.

serina

Mudu su Konradu žūtbūtinai kovojame žvilgsniais šalia prekybos centro kasų.

Jis žiūri į mane, o dalykai, kurių jis geidžia – saldūs guminukai, zefyrai, riebūs bulvių traškučiai, saldūs kukurūzų spragėsiai, – laukia savo likimo mūsų vežimėlio dugne: dar paaiškės, ar jie važiuos su mumis namo, ar turės keliauti atgal ant lentynų. Laikau raštelį, kuriame sakoma, kad jis gali pirkti, ką nori, ir žiūriu į sūnų.

Kuris pasiduos?

Raštelis, žinoma, Evano. Daktaro receptas. Jame sakoma: Tu gali leisti Konradui Gilmarui pirkti viską, ko jis nori, nes tai man, daktarui Evanui Gilmarui. Šis receptas galioja 28 dienas nuo datos, nurodytos recepto viršuje. Jis gana paslaugiai prideda sąrašą daiktų, kurių jam galėtų prireikti. Leisdamas Konradui apsispręsti pačiam. Iš tikrųjų taip jis save apdovanoja už tai, jog padeda Konradui mokytis skaityti, – kad tas atliktų už jį juodą darbą.

Taip jis ir daro, nes žino, kad leidžiu Konui išsisukti ir gauti beveik viską, ko nori. Galų gale, jis mano mažulėlis. Anksčiau atlikti juodo darbo jis siuntinėdavo Veritę: priversti, kad gaminčiau pietums jo mėgstamus patiekalus, kad išlyginčiau jo mėgstamiausius marškinėlius ir džinsus, jei norėdavo kur išeiti, bet kai ji pradėjo prašinėti ko nors mainais – dažnai grynais ir iš karto, – jis persimetė prie Konrado. Kai šitą reikaliuką su receptu jis prasuko pirmą kartą, paklausiau, ar darė iš rimtųjų. „Juk žinai, žmonės moka pinigus, kad gautų iš gydytojo receptą, – atšovė jis. – Žinoma, kad iš rimtųjų.“

„O dar žmonės moka, kad išsiskirtų su sutuoktiniais, jei tie kvailai elgiasi“, – pabaigiau aš.

„Na, tada labai gerai, kad nesiruošiu su tavim skirtis, ar ne? Negaliu sau leisti ir gydytojo recepto, ir advokato. Bet, Seze, žinai, kad vietos daktarui geriau nepakliūti prisipirkusiam nesveiko maisto.“

„O daktaro žmona gali?“

„Ak, taip. Antraip, jeigu aš prisidirbsiu, ką žmonės kaltins?“

Sumankiau į gumulėlį vieną jo receptą ir sviedžiau jam į galvą, žinojau, kad nepataikysiu, nes jis visad išvengia smūgio.

Šiandienos recepto apačioje įprastas pirkinių sąrašas. Konradas iš jo pasiskyrė keturis, o ne tris skanėstus pagal mano įvestas taisykles visai „receptų“ sistemai. Konradas aštuonmetis, bet prisirinkęs blogų įpročių kaip jo tėtušis. Dabar jis nelinksmas, didžiulės jausmingos akys ir patempta lūpa nepadėjo, liepiau jam kurį nors vieną daiktą padėti atgal. Nusisuka nuo manęs, nuo vežimėlio, bandydamas nulemti abiejų su tėveliu gardumyno likimą. Gal aš ir bjauri, bet jei nesilaikysiu kietai, ta porelė nesiliaus, kol visai neapvynios manęs apie pirštą. Tą ir daro.

– Bet, mamyte, – sako jis, paleisdamas sunkiąją artileriją „mamyte“, – nežinau, ką išsirinkti.

Beveik galiu išgirsti perduodant per pasąmonę mano mintims: „Juk man tik aštuoneri, prašau, neversk manęs rinktis.“

– Žinau, aukseli, – atitariu užjausdama. – Mes visi nemėgstam rinktis.

Jis vėl atsisuka ir didžiulėmis akimis dėbso aukštyn į mane pro ilgas blakstienas.

– Prašau, neversk manęs rinktis, – sako iš tikro.

Prisimenu, kai jam buvo gal dešimt mėnesių, meilikaudavo gatvėje su visomis moterimis – autobuse, traukiny. Įbesdavo į jas tas dideles akis, tada nusišypsodavo ir nusukdavo žvilgsnį, o paskui vėl žvilgteldavo patikrinti, ar jos tebežiūri. O jos žiūrėdavo, kaipgi. Jis buvo gražuoliukas kūdikėlis, ilgos tamsutėlės blakstienos dar labiau išdidindavo jo ir taip dideles rudas akis. Jau tada žinojo, kaip veikia žmones, ypač mane.

Turiu užsigrūdinti prieš jį. Štai kaip dabar, o juk, po teisybei, norėčiau pasiduoti.

– Aukseli mano, juk aš neverčiu tavęs rinktis, – guodžiu jį.

– Neverti? – jo veidas nušvinta.

– Ne, tai tėvelis verčia. Juk tai jis davė tau sąrašą. Jei būtų paprašęs nupirkti tik tris daiktus, nebūtų reikėję taip vargti. – Paduodu jam mobilųjį. – Gal paskambink jam, tegul jis ir renkasi.

Konas nenoriai ima telefoną. Šypteliu sau ir imu krauti savaitės pirkinius ant konvejerio juostos. Evanas liepė jam paimti keturis dalykus – o gal praeis nepastebimai. Per kelias savaites pasidarys jau penki, tada šeši ir taip be galo. Noriu, kad vyras, kaip ir duktė, žinotų, kad esu juos perkandusi. Ne vakar gimusi.

Veritė laukia mūsų automobilyje. Pirmą kartą per amžius ji užsimanė kartu važiuoti pirkinių, bet kai pasistatėme automobilį aikštelėje, apsigalvojo ir pasiliko sėdėti, klausytis savo muzikos užsikėlusi kojas ant prietaisų skydelio. Ir kramtydama gumą, kas be ko. Ji pareiškė, kad galiu prie jos palikti savo rankinę, jei noriu. „Prižiūrėsiu tavo rankinę“, – paauglių kalba tai reiškė: „Galėsiu pasinaudoti tavo mobiliuoju, o paskui ištrinti visus rinktus ir žinučių numerius, gautus taip pat.“ Man ateina bendros sąskaitos, tad niekad nežinau, kam ji skambino.

– Tada įsidėsiu mobilųjį į rankinuką, – sakau jai, o ji netrunka paslėpti savo nusivylimą, šmėstelėjusį veide.

Tariuosi, kad šį rytą nieko neįvyko. Nesėdėjau kavinėje priešais Popę Karlail ir neklausiau, kaip ji kaltina mane jį nužudžius. Negirdėjau jos prašant, kad prisipažinčiau. Prisipažinti? Ji gal iš kitos planetos? Ką turėčiau prisipažinti, be neįtikimo kvailumo? Ir kad leidau tam kvailumui sugriauti savo šeimos gyvenimą?

Išėjusi iš kavinės tenorėjau, kad jau būčiau viską išklojusi Evanui, tada nebeliktų ir dėl ko derėtis. Ji nebegalėtų tuo naudotis ir prievarta susitikinėti. Neužsibrėžtų tiesiog sugriauti man gyvenimą nuolat besisukinėdama aplink, kaip darė ir su juo.

Noriu Evanui papasakoti, privalau. O kartu bijau. Jis gali pagalvoti kaip ir visa mano šeima – kad ir ką sakyčiau, gali pagalvoti, kad aš tai padariau.

Laukdama eilėje susimokėti ir kol Konradas baigs kalbėtis su tėvu, dairausi į kitas kasas. Angė. Nukreipiu akis, tikėdamasi, kad ji nepamatys.

Nuo to karto, kai rytą išvydau ją pamušta akimi, ji kiek galėdama manęs vengė ir dažnai apsimesdavo nematanti. Ir aš pati nesukdavau iš kelio su ja paplepėti.

Atsainiai peržvelgiu visą parduotuvę, tada vėl užmetu akį į jos pusę. Visai nenoriu susižvalgyti su ja, tik turiu įsitikinti, ar ją jau greitai aptarnaus, ar tik nesusidursim automobilių stovėjimo aikštelėje, o gal iš karto už kasų. Nes tai reikš, kad plepėsim. O tai... vidurius ima sukti nuo tos minties.

Angė yra ta, kas buvau aš, kol Popė jo neužmušė.

Dirsteliu dar kartą į ją akies krašteliu. Pirmiausia tai nauja mėlynė – kaip vyšninė, mėlyna ir juosva apyrankė ant kairio riešo. Matyti, kai tankios medvilnės rankovė pasikelia aukštyn. Toliau – jau blunkantis nykščio atspaudas po oda, atsiradęs pratrūkus pykčiui, kairėje ant kaklo, po žandikauliu, matomas, kai jį atidengia šviesių plaukų bangos. Trečia žymė ant skruostikaulio, užgrimuota ir beveik neregima kone meistriškai pasidarbavus pudra. Kitas mėlynes, senas ir naujas, slepia drabužiai. Nes jis žino, ką daro. Jis žino, kaip ir kur tai daryti, kad niekas daugiau nesusektų. Taip, kad ji galėtų vaidinti savo vaidmenį ir prisidengti drabužiais, pudra, nepalaužiamu tikėjimu, kad jis dar gali pasikeisti ir niekad taip nebedarys.

Žinau, yra daugiau mėlynių, nes turiu rentgeno regą. Likusią nuo tų laikų, kai ir ant mano kūno panašiai išsidėstydavo kraujosruvos. Nuo anų laikų, mat jau tada man buvo aišku – nesvarbu, kiek sluoksnių prisivilktum, kaip išmoningai padengtum pudra, jos vis tiek yra. Jos yra, o kai užgis, jų ir vėl atsiras. Jos atras vietos tau ant odos, tavo raumenyse, ir vien tikėjimas, kad ims kas nors ir pasikeis, neapsaugo ir nesukliudo tam kartotis iš naujo. Vien to tikėjimo niekad negana.

– Tėvelis sako – apmaudu, nes mes visi dalinsimės traškučius, – Konrado balsas grąžina mane prie savęs, atgal į šį gyvenimą.

Jis įteikia man telefoną ir dėl visa pikta meta į mane dar vieną žvilgsnį.

– Žinai, kaip keista, jis visad taip sako, bet kažkodėl traškučiai būna suvalgomi kaip tik tada, kai netoliese nėra mudviejų su Verite.

– Tai tik dėl to, kad jūs amžinai išeinat, kai reikia valgyti traškučius, – skundžiasi Konradas, dar kartą liudydamas esąs tikras savo tėvo sūnus. Didžiulės jo akys beviltiškai įbestos į keturis daiktus, liūdnai tysančius vežimėlio dugne.

– Dar gali būti, kad traškučių valanda išmuša kaip tik tada, kai čia pat nėra mudviejų su Verite.

Čiumpu guminukus, zefyrus, spragėsius ir traškučius, metu juos ant konvejerio. Evanas geras vyras. Jis niekad manęs nenuskriaus. Kartą jis baisiai prisigėrė – per Maksą ir Tegį – ir paskambino man iš Barselonos, kur jie buvo nuvykę žiūrėti futbolo. „Jūs visi trys esate mano gyvenimas, – memliojo jis. – Jei kuriam nors skauda, tai skauda ir man. Dabar kaip tik pasakojau vaikinams, kaip jus myliu.“ Ir tuoj pat garsiai išsivėmė ant savo mėgstamiausių Adidas sportukų, tačiau niekad nepamiršau, kokie nuoširdūs buvo jo žodžiai – net mirtinai nusilakęs, nusibastęs kažkur su draugais, nenorėjo nieko, tik pasikalbėti su manim.

Jis nusipelno retsykiais pasmaguriauti. Nusipelno iš manęs kartais „gauti dar vieną“, ypač jei tai tik trupučiukas nevertingo maisto. Ypač dabar, kai nebelieka laiko, o už nugaros vis garsiau alsuoja Popė. Ypač kai nepajėgiu sugalvoti, kaip išsipasakoti.

„Ypač kai iki jo turėjai „dar vieną“, o jis tebuvo antras, Serina?“ – knirkia mano sąžinė.

Darau, kas geriausia šiuo atveju, – nepaisau jos.

1987-ųjų spalis

– Žiūrėk, ką tau turiu, – sako jis, tiesdamas didoką plokščią, aksomu trauktą papuošalų dėžutę.

Sėdėjau pas jį namuose ir skaičiau, ruošiausi baigiamiesiems egzaminams. Priėjęs pasilenkė prie manęs.

– Ačiū, – nevalingai išpoškinau, nes jau žinojau, kad dėkingumą reikia rodyti iš karto, kitaip...

Jis prajuko.

– Dar nepažiūrėjai, gal net nepatiks.

– Tikrai patiks, – atsakiau.

Atidariau dėžutę iš anksto prisivertusi nutaisyti patenkintą veidą, nesvarbu, ką rasiu viduje. Ten, kur įprastai dedamos apyrankės ar laikrodžiai, gulėjo balta žvaigždės pavidalo gėlė su penkiais vainiklapiais. Ilgi kuokeliai raudonais galiukais. Graži gėlytė, tik nesupratau, ką tai galėtų reikšti, kodėl ji man įteikta. Jau ėmiau gąsčiotis, nesugalvojau, ką sakyti.

– Tai šilokas, – paaiškino jis man sukant galvą, kaip paslėpti savo neišmanymą ir nesugadinti jam nuotaikos. – Auga akmeninguose plotuose, įsaulyje. Neįsivaizduoji, kiek užgaišau, kol suradau. Gėlių kalba jis reiškia ramybę. Ir tavo vardas reiškia tą patį. Norėjau, kad tu jį turėtum.

– Koks mielas, – pasakiau. – Ačiū.

– Pagalvojau, galėtume suspausti jį tarp knygos lapų, išsaugotum amžiams.

– Taip, taip, kaip šaunu, – atsiliepiau.

Jo ranka pakilo man prie veido, suvirpėjau iš baimės ir laukiau užsimerkusi – atsakydama neparodžiau reikiamo dėkingumo, ir dabar jis mane privers sumokėti. Bet aš padėkojau. Man jis patiko. Dovana labai prasminga, o aš nesugebėjau atsidėkoti.

– Man patinka, – pasakiau nusiminusi. – Tikrai labai patinka.

Jis švelniai paglostė man skruostą.

– Atleisk, – ištarė. – Pastaruoju metu nebuvau tau geras, atleisk.

Nutylėjau, nenorėjau sakyti nieko, ką būtų galima vėliau panaudoti prieš mane pačią.

– Aš dabar labai stengsiuos, kaip manai, Serina? Stengsiuos taip nepykti dėl smulkmenų. Užgavau tave ir labai dėl to gailiuosi. Labai labai gailiuosi. Daugiau tai tikrai nepasikartos. Juk niekad nieko taip nemylėjau, tik tave. Niekam dar nebuvau taip atsidavęs – net Marlenai, – ką jau kalbėti apie mėgstamą darbą, tačiau kai prieita iki to, kad turėjau rinktis: arba tu, arba darbas, – praradau darbą. Galiu susirasti darbą bet kada, o tu, tu man viskas. Tu man vienintelė. Tokios aš daugiau neberasiu. Nenoriu tavęs netekti. Aš nemeluoju. Gerai?

Linktelėjau galvą.

– Žinai, kai tik Marlena atsiranda čia, rėkauja ir pamokslauja, visada kyla pagunda atsikirsti, kad nenoriu su ja turėti reikalų, nes turiu tave. Tokią gražuolę.

Ir vėl linktelėjau.

– Taip daugiau niekad nebeatsitiks. Prižadu tau.

Linktelėjau.

– Gerai.

Pasilenkė manęs pabučiuoti ir aš atsakiau jam bučiniu. Jis pasakė viską, ką norėjau išgirsti. Viskas reiškė, kad jis nori pasikeisti, kad mūsų santykiai bus puikūs. Jis dar kartą patvirtino, kad aš jam gyvenime pati svarbiausia, kad jis pasikeis dėl manęs, daugiau manęs nebeužgaus ir galėsiu vėl juo pasitikėti.

Jis dėstė man, kad įsimylėjau kaip tik jį, nes jis ir yra mano svajonių vyras.

Abu žinojom, kad girdėjau tai ir anksčiau.

Karalaitė Veritė mano, kad jeigu užsimerks, garsiau pasileis muziką, tai jai nereikės padėti krauti pirkinių į bagažinę. Kartais būna net keista, ar ji prisimena, kas jos tėvai ir kaip jie atrodo. Abu su Konu jie turi priedermių sąrašą, ką kas vakarą privalo atlikti kaip ir savo namų darbus. Per visą savaitę televizorių žiūri kiek įmanoma rečiau arba nė kiek, kiekvieną šeštadienį po valandą tvarko savo kambarius. Negali rinktis, jei reikia pagalbos – visa šeima turi veikti kaip gerai suderintas mechanizmas.

Konas dega noru imtis kraustymo – mėgsta tą darbą. Matyt, pasijunta kaip ir jo tėvelis naršydamas po bagažinę – nes tik apsiperkant čia leidžiu artintis: sukrauti pirkinius, paskui iškrauti. Liepiu truputį palaukti ir priėjusi prie priekinio lango tapšnoju per stiklą. Tačiau Veritė užsimerkusi linksi galva pagal visu garsu trenkiančią muziką. Tarytum aš pati nebūčiau išmėginusi šitos gudrybės su radiju, kai buvau jos amžiaus. Tarytum man ji kaskart išdegdavo, juk mama tiesiog atimdavo radiją, ir viskas.

Atidarau dureles ir ji vos neišgriūva, nes sėdėjo pusiau prisišliejusi. Perbraukiu pirštais palei kairę ausį ir nustumiu nuo jos ausinę.

– Gal kita tavo mama ir nudirbs visus darbus, bet tik ne aš, – pareiškiu.

Suvokusi, kad buvo perprasta, ji nenoriai nusiima ir antrą baltą ausinę, įsikiša grotuvą atgal į rankinę. Nusirango nuo sėdynės ir man vėl krenta į akis, kokia ji aukšta. Vos ne mano ūgio. Tikrai taip išaugau tik penkiolikos.

Imame krauti žalius drobinius krepšius į bagažinę, galiausiai vos ne pusę daiktų turiu ištraukti ir sudėlioti iš naujo, talpiau ir saugiau. Tada ir pamatau Angę, prieinančią prie šalia mūsų stovinčio didžiulio landroverio, tiesiog mums ant kelio.

– O, labas, – sako ji.

– Labas, – atsiliepiu nesmagiai.

– Apsipirkot? – teiraujasi.

– Taip, – atsakau, – o tu?

– Ir aš.

– Aha, – dar pritariu, nes nieko daugiau nešauna į galvą.

Neišmanau, kaip išsipinklioti iš padėties. Šįkart abu vaikai tylėdami spokso į ją. Šiaip tai jie gelbsti panašiais atvejais. Ims ir padarys ką nors, ir taip atitrauks nuo žmogaus, kurio bandau išvengti. Bet lyg užkeikti jie staiga pavirsta dvyniais angelais.

– Žinai, – pradeda Angė, – norėjau atsiprašyti, kad neprisiruošiu pakviesti kavos. Tas gyvenimas jau toks.

– Ak, nieko baisaus, – atsiliepiu, – aš irgi paskendusi darbuose.

– Ar jums jau geriau, ponia Rajano mamyte? – teiraujasi Konradas.

Ji plačiai atsimerkia ir pažvelgia į aštuonmetį, prisiklijavusį man prie šono.

– Aš nesirgau, – atsiliepia šiek tiek sutrikusi.

– Apie ką tu kalbi, Konradai? – klusteliu ir nužiūriu jį iš viršaus. – Kur čia prisiklausei?

– Man sakė Lukas. Sakė, kad jo mama pasakojo tėveliui, kad Rajano mamytei vėl nelaimingas atsitikimas ir šį kartą jai reikėjo važiuoti į ligoninę, nes jos vyras nesuvaldė kumščių.

Net kojų pirštus sugniaužiu bateliuose – taip nemalonu.

Būtų buvę geriau, jei šitą naujienų dalį būčiau išgirdusi iš anksto – tada bent jau būčiau primokiusi, kad jam nereikėtų klausinėti tokių dalykų. Ypač to asmens, apie kurį kalbama.

Aš suglumusi, o Angė paklaikusi. Akys kone virsta ant kaktos, žvilgsnis nejudrus, galvoje, matyt, vieną po kito persuka galimybes, kas bus, jei tai išgirs vyras. Be mažiausios abejonės, ana kaimynė paleido liežuvį, ne kitaip, vadinasi, kalbos pasieks ir jį. Jei taip atsitiks, tada jau jis atsigriebs su Ange. Štai kas vyksta, susiklosčius tokio pobūdžio santykiams: jei kas nors šneka ką apie tave, nesijaudini dėl patiriamo pažeminimo ir nepatogumų, nerimauji tik, kas tau atsitiks, jei jam vieną dieną paaiškės, kad žino dar kas nors. Štai kodėl taip rūpestingai slepi mėlynes ir meluoji apie įsipjovimus, tau aišku – sužinos jis, kad pamatė kas nors, dar paklausinėjo, – bus nepatenkintas. Ir gyventi tada nebeverta. Daug lengviau visiems, jei jis patenkintas. Todėl ir neriesi iš kailio, kad tik taip būtų.

– Kaip jūs? – perklausia Konradas, mat gal aš dar nepakankamai suglumusi. – Ar jums jau geriau?

Veritė nepatikliai išsproginusi akis. Konradas ir jai nieko nesakė, tad nesitveria smalsumu dėl moters, kurios vos nenužudė vyras.

– Eikšenkit abu į automobilį. Atitirps šaldyti produktai, reikia važiuoti.

Vilkdami kojas juodu kiūtina į automobilį, vogčiomis varstydami Angę smalsiais žvilgsniais. Net jau prisisegę diržus spokso pro langus. Ji greičiausiai jaučiasi kaip ypatingas eksponatas išsigimėlių atrakcione.

– Labai atsiprašau, kad taip atsitiko, – sakau jai. – Nemaniau, kad jis žino ar kad ketina garsiai pasakoti.

– Nieko, – akivaizdu, stengiasi kalbėti abejingai. – Vaikai nuolat visko prisigalvoja, tikrai nesukčiau sau dėl to galvos. Mudvi žinom, kad jis apsiriko.

– Pasakysiu jam, kad nebekartotų paskalų apie jus prie žmonių, – sakau griežtai. – Bet, Ange, mudvi žinome, kad jis neapsiriko.

Norėčiau jai paaiškinti, kad tokiais atvejais pabaiga vienokia – bloga. Nebent dabar ištrūks, antraip kuris nors iš jųdviejų tikrai nukentės. Tačiau argi ji manęs klausys. Ir kodėl turėtų? Aš žinau, apie ką kalbu, bet visiškai neabejotina, kad jei kas būtų bandęs atvesti mane į protą, kai taip labai reikėjo, tikrai nebūčiau paklausiusi.

Ir kodėl turėjau? Kodėl man reikėtų klausyti, kad privalau bėgti nuo jo, nuo savo gyvenimo meilės?

– Ar aš blogai padariau, mamyte? – klausia Konradas, kai sėduosi prie vairo.

– Ne, branguti, – atsiliepiu, tebežiūrėdama, kaip galinio vaizdo veidrodėlyje mąžta Angės atvaizdas. – Tu pasakei teisybę – kokią žinojai, visi mes turime tik taip elgtis. Tačiau ji nežinojo, kad tu žinai.

– Labai gailiuosi, mamyte, – sako jis. – Nenorėjau, kad ji per mane pradėtų verkti.

– Ji ir nepradėjo. Neverkė.

Kol kas.

Žvilgteliu į jį per veidrodėlį – veidukas persikreipęs iš gailesčio ir nerimo, – bet kadangi negaliu čia stabdyti ir jo apkabinti, džiaugiuosi paėmusi visus skanumynus.

– Vis tiek labai gailiuosi, – sako jis.

– Žinau, kad gailiesi. Tai dėl to, kad esi geras berniukas.

„Bet tu nesi gera mergaitė, ar ne, Serina?“ – vapa sąžinė man mintyse.

– O jei jau esi geras berniukas, kurį iš skanėstų mes ragausim, kai grįšim namo?

– Ką tu paėmei? – atgyja Veritė.

– Zefyrus, guminukus, spragėsius ir traškučius.

– Guminukus, – sako Veritė.

– Zefyrus, – sako Konradas.

– Aš su Konradu, – pareiškiu. – Turės būti zefyrai.

– Tik jau ne zefyrai! – šūkteli Veritė.

Visą kelią namo ginčijamės, ką geriausia rinktis, o žodžiai: Tu tikrai nenori ledų, Serina? Tikrai nenori, tikrai nenori, tikrai nenori? – kaip užsukti skamba man galvoje.

popė

Šiandien tėveliui sukanka šešiasdešimt treji.

Todėl tėvai nenori, kad čia maišyčiausi. Tiesiai į akis to nepasakė, taip niekad nedaro, bet ir taip buvo aiškiai parodyta.

Praėjusią savaitę lyg tarp kitko paklausiau mamos, ar kitą savaitgalį jie niekam nesiruošia. Neužsiminiau, kad prisimenu jo gimtadienį. Šiaip sau įėjau į virtuvę, kur ji gamino piemenėlių pyragą, ir atsisėdau.

Įtampa kambaryje iškart šovė aukštyn – per voltą ar porą: tapo nejauku, nesmagu, nyku.

– Man skanus tavo piemenėlių pyragas, – pasakiau, stengdamasi būti malonesnė.

Mama nebuvo iš gerųjų virėjų. Dar nuo tų laikų, kai ji nuolat sirguliavo ir ne kažin ką pajėgdavo, nebent gulėti dienų dienas lovoje, tai tėvelis turėjo per galvą verstis ir išmokti gaminti sau ir vaikeliui, dar tik pradedančiam vaikščioti. Nuo pat tada ir mamytė stengėsi ką nors išvirti ar iškepti – bet ir jai toli gražu ne visad pasisekdavo. Kai augau, daugybę kartų tėvelis mane ir mažylius turėdavo mokyti, kaip neskanius ir vargiai iš viso valgomus patiekalus vadinti skaniais. Jis iš visų jėgų stengėsi neskaudinti jos, ją palaikyti. Ir apie jos baisius valgius išsimiklinome meluoti kaip reikiant.

Per tuos metus jos viralai ne per labiausiai pasitaisė, tačiau, palyginti su kalėjimo mitalu, jie atrodė kone verti tos Michelin Man11 aukso žvaigždės... ar kaip ten ji.

Mama stengėsi išspausti šiokią tokią šypseną, galiausiai ta nejaukiai ištempė jos plonas lūpas ir nežymiai šmėstelėjo akių kampučiuose. Man sugėlė širdį, kad jai taip negera su manimi. Tai nesąžininga, juk nieko bloga nepadariau. Galiu lažintis, Serinos šeima ją myli, kad ir ko ji ten pridirbo, – pamaniau sekdama akimis, kaip mama vargsta trindama puode bulvių košę, kurią ketino uždėti ant maltos mėsos. Buvo aišku, kas negerai: bulvės prastai išvirusios, kai kurios tiesiog pusžalės.

– Na, mama, – ir kaip visad ji net krūptelėjo, išgirdusi mane taip sakant, tarytum būčiau pavadinusi ją kekše ar kuo. – Ką ruošiatės veikti savaitgalį?

Jos ranka taip ir sustingo su trintuve, ir vėl ėmusi trinti ji nekaltu balsu paklausė:

– Nieko ypatingo, o ką?

– Ai, šiaip sau, – atsakiau. – Galvojau, tiesą sakant, net ketinau važiuot į Londoną aplankyti draugų, jei jūs nieko nežadat veikti. Žinai, jei nėra jokio aiškaus reikalo pasilikti, tai ir nepasiliksiu.

Tai buvo mano mėginimas susitaikyti, toks savotiškas prašymas: „Meldžiu. Įtraukit mane. Leiskit man dar kartą pabandyti būti jūsų dukterimi.“

– Mes su tėvu galvojome, gal kur nuėjus papietauti, gal kokį spektaklį pažiūrėti.

– Tai puiku, ar čia kokia ypatinga proga? – pasiteiravau.

Ji tikrai turėjo suprasti, kad prisiminsiu jo gimtadienį. Kasmet siuntinėdavau jam sveikinimus, kasmet jie grįždavo atgal. Bet dabar jau ji turėtų suvokti, jog vien todėl, kad tai pirmasis jo gimtadienis man išėjus į laisvę, stengsiuosi vėl prasimušti prie jo. Prasimušti iki jų. Noriu susigrąžinti tėvus.

– Ne, jokios ypatingos progos, – atsakė įbedusi akis į bjaurią košę priešais.

– Gerai, – tariau atsilošusi kėdėje. – O kaip Bela su Loganu? Ar nesiruošia jie čia pasirodyti savaitgalį?

– Ak, jie niekad nesipasakoja man apie savo reikalus, žinai, koks tas jaunimas, – atsakė ji.

– Tai jie nežada greitai jūsų aplankyti, gal net savaitgalį?

– Kiek žinau, tai ne, – atsakė ji.

Dirbo net suprakaitavusi, stengdamasi sutrinti puodą prastai išvirtų bulvių – linksma net žiūrėti, kaip pasinaudojo juo, kad išvengtų akistatos su manimi.

– Ak, štai kaip. Gal duotum man jų numerius? Galėčiau aplankyti, jei susiruošiu į Londoną ateinantį savaitgalį.

Jai ėmė kliūti ranka, ir puodas su daužoma koše vos nenukrito nuo stalo. Anksčiau niekad taip tiesiogiai neprašiau. Iš kalėjimo rašydavau jiems laiškus, prašydavau, kad juos išsiųstų, bet po kelių savaičių dažniausiai ateidavo atsakymas, kad Bela su Loganu nenori bendrauti, kad palikčiau juos ramybėje. Dabar buvau laisvėje, norėjau tai išgirsi savo ausimis ir iš jų pačių. Kad žiūrėdami man į akis pasakytų – nenori su manim ir prasidėti. Net jei mama su tėčiu išplovė jiems smegenis, reikia geležinių nervų ištarti kam tiesiai į akis, kad jo atsižadi.

– Tiesą sakant, Bela, atrodo, minėjo, kad keliauja su draugėmis į Amsterdamą savaitgalį, Loganas ruošėsi aplankyti savo merginos tėvus Škotijoje. Nėra jokios prasmės bandyti dar jiems skambinti, jų nebus.

– Keista, kad abu išvyksta tą patį savaitgalį, kai aš ten išsiruošiu.

– Tikrai, ir man atrodo keista, – sako mama. Ji jau ramiausiai vertė bulves ant vos parudavusios maltos mėsos. Net nesitiki, kad nė vienas mūsų vaikystėje neapsinuodijom maistu. – Bet sutapimų būna visą laiką.

Ji negalėjo meluoti – per daug ramiai, per daug greitai atsakinėjo. Apklausą atremtų nesunkiai, bet ne su tokiom smulkmenom. Jei meluotų, sakytų maždaug taip: „Na, nemanau, kad jie žada sėdėti namie.“ O šitiek smulkmenų reiškė viena – tai tiesa, arba ji jau pavirtusi itin patyrusia melage.

– Tai jūs neprieštaraujat, kad nuvyksiu į Londoną? – klausiu vildamasi, kad jei nebus anų dviejų, gal mainais jie panorės manęs. Iš paskutiniųjų graibsčiausi už ploniausio, trapiausio šiaudelio. O gal pasiseks.

– Ne, tikrai ne. Jei nori, gali pasilikti nakvoti.

Tarytum prastai užsuktas čiaupas, lėtai kapsintis į užkištą kriauklę, mano akys prisipildo ašarų. Ji ne tik nepageidauja manęs, – nori, kad visiškai pradingčiau. Lyg nurodytų, jog pasilikusi ten įteikčiau tėveliui pačią geriausią dovaną. Pasitraukusi iš namų ir iš jo gyvenimo.

– Gal taip ir padarysiu, – atsakau ir keliuosi eiti.

Ji dirsteli į mane.

– Padaryk taip, Pope. Pasilik per naktį Londone. Tau bus tik geriau.

Pirmą kartą nuo tada, kai grįžau, mama man nusišypso. Nusišypso tikėdamasi manęs atsikratyti tam vakarui. Tikrai jie gyveno daug lengviau, kai buvau kažkur kitur uždaryta. Galėjo apsimesti, kad aš mirusi, kad manęs nebėra. Galėjo apsimesti, kad jų vienintelė duktė vardu Bela, vienintelis sūnus vardu Loganas, o pirmasis vaikas – tas, turėjęs sunkumų, – dingo nusinešdamas visas jų pačių padarytas klaidas.

Netikiu sutapimais, dabar jau ne. Ir susitikimas su Marku nebuvo atsitiktinis. Esu įsitikinusi, kad jis mane matė parke, atpažino iš mokyklos, kurioje dėstė. Įsiminė kaip baikščią, šiek tiek vienišą. Kai stabtelėjo ir pašnekino, nusprendė siekti manęs. Be abejonės, nebuvo tikras, kad pavyks, ar būsiu tokia patikli, lauksiu jo, eisiu pas jį į namus, bet proga pasitaikė, mielai ja pasinaudojo, ir jam apsimokėjo su kaupu.

Netikiu sutapimais, todėl laukiu prie kampo gatvėje netoli tėvų namų, laukiu pasižiūrėti, kas atvyks pietų. Prie šaligatvio šalia namo sustoja mėlynas automobilis, pats moderniausias Volkswagen Beetle, širdis man vos neiššoka, nes nesąmoningai jau žinau, kas jo viduje ir kur jie atvažiavo. Atsiveria vairuotojo durelės ir išlipa jaunuolis sutaršytais tamsiais plaukais, tvirto smakro, raumeningas – viską surinkęs iš tėvo. Atsidaro keleivio durelės, išlipa mergina palaidom tamsiom garbanom iki pečių, gležna, gal net per liesa – iš akies traukta motina. Jos rankose į sidabrinį popierių įvyniota dėžė su milžinišku žydru kaspinu ant viršaus – žinoma, ji negali atvažiuoti į tėvo gimtadienį be dovanos.

Palieku savo stebyklą gatvės gale ir lyg pasivaikščiodama artėju prie namo. Negalvoju, ką dabar darysiu, ir anksčiau apie tai nemąsčiau, bet būtinai turiu pasižiūrėti iš arčiau, turiu kuo labiau prisiartinti. Jie prieina takelį ir nusuka nuo šaligatvio, moteris pirma, brolis lengvai baksteli ją alkūne ir kažką pasako – ji nusikvatoja. Juokas pakeičia jos veido bruožus ir tada atpažįstu kai ką iš senų laikų. Tokią Popę Karlail, tokią merginą, regėtą mano pačios nuotraukose. Merginą, kurią matydavau veidrodyje.

Aš jau vos ne prie pat namo, mama atidaro duris ir su begaline meile šypsosi, išvydusi du savo vaikus. Pasitraukia į šoną, praleisdama juos vidun, jos žvilgsnis nuklysta į gatvę ir veidas staiga pasikeičia, nes visai čia pat ji pamato pašalinį žmogų. Ji apstulbusi ir sunerimusi, kai jų akys susitinka, jai neramu, kad pašalinė stabtelės, pasuks pro jos vartelius, jos takeliu. Tačiau toji tik įdėmiai pažvelgia jai į akis, bet nesustoja. Ji eina pro šalį, eina toliau, šalin nuo išpuoselėto šitos motinos namo.

11 Viešbučių ir restoranų vertinimo sistema – Michelin aukso žvaigždės, – vert.

popė

Buvo toks laikas – tada sekmadienio popietė reiškė, kad Karlailių namuose tvyros puikūs kvapsniai: kepta vištiena, kepintos bulvytės, Jorkšyro pudingas, įdarai, padažai, daržovės – įprastiniai patiekalai. Po vidudienio pamaldų grįždavome namo, ir tėvelio gaminamų pietų kvapas apglėbdavo mus jau atidarius duris. Sėdėdavome apie stalą, valgydavome, plepėdavome, juokaudavome. Net jei savaitė ir prastai praeidavo, net jei būdavome persipykę vieni su kitais, sekmadienis tapdavo atleidimo diena. Sekmadienis, sėdėjimas užstalėje kartu visai šeimai – štai kas mus visus siejo.

Manyje dar likusi mažytė viltis užuosti tuos kvapus, peržengiu slenkstį ir įėjusi uždarau duris. Žinoma, nieko ten nėra. Nežinau, kada išsivadėjo Karlailių kepsnių kvapai, bet sugrįžusi jų jau nebeužuodžiu. Kai grįžau, niekas nebeprimena jokios šeimos.

Virtuvės durų angoje lyg mostelėjus burtų lazdele išdygsta mama, turbūt išgirdo, kaip uždarau laukujes duris, matyt, laukė.

– Kur nakvojai šią naktį? – klausia sąmoningai žiūrėdama tiesiai į mane, nesibaimindama supleškėti išvydusi mano apsireiškimą.

– Braitone, viešbutyje.

– Galėjai sugrįžti, nelaidyti pinigų tokiems dalykams.

– Iš kur galėjau žinoti, kiek užsibus jūsų svečiai, nenorėjau brautis.

– Jie atvyko tik pietų, – sako ji.

– Na, gerai. Juk nežinojau. Atsiprašau.

Imu lipti laiptais, aš turiu užsibrėžusi tikslą, savaime jis nebus pasiektas.

– Pope, ar galim pasikalbėti? – nespėjusią padėti kojos ant antro laiptelio atsiveja mane mamos balsas.

Taip ir sustoju. Grįžusi namo daugiau nieko ir nenorėjau – tik pasikalbėti su ja, tačiau dabar nebesusivokiu ir pati, ar noriu išgirsti, ką ji pasakys. Kažin, ar iš viso noriu ko nors klausytis, jos melas jau pasakė viską, ką norėjau žinoti: į šią šeimą manęs jau nebeįsileis. Užmušiau viltį likti su šeima, kai jie patikėjo, kad užmušiau Marką.

– Mama, – atsiliepiu šįsyk nepajutusi jos išsisukinėjimo. – Tau nieko nereikia sakyti.

Drįstu pažvelgti į ją, nors bijau taip prarasti šaltakraujiškumą, išsiugdytą sugrįžimui namo, ir pravirkti. Maniau – supyksiu, nes kai prieš daugelį metų išgirdau „kalta“, atrodo, dažniausiai mane užvaldydavo pyktis. Pyktis ir baimė. Tačiau vakar vakare mane apėmė tik liūdesys. Visa apimantis, neišsisklaidantis liūdesys, nes buvau išmesta iš šeimos, nes manęs nebemyli žmonės, prie kurių priskirdavau ir save, nes nebepajėgiu nieko pakeisti.

Mama grąžo rankas, nesiliaudama sukioja jas, pati visu liesu kūnu lyg įaugusi į grindis. Staiga mano atmintyje iškyla vaizdas. Pirmoji mokslo metų diena, abu su tėveliu atvedė mane prie mokyklos vartų, tėvelis kalbino mane žvaliai, o mama stovėjo kaip nebylė ir grąžė rankas. Nulėkiau pro vartus prie kitų vaikų, tada apsigalvojau ir grįžau, pribėgusi prie mamos apkabinau ją, tebelaikydama rankose dėžutę su priešpiečiais ir kuprinę, ėmiau spaustis prie jos iš visų jėgų. „Pasiilgsiu tavęs, mamyte“, – ištariau. Ji nuleido rankas ir neryžtingai palietė man galvą. „Ir aš pasiilgsiu tavęs, Pope“, – atsakė. Paleidau ją, tada ji atsiklaupė ir pati mane apkabino, pamiršusi tą grąžymą. „Pasiilgsiu tavęs, Pope“, – pakartojo ir pabučiavo mane į skruostą. Tada jau taip nebebijojau. Nebijojau nei kitų vaikų, nei mokytojų, net nebebijojau, kad mamytė su tėveliu pamirš mane ir nebesugrįš. Ypač mamytė. Žinojau, kad tėvelis tikrai nepamirš, bet kai pasakė manęs pasiilgsianti, žinojau, kad ir ji nepamirš ateiti. „Laukit čia, gerai?“ – paprašiau jos.

„Gerai, – atsakė ji. – Lauksiu šitoje vietoje.“

Kaip nenorėjau, kad ji grąžytų sau rankas. Taip darė visus metus, kol vyko teismas. Nemiegojo, beveik nieko nevalgė, tik vaikščiojo ir sukiojo rankas. Baiminausi, kad nuo sukrėtimo jai atsinaujins „liga“. Na, žinojau, kas tai, bet verčiau dėjausi nežinanti. Kad nesijausčiau tokia kalta: pasirodo, jai nebuvo kaip reikiant išgydyta pogimdyminė depresija, pasibaigusi visišku nerviniu išsekimu.

– Būk gera, Pope, noriu tik pasikalbėti.

Pasiduodu – nulipu nuo laiptelių, tada praleidžiu ją pirmą į virtuvę, sėstis prie stalo. Markas turėjo panašų virtuvinį stalą. Galvodavau, kaip romantiška, kaip seksualu, kaip „suaugėliška“, kai mudu ant jo mylėdavomės. Tada jis pasimylėjo su manimi ant jo priešais Seriną. Liepė man neužsimerkti, o Serina turėjo sakyti, jei užsimerkčiau. Ji sumelavo, pasakė, kad neužsimerkiau, bet tai buvo netiesa. Po šito ėmiau nekęsti to stalo. Kiekvieną kartą atsidūrusi prie jo prisimindavau Serinos veidą – bejausmę kaukę. Turbūt jis ją dar ir sumušė vėliau. Ji ne tik turėjo žiūrėti, nukentėjo ir fiziškai. Serinos patirtis su Marku – tai mano pačios patirties šlykštesnė atmaina, mano neišvengiama ateitis, mat josios būta maždaug šešiais mėnesiais ilgesnės. Turbūt jei būčiau pasilikusi su juo nors kiek ilgiau, taip pat būčiau maniusi, kad nebeturiu kitos išeities, kaip tik jį užmušti.

Mama kalba. Žiūriu, kaip juda plonos tamsiai rausvos lūpos, bet visai nieko negirdžiu. Skendžiu prisiminimuose apie Marką, Seriną, apie priežastis žudyti – man tai lengviau nei klausytis, kaip mama aiškina, kodėl manęs nemyli.

– Mama, – pagaliau sakau jai, nuoširdžiai susisielojusi ir apgailestaudama. – Turėsi pradėti iš pradžių, nes negirdėjau nė žodžio, ką pasakei. Labai atsiprašau, mano mintys kažkur nuklydo.

Ji giliai įkvepia, net krūtinė kilsteli, ir vėl pasižiūri man tiesiai į akis.

– Noriu, kad suprastum, Pope, kaip mes turėjom visa tai išgyventi, – kalba ji. – Man tebebuvai mergytė su į dvi uodegėles surištais plaukučiais, besistaipanti prieš veidrodį ir vaidinanti popso žvaigždę. Staiga vidury nakties mus žadina skambutis iš policijos nuovados, sako, kad tave suėmė už savo vaikino nužudymą. Prisimenu, kaip vos nepratrūkau juokais, kai tėvas man pranešė, – pasakiau jam, kad tai kita Popė Karlail, nes mūsų duktė miega savo lovoje ir dar per jauna turėti vaikiną. Tačiau tai buvai tu. Mano mergytei gresia kalėjimas už žmogžudystę. Ir kuo daugiau išaiškėjo, kuo daugiau išgirdome, tuo labiau ėmė rodytis, lyg niekad nebūtume tavęs pažinoję. Tu ištrūkai iš mūsų, o mes net nepastebėjome. Buvai čia regimai visą laiką, tačiau jau palikusi mus prieš dvejus metus. Dvejus metus gyvenome tuose pačiuose namuose su tavim, visiškai nenumanydami, kas tau atsitiko. Juo blogiau tavo tėvui, nes jis tarėsi esąs tau itin artimas, tarėsi žinąs visas tavo paslaptis. Tai buvo tarytum niekad nesibaigsiantis slogutis. Žiūrėdavau į tą nuotrauką laikraštyje, į tą maudymosi kostiumėlį, iškirptą iki pat šitos vietos, pridažytą veidą. Žiūrėdavau, žiūrėdavau – nuotraukoje mano mergytė kaip tos kekšės, kurias kartais rodo per televiziją. Ir pripasakota, ką jūs padarėt. – Mama sugniūžta, tarytum atsiminimai, vienas už kitą skaudesni, ją būtų pribaigę. – Tik pagalvok, kaip reikėjo jaustis skaitant apie tai, ką tavo duktė išdarinėja su dvigubai vyresniu vyriškiu, kad ji mylėjosi su moterim.

Ji susiima už širdies, lyg tramdydama, kad drebulio krečiama ta neiššoktų iš krūtinės, lyg gindamasi nuo pačių bjauriausių prisiminimų.

– Kaimynai tik šnibždėjosi tarpusavy, gatvėje žmonės sustodavo ir žiūrėdavo į mus, pradėjo siuntinėti mums neapykantos pilnus laiškus. Kai jau manydavom, kad blogiausia patyrėme, vėl kas nors atsitikdavo – pavyzdžiui, ir pažįstamų, regis, patikimų žmonių pasakojimai. Bet kuris, mus pažinojęs, laikraščiams galėjo tapti paskalų šaltiniu. Šalia nuolat šmižinėjo policija, manau, kad mus sekė. Turėjom kaip įmanydami ginti jus visus tris, ypač Belą su Loganu. Ir visą laiką man širdį draskė tai, kad pati buvau kalta.

Tai priverčia mane suklusti ir išsitiesti.

– Kaip galėjai būti pati kalta?

– Niekad nebuvau tau gera motina, pati tai suprantu. Žudikai visad kaltina savo motinas. Visada sako, kad jų motinos buvo blogos arba nežiūrėjo jų, nemylėjo pakankamai. Man buvo... sunkumų... kai tu gimei. Maniau, kad susitvarkiau su jais. Nesaugojau tavęs kaip reikiant, todėl taip ir atsitiko. Motina turi apsaugoti savo vaikus nuo visko. Net kai jie jau visai suaugę, vis dar nori juos ginti. Dar bando juos ginti, o aš tavęs neapgyniau.

Pagalvoju apie Seriną – galiu jai šnekėti viską, kas užeina ant liežuvio, bet jei tik užsimenu apie jos šeimą, ji plyksteli kaip ugnis. Pavirsta padaru, įstengiančiu padaryti viską, kad apgintų savo jauniklius. Kažin, kas būtų atsitikę, jei jai būtų taip nepasisekę. Jei, nepaisant jos grumtynių, jos vaikai būtų taip nuskriausti, taip sužaloti. Ką ji būtų dariusi? Kaip baisiai ji save būtų kaltinusi?

Serinos dėka galiu suprasti savo mamą.

– Kai tave pripažino kalta, nieko daugiau nenorėjau, tik pulti prie tavęs ir paslėpti. Patikėk, būčiau padėjusi tau pabėgti, jei tik būčiau įmaniusi. Bet tau jau buvo per vėlu, jau buvai iš manęs atimta, todėl visas jėgas atidaviau Belai ir Loganui. Išlėkėme iš teismo kuo greičiau pas juos. Kol niekas kitas nepapasakojo naujienos. Reikėjo išaiškinti jiems savaip, kol dar kiti – o daugybė žmonių tikrai būtų nėręsi iš kailio – neprikalbėjo šlykštybių. Vaikai buvo taip nusiminę, kad negalėjom jų ilgam palikti. Štai kodėl nebeatėjau, kai pralošėme tavo bylą, – turėjau grįžti pas juos. Jie buvo labai nusiminę, mieloji, tada ir prisižadėjau dėti pastangas, nepakartoti tos pačios klaidos. Susiėmiau ir visą save atidaviau jiems, kad jie būtų laimingi ir apsaugoti nuo išorinio pasaulio.

– O tas pasaulis buvau ir aš, juk taip? Dėl to ir neperduodavai mano laiškų.

– Deja, taip. Kol tu buvai šalia, negalėjome užsimiršti, negalėjome pakeisti savo gyvenimo. Žmonės būtų bandę pasinaudoti vaikais ir taip prisigauti iki tavęs. Bet aš negalėjau užsisklęsti ir nuo tavęs, tebebuvai mano mergytė. Todėl ir lankiau tave.

Nebeilgai, – vos neištrūksta man.

– Man buvo bjauru regėti tave tokioje vietoje. Išėjusi visad verkdavau ir negalėdavau nusiraminti, todėl tėvelis ėmė drausti man ten vaikščioti. Jis pats sunkiai ištvėrė tą poveikį, kurį ten patirdavau, bet aš negalėjau atsisakyti lankymo. Kai tu pasakei man nebeateiti, sugniuždei mane. Raudojau visą savaitę. Maniau, galų gale apkaltinai mane vieną ir nubaudei, nebeleidai savęs lankyti.

– Liepiau tau nebeateiti, nes jausdavaisi labai nesmagiai. Beveik nekreipei į mane dėmesio, atrodei tokia išsigandusi. Nusprendžiau suteikti tau paguodą.

– Buvai mano mergytė, žinoma, man buvo nesmagu regėti tave tokioje vietoje, bet būčiau lankiusi tave bet kur, be jokios abejonės. Bet tada tėvelis pasakė, kad turim su tavimi nutraukti visus ryšius. Juk jis suprato, kad aš vėl kankinsiuos, kad ir vaikus paveiks taip pat, o gal ir dar blogiau.

– Tai dėl to neleidot jiems nei parašyti, nei aplankyti, neperdavėt nei mano laiškų? Vertėt mane pamiršti, kad jie nesikankintų?

– Jie niekaip negalėjo tavęs pamiršti, Pope. Mudu su tėvu nusprendėm, kad jie per maži viską tinkamai suprasti, uždraudėme ir močiutei Moradž sakyti jiems teisybę, bet jie nesiliovė klausinėti apie tave. Bela savaičių savaitėmis, nė dienos nepraleisdama sėdinėjo ant laiptelių, laukdama tavęs grįžtančios. Loganas vis klausinėjo mokytojų, kaip išsiaiškinti, kokiame kalėjime kali žmogus. Bela norėjo nusiųsti tau savo skudurinę lėlę, kad turėtum ką apkabinti naktį, rašė tau laišką po laiško, bet mes nenorėjome, kad jie susitiktų su tavimi toje vietoje. Norėjome vieno – kad užmirštų, kad nepatirtų to skausmo, kurį iškentėme mudu su tėveliu. Galiausiai jie liovėsi klausinėti, nustojo kalbėti apie tave. Mano galva, ne todėl, kad pamiršo, tiesiog numanė, kad mudviem su tėčiu bus lengviau, jei apie tave nekalbės.

Ji nutyla, vėl žvilgteli į mane, tačiau iš akių atrodo, lyg pirmą kartą man peržengus namų slenkstį gavo progą kaip reikiant mane apžiūrėti.

– Kol jie augo, niekur nepaleidome vienų. Paauglystėje negavo laisvės, kad vėl tas pats nepasikartotų. Jokių vakarėlių, jokių nakvynių, jokių atostogų su draugais. Nieko. Atrodė, tai vienintelis būdas apsaugoti juos nuo tavo likimo, sudaryti geriausias sąlygas užaugti nesužalotiems. Nežinau, ar teisingai elgėmės, bet nieko daugiau nesugalvojome, kad...

– Kad nepavirstų į mane.

– Ne, kad mes nesijaustume nevykėliai. Kaip skaudu galvoti, kad sužlugdei savo vaiką, matyti, kaip jis stengiasi iš visų jėgų, koks jis sutrikęs, ir pagaliau jį prarasti. Mudu abu tik norėjom padaryti geriau nei tavo atveju. Ir tau norėjome gera.

– Tai kodėl tėvelis negali į mane net pažiūrėti, net pasikalbėti? Neatrodo, kad norėtų man gera, greičiau jau kad manęs čia neliktų.

– Pope, kai tave pasodino į kalėjimą, nebuvo dienos, kad tėvelis neverktų. Jis mano, kad nežinau, bet taip ir buvo. Užsidaro tame savo kabinete arba garaže ir verkia. Kadaise ir paplūdimio namelyje. Praradęs tave jis vos nemirė. Po teismo buvo įniršęs. Ant tavęs, taip, bet ir ant savęs, kad neklausinėjo, iš kur tos mėlynės, įbrėžimai, lūžiai. Kad nematė, kas dedasi, neapgynė tavęs. Tu, jūs visi trys esate jo gyvenimas. Juk tai jis perkėlė čia tavo kambarį tiksliai tokį, koks buvo Londone. Norėjo, kad sugrįžusi rastum ką nors sava. Norėjo, kad po šitiek laiko galėtum rasti paguodą matydama savo pačios daiktus.

– Tai kodėl judu taip baisiai elgėtės su manim nuo pat mano grįžimo?

– Nežinau, kaip su tavimi bendrauti, – prisipažįsta ji. – Ar klausinėti tavęs apie kalėjimą. Ar apsimesti, kad nieko neatsitiko, ir kalbėti su tavim kaip kadaise iki tų įvykių. Nežinau, Pope. Paskutinį kartą tave mačiau, kai buvai dar kone paauglė, o dabar jau visiškai suaugusi moteris. Kaip bendrauti su žmogumi, kurio taip ilgai nematei, kuris atsikrausto pas tave, atvirai sakant, užgriūna kaip perkūnas iš giedro dangaus. Reikia mums stengtis kaip nors apsiprasti visiems kartu, kaip nors sugrįžti į buvusią padėtį. Juk mes tebesame tavo tėvai, tebemylim tave. Ir niekad nenustojom mylėti. Tėvai nenustoja mylėti savo vaikų. Ir nėra nieko, ko dėl jų nepadarytum. Prašau tuo patikėti.

Aš ir tikiu tuo. Tikiu kiekvienu jos pasakytu žodžiu.

– Tikiu tavim, mama. Žinoma, tikiu.

Iš prijuostės kišenėlės ji išsitraukia mažytį popieriaus lapelį, ir tučtuojau mano atmintyje stoja kitas toks lapelis su Marko užrašytu telefono numeriu. Išsaugojau tą popieriaus gabalėlį, įsiklijavau į dienoraštį kaip pirmąjį iš jo gautą daiktą. Ji žvilgteli į tą lapelį ir per stalą stumteli į mano pusę, tada beveik nenoriai atitraukia nuo jo pirštus.

– Matyt, man jau laikas atprasti saugoti Belą ir Loganą – jie pakankamai suaugę ir gali patys apsispręsti.

Ji atsikelia nuo stalo ir eina prie viryklės. Kol ji pasilenkusi tikrina – kažin ką ten įdėjusi laukia, kol iškeps, – pasižiūriu į man įteiktą lapelį: tai Belos ir Logano telefonai bei adresai.

Ilgai tylomis žiūriu į gautą naujieną nesugalvodama, kaip atsakyti. Norėjau pradėti bendrauti, norėjau su jais pasikalbėti, dabar jau ir galiu. Ir kai jau viskas nuo manęs priklauso, išsigąstu. O jeigu jie nepajėgs į mane pažiūrėti kaip tėvelis, o gal bijos manęs kaip mama? O jei tiesiog neįstengs prisiversti ir įsileisti mane atgal į savo gyvenimą?

Atmetu tuos nuogąstavimus ir stojuosi.

– Dar pasišnekėsim vėliau, mama, – sakau jai.

Ir dabar ji nekrūpteli, tik šiaip linkteli neatsigręždama.

Kišdamasi lapelį į kišenę grįžtu atgal prie tikslo, kurį užsibrėžiau čia grįžusi: išardyti šį miegamąjį, šį mauzoliejų seniai praėjusiam laikui, šį apirusį paminklą tam labai seniai nutrūkusiam gyvenimui.

Dar taiksčiausi, nenorėjau griauti jo, taip sunkiai pastatyto; matyt, širdies kertelėje pati tikėjausi, kad jis padės tėvams iš naujo mane pamilti. Privers juos suartėti su manimi. Nebesvarbu, kas paskatino tėvelį atkurti mano kambarį, juk jis tapo dar vienu narvu, be paliovos primenančiu man praeitį, kurią sugrioviau susidėdama su Marku. Tarytum jie tebesielgtų, kaip būtų geidę daryti visus tuos praėjusius metus – pasiųsti mane į tą kambarį apgalvoti savo veiksmų padarinius.

Kokia ten ta citata?12 Atmesiu tai, kas vaikiška? Maždaug taip ir skamba. Nežinau, iš kur paimta, skaičiau neatmenamais laikais, bet ji kaip tik apie mane. Kuo greičiau išsklaidysiu tuos ankstesnio vaiko požymius, tuo sparčiau darysiuos suaugesnė.

Mamos kalba, pasiaiškinimai, įtikinėjimai sukasi man galvoje kaip sraigtasparnio mentės: pliukš, pliukš, pliukš. Tikrai ja tikiu. Ir tikiu, ir supratau kone viską, ką ji pasakė. Tačiau per visą pokalbį, visus patikinimus, žodžiu, kad ir ką ji sakė, nepasakė tik vieno: kad laikė mane nekalta. Tai dėl to, kad abu jie iki šiol įsitikinę mano kaltumu.

Gal jie ir myli mane, tačiau iki šiol tebegalvoja, kad aš melagė, pasileidėlė ir žudikė.

12 Pirmasis Pauliaus laiškas korintiečiams, 13, 11 – „tapęs vyru, mečiau tai, kas vaikiška“, – vert.

popė

– Žinai, Pope, man būna atminties spragų, – pareiškia ji man.

– Tai gerai? – atsiliepiu, nors nesu tikra, ar tinkamai tokiu atveju.

Tai antras mūsų susitikimas. Paskambinu ir ji tučtuojau atsako – nedelsdama, neapsimesdama neišgirdusi, – tarytum būtų laukusi skambučio. Gal baiminasi, ką galėčiau jai padaryti. Kai tik jai paaiškėjo, kad žinau apie jos šeimą, patyrė tokį sukrėtimą, lyg būtų žengusi ant bėgių iš kažkur atidundant traukiniui.

Mes vėl susitinkame Kemptono kavinėje, šįsyk ji įeina nebe tokia rami ir nepriklausoma. Šįsyk ji kone draugiška, jeigu galima taip pasakyti. Atrodo ne tokia įsitempusi, tarytum aš būčiau sena kažin kiek metų nematyta draugė, o ji tikėtųsi atsigriebti už prarastą laiką. Nesuprantu, kokį žaidimą ji žaidžia, bet pasako taip netikėtai ir nuskamba taip įtikinamai, lyg trūks plyš norėtų su manim išsiaiškinti.

– Nežinau, ar tos spragos nuo tada, kai daugybę kartų susitrenkiau galvą, arba gal tai būdas atsiriboti nuo to, kas vyko, tačiau kartais pagalvoju – o gal ir tau atsitiko tas pats? – dėsto ji.

– Ne, mano atmintis kuo puikiausia, dėkoju, – atšaunu. – Iš tų laikų nepamiršau ničnieko.

– Noriu štai ką pasakyti – gal tu neprisimeni, kas paskui atsitiko? Kodėl manai, kad aš tai padariau?

Juokas sukyla man iš vidaus ir kliuksėdamas pilve ima veržtis lauk. Ji, matyt, šaiposi. Taip smagiai dar nesilinksminau.

– Manai, kad pavyks apkaltinti mane tai padarius pagal savo nevykusią teoriją? – ir vėl suima juokas. – Gal greičiau pavyks mane įtikinti, kad Saulė sukasi apie Žemę, – man vis smagiau. – Atminties spragos! Gal geriau papasakok, kad ne lietus lyja, o Dievo ašaros krinta iš dangaus!

Serina, tokia tyra, tokia nesugadinta gyvenimo, atsilošia kėdėje.

– Tik pasiūliau tam atsitikimui galimą paaiškinimą, – atsako ramiai pasvarsčiusi. – Tavo reikalas nesutikti su tokia galimybe.

Kartais man keista, kaip ji vis dėlto gali išsilaikyti tokia nepajudinama. Elgiasi visai ne taip, kaip atrodytų dauguma tokiu atveju. Ką tik iš jos pasišaipiau, nusikvatojau tiesiai į veidą, kone išvadinau ją apgailėtina, o ji visai nesutriko, net nesumišo. Ji užsigrūdinusi nelyginant ledo luitas – svaidyk į ją nesvaidžiusi. Ir su Marku ji būdavo tokia. Kartais jis erzindavo ją, tarkim, vien tik norėdamas jai įgelti bučiuodavosi su manim jos akivaizdoje. Bet ji nepasiduodavo. Aš nepraleisdavau nieko: negalėjau žiūrėti, kaip jis liečia ją, maloniai kalbina, net jei žvilgteli kartkartėm. Šiaip jau troškau, kad ji išnyktų, turbūt iki pat šešioliktojo savo gimtadienio. O ji buvo kitokia. Vienintelį kartą dabar ji sujudo man užsiminus apie jos šeimą. Tada vos nesužvėrėjo – galėjo ir užpulti mane. Gal jai ledas gyslose vietoj kraujo? Ar ji taip sugeba atsijungti ir nekreipia dėmesio, priešingai nei kiti? Ar kaip tik dėl to ji ir sugebėjo nužudyti?

– Kodėl tu nesijaudinai, kai Markas mane bučiuodavo... ir šiaip? – išpilu.

Man reikia išsiaiškinti. Tegul tai bus nesmagu ir man pačiai, reikia susivokti, kodėl ji ne tokia kaip kiti. Kaip aš.

– Kodėl nesiardei dėl tokių dalykų? – klausiu.

Ji susiraukia klausiamai, šitas sumišimas nesuvaidintas.

– Iš ko sprendi, kad nesiardžiau?

– Tu net neapsimetei. Pavyzdžiui, per mano šešioliktą gimtadienį – mudu lipom į viršų, o tau jis liepė viską sutvarkyti, – tik nusišypsojai mums, ir viskas. Kaip tu galėjai?

– Ar tu visad viską vertini tik iš veido? – savo ruožtu klausia ji.

– Ne.

– Tai kodėl apie mane sprendi tik iš veido?

– Juk neįprasta tokiu atveju nepavyduliauti. Kaip galima šypsotis, kai tavo vaikinas vedasi į viršų kruštis kitą moterį?

– Tada iš tikr... – ji nutyla. Atsidūsta. – O kokia prasmė? Na, jei jau nori žinoti, kai taip elgdavausi, jis pasidarydavo neįtikimai meilus pasilikus prie keturių akių. Glamonėdavo mane, šnekėdavo nenorėjęs manęs skaudinti ir ketinąs netrukus su tavimi baigti. Aiškindavo turįs tavęs atsikratyti, bet tu itin trapi, ir jei jis mesiąs tave nei iš šio, nei iš to, baisu, kaip tai tave paveiks. Jei būsi įskaudinta, gali pripasakoti visiems apie judu, tada viskas sugrius. Visa tai – bučiniai, glamonės, meilės įtikinėjimai – būtų tęsęsi amžinai. Ir tai suveikdavo. Užliūliuodavo mane, pasijusdavau saugi, patikėdavau, kad viskas susitvarkys, o tada jis ir užgriūdavo mane. Kartais jis pirmiau išeidavo ir vėl grįždavo, o kartais tiesiog taip! – Ir ji spragteli pirštais. – Šmaukšt! Tiesiai per veidą – ir rėkia, kas aš tariuosi esanti, jei verčiu teisintis prieš save. Tada šmaukšt! – Ji tvoja ranka per stalą. – Ir dar kartelį – kad įtikintų neabejotinai. O jeigu neatsiprašydavau pakankamai greitai, iškart po pirmo smūgio, kol dar tebesvaigdavo galva, tai kirste įsikirsdavo į mane. Taip ir išmokau savo pamoką, neberodžiau, ką jaučiu. Nebeleidau jam suprasti, ar man rūpi, taigi lyg ir nebeliko dėl ko mane mušti, ar ne? Ne, pasidarė dar blogiau. Jei atrodau abejinga, vadinasi, nepakankamai jį myliu. Jis tiek paaukojo mano labui, metė dėstyti mokykloje, o juk taip mėgo, bet aš nemylėjau jo nors tiek, kad pajusčiau kruopelę pavydo, kai jis turėjo būti su kuo nors dar.

Markas, būdamas su Serina, mušdavo mane, kad ir ką aš jam rodyčiau. Jei išsiviepdavau ar užversdavau akis, ar atrodydavau nusiminusi nors truputį, pasipildavo antausiai – pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt. Ir beveik tą patį kalbėdavo. Vos ne žodis į žodį. Bet, kitaip nei Serinai, man niekad nešovė į galvą slėpti savo jausmų. Nebūčiau galėjusi. Aš visai ne tokia. Nebuvau, kol neįsigaužiau į save, kol nesusipratau slėpti visko ir visada.

– Man teko pasirinkti, – kalbėjo Serina toliau. – Išsiduodu, ką jaučiu, ir mane daužo, nieko nerodau, mane irgi daužo. Pasirinkau neišsiduoti, nes taip jau nepaklusdavau. Menkai, bet vis tiek nepaklusdavau. Jis norėjo, kad aš parodyčiau, ką jaučiu, o tada įskaudintų mane dvigubai, turint galvoje, kad taip būčiau visiškai nuo jo priklausoma. Kai užsisklendžiau, jis prarado truputį savo valdžios ir nebepajusdavo visiško pasitenkinimo. Aną vakarą po tavo gimtadienio už tą šypseną jis suspardė mane geležimi kaustytais batais, sulaužė man du šonkaulius.

Neištvėriau giliai neatsikvėpusi. Štai ką jis padarė, kai jau buvau namie. Kol sėdėjau su šeima prie stalo valgomajame, pūčiau žvakutes, pjausčiau tortą, gėriau limonadą ir valgiau traškučius su Bela, Loganu ir tėvais, Markas sulaužė jai šonkaulius.

– Buvau per šitiek laiko ir primiršusi, – sako ji. – Po teisybei, apie tai niekam nesakiau.

– Ar nuvažiavai į ligoninę? – klausiu spėliodama, ar viskas vyko kaip man.

Mudvi nesam lyginę savo užrašų, bet iš to, kas buvo kalbama teisme, būtume galėję nurašyti savo pasakojimus nuo to paties originalo, tik prireikus sukeitusios vietomis savo vardus. Jis sulaužė man riešą netyčia – trenkė antausį, kai stovėjau viršuje ant laiptų, ritausi žemyn ir riešas trakštelėjo pusiaukelėje. Jis nuvežė mane į ligoninę, į kitą Londono pakraštį, nes vienoje netoli jo namų aš jau buvau buvusi, o jis nenorėjo, kad žmonės išvystų mane ateinant antrą kartą. Nenorėjo, kad jie imtų įtarinėti. Palaukė gatvėje, automobilyje, tada nuvežė mane namo.

– Aha, – atsiliepia ji. – Jis nuvežė. Bet žinai tvarką: kiekvienąkart vis kita ligoninė. Palaukia lauke, pasėdi automobilyje, tada parveža namo. Tąkart jis verkė. Verkė nesustodamas, tikromis ašaromis. Sriūbaudamas šnekėjo, kad neapkenčia savęs, nesupranta, kodėl taip padarė. Maldavo manęs atleisti, maldavo leisti pasitaisyti, vis verkė ir maldavo jo nepalikti. Taip užsiverkė, kad turėjau jį guosti. Negalėjau žiūrėti, kaip jis kenčia.

– Kai atsitikdavo kas nors rimčiau – kaip šitai, – visad pasidarydavo lengviau, nes jis labai atgailaudavo. Iš visos širdies patikėdavau, kad daugiau taip nebesielgs, – priduriu.

– O paskui būdavo toks mielas. Keletą dienų, kartais savaičių būdavo švelnus, atidus, dėmesingas. Net įsimylėjęs.

– Pirkinėdavo ką nors, kartodavo, kad myli.

– Imdavo kalbėti apie bendrą ateitį.

– Kad ateis laikas, kai galėsim pranešti pasauliui apie mus ir nebekreipti dėmesio į pasekmes.

– Aš visad juo patikėdavau.

– Ir aš.

– O tada viskas prasidėdavo nuo pradžių... Dieve, ko čia stebėtis, kad medžiojo penkiolikmetes, mes juk buvom tokios lengvatikės. Jis tikras pabaisa.

– Tai jau, tikrai. Bet neužsitarnavo už tai mirties, Serina.

– Tikrai ne, Pope. Ir net jeigu suprantu tave geriau už kitus, manau, tau nereikėjo to daryti.

– Man nereikėjo to daryti? Tai čia man nereikėjo? Ar galvoji, kad aš silpnaprotė? Juk žinau, kad tu tai padarei, Serina. Žinau, kad tai tu. Ir priversiu tave prisipažinti.

– Ar mes ir toliau tą patį kaskart kalbėsim? Ar tikrai? Juk nesvarbu, kuo mane prigąsdintum, tai nieko nepakeis. Tai nepavers tavo žodžių tiesa.

– Galėčiau permesti tavo nedidukę atminties praradimo teoriją Evanui, pažiūrėsim, kokia jo nuomonė. Pažiūrėsim, ar jis tiki, kad jo žmonai pakanka spragų atminty įvykdyti žmogžudystę, o paskui išnešti sveiką kailį. – Plika akimi matyti, kaip ją perlieja įsiūčio banga. – Iš tikrųjų, ar tau su juo neišbandžius tos teorijos – kodėl kai ką nuslėpei nuo jo. O ką žinai, gal ir padės.

Dar akimirka, ir ji sprogs iš pykčio. Turiu šį kartą išeiti pirmoji. Kas išeina pirmas, tas stipresnis, tas padėties šeimininkas, jis sustoja, kai nori. Šį kartą taip padarysiu aš. Aną kartą jos įniršis mane užklupo netikėtai, taip ir likau viena sėdėti prie staliuko dviem. Dabar mano eilė, atkursiu pusiausvyrą.

Pašoku, susigraibau skrybėlę, telefoną įsigrūdu į švarkelio kišenę.

– Iki, Serina, – sakau. – O gal jau vadinti tave Seze?

Ji ir taip buvo įsitempusi, o dabar visai pastėro. Tačiau jau nebegalėjau liautis, pasilenkiau jai prie ausies ir sušnypščiau:

– Perduok nuo manęs nuoširdžiausius linkėjimus Evanui su vaikučiais.

Išeinu neatsisukdama. Tegul žino kartą ir visiems laikams, ką reiškia pasijusti išsivadavusiai iš Marko, bet vis taip pat bejėgei.

serina

Mane vėl apėmė drebulys. Išeinu iš kavinės kaip medinėmis kojomis ir turiu pastovėti atsirėmusi į sieną, susiėmusi už krūtinės ir bandydama lygiau alsuoti. Tačiau tik tankiai gaudau kvapą ir plaučiuose ima stigti oro. Evanas kadaise man aiškino apie baimės priepuolius, dabar žinau, kas tai.

Ji ketina sugriauti man gyvenimą. Turiu jai sukliudyti ir padaryti tai anksčiau.

Geriau Evanas išgirs tai iš manęs, o ne iš jos. Ar dar iš kokios pašalės.

Nesvarbu, kas šį vakarą dėsis, kai tik vaikai suguls, turiu jam papasakoti. Turiu jam papasakoti ir priversti įsisąmoninti, kad to nepadariau. Nesu ta klastinga besišypsanti žudikė iš laikraščio, ta pasalūnė žmogžudė, įtykinusi pabaigti, kas Popės tą patį vakarą buvo pradėta.

Aš, Serina Gilmar, niekad nieko nežudžiau.

serina

Iš to, kaip Evanas sėdi prie virtuvės stalo, suprantu, kad jis jau žino.

Vadinasi, tai ji? Ji papasakojo? Parėjau namo neabejodama, kad privalau papasakoti, bet ji mane aplenkė. Jis sėdi virtuvėje, savo įprastoje vietoje, nuleidęs akis ir barbena pirštais į stalą – lėtai, ritmingai. Nepajuda man įėjus vidun ir suprantu, kad neverta tikėtis nieko gera. Net kai yra įsiutęs, kai nori aprėkti, mažų mažiausiai pasižiūri į mane.

O dabar negali net akių pakelti, mane tai išgąsdina ir lyg kokiam uždangalui užkritus nebejaučiu nieko, tik klaikią baimę.

– Kur vaikai? – klausiu atsistojusi šalia.

Pirmiausia kas būtiniausia. Kas svarbiausia. Nieko negalim pradėti, jei jie netrukus atsiras.

– Pas mano motiną, – atsako jis vis dar nudūręs akis.

Ir vėl nutirpstu, o širdį peršnioja dar vienas baimės šuoras.

– Pasiliks nakčiai. Iki ryt arba iki savaitgalio, dar nenutariau.

– Nemanai, kad taip rimtai dėl vaikų apsispręsdamas turėtum pirmiau pasitarti su manim? – sakau.

Kas man darbo, kas atsitiko. Juk nedarai tokių dalykų mažų mažiausiai bent nepranešęs jų motinai.

– Nemanai, kad prieš nusitempdama mane tuoktis turėjai pasipasakoti apie savo žmogžudystę? – atkerta jis.

Jis nerėkia. Jei rėktų – suprasčiau. Šūkautų – apsiginčiau. Tačiau ramus puolimas taiklesnis, žinau, ką tai reiškia – pavojus gresia iš visų pusių, nespėsi nė apsidairyti, gausi keletą kirčių vienu metu.

– Kas tau pasakė? – klausiu.

– O ką, mėginsi atitaikyti, ką tada sumeluoti, nuslėpti, ką padarei? A, Ledų Mergaite? – teiraujasi jis.

– Nevadink manęs taip.

Tai ne Popė. Tikrai neminėtų šito vardo. Kad ir kaip elgtųsi, kad ir kokia įsiutusi būtų, ji neapkenčia šios etiketės – žalojančios, skaudinančios – ne menkiau nei aš pati ir savo noru jos neprisiims. Daug kas sako man, kad tai ne Popė. Taip, ji dabar tokia, baugina jos veidas, išvagotas raukšlių, ir trumpai nukirpti plaukai, ir niūrus žvilgsnis, tačiau kaip gerai, kad ji taip nepasielgė. Jam tai galėjo pranešti daugybė žmonių, tačiau tik ji vienintelė būtų viską pavaizdavusi gerokai baisiau, nei buvo iš tikro.

Ji būtų pavaizdavusi mane nusikaltėle. Iš tų laikų man liko galybė blankių prisiminimų, kuriuos turėjau užslopinti ir užgožti, kad pajėgčiau gyventi toliau, bet gerai žinau, kad nenužudžiau jo. Tai padarė Popė, ne aš.

Atsitraukiu kėdę ir atsisėdu, ankstesnis svaigulys vėl ima viršų ir kojos lyg guminės nebelaiko. Bet nors galiu kvėpuoti.

– O kodėl ne, Ledų Mergaite, taip juk tave vadino visi? Ar tiesiog paprastai senoviškai – „žudikė“?

– Aš ne žudikė. Nieko neužmušiau. Ir nevadink manęs taip.

Mano balsas skamba vis aštriau ir priverčia jį bent kiek atsisukti ir pakelti akis. Kietai suspaudusi lūpas sugriežiu dantimis. Tegul sako, ką tik nori, bet neleisiu jam taip kalbėti ir tuo naudotis, tai nesąžininga. Neleisiu savęs taip išvadinti, kad pasijustų esąs aukščiau. Kiekvieną kartą išgirdusi šituos žodžius vėl atsiduriu aname kambary ant grindų, išsekusi, kone praradusi viltį apsiginti nuo jo smūgių ir spyrių. Šnibždu, nes jis bandė mane smaugti ir beveik sutraiškė gerklas. Guliu neįstengdama pajudėti, sukliudyti jam įsimanius dar kaip nors mane sužaloti. Man nereikia, kad Evanas, žmogus, kuriam atidaviau savo širdį, sugrąžintų mane atgal. Negrįšiu ten su juo.

– Ar tu rimtai taip ir aikštysies prieš mane po to, ką esi pridirbusi? – klausia jis.

– Taip, rimtai, jei ir toliau taip mane vadinsi.

Jis purto galvą.

– Negaliu patikėti. Po tokios dienos, kada man... Įsivaizduok, Le... Serina, kaip man jaustis, kai ateina pacientė į kabinetą pasitarti ne dėl dusulio krūtinėje kaip paprastai, bet papasakoti, kad kas kartą eidama pas mane štai jau gal dešimt metų ji neabejoja mačiusi mano žmoną ir anksčiau; tada iš praėjusios savaitės laikraščio žinutės ji atpažįsta, kas gi buvo mano žmona. Tik pamanyk, kaip reikėjo tada žiūrėti į tą laikraščio iškarpą – dvidešimties metų senumo – apie žudikę paleistuvę, vardu Serina Gorindž. Įsivaizduok, kaip, a? Ir įsivaizduok mane, kaip aš sėdžiu ten, skaitau apie Seriną Gorindž, išlipusią sausą iš vandens po žmogžudystės, dingusią iš akių po teismo, kuris, užuot pasodinęs ją į kalėjimą, nuteisė geriausią jos draugę ir meilužę. Įsivaizduok tai, gerai?

O Dieve.

– Ir įsivaizduok, kaip aš turiu įkalbinėti ją apsirikus, ir tai tik sutapimas, kad mano žmona irgi Serina ir atrodo tik šiek tiek panaši į merginą nuotraukoje. Ir įsivaizduok, kaip paskambina poliklinikos vedėjas ir kiti savininkai, pasiūlo pasiimti laisvų dienų, kurias galėčiau praleisti su šeima, kol visas šis triukšmas nuslops, nes toji pacientė laukiamajame kaišioja visiems po nosimi tą straipsnį, o šitie vienas po kito atsisako paskirtų valandų. Įsivaizduok tai, Serina. Įsivaizduoji?

Nebejaučiu savęs. Plūduriuoju pakilusi virš savo kūno, virš kambario, virš visko. Esu visiškai lengvutė ir paslanki, ir man nereikia turėti nieko bendra su šitais reikalais. Nei dabar, nei kada nors vėliau. Aš visiškai laisva, paslanki ir lengva.

– Man labai gaila, – sakau jam.

– Tai tau gaila?

– Turėjau tau papasakoti. Labai gailiuosi, kad to nepadariau. Grįžusi namo būčiau tau papasakojusi, bet jau buvo per vėlu.

– Tai tau gaila? – kartoja jis.

– Nežinau, ką dar sakyti.

– O gal pasiaiškintum? Kodėl jį užmušei? Kodėl melavai man visus šiuos metus? Kodėl tu ne kalėjime?

– Neužmušiau aš jo. Esu ne kalėjime, nes prisiekusieji nusprendė, kad aš nekalta dėl jo nužudymo. Ir... Atleisk. Turėjau tau papasakoti. Norėjau. Bet... Klausyk, o ar nėra tokių dalykų, kurių ir pats nenori man pasakoti apie save? Tarkim, kai retkarčiais vis parūkai? Juk slepiesi nuo manęs. Beveik nuo visų slapstaisi. Ne visada pasakojam kitiems, ką turėtume prisipažinti.

– Taip, Serina, nes kai aš atsitiktinai surūkau cigaretę, tai tas pats, kaip užslėpti žudikės praeitį.

– Aš ne žudikė. Liaukis taip kalbėjęs.

– O kaip ta Popė? Ar vis dar mataisi su ja?

Papurtau galvą.

– Bet juk ji jau paleista iš kalėjimo?

Linkteliu.

– Tai manai, ji neatsiras čia ir neatgaivins praeities?

– Mes niekad nebuvom tokios. Man ji netgi nepatiko. Niekad nebuvom draugės, ką jau kalbėti apie visa kita. Visos tos nesąmonės laikraščiuose – grynas melas. Viskas melas. Dar ir dėl to negalėjau tau pasakoti – viskas ir dabar labai skaudu. Mes buvom tokios jaunos, o jiems pakliuvo viena šita nuotrauka su mumis, laikome rankose ledus – atrodome taip žavingai, laikraščiai neištvėrė. Buvo ir kita tokia nuotrauka, kurios niekad nepaskelbė, nes... nes joje mudvi bučiavomės. Jis privertė mus taip daryti. Nieko ten nebuvo, tik greitai pakštelėjom, bet jis nufotografavo, ir ji tapo žinoma, tai dėl to jie pamanė, kad mes... Bet mes tikrai ne, prisiekiu, kad ne. Ir tik tie žmonės, kurie tikrai gerai mus pažinojo, suprato, kad viskas čia melas, bet aš neišdrįsau, bijojau, kad perskaitysi tuos straipsnius ir nors akimirką pagalvosi, kad tai tiesa. Turiu galvoje – matai, kas atsitiko, kai pamatei tik vieną iškarpą. Tarkim, matytum tuos dalykus vis iš naujo, metai iš metų. Turėjau visa tai pamiršti, kad galėčiau toliau gyventi. Nenorėjau tempti visko į paviršių ir kalbėti apie tai.

– Tai ne dėl to, kad esi bailė?

Kaip jis gali mane taip vadinti po šitiek kartu pragyventų metų?

– Eik velniop, – atšaunu.

– Tu pirmiau, žudike.

– Nežudžiau jo. Nė jokio kito. Nieko jam nepadariau.

– Tai štai dėl ko susipykai su seserimis, ar ne?

– Taip.

– Ir kodėl pagalvojai, kad tyčia išpyliau gėrimą tau į veidą?

– Taip.

– Ir kodėl tas policininkas taip prikibo, kad viršijai greitį?

– Taip.

– Ir kodėl nevalgai ledų.

– Taip.

– Tu melagė, – taria jis ramiai.

– Ne. Nesu melagė.

– TU MELAGĖ! – riaumoja jis man tiesiai į veidą. – TU MELAGĖ!

– Aš atsiprašau, – sakau stengdamasi kaip nors nepravirkti.

Jis nurimsta, tada sako:

– Tu melagė, noriu, kad tavęs neliktų mano namuose – nuo šio vakaro.

– Kaip suprasti – tavo namuose? Čia ir mano namai. Sumokėjau už pusę. Aš juos suradau. Niekur nesikraustysiu. Nepaliksiu savo vaikų; kokia aš tada motina, kaip tu manai?

– Na, aš su tavim negyvensiu, nepadariau nieko bloga, tai kodėl turėčiau išeiti aš? Noriu, kad išeitum tu.

– Ne, jau pasakiau. Nepaliksiu savo vaikų.

– Serina, gerai manęs paklausyk. Noriu, kad išsikraustytum. Gali apsigyventi netoliese, ateiti kasdien, būti su vaikais, maitinti juos, guldyti, ir taip toliau. Bet nenoriu, kad gyventum po vienu stogu su manim ir vaikais. Tu ne tas žmogus, apie kurį galvojau. Tas žmogus, kurį maniau tave esant, – puiki motina. O tu svetima, nenoriu, kad čia būtum.

– Kodėl negali suprasti, kad aš nieko blogo nepadariau? Nenusipelniau šito.

– Tas, kuris nepadarė nieko bloga, nelaiko užslėpęs tokių dalykų. Kas nieko bloga nepadarė, neturi ir ko slėpti.

– Tu nesupranti, kaip viskas buvo. Kodėl negalėjau tau papasakoti.

– Tu teisi, tikrai nesuprantu. Bet man nelabai ir rūpi. Einu į garažą kokiai valandai. Noriu, kad man grįžus tavęs jau čia nebūtų.

– Kur aš eisiu?

– Man tas pats.

Evanas atstumia kėdę siaubingai braižydamas grindis ir atsistoja. Staiga man dingteli, kad jis iš akmens. Mano švelnus, užjaučiantis, puikus vyras sudarytas iš kažko, prie ko negaliu nė artyn prieiti. Jis kietas ir nelankstus. Jis visai ne tas, kurį aš įsimylėjau.

– Nepadariau nieko bloga, – kalbu nutolstančiam pavidalui.

Jis gūžteli pečiais, palenkia rankeną ir atidaro duris į kiemą.

– Aš myliu tave, – sakau.

Noriu, kad tai žinotų. Net jei jis ir neapsigalvos, noriu, kad žinotų. Argi ne šitie žodžiai turėtų viską pataisyti? Viską, kas negerai, perdaryti geriau?

– Kaip sakiau, man tas pats, – atsako jis ir tyliai uždaro duris išeidamas.

šešta dalis

serina

Palikau jam raštelį, kad ryt vakarop grįšiu paduoti vaikams valgyti.

Jis atsiuntė atsakymą: „Puiku.“ Neketino sutrukdyti pasimatyti su vaikais, tik norėjo pašalinti mane, kad nebūčiau tada, kai esu labiausiai jiems reikalinga. Bet kokiu atveju tai daug blogiau. Vaikų prižiūrėtojos, auklės, pagalbininkės – jos visos gamina vaikams vakarienę ar pusryčius, nuveža į mokyklą. Bet vidurnaktį jos nevargs ir neužsiims tuo, ką savo vaikams gali suteikti tik tėvai. Man patiko būti mama vidurnaktį: eiti pažiūrėti, kaip jie miega, pasikalbėti, jei prisisapnuoja kas nors baisaus, liūliuoti, kol užmigs, priimti pagulėti į savo lovą. Šitokie malonumai gali ir išsekinti, ir visiškai nuvaryti, ir sudirginti, tačiau man jie buvo neišvengiami ir nuolankiai priimami. Gyvenau dėl jų, nes, be Evano, daugiau niekas to negalėjo padaryti. O dabar Evanas iš manęs tai atėmė. Padarė mane ne kažin kuo daugiau kaip nemokama paslaugų teikėja.

Ir dėl to galiu kaltinti tik save pačią.

Sėdžiu automobilyje jau seniai, spaudžiu rankomis vairą, žiūriu į savo namo priebutį. Mūsų namo. Pagaliau grįžta Evanas, įjungia lempas svetainėje ir užtraukia užuolaidas. Neabejoju, kad pastebėjo mane, stovinčią tik gyventojams skirtoje aikštelėje prie mūsų namo, tačiau apsimetė, kad nemato.

Laikas keliauti. Šalin. Reikia nors kiek pamiegoti. Rytoj turėsiu dirbti, nors ir nereikės anksti keltis ir išruošti vaikų į mokyklą. Kažin, ką jis jiems pasakys. Kaip paaiškins, kodėl manęs rytą nebuvo? Tiesą sakant, šito jie gali ir nežinoti, nes į mokyklą juos nuveš anyta. Bet paskui, kai manęs nebus namie, kai būsiu priversta išeiti ir grįžti tik rytą suvaidinti auklės ir pamaitinti jų, nugabenti į mokyklą, – tada susipras.

Nesunku būtų nuvažiuoti į jo tėvų namus Heivards Hite. Šnektelėti su vaikais, patikinti, kad viskas gerai. Palinkėti labos nakties, saldžių sapnų, ramių blusų. Tačiau taip pasielgčiau tik dėl savęs pačios, savo įgeidžių: man reikia juos apkabinti, reikia laikytis kartu, nes jiedu man brangiausia, ką turėjau gyvenime. Nugąsdinsiu juos, norėdama pati pasijusti geriau.

Ištraukiu telefoną ir surenku Evano tėvų numerį. Po antro signalo atsiliepia anyta.

– Čia Serina, – sakau baimindamasi, kad šaltas atsakymas išmuš telefoną man iš rankos. – Gal galėčiau pakalbėti su Verite ir Konradu?

– Žinoma, – atsako ji ramiu, gana maloniu balsu. Evanas, matyt, ne viską jai papasakojo. Turbūt pranešė, kad tik susikivirčijom. – Jie laukė tavo skambučio.

– Mama?

Veritė pirma. Balsas aukštas, įsitempęs. Jai neramu, nes močiutė kompiuteriu leidžia naudotis tik pamokoms ruošti, daugiau niekam, ir miegoti ji turės eiti kartu su Konradu.

– Sveika, gražuole, – sakau šypsodamasi, tačiau ir akyse, ir širdyje, ir gerklėje ašaros. – Kaip laikaisi?

– Kas čia darosi? – klausia ji.

– Nieko, brangute. Mudu su tėčiu turėjome šį bei tą nuveikti šį vakarą, užtruko iki vėlumos, tai močiutė su seneliu ir apsiėmė jus prižiūrėti. Tai ir viskas.

– O, – nusivylusi nutęsia ji. – Ir tėvelis taip sakė. Maniau, kad kas nors atsitiko.

– Nesistebiu, – tariu jai. – Bet dabar jau turiu eiti, tau didžiulis bučinys ir apkabinimas labanakčiui.

– Aš ne mažas vaikas, – atšauna ji niekinamai.

– Tu man visada liksi vaikas. Kai būsi keturiasdešimt penkerių ir pati jau motina, man vis dar būsi mano vaikelis.

– Labanakt, mama, – sako ji, iš balso sprendžiant, susitaikiusi su likimu, nes nuolatos jai tą patį kartoju. – Iki rytojaus.

– Taip, iki ryt.

– Imk, – sako Veritė, duodama telefoną Konradui. – Nekalbėk amžinai, gerai? Ji neturi laiko.

– Sveikas, mano šaunuoli, – tariu Konradui ir vėl pajuntu, kaip esu pasiilgusi.

Noriu būti su juo. Būti su jais abiem. Pasaulis man nebe toks, žinant, kad nebebūsiu kartu su jais kada panorėjusi, kad nebemiegosim po tuo pačiu stogu, saugomi to paties mūro.

– Mama, mama, – skuba jis. – Močiutė leido mums valgyti žuvų pirštelių IR dešrelių, IR traškučių – o jie buvo kepti ne orkaitėje, ne pietums. IR dar mes gavome šokolado putėsių ant šokoladinio torto.

Man patinka, kad Konradas pasakoja man tokius dalykus. Todėl seneliams ir nepavyksta išsisukti, nes jis neištveria neišplepėjęs. Veritė niekad taip nesielgė, ji būdavo – ir yra – kaip ir aš, tikra slapukė.

– Oho, atrodo, tikros vaišės, – sakau jam.

– Ne visai. Tai tikras maistas, močiutė sako. Sako, kad mums reikia tikro maisto, nes tu tai... – staiga nusisuka nuo ragelio. – Močiute! MOČIUTE! Kaip tu sakei, kas yra mama? Sveikatos fantastė?

Girdžiu, kaip mano anyta kažkur ten miršta iš gėdos. Matyt, stovi virtuvės tarpduryje su rankšluostėliu, kaip pašėlusi mojuoja ranka ir purto galvą, ir jos žili plaukai baisiausiai plaikstosi, ji stengiasi paveikti jį, kad neišsiplepėtų man. O jei suprasiu jos žodžius kaip pasmerkimą, todėl geriau dabar man jų neišgirsti. Neužjaučiu jos: juk pažįsta Koną nuo mažumės, žino, kad yra patikimas kaip magnetofono įrašas.

– Močiutė sakė, kad tu sveikatos fantastė, – sako neįtikinęs močiutės pakartoti, ką pasakė.

– Manau, norėjai pasakyti „fanatikė“, – padedu jam.

– Taip! – Išsišiepiu nuo ausies iki ausies, nes girdėte girdžiu, kaip šypsosi ir mano mažylis. – Ji sakė, kad tu visą laiką maitini mus triušių maistu, nes esi sveikatos fan...

– Fanatikė, – pridedu.

– Ar tikrai? Tikrai mus maitini triušių maistu? Maniau, kad mes ir turim valgyti daug daržovių ir daug vaisių – kiekvieną dieną. Ar triušiai irgi taip valgo? Nes aš norėčiau arklių maisto, jei mes turim valgyti kaip gyvūnai. Mokykloje man mokytoja sako, kad reikia valgyti daug vaisių ir daržovių, jei norim būti sveiki. Ar tu blogai darai, kad neduodi mums tikro maisto kaip močiutė?

– Ne, tik duodu jums valgyti ne to paties kaip močiutė, ir tiek.

– Na, gerai. Ar mes jau ryt grįžtam namo? – klausia.

– Taip, mielasis, – atsiliepiu.

– Gerai. Labanakt, mama. Reikia jau eiti miegoti. Gal vėl susapnuosiu jūros arkliuką. Arkliukas plaukė iki pat Australijos! Ir aš plaukiau jam ant nugaros. Ir visai nesušlapau. Noriu vėl tą patį susapnuoti, turiu jau eiti miegoti.

– Gerai, šaunuoli. Myliu tave, didžiulis bučinys ir apkabinimas labanaktukas.

– Gerai, iki.

Ir štai jis dingo. Jie abu dingo. Anyta nebesivargina toliau tęsti pokalbio, ir išgirstu tik gūdų pypčiojimą – linija nebeužimta.

Suvokiu, kad mano skruostais teka ašaros, bet nepasiduodu joms. Jei dabar kaip reikiant įsiverksiu, taip ir nepajudėsiu iš šitos vietos. Prasėdėsiu čia ir praraudosiu visą naktį. Tai dar labiau nuteiks Evaną prieš mane. Labai svarbu, kad to neatsitiktų. Jei noriu, kad priimtų mane atgal, jei noriu susigrąžinti santuoką, turiu daryti viską, ko jis iš manęs pareikalaus. Tarkim, santuoka išyra, Evanui lieka visiška vaikų globa, abejoju, ar koks nors teismas visoje šalyje priteistų juos man – su tokia praeitimi. Tiesą sakant, jie keltų klausimą, ar protinga būtų leisti ką nors daugiau, tik lankyti. Turiu susigrąžinti santuoką. Myliu savo vyrą ir nenoriu, kad bendravimo su vaikais man liktų ne kažin kiek daugiau nei šis ką tik įvykęs pokalbis telefonu.

Sėdžiu vidury lovos viešbuty netoli Braitono pajūrio. Kambarys gana patogus, apstatytas ne itin šiuolaikiškai, bet švarus, neaptriušęs. Ir ne per brangus – dabar negaliu labai išlaidauti, juk nežinau, ar ilgai turėsiu čia būti, kažin, kaip pažiūrės Evanas, jei užrašysiu išlaidas į bendrą sąskaitą.

Sėdžiu tamsoje, prisitraukusi kelius prie smakro, pasidėjusi ant jų galvą ir apsikabinusi kojas rankomis. Žiūriu į šilko ryšulėlį šalia ant lovos. Tai mano raudona šilkinė palaidinukė, o į ją susukti aštrieji peiliai iš mūsų virtuvės. Žinau, kad Evanas neslėps jų kas vakarą, kaip turėtų, taigi atsinešiau juos čia.

Rytoj jis pasius, kai pusryčiams norės atsipjauti sūrio ant skrebučio. Bet juk jis nelaikys jų saugioje vietoje, kaip reikėtų, antraip nebūčiau priversta jų vogti.

Slepiu peilius tik dėl jo, savaime suprantama. Kartais atrodo, kad visos mano pastangos laikytis saugumo yra tik dėl jo.

1987-ųjų sausis

– Užmušiu, jei pamėginsi mane palikti, – sušnibždėjo jis. Prisimerkė, iš vidaus pro tuos vos prarėžtus plyšelius sklido įtūžis. Nutaikė peilį tiesiai man į gerklę, į lygios odos lopinėlį, – nedidelį viskam tinkantį virtuvės peilį juodu mediniu kotu ir dantytais ašmenimis. Peilis buvo taip arti, jog bijojau net nuryti seilę, kad neprisiliestų ir nepradurtų man odos.

– Perrėšiu tau gerklę kiaurai. Niekas daugiau niekad tavęs neturės. Ar girdi?

Kaip galėjau linktelėti galvą, nepajudindama nei kaklo, nei gerklės? Neišmaniau, kaip tai padaryti, o jau jutau, kaip šaltas smaigalys liečiasi prie odos.

– Taip, – įsigudrinau iškvėpti pro apmirusias iš baimės lūpas.

– Gerai. – Jis akimoju atitraukė peilį ir nusijuokė pagyrūniškai, skardžiai, kaip buvo įpratęs. – Paišdykavau su tavim, – tarė sviesdamas peilį ant virtuvės stalo. – Juk tik juokauju. Dieve, Serina, juk žinai, negalėčiau niekad tavęs užgauti. Per amžius nepadaryčiau tau nieko, kas tave įskaudintų, tiesiog negalėčiau, – kalbėjo toliau ir žaidė su mano kasa, suko ją apie savo mažąjį pirštelį. – Brangute, myliu tave. Niekad, niekad tavęs nenuskriausiu.

Abu žinojom, kad tai netiesa. Abu žinojom ir tai, kad su peiliu nejuokavo. Išdykavo su manimi, bet ne juokais. Negalėjau nieko atsakyti. Man pavyko tik išspausti šypseną, suvaidinti, kad juokiuosi, ir leistis apkabinamai. Net ir dabar jis kartais man būdavo visai meilus. Tie laikotarpiai man tokie brangūs. Jie ir padėdavo iškęsti visa kita. O dabar supratau, kad jis iš anksto pasirengė tam laikui, kai jau nebepakelsiu. Tam atvejui, kai imsiu sukti galvą, kaip pabėgti. Ir sugalvojo, kaip patikimai išlaikyti mane, kad niekad jo nepalikčiau.

Štai jau penkios dienos, kai lankau savo vaikus.

Ruošiu jiems pusryčius, nuvežu į mokyklą. Po darbo einu namo, verdu vakarienę. Prižiūriu namų darbus, maudymąsi, atsakau už pasakų sekimą ir ilgus, kvapą gniaužiančius atsisveikinimus nakčiai. Išvalyčiau ir virtuvę prieš išeidama, bet tai padaro vyras, kol aš viršuje – įtariu, nenori, kad pasilikčiau ilgiau, nei būtina. Iki šiol man pratarė tik keletą žodžių. Tiesą sakant, tik tą vieną kartą, kai pirmą vakarą atvykau. „Peiliai, – tarė pusbalsiu, kol vaikai rengėsi uniformas. – Paėmei tuos idiotiškus peilius. Iš proto išsikraustei?“ Atėjo Konas ir nespėjau atsakyti – abu žinojome, ką: „Galbūt.“

– Tu ruošiesi skirtis, ar ne? – sako Veritė, kai tą penktąjį vakarą atsisėdu ant jos rausvo pūkinio apkloto.

Aš? – širdyje pasijutau priblokšta. – Ar ji žino ką nors daugiau?

– Aš? – klausiu jos.

Ji gūžteli pečiais, ir akivaizdu, kad neabejoja tuo, ką sako.

– Na, aš gi turiu akis. Vienas žmogus išsikrausto, tada skyrybos.

– Niekas neišsikraustė, – sakau šventai tikėdama savimi, nors kasdien pasiimu išsinešti dar po keletą daiktų. Tie daiktai nukeliavo jau po pačių būtiniausių ir labiausiai guodžiančių, dabar jie nepastebimai tampa kasdieniais, be jų paprastai išsiverčiu tik per atostogas ar trumpas keliones. Kai dėjausi daiktus, nesusigaudžiau, ką imti, juk dar niekad nebuvau išmesta vyro į gatvę neaišku kokiam laikui. Jau pasiėmiau didžiulį drėkinamojo kūno pienelio butelį. Nemažą dantų pastos tūbelę. Savo vatos pakelį, didįjį indelį drėkinamojo kremo ir valiklį veidui nusivežiau vakar. Šiandien ketinau pasiimti porą rankšluosčių ir chalatą. Kuo ilgiau Evanas nepradeda kalbėtis, tuo daugiau daiktų pasigendu ir turiu pasiimti.

– Bet tu jau nebegyveni šičia, mama, – pabrėžia Veritė. – Žinau, nes matau, kaip tu vakarais išeini, o ryte sugrįžti kitaip apsirengusi. Ir Konradas jau žino. Nerado tavęs aną dieną didžiojoje lovoje.

Jei Konradas jau susiprato, keista, kad nieko nepasakė. Ar pasakė – tik be žodžių? Vakar vakare laikėsi taip prisiglaudęs, toks vaikiškas. Nenorėjo manęs išleisti, kai apkabinau sakydama labanakt, nesiliovė klausinėti, tyčia stengdamasis prailginti atsisveikinimą, laipiojo iš lovos dar rodyti savo daiktų. Be abejo, jau žino. Be abejo, žino abudu. Negali tikėtis, kad vaikai nesusigaudys, kai tarp mudviejų su Evanu tokia įtampa. Jie vaikai, o ne kvailiai.

– Gerai, kol kas gyvenu ne čia.

– Kada grįši?

Bjauru būtų pasakyti: „Kai tavo tėvas pasikalbės su manimi“, – nes tai jiems nuskambėtų kaip skyrybų pradžia. Ypač Veritei. O mes dar nepradedame, mes nedarome nieko panašaus.

„Dar ne, šiaip ar taip“, – švankščia mano sąžinės balselis.

Nė nebandau jo raminti, tik nekreipiu dėmesio. „Tarytum tavo nuostabusis vyras dabar su tavim taip nesielgia“, – priduria jis išdidžiai.

– Nežinau, Vi, – sakau jai. – Tik... labai viskas sudėtinga. Mudu su tėvu turim kai ką išsiaiškinti.

– Matai? – atsako ji, užsitempdama antklodę iki smakro. – Taip tėvai ir daro. Elizos Džeims tėvai taip pat darė. Tik išsikraustė jos tėvas, nes mama sugavo jį bučiuojantis su kažkuo. Manau, kad su vyriškiu, bet Eliza nenori pasakoti. Tačiau jos mama pasakė, kad jie „kai ką aiškinasi“, ir jos tėvelis taip ir negrįžo, jie išsiskyrė. Taip ir daro tėvai. Sako, kad labai sudėtinga, tada išsiskiria.

– Tikrai? Tai kiek tų tėvų jau esi turėjusi? Nes atrodai labai patyrusi tokiuose reikaluose, – atšaunu, mintyse trokšdama, kad ji nesakytų žodžio „skyrybos“ taip paprastai ir ramiai.

Šneka taip, lyg mes būtume jau pusiaukelėje į teismą.

– Cha cha, mama, – šaiposi Veritė.

Matau, kaip ji įbeda akis į plakatą ant spintos durelių, lyg iš jo gautų paguodos ir atjautos. Dauguma jos amžiaus mergaičių šitoje vietoje pasikabintų kokį muzikantą ar grupę, ar kino žvaigždę, o ji – periodinių elementų lentelę. Pasakė, kad patinka vaizdas. Jai malonu žiūrėti į gražias spalvas, tiesias linijas, į bendrą tvarką. Išsisukinėja, tikroji priežastis kita, mano duktė – neįtikima kalikė, aš pati tokia buvau. Tik ji geriau moka tai paslėpti.

– Tai tu su kažkuo bučiavaisi?

– Kad ir labai tave myliu, brangioji, šito neturėtum manęs klausinėti.

– Kodėl?

– Nes tai jau peržengia ribą. Tokių dalykų manęs, kaip savo mamos, nereikėtų klausinėti, o man nereikėtų į tokius klausimus atsakinėti.

– Kodėl?

Prisimenu, troškau uždrausti tą žodį vartoti, kai ji tik ėmė žengti pirmuosius žingsnius. Visi vaikai pereina kodėlčiaus tarpsnį, tačiau Veritė buvo tiesiog nepermaldaujama. Net visa gelbstintis „Nes taip ir yra“ jai netiko. „Bet kodėl?“ – neatlyždavo ji, o mudu su Evanu jau raudavomės plaukus nuo galvos. Abu nuolat stumdydavom vienas kitą į Veritės „Kodėl“ nasrus, sukdami galvą, kaip atsikratyti jos klausimų, tačiau dažniausiai kaip tik aš vargdavau, kol pagaliau rasdavau atsakymus.

– Matai, saulele, tarkim, aš atsakysiu į tavo klausimą, bet tu negausi norimo atsakymo ir nusivilsi. Tu imsi jaudintis dėl visai kitų dalykų, nieko bendra neturinčių su tau neduodančiais ramybės, nors tau dabar visai nebūtina tuo užsiimti. Bent jau tol, kol dar nesi suaugusi, ištekėjusi ir kol tau eilinėmis dienomis reikia devintą eiti į lovą. Ar supranti, ką noriu pasakyti?

Ji trūkteli pečiais, jie smulkučiai, palyginti su suaugusiųjų, bet dabar atrodo užsikrovę didžiulę naštą.

– Manau, taip.

– Labai myliu tavo tėvą. Niekad nieko nepadaryčiau ir tyčia jo neužgaučiau. Ką nors kitą pabučiuoti – vadinasi, tyčia jį užgauti.

Pajuntu, kad ji jau nebe taip įsitempusi. Vargšas vaikelis, ji iš tiesų manė, kad buvau neištikima. Jei būčiau su kuo nors pasibučiavusi, su tuo gal Evanas lengviau būtų susitaikęs. Turbūt būčiau supratusi, kada jau galima vėl sutelkti šeimą.

– Bet, Verite, mes tikrai turime išsiaiškinti galybę dalykų, mudu su tėveliu. Ir tikrai labai sudėtingų, ne jums su Konradu dėl jų sukti galvas. Tai gali užtrukti, bet mums pasiseks. Ir nesvarbu, ką mes nuspręsim, – tai bus geriausia visiems, ypač tau su Konu. Ar gerai?

Ji gūžteli.

– Gūžtelėjimas – ne atsakymas, – sakau ir puolu ją kutenti.

Ji priešinasi, kikena ir spardosi, bet pajuntu, kaip žaisdama atsileidžia, o šito ir trokštu – kad tik nusiramintų.

Pabūnu pas ją, kol ji migdosi, prisimenu, kaip norėjau apieškoti jos kambarį. Taip ir nepradėjau, nepajėgiau. Turėjau ja pasitikėti, bet taip pat ir prižiūrėti. Jei tik būtų atsiradę ženklų, kad ji pasikeitė, jei tik būčiau pajutusi nors mažytį slapukavimą, būčiau išvertusi kambarį skersai ir išilgai, ieškodama įrodymų. Būčiau išgriozdusi ir jos spintelę mokykloje, norėdama jų rasti. Būčiau padariusi kažin ką, bet pirmiausia ji turėtų duoti dingstį. O kol to nebuvo, turėjau tikėti, kad ji ne tokia kaip aš, ne tokia kvaila.

Kai jos akys pagaliau kietai sulimpa, pabučiuoju ją į kaktą, perbraukiu ranka per skarele aprištą galvą ir palieku nakties sapnams.

Nulipusi žemyn nesivelku apsiausto ir išeidama nerašau Evanui „Labanakt“ – jis niekad neatsako. Einu į svetainę. Tai jį suglumina, nes pašoka iš vietos ir atsisuka į mane, pirmą kartą šią savaitę.

– Na? – klausia susikišdamas rankas į kišenes ir atsistoja, kad pėdos būtų pečių plotyje. – Ko nori?

– Turim pasikalbėti, – atsakau.

Jis purto galvą.

– Ne, neturim.

Ar tai tikrai mano vyras? Pats protingiausias žmogus pasaulyje? Tikrai?

– Taip, reikia. Vaikai mano, kad mes skiriamės.

– Teisingai, – atšauna jis.

Pajuntu sukylant lyg ir baimę – jis neatmetė tos minties, nors ir nepatvirtino.

– Reikia aptarti, ką jiems sakysim. Kaip nuraminsim.

– Gerai, pasikalbėsim, ką sakyti vaikams, bet tai gali ir nenuraminti jų. Palauk manęs savo automobilyje.

– Puiku, – atsakau.

Kitiems toks protingas, kitų taip mėgstamas už sugebėjimą įsijausti, mane Evanas įsigudrina šitaip tylomis kankinti.

– Taigi, ir ką mes jiems sakome? – klausiu.

Reikia laikytis šito klausimo, bent kiek nukrypus jis nusiteiks priešiškai.

– Nežinau. Turbūt neverta sakyti, kad jų motina – šaltakraujė žudikė, besibučiuojanti su mergaitėmis. Ir kad ji tyčia pastojo, įviliojo mane, tokį vargšą mulkį, į savo tinklus ir gavo naują pavardę.

– Aš atsiprašau, – sakau tyliai, žiūrėdama tiesiai į namą, ar neužsižiebs viršuje šviesa kuriame nors miegamajame. – Turėjau tau papasakoti.

– Taip, tikrai turėjai.

Nesuprantu, ko dar jis nori. Ir plika akimi matyti: nenori mano pasiaiškinimų, nenori, kad maišyčiausi jam po kojomis, neatrodo, kad jam rūpi mano atsiprašymas. Nesuprantu, ką dar galėčiau padaryti, kaip turėčiau viską pataisyti, jei jis to nenori, jei nors valandėlei neišsivaduoja nuo savo skausmo ir pykčio, nuo įniršio ir neduoda nė jokios užuominos.

– Ką reikėtų pasakyti vaikams? – kartoju. – Jau pasakiau, kad yra šiokių tokių reikalų, kuriuos turim išsiaiškinti, bet amžinai to paties nekartosime. Turim sugalvoti, ką pasakyti, kas bus paskui.

Man reikia žinoti, kas bus paskui.

– Jei taikaisi grįžti atgal, nesivargink. Aš pykstu taip, kad net... nesivargink, ir viskas.

– Gerai, tu nusprendi, ką jiems pasakyti, o jie galės perduoti man.

– Aha, gal taip ir geriausia, – sako.

– Ne, taip ne geriausia, tik geriausia, iš ko dabar galima rinktis.

Dusliai trakšteli Evano atidaromos durelės, įsiveržia oro gūsis.

– Pasimatysim rytoj, – tariu jam, tebežiūrėdama į namą.

Kol kas negaliu pasisukti ir pažvelgti į jį. Jo įsiūčio skleidžiamas karštis, atrodo, nudegins man veidą. Praėjo jau savaitė, o jis tebepyksta. Negi reikalai blogėja, o ne taisosi? Matyt, jis kursto savo įniršį skaitydamas naujienų skiltis ir senus laikraščius, nors verčiau išsiaiškintų su manimi. Užuot sužinojęs tiesą iš žmogaus, kuris ten buvo, jis kaitina sau kraują pusiau tiesa ir akivaizdžiu melu. Šito aš ir baiminausi.

– Aha, – taria jis ir užtrenkia dureles.

Jis mėgautųsi žiūrėdamas, kokia praraja atsiveria tarp mudviejų su Evanu. Juoktųsi ir sakytų, kad tai ir turėjo galvoje, laikydamas peilį man prie gerklės: jei negaliu tavęs turėti, niekas niekad daugiau tavęs neturės.

popė

– Pope, malonu jus matyti.

– Man taip pat, – išspaudžiu pro apsimestinę šypseną, kietai sučiaupusi lūpas ir grikštelėdama dantimis.

Man nėra malonu regėti savo lygtinio paleidimo pareigūną poną Fičą. Pagal taisykles privalėčiau nuolatos lankytis pas šitą vyriškį, jei jis nuspręstų, kad tai būtina, bet nuo to laiko, kai gavo man darbo pas Reimoną, jis nemato tokios būtinybės. Po teisybei, paskutinį kartą man sėdint jo mažytėje kontoroje – ji kimšte prikimšta bylų ir knygų, ir dokumentų, dokumentų, dokumentų, beveik nebėra kuo kvėpuoti, – jis pareiškė, kad galėtume „pagroti iš klausos“: „Jei kils kokių sunkumų, paskambinkit man. O šiaip esu patenkintas jūsų pažanga, tai galėtume pagroti viską iš klausos.“

Nė akimirką nepagalvojau, kad jis kviestųsi mane „paplepėti“. Ar, kaip jis pats sako, „tik trumpai pasikalbėti ir sužiūrėti, kur esat, ir visa kita“.

Suprantu, kad pareigūnai kviečiasi „trumpai pasikalbėti“ tik iškilus rimtam klausimui. Taip pat įtariu, kad „klausimas“ gyvena Preston Parke. Jei ji Senajam Bilui būtų pateikusi skundą dėl persekiojimo, būčiau nedelsiant suimta ir tiesiai išsiųsta atgal į kalėjimą atsėdėti likusio laiko, matyt, ji tik sužinojo Fičo pavardę ir paprašė jį mane atkalbėti. Tai būtų pati didžiausia jos kvailystė. Pražudysiu ir ją pačią, ir visą jos šeimą, jei bus įkišusi liežuvį. Kad ją velnias nujotų, taip lėtai, taip atsargiai einu prie tikslo – jei krisiu, nusitempsiu ją kartu.

– Kaip sekasi? Reimonas sako, kad labai pritikot jo verslui. O tai gerai. Malonu išgirsti ką teigiama apie lygtinius. Ypač kas turėjęs iki gyvos galvos, kaip pati. Šiaip tai jiems nelengva prisitaikyti prie išorės pasaulio.

Linksiu jam, kaip ir tikimasi iš manęs. O ką man sakyti? Gal: „Kiek ten to darbo“, arba „Tas ir yra, gyvenimas mano kaip reikiant sumautas, tėvai negali pakęsti, kad maišausi jiems po kojomis, esu tokia ištežusi, kad niekaip nepaskambinu seseriai su broliu, įsimylėjau vyrą, kuris pasirodė besąs visai ne mano meilė, ir niekaip neprisigaunu prie tos, kuri iš tikro ir įvykdė „mano“ nusikaltimą, bent tiek, kad ji prisipažintų.“ Vargu ar jis pageidauja ką nors apie tai išgirsti. Geriau jau linksėti ir išsiaiškinti, ko gi jam reikia.

Staiga jis atsidūsta – pernelyg dramatiškai, tai sunkaus pokalbio ženklas. Tačiau aš pasirengusi. Puikiai apsiginklavau, galiu paaiškinti, kodėl pasirodžiau pas Seriną, kaip net dukart susitikau ją kavinėje, net kodėl tiek daug žinau apie jos gyvenimą. Tepabando bet kaip mane gluminti – atmušiu, nukreipsiu, išsisuksiu meluodama.

– Eisiu prie reikalo, – praneša jis.

Pasirangau ant kėdės, atsisėdu tiesiau, rodydama tikrai neturinti ko slėpti.

– Su Tina Vinard buvote draugės, ar ne? – sako jis. – Ar tik nesat gyvenusios vienoje kameroje?

– Taip, buvom kambariokės, – patvirtinu. – Ir iki šiol tebesam draugės.

– Kada paskutinį kartą kalbėjotės?

Tina bus pabėgusi. Tik taip ir galėjo atsitikti – tačiau keista, kad mane tardo ne Senasis Bilas. Negaliu patikėti, kad taip padarė. Ir kodėl tą padarė. Ji tokių griežtų pažiūrų, visiškai atsidavusi taisyklėms. „Zinok taisykles ir nenukrypk nuo jų, mergicka, – pareiškė man, kai dar slėpėsi už savo „jamaikiškos“ tarties. – Ir suzinosi, kaip nukreipt dėmesį nuo taisyklių, kurių nenori laikytis, kaipgi. Jei elgsies gerai visur kitur, jiems neberūpėsi visai, visai, visai.“

– Nežinau, gal prieš kelias savaites. Parašė man iš karto, kai išėjau. Būtinai turiu atsakyti. Kodėl taip klausinėjate? Kas atsitiko?

– Praėjusią savaitę Tina buvo iškviesta į lygtinio paleidimo komisiją.

– Ak taip. Ji užsiminė laiške, kad jau laikas. Tik nežinojau kada.

Turėjau atsakyti, bet vis delsiau, vyliausi greitai galėsianti papasakoti, kaip Serina prisipažino. Ir kad galiausiai atgavau gerą vardą, kad pagaliau išsivadavau ir apsigyniau.

Jis patogiau atsisėda, atsikrenkščia, čiulpteli ir suvilgo lūpas.

– Jos prašymas buvo atmestas.

– Bet kodėl? – klausiu pasipiktinusi ir balsas jau aukštesnis keliomis padalomis. – Ji buvo pavyzdinga kalinė. Mandagi, niekad nesiveldavo į muštynes ir vis globojo naujokes. Neįsivaizduoju, kas būtų tinkamesnė lygtiniam paleidimui nei ji. Ji net pripažino ir gailėjosi dėl savo nusikaltimo, dėl Dievo meilės; tikrai nerasit, kas tiktų labiau nei ji.

– Buvo laikomasi nuomonės, kad nors ji ir labai rimtai pretendavo būti paleista lygtinai, kaip jūs ir sakot, pripažino savo nusikaltimą ir labai dėl jo gailėjosi, išliko nepaneigiamas pavojus, kad ji grįš prie narkotikų ir prostitucijos.

– Ji išmetė visa tai iš galvos dar prieš sėsdama į kalėjimą, – sakau. – Be to, ji jau suaugusi moteris, nebe ta geltonsnapė lengvatikė kaip tada, kai įklimpo.

Jei nesimalsiu ir nepliurpsiu apie tą patį, jei paskubinsiu pokalbio pabaigą, galiu pasiryžti ir spėti, kuo čia viskas baigsis, kas manęs laukia. Tačiau aš neskubu, geriau pažiūrėsiu, kur nuvairuos jis pats, nes, galimas daiktas, ne taip viską supratau.

– Gal ir taip, tačiau, komisijos nuomone...

– Jie dar neišsipjovė svaro mėsos iš jos kūno?13 – sviedžiu, tada mintyse žiopteliu, lyg bandydama dantimis captelėti išskridusius žodžius atgal į burną.

Reikia būti atsargiai – šitas žmogus gali padaryti mano gyvenimą ne tik sunkesnį, bet ir visai nepakeliamą. Šiaip ar taip, jis juk vienas iš jų. Jis malonus, elgiasi su manim pagarbiai ir dėmesingai, padėjo susirasti darbą ir komisijoje pasisakė mano naudai, bet galų gale jis tik prižiūrėtojas su uniforma. Turi ne raktus, o rašiklį ir popieriaus, su šiom priemonėm gali puikiausiai mane užrakinti. Tik pasielgiu neapdairiai, ims ir pasiųs mane atgal.

Ponas Fičas pasišiaušia, bet ne taip jau ir baisiai.

– Darė tai, ką manė esant teisinga jos atžvilgiu, Pope. Ne visi trokšta skriausti kalinius, jūs tai žinot. Mes kaip tik rūpinamės jų reikalais. Iš tikro manyta, kad Tina gali kelti pavojų ir sau, ir visuomenei, jei gaus progą sugrįžti prie senų įpročių.

– Jei ji būtų ketinusi grįžti prie narkotikų, negi manot, nebūtų to padariusi per paskutinius dvidešimt penkerius metus?

– Tuos dvidešimt penkerius metus ji praleido kalėjime.

– Tas ir yra. Narkotikų lengviau gauti kalėjime nei laisvėje, ir viduje yra daugiau priežasčių pradėti juos vartoti nei išėjus.

– Nemanau, kad jūs teisi, Pope.

Valdininkai susikūrė nuostabų, aptakų, nudailintą teiginį, kad kalėjime nėra narkotikų problemos. Daugumas viršininkų, nuo pat Dičkės Brangutės iki eilinio kalėjimo prižiūrėtojo, regis, elgiasi taip: jei jie apsimes, kad kalėjime nėra didžiulės narkotikų problemos, tai jos ir neliks. Jie atlieka savo tyrimus, užsiima kryptinga veikla, galiausiai – juk argi narkotikai gali patekti į vidų?

– Kaip pasakysit, pone Fičai, – atsiliepiu. – Kaip Tina laikosi? Tai jai turėjo būti baisus smūgis.

Jo rankos kilnoja popierius ant stalo, šiurena, šiurena, perverčia baltus mano bylos lapus, laiko ją atverstą, tik kažin ar iki šiol man čia sėdint žvilgtelėjo, bet dabar didžiai įsigilino. Jo viršugalvyje pro pelės pilkšvumo plaukus šviečiasi blyškus odos lopinys. Lėtai kelia galvą ir mūsų akys susiduria.

– Ar jums žinoma, kad Tina sirgo depresija? – klausia.

Trokštu užspausti ausis delnais ir klykti: „Lialialialialialia.“ Jei nesiklausysiu jo, tai neatsitiks.

– Kalėjime visos serga depresija, – sakau. – Visos, kurios sveiko proto, serga depresija.

Mintyse teberėkiu „Lialialialialialia“, rankomis užgniaužusi ausis. Mintyse esu pasirengusi neišgirsti, ką jis žada pasakyti.

– Apgailestauju, Pope, – sako jis. – Man labai gaila, kad turiu tai pranešti, tačiau šeštadienio naktį Tina pasitraukė iš gyvenimo.

Lialialialialialialialialialialia.

– Komisijos sprendimas ją baisiai prislėgė.

Lialialialialialialialialialialialialialialialia.

– Tačiau mes manome, kad apie tai jau ir anksčiau galvojo, nes pasinaudojo migdomaisiais, kurių gavusi izoliatoriuje, matyt, neprarydavo, kaupė atsargą.

Lialialialialialialialialialialialialialialialialailailailia.

Jis pagrabalioja stalčiuje ir ištraukia permatomą plastikinį maišą, skirtą kalinių daiktams sudėti, su įspaudu per visą plotį HMP (Jos Didenybės Kalėjimas) Kolfrainas. Maiše įkišta „Gerosios naujienos“ Biblija.

– Paliko laiškelį, ten rašė norinti, kad paimtumėt ją.

Ištiesia knygą man, tačiau neįstengiu net pajudinti rankos, trūksta oro. Tada padeda ją ant stalo prie manęs.

– Viduje laiškelis jums.

Ji vėl tai įvykdė, sulaužė vieną įsakymų, o jų taip puikiai laikėsi, ji vėl nusižengė pirmam įsakymui – nežudyk. Bet šį kartą ji turėjo bendrininkų. Šį kartą ją pastūmėjo visas būrys žmonių, susėdusių aplink stalą ir nusprendusių, kas jai bus geriausia jos gyvenime.

– Nemanome, kad ji kankinosi, – sako jis maloniai, bet jis ir taip malonus.

Labai stengiasi. Tačiau abu žinome, kad tai netiesa. Ji tikrai kentėjo. Kentėjo, kentėjo, daug kentėjo. Tina sumokėjo savo skolą visuomenei. Man nebesvarbu, ką kas sako. Ji niekam nekėlė jokio pavojaus.

– Paliksiu jus kelioms minutėms, – sako ir atsiprašęs išeina, uždaro už savęs stiklines duris.

Ant vidinio Biblijos viršelio įrašas. Dovana Betinai Vinard nuo Šv. Angelės vienuolyno mokyklos vienuolių, 1981. Laiškelis įkištas tarp viršelio ir pirmo knygos puslapio. Užklijuotas, tačiau ant voko nėra mano vardo, vadinasi, buvo atplėštas ir patikrintas, kaip ir reikalauja taisyklės. Net ir mirusi kalinė neturi teisės į privatumą. Net kai ji miršta, valdžia turi viską žinoti. Jei ji būtų įdėjusi čia ką nors įtartina, nebūčiau net akyse šito išvydusi, neabejoju.

Nepyk ant manęs, Ledų Mergaite (rašo savo tvarkingu, apvaliu raštu). Pavargau. Pasijutau visiškai nusenusi ir susidėvėjusi. Jei mane būtų išleidę, gal gyvenimas ir būtų pasirodęs kitoks, bet ar taip, ar kitaip, turėjau iš čia ištrūkti. Nebegalėjau sutikti už šitų grotų kitų Kalėdų ir Naujųjų metų. Kartais man atrodo, kažin, ar iš manęs ko nors daugiau ir buvo tikimasi. Tačiau tada prisimenu tave, kokia tu nekvaila, ir manau, ir tikiuosi, kad kaip tik tu buvai priežastis man čia būti. Globojau tave, todėl užsibuvau čia ilgiau, nei būčiau likusi kitaip susiklosčius. Vadinasi, tada ir tu mane globojai. Juk žinojai, kad yra tokie gelbėtojai. Padaryk, kad tavim didžiuočiausi, Ledų Mergaite. Gražiai nugyvenk savo gyvenimą. Nugyvenk savo gyvenimą ramiai ir laimingai. Nugyvenk savo gyvenimą taip gražiai, kaip tik tu pati supranti.

Myliu tave, Tina

P. S. Tikiuosi, Dievas man atleis. Manau, kad atleis. (Jono, 3, 16)

Pirštai jau skleidžia Biblijos puslapius, pagaliau pamatau jos nurodytą ištrauką. „Nes Dievas taip pamilo pasaulį, jog atidavė savo viengimį Sūnų, kad kiekvienas, kuris Jį tiki, nepražūtų, bet turėtų amžinąjį gyvenimą.“14

Žodžiai kaupiasi ašaromis mano akyse. Norėčiau turėti jos tikėjimą. Norėčiau tikėti tuo, kuo tikėjo ji, tada taip nekentėčiau. Skaityčiau tuos žodžius ir būčiau paguosta, tvirtai žinodama, kad ji apsaugota ir laiminga. Kiti jausmai užplūstų. O dabar jaučiu skausmą, netektį ir įniršį. Sulankstau laiškelį, kaip buvo, įdedu į voką ir paslepiu Biblijoje.

Neturėjo taip atsitikti.

Mudvi turėjome gyventi ir sulaukti laimingos pabaigos. Turėjome pradėti savo naująjį gyvenimą kartu. Neišgėriau nė lašo alkoholio, nes laukiau jos. Laukiau, kol galėsim susėsti prie baro staliuko lauke, kartu išragauti savo pirmus tikruosius gėrimus kaip tie jauni tarnautojai, nuolat sėdinėjantys atsipalaidavę, be rūpesčių prie Braitono barų ir alinių. Ji turėjo atpratinti mane nuo rūkymo nepaisydama, kad tiesiog jos akyse prisidegu vieną cigaretę nuo kitos. Mudvi turėjome plepėti apie sutiktus vyriškius ir klausinėti viena kitos, kaip manome, ar jie verti dėmesio. Ir laisvėje turėjome būti draugės. Mes turėjome...

Užsimerkiu ir bandau išsikviesti mintyse jos liesą veidelį, trumpai kirptas smulkias garbanėles, dideles nuovokias akis, jos minkštą balsą, jos kilnią dvasią, jos šypseną, niekad nedingstančią jai nuo lūpų. „Papasakok, kaip ten laisvėje, – rašė ji man savo paskutiniame laiške. – Kaip manai, ar man patiks?“

Užsidengiu veidą rankomis, kad sulaikyčiau plūstančias ašaras.

Nežinau, ar tau patiktų, Tina, – atsakau mintyse. – Tik žinau, kad man nepatinka. Man visai nepatinka.

13 Pagal W. Shakespeare’o „Venecijos pirklio“ veikėjų sandorį netesėjusiam sąlygų gyvam išpjaunamas svaras mėsos, – vert.

14 Evangelija pagal Joną, 3, 16, – vert.

serina

– Nepadėk ragelio, – sako Mezė.

Ji ištrynė savo numerį mano darbo kompiuterio atpažinimo programoje žinodama, kad taip turėsiu atsiliepti.

– Čia aš, bet prašau, nepadėk ragelio.

Nežinau, kaip čia yra, tačiau visad galiu atskirti, kuri seserų kalba telefonu. Mezės balsas trupučiuką aukštesnis, kalbėdama į galą ji truputį dar užkelia. Fėjos viena padala žemesnis, net ir klausimai visad išlieka beveik tokio paties aukščio.

– Man skambino Veritė, ji labai dėl tavęs jaudinasi.

– O dėl ko jai neramu? – klausiu vien dėl dukters.

Maniau ją įtikinusi vakar vakarą, bet, matyt, klydau. O Evanui irgi nepavyko perkalbėti jų, kad reikalai susitvarkys.

– Ji pasakė, kad tu išsikraustei. Jaudinasi, kad nesirūpini savimi. Liepei skambinti kuriai nors mūsų, jei nesusisieks su tavim.

– Ir ką jai atsakei?

– Kad paskambinsiu tau ir išsiaiškinsiu, kaip iš tiesų laikaisi.

– Perduok jai, kad gerai.

– O kaip iš tikrųjų? Ar tikrai gerai?

Neatsakau. Man nėra gerai. Kaip turiu jaustis sužlugdžiusi savo gyvenimą? Vyras su manim nesikalba, duktė su sūnumi atskirti nuo manęs, neapkenčiu savęs, kad taip gyvenime pasirinkau. Argi galiu gerai jaustis?

Neatsakau dar ir dėl to, kad nenoriu su ja kalbėtis. Dabar ir tai man per sunku, pernelyg sudėtinga. Visai nebeišmanau, kaip teisingai pasielgti. Netelpa galvoj, kaip sulipdyti šeimą. Pati sugrioviau, o kaip atkurti – neaišku. Tik aišku, kad negaliu sugrįžti į buvusią padėtį ir apsimesti nežinanti, ką jie apie mane mano.

– Kaip galėčiau tau padėti? – klausia ji.

Priversk mano vyrą su manim pasikalbėti. Padėk perrašyti istoriją. Patikėk manimi.

– Tiesiog būk pasiekiama, jei Veritei tavęs prireiktų.

– Ar neketini susitaikyti su Evanu?

– Neįsivaizduoju. Jis laiko mane žudike, siunta, kad jam melavau, ir nepraneš man, jei norės skirtis. Tai nieko ir nežinau.

– Seze, dėl to, ką pasakė tau Adrianas...

– Apie tai nenoriu kalbėtis.

– Bet...

– Aš. Nenoriu. Apie. Tai. Kalbėtis.

– Gerai, gerai, – užskuba ji. – Nesikalbėsim apie tai. Bet myliu tave, sesute.

– Prašau, pasirūpink Verite, jei jai vėl tavęs prireiks. Ir prašau, pasakyk jai kuo įtikimiau, kad laikausi gerai. Geriau tegul jie abu su Konu nusiramina.

– Bus atlikta.

– Ir aš tave myliu.

Juk čia ir yra mano bėda, ar ne? Visad širdyje surasdavau vietos ir meilės žmonėms, kurie mane įskaudino.

popė

Kasdien išsitraukiu tą lapelį ir bandau jiems skambinti.

Trokštu pasikalbėti su Bela ir Loganu, tačiau kas bus, jei tas jausmas ne abipusis?

Kaip turėčiau jaustis kalbėdama su žmogum, kuris užaugo žinodamas, kad aš blogio įsikūnijimas?

Perbėgu pirštų galiukais jų vardus ir vėl rūpestingai sulankstau lapelį, vėl įsikišu į kišenę.

Kitą dieną. Šiandien ne ta diena, ne skambinimui.

serina

Man turbūt nereikėtų daugiau su ja susitikti.

Ypač kai dabar ji – jos išlaisvinimas – tiesiog stumtelėjo mano pačios gyvenimą į pražūtį, ir niekaip nerandu net už ko užsikabinti. Galėjau tik vaidinti, kad vis dar laikausi, nes širdis alpo iš baimės, kad vieną dieną ji gali taip ir padaryti, pasirodyti mokykloje ir papasakoti vaikams. Nes man kelia siaubą, kaip ji galėtų susidoroti su manim, jei neateičiau ar atsisakyčiau. Mačiau, kokia ji sužvėrėjusi.

Tas įsiūtis, kuriuo ji į mane nuolat spjaudo, yra tik jos tikrųjų jausmų priedanga, paviršius, po kuriuo jos pyktis žioruoja giliai viduje ugnikalnio karščiu. Ateis diena ir jis išsiverš, jei neatsiras kur jo nutekinti. Ji sprogs, gal sužlugdys ir save, ir visus aplink save, jei neatsiras angų, pro kurias pyktis išsisklaidytų mažesniais urduliais. Susitinku su ja dar ir dėl šitos priežasties. Būgštauju dėl jos. Labai gailiuosi jos, gailiuosi dėl to, ką jai galbūt teko iškęsti kalėjime, su kuo ji, matyt, taikstosi dabar, kai jau išėjo į laisvę. Užjaučiu ją, kaip kiekvienas žmogus užjaučia kitą. Kaip galima užjausti tą, kurį kadaise pažinojai. Nemėgstu jos, bet užjausti galiu.

Tačiau pagrindinė priežastis, tikroji priežastis kilti užuojautai – jaučiuosi atsakinga. Nuo pat to vakaro, kai tai atsitiko, mane slėgte slėgė atsakomybė už tai, ką pasirinkau pati, ir tai degina ne menkiau kaip Popės įniršio liepsna. Toji atsakomybė, savo kaltės suvokimas – kaltė – užaugino ir sąžinę su patyčiomis ir pašaipa, nuo jos man svaigsta galva ir nebesuvokiu, ką darau. Nuo jos – tikriausiai – atsiranda atminties spragos ir dusulio priepuoliai.

Jaučiuosi kalta dėl galybės menkniekių, bet atsakinga už rimtus dalykus. Jaučiu atsakomybę už tai, kas atsitiko Popei. Ir, žinoma, jaučiuosi kalta dėl jo mirties. Kalta, kad žuvo, kaip žuvo, kad...

Į kavinę įžengia Popė, gyvas įrodymas, kokia ji nepanaši į tą mano pažinotą mergaitę. Vaikšto lėčiau, tarytum kojos pačios atsisako eiti ir ji tuoj sustos pusiaukelėje. Pečiai kiek gunktelėję, matyt, įpratusi nuolat saugotis. Jau pamačiau, kad kur tik ji įeina, ima šaudyte šaudyti akimis, įvertindama aplinką, pasitikrindama, kas kur yra, lyg jai reikėtų žinoti, kur kiti išėjimai, kurie žmonės gali kelti pavojų, kur geriausia jai būti, jei kas nors atsitiks. Tai kalėjimo antspaudas.

Ji neskubiai prieina prie manęs, atsitraukia kėdę ir atsisėda, pirmiau dar sykį pervedusi žvilgsniu aplink – ar niekas nepasikeitė jai įėjus. Nusiima rudą dirbtinės odos kepurę ir kresteli plaukus, paskui perbraukia juos pirštais. Jau kiek ataugę, matyti, kaip pradeda klostytis bangos.

– Labas, Serina, – tarsteli šaltai.

– Sveika, Pope, – atsiliepiu.

– Na, kai jau atpažinom viena kitą, pereikim prie reikalų, – sako.

– Tai reiškia, kad galų gale išaiškės, ko tu nori? – klausiu.

Ji nusiteikusi pulti, ir tai kelia nerimą. Ne baugina savaime, bet trikdo, kad jos balse tarpais negirdėti jokių kitų emocijų, tarytum ji neįsivaizduotų savęs kitokios, be pykčio. Tarpais ji visa – tarsi vienas įsikūnijęs pyktis.

– Žinai, ko aš noriu, – sako ji ir atsilošusi palenkia galvą į šoną, tarytum matuotų mane. Svarstytų, ar mane įveiks. Tarsi mintyse vaizduotųsi – jei liuoktelėtų per stalą, ant purvinų juodų bei baltų plytelių po mūsų kojoms prasidėtų imtynės, ir viena mūsų ypač greitai įgautų pranašumą.

Ji užsigrūdinusi kalėjime. Pripažįstu. Tačiau nesupranta, ar kovodama jai prilygčiau ir ką aš sugebu. Niekad nesuprato, štai kodėl jai atrodė, kad taip paprasta draugauti su mano vaikinu. Tikėjosi, kad aš pasitrauksiu. Kad aš galėsiu pasitraukti. Jai neatėjo į galvą, kad buvau taip sugluminta, tokia palūžusi ir pažeminta, tokia suluošinta, kad – iki pat to vakaro – neturėjau net teisės rinktis ir trauktis.

– Jei aš tai būčiau padariusi, nebūčiau sakiusi kitaip.

– Turi papasakoti teisybę, kas tada įvyko. Ką padarei.

– Jau papasakojau teisybę, Pope. Papasakojau policijai, ir jie bandė viską iškraipyti. Papasakojau teismui, ir jie pripažino mane nekalta. Papasakojau tiems žmonėms, kuriems ir reikėjo.

Ji išsitiesia, tada pasilenkia per stalą į priekį ir šnypščia man:

– Tu užmušei jį. Prisipažink, tu užmušei jį.

Pajuntu, kaip iš vidaus ima svilinti kaltės jausmas.

– Ne, nepadariau to, – tariu ramiai, nors viduje visa virpu.

Kūnu pereina drebulys, viskas manyje tvinkčioja, imu svaigti – šitai prisideda paskiausiai. Prispaudžiu ranką prie krūtinės ir stengiuosi kvėpuoti lygiau. Kažin, ar pajėgsiu atlaikyti, nuo atgijusios kaltės visa degte degu.

– Ne, nedariau.

– Baik meluoti! – ji vis šnypščia. – Baik meluoti!

– Jei nenustosi, – stabteliu, mėgindama apmalšinti skausmą viduje, – aš išeinu. Tikrai, nereikėjo man čia ateiti.

– Oi reikėjo, – suurzgia ji, regis, patenkinta savimi, nes kiek atlyžta. – Nebūtum atėjusi, iškločiau tavo mielam vyreliui viską apie tave, save ir žmogžudystę.

– Jis jau žino, – atkertu, pajutusi palengvėjimą, kad šita korta iš jos jau atimta.

– Ne, nežino, – sako abejodama, sunerimusi ir kiek išsigandusi.

– Žino.

– Ir ką gi, su meile ir užuojauta patikėjo tavimi visu šimtu procentų? Maustyk ką nors kitą, Serina, jis vyras su kiaušiais.

– Ne, liepė man išsikraustyti.

– Išmetė tave lauk?

– Taip, kaip tu ir norėjai sutvarkyti. Dabar beveik dešimt dienų. Tai matai, nebeturiu ko prarasti.

Žinoma, tai netiesa. Vaikai nežino. Ir jį viliuosi susigrąžinti, bet kam jai reikia tą žinoti. Nes dabar esu išmesta lauk.

– Tai ko dabar čia atėjai? – stebisi ji.

– Nes matau, kad tau reikia su kuo nors pasikalbėti. Ir maniau, kad galėčiau... Nežinau. Ne padėti, ne visai taip, bet...

Jos veidas baisiausiai persikreipia.

– Atėjai iš gailesčio? Gailesčio!

Jei ji nori viską matyti kaip tik taip, tebūnie. Atėjau, nes negalėjau susilaikyti.

Popė siaubingai pyko ant manęs. Norėjo turėti jį visą sau vienai, troško, kad dingčiau. Bet maždaug po savo šešiolikto gimtadienio ji tapo kitokia. Manau, pradėjo kai ką suprasti. Ėmė įžiūrėti, kad jis ne toks jau ypatingas. O gal ir suprato, ir liovėsi manyti, kad aš kalta dėl jo trūkumų.

1987-ųjų spalis

– Serina, – amtelėjo jis, – į virtuvę.

Padariau, kaip liepta, buvau taip dvasiškai išsekusi, net neklausiau kam. Švelniai suėmęs Popės ranką įėjo man iš paskos. Pasuko prie virtuvės stalo netoli kriauklės ir patraukė kėdę.

– Sėsk, – įsakė man, o balsas staiga priminė Barbarą Vudhaus15. Geras šuo, – laukiau pasakant. – Geras šunelis, Serina.

Prieš dešimt minučių, kol ji nebuvo atėjusi, jis laikė peilį man prie gerklės primindamas, kad neturiu pasirinkimo ir negaliu jo palikti. Pajutau smigtelėjimą, kai jis spustelėjo peilį ir atitraukė. Dabar jis glamonėjo ją, glostė, rodė man, kad turi ir kitą. Nenorėjau žiūrėti. Nenorėjau to matyti, kad nepavydėčiau žmogaus, kuris ką tik norėjo mane užmušti. Tai neturėjo prasmės, atrodė primityvu. Jis juk kaip ir mano pora, ir norėjau jį palikti, tačiau vis dėlto jaučiausi blogai, kai atiteko kitai moteriai. Kai atiteko jai.

Jis kankino mane ir geidė, kad išsiduočiau, ką jaučiu. Nesuteiksiu jam to, neparodysiu, kas darosi man, kai jis taip elgiasi. Kad ir ką daryčiau, jis vis tiek mane skaudins, bet geriau tegul primuša, kad neišsiduodu, nei už atsivėrimą. Tada malonumas jam bus mažesnis.

Staiga jis stumtelėjo ją į priekį ir užkėlė į viršų siaurą baltą sijoną. Popė plačiai atsimerkė, tada sumišo ir susidrovėjo. Mūsų žvilgsniai susitiko ir jos akyse išskaičiau pagalbos šauksmą. Pajutau jai gailestį, tikrą užuojautą, tačiau aną sykį mano pagalba virto man bausme. Nuo to karto „Nagi, susitaikykim“ tapo dar vienu budelio įnagiu jo rinkinyje: pasinaudodavo juo sumušęs, kad pratęstų kankinimą. Negalėjau lįsti į pavojų ir vėl jo pykdyti.

– Žiūrėk, tik nebandyk užsimerkti, – paliepė Popei, jau stumdamasis į ją.

Ji linktelėjo, vieną akimirką dar žiūrėjo į mane, tada stipriai suspaudė akių vokus.

– Ar ji atsimerkusi? – paklausė jis manęs.

Linktelėjau. Nors ji buvo užsimerkusi. Ji sugalvojo, kaip išnykti iš to, kas darėsi su ja, kažkur pasislėpti, kol jis žemino ją mano akyse, o man nebuvo tokios vietos. Negalėjau nieko padaryti, tik žiūrėti.

– Gerutė mergytė, Popė, – kalbėjo jai švelniai jau baigęs. Glostė jai plaukus, bučiavo kaklą, skruostą. – Šaunuolė mano.

Kai būdavo jai toks švelnus ir meilus mano akivaizdoje, jau žinojau, kad vėliau mane kaip įmanydamas skaudins.

Bet tai nebebuvo taip svarbu, nes išmokau jam nepasiduoti. Jis niekad to nesuprato, bet aš jau nepaklusdavau – tiek man tai ir reiškė. Nes man tai buvo ženklas, kad nors lėtai, bet rasiu būdą, kaip iš tikrųjų pabėgti. Turbūt rasiu, kaip išsilaisvinti.

Po ano įvykio Popė tapo man šiek tiek malonesnė. Pradėjo elgtis taip, lyg norėtų su manimi susidraugauti, bet buvo jau truputį per vėlu. Štai kodėl jaučiuosi atsakinga. Kartais svarstau, jei būčiau pasistengusi, būčiau ėmusi ją palaikyti ir ginti, jei būtume sugalvojusios, kaip susidraugauti, gal būčiau sutrukdžiusi jai tai padaryti? Gal būčiau sutrukdžiusi jį užmušti?

– Na, po tokio juoko jau niekas nebejuokinga, – Popės kandumas trykšta iš jos kaip lava. – Serinai manęs gaila. Ji palieka mane pūti kalėjime porą dešimtmečių už tai, ką pati padarė, o tada įsigudrina pajusti man gailestį.

– Pope, aš nieko nepadariau.

Net ir tokios skylėtos atminties būdama žinau, kad to nepadariau.

Ji tvoja delnu per stalą, sutarška šaukšteliai ir puodeliai, tai priverčia aplinkinius spoksoti atsisukus.

– BAIK MELUOT! – užrinka ji man. – BAIK VIENĄ KARTĄ MELUOT!

Pašoku. Jau užmokėjau, tai nebeturiu jokio reikalo čia dar užtrukti.

– KODĖL NESAKAI TEISYBĖS? – ji taip pat pašoka, įniršusi, įkaitusi, pastirusi iš pykčio.

Sujudinau ugnikalnį. Pabandžiau padaryti kaip geriau, padėti jai, bet sukėliau ugnikalnio išsiveržimą.

– KODĖL TU VIS DAR MELUOJI? PASAKYK TEISYBĘ. PASAKYK ŽMONĖMS, KAD TU TAI PADAREI!

Kvaitulys vėl ima ristis per mane didžiulėmis bangomis, tampu lengvutė, apsvaigusi, galva tarsi milžiniškas rutulys tuoj atsiskirs nuo kaklo ir nuplauks šalin. Tačiau krūtinę kažkas suveržė taip, kad ji visiškai susitraukė, ir į ją nebegali patekti oro. Negaliu įkvėpti. Vėl prispaudžiu ranką prie krūtinės, pajuntu, kaip trankosi širdis po pirštais, po sutrauktais krūtinės raumenimis. Negaliu įkvėpti. Negaliu kvėpuoti.

Regis, nebejaučiu kojų. Jos nebeišlaiko manęs ir ima linkti. Griūdama girdžiu, kaip kažkas garsiai trekšteli – tai mano galva trenkiasi į stalą. Tai mano galva panyra į juodą juodumą.

15 Barbara Katleen Vera Woodhouse (1910–1988), garsi Didžiosios Britanijos televizijos laidų vedėja, šunų dresuotoja, rašytoja. Išgarsėjo kaip „blogo šuns filosofijos“ autorė, – vert.

popė

Prašau, nemirk, Serina. Prašau, nemirk.

Viskas aplinkui sparčiai sujudo, pašėlusiai greitai sušneko žmonės, aš pati pasijutau tarsi televizoriuje, filme Traumatologijos skyrius16.

Mintyse kaip mantrą kartoju vis tuos pačius žodžius: „Prašau, nemirk, Serina.“

Dabar man nebesvarbu, ar ji prisipažins ir padės man susigrąžinti gerą vardą. Tik nenoriu, kad ji mirtų.

Prašau, nemirk, Serina. Prašau, nemirk, Serina.

Glaudžiu prie savęs jos rankinę, žinau, kad viduje turi būti telefonas, reikia surasti jos vyro numerį ir paskambinti. Bet nežinau, ką jam pasakyti. Nežinau, kaip paaiškinti, kas aš tokia. Ir nenoriu su juo kalbėti. Tik ne taip. Kaip gera buvo ją gąsdinti, kad išklosiu viską jam, bet padaryti – visai kas kita. Priversta būčiau taip ir padariusi, neabejoju. Bet tam dabar ne laikas. Aš ne priversta, aš nubausta; aš prigąsdinta, kad ant mano sąžinės kris dar viena mirtis.

Seselė – atrodo, vyresnioji – liepė man luktelėti laukiamajame ir pateikti duomenų apie savo draugę.

Registratorė pyškina man klausimus:

– Vardas?

– Serina Gilmar.

– Gimusi?

–1971-ųjų vasario dvidešimtą.

– Gyvena?

– Bluz Pointo kelias, 93, Preston Parkas, BN3 VCZ.

– Artimiausi giminės?

– Daktaras Evanas Gilmaras.

– Vaikų turi?

– Taip, du: Veritė trylikos, Konradas aštuonerių.

– Kokiomis ligomis sirgusi, alergiška?

– Kartais sušlubuoja atmintis. Iš tikrųjų alergiška tik šviežiems grybams.

Atsakinėju į klausimus negalvodama, nėra laiko, bet manyje, atrodo, įsigūžęs jau raitosi ir šliaužioja visas gyvačių lizdas. Aš per daug žinau apie Seriną. Aš ją persekiojau. Padariau baisų, labai baisų dalyką. Suvokiau, ką darau. Suvokiau, bet apie tai negalvojau. Jaučiausi teisi, nes norėjau tiesos, norėjau jos prisipažinimo. Troškau, kad ji prisiimtų kaltę. Ir taip susitvarkiau, kad šiurkščiai pažeidžiau asmens erdvę, sukėliau grėsmę gyvybei. Kas aš tokia? Kokia aš?

– Ar susisiekėte su artimiausiu giminaičiu? – klausia registratorė.

Purtau galvą.

– Iš tiesų mes ne draugės.

Reikia pradėti sakyti teisybę jau dabar. Ji visai pašalinis žmogus, nesusigaudo, ką dariau, bet turiu pradėti elgtis sąžiningai nuo kurios nors akimirkos, ir ši tam tiks.

– Labai seniai ją pažįstu.

Anksčiau nejausdavau tokio pykčio, andai paskatinusio šitaip pasielgti, – kol neatsidūriau kalėjime. Dabar nuolatos jaučiu pyktį, visad pasirengusi pratrūkti. Tai turi baigtis. Iš karto. Man reikia imti ir susirikiuoti savo gyvenimą. Turiu pasidaryti geresnė – pirma, sąžininga, antra, turiu elgtis teisingai. Prakišu Serinos rankinę pro keturkampę plastiko landą, už kurios sėdi registratorė.

– Jos telefonas turbūt čia, – sakau. – Manau, gal geriau jūs paieškokit. Jūs visai pašalinė, ji labai neprieštarautų.

Registratorė, rami ir dalykiška, atitraukia juodos odinės rankinės užtrauktuką ir naršo viduje sukiodama rankinę prieš ne itin ryškią kabančios virš savo stalo lempos šviesą. Ilgai netrukusi aptinka nedidelį juodą Serinos telefoną ir spragtelėjusi atidaro.

– Tikiuosi, ji turi Ice17 savo telefone? – sako ji.

Matyt, tai kokia nauja ypatinga programa, kurią visi šiais laikais turi, bet man negirdėta. Nenustebčiau. Man visi tie mobilieji kol kas – tamsus miškas. Kol draugavau su Alanu, vis dairydavausi aplink į kitus, suskambus mano mobiliajam, juk man taip ir neteko priprasti ir atsiliepti, jei nesi namuose. Kol kas su juo „buriu“, turiu prisipažinti. Neperpratau nei kaip jie veikia, nei kodėl taip vertinami, – išskyrus štai tokius atvejus. Tačiau kiek gi kartų vidutiniškai per gyvenimą žmogui taip atsitinka? Sukdama savo rudą pilkšvai paspalvintą garbaną, registratorė ima spaudyti mygtukus ir randa kažką, nes tarsteli:

– Šaunuolė. Yra Ice, prašom.

– Gerai, – atsiliepiu.

Rado dabar laiką žaisti, ir dar su svetimu telefonu, bet ar aš galiu čia kištis?

Ji žaviai nusišypso išvydusi, kad visai nesusigaudau.

– Tai naujiena: savo telefone kaip Ice – tai reiškia „būtiniausiu atveju“ – įvedate žmogaus ar žmonių, kuriems reikia skambinti tokiais atvejais, numerius. Tada mums nebereikia krapštinėtis ir aiškintis, kam geriau skambinti. Ir ji turi įsivedusi, tai labai naudinga.

– Aišku, – atsakau.

Matyt, krapštinėtis ir reiškia tai, ką dabar darai, pliurpi su manim, užuot skambinusi.

Registratorė kelia savo telefono ragelį ir renka numerį. Atsitraukiu kelis žingsnius toliau, nes kaip tik dabar nenoriu išgirsti, kas prasidės po jos skambučio.

Daktaras Evanas Gilmaras, visai nepanašus į laimingą vyrą, įlekia į traumatologijos skyrių. Rudos akys žvalgosi aplink tiriamai, viską vertindamos, tačiau įsivaizduoju, kad čia jis ne pirmą kartą – juk, šiaip ar taip, yra gydytojas. Įpuolė čia, galimas daiktas, bėgęs visą kelią, nes plati, labai vyriška krūtinė kilnojasi jam einant, o veidas niūrus ir ryžtingas.

Kai mačiau jį aną kartą, atrodė labai malonus ir dėmesingas – kokio, po teisybei, ir pageidautum bendrosios praktikos gydytojo. Dabar jis ne gydytojas, jis susirūpinęs vyras moters, kuri galbūt – o gal ir ne – jau miršta, kuri gal jau mirusi.

Jis kalbasi su registratore, esu įsitikinusi, užduoda daugybę specialių, tik daktarams suprantamų klausimų ir išklauso aibę palankių ar nepalankių atsakymų. Jie baigia kalbėtis ir registratorė beda į mane. Pasisukęs jis atžirglioja artyn – atsistoju jo sutikti.

Nereikėtų man čia būti. Reikėtų jau būti namie, savo paplūdimio trobelėje, paplūdimy, jūros dugne, bet kur, tik ne čia. Nederėtų man net prasižioti, ne tik kalbėtis su vyru, kurio žmoną aš persekiojau ir ji, kiek supratau, per mane patyrė priepuolį.

– Kas jai atsitiko? – šiurkščiai klausia Evanas Gilmaras.

Nepasisveikinęs, vis ta pati niūri, net pikta veido išraiška. Visai nepanašus į slaugytoją, nors tokio tikėjausi po ano karto, tačiau, antra vertus, kalbama apie jo žmoną, su kuria neseniai išsiskyrė, ir jis visai nenumano, kokį vaidmenį suvaidinau per jos priepuolį.

– Mes... mes kalbėjomės ir ji nualpo. Nelabai ką daugiau žinau. Jie nebūtų man sakę, aš ne šeimos narė.

Aš net ne draugė.

Jis kiek pasirauko, tada sako, atsargiai ir įtariai:

– Ar aš jus pažįstu?

– Hm...

Kodėl kaip tik prieš pusvalandį apsisprendžiau tapti geresnė? Kodėl negalėčiau kol kas pabūti ta pati, kuri melavo ir persekiojo, tada nebūčiau verčiama iškloti teisybę tiesiai jam į akis.

– Neseniai lankėtės pas mane. Ką tik persikėlėt į mūsų rajoną. Penelopė?.. Penelopė... Penelopė Argail?

– Pasakiau, kad vadinuosi Penelope Argail. Iš tikro esu Popė. Popė Karlail.

Jis visas taip ir pastyra, aibė prisiminimų sušoka į savo vietas, palygina veidą, vietą, aplinkybes. Esu tikra, mano vardo niekad nepageidautų išgirsti, jokiomis aplinkybėmis, nenorėtų pamatyti ir gyvos. O dabar, kai žino, ką aš padariau, jis būtų visiškai teisus, jei pareikalautų mane suimti. Taip atsitikus, keliaučiau tiesiai ten, iš kur atvykusi – kur nusipelniau ar nenusipelniau būti.

– Kas atsitiko? – košia jis pro sukąstus dantis, akivaizdžiai nusprendęs, kad išsiaiškinti Serinos priepuolio aplinkybes svarbiau nei susidoroti su manim. – Kas iš tikrųjų atsitiko?

– Kaip ir sakiau – kalbėjomės... Gerai, – atsidūstu, juk nepajėgsiu taip tęsti. – Gerai, mes ginčijomės. Įsikarščiavome, nes spaudžiau ją, kad prisipažintų. Ir pačiam vidury ji ėmė ir apalpo. Tai tiesa. Ji baisiausiai įsijausmino, o tada prisimenu, kad ji jau guli ant grindų, nejuda. Nežinau kodėl. Prisiekiu, pone. Neliečiau jos. Prisiekiu.

– Ir kaip ji? Prisipažino?

– Ne.

– Ar jums kada nors šovė į galvą, kad ji nekalta? – klausia jis.

– Ar jums kada nors tai šovė į galvą? – kartoju. – Ji pasakė man, kad išmetėt ją iš namų tiesiogine žodžio prasme. Iš jos namų. Nebūtumėt taip padaręs, jei nemanytumėt, kad ji kalta.

– Ką jūs žinot apie mūsų santuoką ir mano žmoną, – atšauna jis atžariai. Užkliudžiau skaudžią vietą, ne kitaip. Drykstelėjau ilgais aštriais nagais. – Neturiu tam laiko. Einu išsiaiškinti, kaip ji laikosi. Kad man grįžus jūsų čia nebūtų.

– Bet turiu žinoti, ar jai geriau, – nesutinku.

– Kad galėtumėt persekioti ir kenkti jai ir jos šeimai?

– Taip aš nedariau, – prieštarauju.

Kai tai pasakoma garsiai, skamba gana grėsmingai. Galiu sau samprotauti: tas ar anas yra negerai, bet nepalyginti baisiau, kai išgirsti kitus atmetant tuos žodžius atgal.

– Ir kaip tada tai pavadintumėt?

– Aš... aš tik...

– Išeikit, Pope, ar koks ten jūsų vardas. Palikit mano žmoną ir šeimą ramybėje.

Nespėjau paprieštarauti, jis nusisuko ir nuskubėjo į traumatologijos skyriaus patalpas. Likau kur stovinti, nesugalvodama, ko griebtis. Nenorėjau eiti namo. Norėjau iš ko nors išgirsti, kad viskas susiklostys. Ji nemirs, pasitaisys. Man dar nevėlu tapti geru žmogumi – iš naujo.

Didžiulės stiklinės Braitono greitosios pagalbos ligoninės durys čiužėdamos pasisuka apie savo ašį ir išstumia mane į šiltą gegužės orą.

Nenoriu likti viena. Tiek metų praleidau viena ir dabar nebenoriu. Jau pavargau. Jau bijau vienatvės. Vienatvė verčia mane pjaustytis. Vienatvė verčia daryti tai, ko pati nenorėčiau. Vienatvė verčia nuolat galvoti, kad Tinos nebėra.

Įkišu ranką į kišenę ir išsitraukiu mažąjį burtų įnagį. Ištiesiu priešais save, pirštu klaviatūroje susirandu „I“ vildamasi, kad paspaudusi rasiu sąrašą pagal Ice, sąrašą, įvestą man skambinti nelaimingo atsitikimo atveju. Nieko nėra. Žinoma, kad nieko nėra.

Paspaudžiu kitą raidę ir ekrane nušvinta numeris. Žiūriu į numerį, žiūriu į vardą. Tai nelaimingas atsitikimas – antraip niekas pasauly nepriverstų manęs skambinti.

– Labas, – sakau išgirdusi atsiliepiant po dviejų, atrodė, niekad nesibaigsiančių signalų. – Čia aš. Man tikrai reikia tavo pagalbos.

16 Casualty – „Traumatologijos skyrius“, ilgiausiai pasaulyje rodomas britų BBC One savaitinis serialas medicinos tema, – vert.

17 In case of emergency (ICE) programa leidžia Greitosios pagalbos darbuotojams – paramedikams, gaisrininkams, policijai – susisiekti su nukentėjusiųjų artimaisiais, – vert.

serina

Evanas sėdi prie mano lovos. Sudėjęs pirštus stogeliu, labai rimtas, didžiai susimąstęs. Pamatęs, kad nubudau, nusišypso, tačiau prisimena, kad yra ant manęs įtūžęs, kad mudu išsiskyrę, kad iš esmės yra apie mane itin blogos nuomonės, todėl nubraukia šypseną ir vėl nutaiso rimtą veidą.

Atsidūstu – bet tiesiai į lubas. Norėčiau pakrutėti, tačiau negaliu. Tarytum dramblių banda ant manęs būtų šokusi Come On Eileen18, ir ne vieną kartą, o į galvą būtų pripumpuota helio.

– Ką čia veiki? – klausiu nesijudindama, net per smarkiai nekvėpuodama, nes labai skauda.

Skauda kaip ir tada, kai jo kumščio smūgiai lipte lipo prie kūno, kai jis daužė mane, nes ant balto rankšluosčio palikau lūpų dažų dėmę, ir viskas baigėsi trimis mėlynėmis ant šonkaulių. Tai dar nebuvo taip blogai, kaip andai du sulaužyti šonkauliai. Štai kaip retkarčiais sprendžiu apie patiriamą skausmą – pagal tai, kokį jis man sukeldavo ir kaip pajėgiau tai iškęsti.

– Tu apalpai, prisimeni? – kalba Evanas savo pavyzdiniu daktaro balsu – įtaigiu, maloniu, bet ypač nešališku.

Popė. Riksmas. Lyg skiedinio pripilti viduriai. Plyštanti iš skausmo helio pripūsta galva. Ant krūtinės rikiuojasi automobiliai. Ramybė.

– Taip, prisimenu, – pratariu vargais negalais.

– Manoma, kad apalpai nuo sunkaus panikos priepuolio. Tačiau jie nori padaryti ir daugiau tyrimų, įsitikinti, ar nėra ko rimčiau.

– Gerai, – sakau vis dar nežiūrėdama į jį.

Jis pats geriausias mano draugas, mano vyras, man gimininga siela – ir kalba su manim, lyg būčiau jo ligonė.

– Ar seniai tau pasireiškia panikos priepuoliai? – teiraujasi jis. – Nes panašu, kad šis yra daugybės pasikartojančių priepuolių išdava, o ne vienkartinis įvykis.

Ar seniai man pasireiškia panikos priepuoliai? Ar seniai aš patiriu neapsakomą siaubą?

– Gana seniai, – atsakau.

Tokį atsakymą ir pritinka gauti pašaliniam, koks jis nori pasirodyti šitaip elgdamasis. Žinau, kad jis vizituoja palatose savo ligonius, esu tikra, su jais yra ne toks. Manau, kad jis švelnus, atjaučiantis, žmogiškas.

– O ar seniai tau pasireiškia atminties spragos?

– Gana seniai, – pakartoju.

– Gana seniai, – kartoja ir jis tyliai. Turbūt net nesuvokia, kad pasakė balsu.

– Iš kur sužinojai, kad aš čia?

Ar tai ji čia įsikišo? Ji iškvietė ir dar labiau apsunkino mano apverktiną padėtį?

– Paskambino iš ligoninės.

Palengvėjimas atsirita mažytėmis, švelniomis bangelėmis, jos nesupurto man nei sudaužytos galvos, nei kūno.

– Laukiamajame susitikau Popę.

Kūnas sugniūžta, akių vokai užsimerkia.

– Ji labai jaudinasi dėl tavęs.

– Kaipgi nesijaudins.

– Atrodo, rūpinasi nuoširdžiai.

– Hm, – teatsakau.

– Klausyk, manau, kad turėtum važiuoti namo. Bent kol pasijusi geriau. Tada galėsim apie tai vėl pasikalbėti. Gerai? Galiu miegoti laisvame kambaryje.

– Ne.

– Kaip suprast – ne?

Jis sutriko ir pamiršo, kad turi kalbėti šaltai ir mandagiai.

– O taip – nevažiuosiu namo.

– Ką?

Pasuku galvą, nekreipdama dėmesio, kad per aibę nervų galūnėlių tvyksteli skausmas.

– Nevažiuosiu namo, Evanai. Negrįšiu į namus, kuriuose tu vaikštinėji ir vaizduojiesi, kaip pakančiai leidi man juose būti, o aš guliu ir kuriu pinkles, kaip įtikinti tave, kad gailiuosi ir kad verčiau būčiau tau išsipasakojusi. Taip nebus. – Giliai įkvepiu ir sulaikau orą kiek galėdama ilgiau. – Nebegyvensiu taip ir vėl.

– Vėl?

– Tai... jis taip elgėsi.

– Jis?

– Jis... jis... tas, kuris mirė.

– Markas Halnslis?

Atrodo, lyg Evanas, priverstas ištarti jo vardą, išniekina pačią meilę. Vyras, kurį aš myliu, sužmogina tą, kuris vos manęs neužmušė.

– Taip. Aš nuolat jutau siaubą. Nuolat kaip ant ašmenų. Iš visų jėgų stengiausi, kad jam nesugestų nuotaika. Stengiausi užbėgti už akių, kad niekas nesukeltų jam įniršio, nertis iš kailio, kad dėl nieko neužsipultų. Nebedarysiu to iš naujo. Išsikankinusi ir įsibaiminusi. Nepajėgsiu... Nedarysiu ir vėl.

– Tau reikia priežiūros, viešbuty neatsigausi kaip reikiant.

– Išgyvensiu.

– Ar jis tikrai buvo toks blogas? – klausia Evanas.

Esu tikra, kad savo darbe jis nuolat susiduria su tokiais atvejais. Jis turi patirties ir gali duoti patarimų. Tačiau jis vis dėlto nori paklausti, kodėl aš tiesiog neišėjau. Nepalikau. Nepasitraukiau nuo jo. Atsakymas visada toks pats: negalėjau. Iki pat to vakaro, kai jis mirė.

Štai dėl ko neatsirado, kad kas nors mumis patikėtų. Kai mudvi su Pope stengėmės paaiškinti, koks jis buvo, bandėme pasakyti, kad ne jis, o mes buvome aukos, mumis niekas netikėjo. Niekas nepajėgė iš tikrųjų suprasti, kodėl kuri nors – tarkim, ir abi, – taikstydavosi su juo. Nesipriešindavo visiškai sumušama ir beveik nieko jam nepadarydavo. Beveik nieko. Galiausiai tas „beveik“ ir buvo ypač svarbus. Jis taip elgėsi, bet Marlena atsisakė apie jį pasakoti. Štai dėl ko žmonės daug lengviau patikėjo, kad mudvi tik iškrypėlės kekšės, kankinusios, prievartavusios ir galiausiai nužudžiusios padorų, kad ir su trūkumais, vyriškį, o ne kad pajėgėme tiek pakelti.

– Nenoriu apie tai kalbėti, – sakau.

– O kaip vaikai? Jei sužinos, kad tu sergi, bet negrįžti namo pas juos, jie labai jaudinsis.

– Nesielk taip, Evanai. Nesinaudok vaikais. Negalvojai apie juos, kai užrietei nosį ir išmetei mane lauk. Nebandyk pasinaudoti jais prieš mane ir pasiekti savo.

– Atleisk. Tai buvo nelabai garbinga. Noriu, kad grįžtum namo – daugiau nieko. Jei ir nesugyvensim labai šiltai, nenoriu, kad būtum kažin kur, jei tau ir vėl kas nors atsitiktų.

– Nieko man neatsitiks. Gal mums abiem kaip tik ir reikia dabar pagyventi atskirai. Kad tu galėtum suvirškinti viską ir aš galėčiau... – nežinau, kaip pasielgsiu. Aš tiesiog pasislėpiau šeimoje, žmonos ir motinos gyvenime. Nieko daugiau nežinau. Todėl ir valau kas vakarą savo kambarį viešbutyje ir slepiu peilius, negaliu atsikratyti to įpročio.

– Nebenoriu gyventi atskirai. Pastarosios dienos man buvo tikras pragaras. Pamačiau, kaip atrodo gyvenimas be tavęs, ir pasibjaurėjau, Seze. Iš tiesų tai nepakenčiama.

– Ir man sunku iškęsti be tavęs ir vaikų, bet negaliu sugrįžti, jei su manim blogai elgsies. – Nugurkiu oro, ir skausmingi traukuliai sugniaužia gerklę ir krūtinę. – Nesakau, kad neturi teisės supykti. Dieve, tu juk ne koks apsigimėlis, kad nepyktum. Bet negaliu būti kartu, jei laikysi mane žemesne. Kaip tik dėl to ir myliu tave, noriu su tavim būti, kad mes abu lygūs. Turiu galvoje, ne galim daryti tą patį, bet lygūs visais kitais atžvilgiais. Reikia ką nors nuspręsti – sprendžiam kartu. Ginčijamės kaip lygūs, nėra taip, kad vienas mūsų galvoja esąs viršesnis, o kitas turi pasijusti prastesnis ir susitaiko su neteisybe, ir ima pataikauti dėl visa pikta... Net neįtari, kaip sunku šitaip gyventi. Su tavim to nebuvo, visad galėjau sakyti, ką noriu, ir galvoti, ką noriu, ir sykiu žinoti – jei tau ir nepatinka, jei ir užrinki ant manęs, nepradėsi manęs kumščiuoti, trankyti antausių ar spardyti, nenustosi mylėjęs. Iki šiol.

– Kaip, tu manęs bijai?

– Nebijau, bet jau buvau pradėjusi bijoti. Jau pradėjau elgtis taip, kad būčiau tikra, ar kaip nors tavęs nesuerzinsiu. Tai ne gyvenimas – iš kailio nertis, kad tik kitas neprarastų pusiausvyros.

Evanas kilsteli kairę ranką ir pasitrina akį. Veritė dar maža darydavo taip pat, kai pavargdavo ar taisydavosi užbliauti. Atitraukdavau jai rankutę ir sakydavau – ne. Keletą kartų vidurnaktį, kai reikėjo keltis ir važiuoti kur nors, ir aš trindavau akis. Ji patraukdavo man ranką lyg sakydama, jeigu jai neleidau taip daryti, tai ir pati neturėčiau.

– Atsiprašau, – sako jis. – Buvau priblokštas ir įskaudintas. Nepajėgiau suprasti, kodėl nepapasakojai man. Tik norėjau tave aprėkti. Negalvojau gąsdinti.

– Evanai, nesakau, kad jei grįšiu namo, turėsi man atleisti ar apsimesti, kad nesam susipykę. Kaip tik noriu, kad elgtumeis, lyg būtume susipykę – bet kaip lygus su lygiu, – ir nesitikėtum, kad pataikausiu viską užgniaužusi viduje.

Atsargiai pridedu ranką prie krūtinės.

– Kaip jaučiuosi blogai tau nepasakiusi – patikėk, blogiau nebūna. Atsiprašinėsiu, vis atsiprašinėsiu. Sakysiu, kad gailiuosi, – iki pat savo dienų galo, jei reikės, bet negrįšiu ir neatsiprašysiu, jei bandysi pasinaudoti tuo ir pajungti mane savo valiai. Verčiau kankinsiuosi viešbutyje atsiprašinėdama per atstumą.

– Važiuojam namo, – sako jis skubiai. – Galėsim viską išsiaiškinti vėliau. Jei jau saugu, tai važiuojam namo kartu.

– Kaip būtų gerai. Nemeluoju. Nė nemanau, kad galėtų būti geriau.

– Dabar taip kalbi, – perspėja jis. – Bet palauk, kai pamatysi, kiek visko plauti, skalbinių krūvą, kaip viskas suversta.

Jis nepabučiuoja manęs, nepaima už rankos. Dar reikės pagyventi, kol pagaliau taip atsitiks. O gal ir niekad neatsitiks. Bet namie nors būsiu su vaikais, galėsiu vėl vaidinti nuobodžią Braitono mamytę, o tikrasis mano gyvenimas, tiksliau, jo griaučiai, bus užrausti giliai praeityje. Bet namie vėl galėsiu būti bent panaši į Seriną.

18 Populiari devinto dešimtmečio daina Anglijoje. Išsiskiria keltų liaudies instrumentų (būgnai, smuikas) panaudojimu, keltų šokio melodijos aranžuote, tolydžio greitėjančiu tempu, – vert.

popė

– Persekiojau Seriną, – pagaliau prisipažįstu Alanui.

– Seriną? Tą Seriną?

Linkteliu.

– O. Gerai. Gerai. Kodėl?

– Aišku, kad priversčiau ją prisipažinti, jog nužudė Marką. Kad priversčiau ją įrodyti mano nekaltumą.

– O ji prisipažino?

– O kaip tu manai? Kad ją kur velniai nujotų! Jei ji būtų įrodžiusi mano nekaltumą, nemanai, kad švęsčiau? O ne skambinčiau tau, po velnių, kaip manai?

– Vadinasi, ne, – sako visu lanksčiu kūnu palinkdamas į priekį ir sudėdamas rankas tarsi maldai. – Kas atsitiko?

– Ji ligoninėje.

– O... O, po šimts. Kaip čia dabar?

– Mes... na, ginčijomės. O ji... pargriuvo, susitrenkė galvą.

– Ir kaip ji?

– Nežinau. Jos vyras nenorėjo man sakyti. Liepė nešdintis. Turi išsiaiškinti – dėl manęs. Man reikia žinoti, kad jai nieko neatsitiko. Turi man padėti.

– Ji tik nugriuvo?

– Taip.

– Tu nieko... nesudavei jai, nieko jai nepadarei?

– Ką!? Ne! Kodėl manęs klausi tokių dalykų? Aš nebūčiau... aš negalėčiau. Kas tave verčia galvoti?.. Kas? Turiu galvoje – kas?

– Atleisk, atleisk, – sako jis ir pakelia rankas pasiduodamas. – Turėjau paklausti.

– Kodėl turėjai paklausti? Kaip gali apie mane šitaip galvoti! Niekad niekam netrenkiau, nebent gindamasi. O viskas buvo, kad ta kvaiša boba pamanė, kad ir aš kvaila kaip bato aulas. Ji mane pakišo, jai reikėjo suversti ant kito, apvarė mane, pripasakojo pasakų. O kaip man neatsimušinėti, juk ji norėjo šventa pasirodyti. O aš tik sakiau jai atšokti. Aš nekalta. Taip buvo vieną kartą. Aš išsisukdavau kalbomis iš tokių bėdų. Niekad nesu sudavusi pirma, kodėl manai, kad galėčiau?

Sėdžiu pas Alaną Hove, jo svetainėje. Jis atsistoja, priėjęs medinėmis grindimis pritupia prie manęs. Atsargiai suima mano rankas ir laiko savo švelniuose, šiltuose delnuose. Žvelgia į mane kiek pakreipęs galvą, tartum žiūrovas dailės galerijoje, norintis geriau įsižiūrėti į toliau kabantį paveikslą, tarytum keliautojas kalnuose, dvejojantis, ar įveiks priešais stūksančią viršukalnę.

– Pope, prašau, nesuprask manęs klaidingai – nes manau, kad esi nuostabi. Esi žavinga, kilniaširdė ir įdomi, ir graži, ir maloni, – vardina jis. – Bet gali žmogui ir šiurpą sukelti.

– Aš?

– Myliu tave. Labai tave myliu. Tačiau kartais net neįspėjusi tu šmaukšt ir persijungi į, mano spėjimu, kalėjimo dažnį. Imi nerišliai burblenti, plūstis kalėjimo žargonu, pati įsitempi, laikaisi slapukiškai ir atžariai, o akimis tiesiog skenuoji kambarį, ar nekyšo kur koks pavojus ar ginklas. Tai... baugina.

Pats jis tauškia niekus. Pasidarau „bauginanti“, kai man to reikia.

– O kai taip elgiesi, lengva patikėti, kad sugebėtum viską.

– Viską, – pakartoju bejausmiu balsu. – Ir nužudyti?

Jis atsidūsta ir trumpam nukreipia akis į šalį, tada dar smarkiau suspaudžia man rankas ir įsmeigia žvilgsnį tiesiai į mane.

– Viską, – sako ir netgi kiek nuolankiai linkteli galvą.

– Bet aš ne...

– Žinau, žinau, Pope, tikiu tavimi, todėl niekad ir neklausinėjau. Po dviejų minučių su tavimi jau supratau, kad tu ne žudikė. Bet turi kažko – sugebėtum nuskriausti kitą. Neabejoju, anksčiau tokia nebuvai. Tik dabar kartais pasidarai. Štai dėl ko ir turėjau paklausti.

Patylėjęs atsargiai dėsto toliau:

– Nenorėjau tavęs užgauti. Nežinau nei ką tau teko išgyventi, nei kas tau paliko tokį įspaudą. Bet, Pope, jis yra. Ir šiurpus.

– Ji nugyveno puikų gyvenimą, o aš... man teko šitas. Gavau štai šitokį. O dabar, kai bandau viską sustatyti į savo vietas, tai galiausiai tik sugadinu.

– Nesakau, kad sugadinai. Po velnių, aš taip pat noriu būti nekaltas. Bet kažin, ar tu pasirinkai teisingą kelią savo tikslui.

– O kaip dar turėčiau pasirinkti? Kai atmetė antrąją mano apeliaciją, nebeturėjau teisės kreiptis dar kartą, nes neatsirado naujų įkalčių. Nieko, kas parodytų ir įrodytų, jog aš to nepadariau. Ar supranti, ką tai reiškia?

Jis linkteli. Be abejo, linkteli, nes mano, kad suprato. Bet nesupranta, ir negali suprasti.

– Tai reiškia... tai reiškė, kad jie nenorėjo išgirsti tiesos. Niekam ji nerūpėjo. O dėl jų – buvau kalta, mat tokie įrodymai. Bet įrodymai buvo klaidingi. Aš nežudžiau.

– Žinau.

– Ne, nežinai! – užrinku ant jo. – Iš kur gali žinoti? Visus šituos metus man sakė, kad tai aš užmušiau. Man buvo siūloma pakeisti nuosprendį prisipažinus kaltę, būčiau gavusi mažesnę bausmę, man buvo siūlomi kursai, kuriuose būčiau turėjusi kalbėti apie savo nusikaltimą, jie būtų turėję mane paveikti ir perauklėti. Aš nenorėjau. Negalėjau. Kaip galėjau prašyti bausmės sumažinimo pripažindama savo kaltę, jei to nepadariau? Kaip galėjau pasakoti apie savo nusikaltimą, kurio nepadariau? Iš manęs nuolat buvo reikalaujama su tuo susitaikyti, jie vis užsimindavo, kad priešingu atveju nesiūlys man lygtinio paleidimo, ir taip toliau. Tačiau sykiu buvau kitokia nei mano amžiaus merginos, daug dirbau, nesiveldavau į muštynes, neįjunkau į kvaišalus ir panašiai, man vis patikėdavo reikšmingas pareigas. Sužinojo, kad bandžiau neoficialiai mokytis ir išlaikyti egzaminus, tada paskatino mane stoti į Laisvąjį universitetą. Bet vis dėlto aš jiems buvau tik kalinė. Laikė mane žudike. Ir buvo taip, kad, viena vertus, jie suprato, jog aš to nepadariau, o antra vertus, mane be paliovos niukino prisipažinti. Ir šitaip kone dvidešimt metų.

– Nesistebiu, kad esi pritvinkusi pykčio, – sako Alanas svariai. – Ir niekas nesistebėtų.

– Tu nesupranti! – suaimanuoju. – Tu visiškai nieko nesupranti.

Argi jis gali suprasti, jei suplaka į vieną tokius dalykus – dvidešimt šitokių metų iš esmės gali būti apibendrinta „ir niekas nesistebėtų“?

Jis ima nykščiais glamonėti man delnus ir prisilenkia taip arti, kad kone liečiamės vienas su kitu.

– Tai padaryk taip, kad suprasčiau, – prašo. – Jei nori, aiškink man tol, kol suprasiu. Gerai?

Žiūriu į jį. Neįsivaizduoju, kaip tai padaryti.

– Pirmiausia einu ir paskambinu į ligoninę, susižinau, kaip Serina. Tada mudu abu susėsim čia ir tu pasakosi man, kol aš pradėsiu iš tiesų susigaudyti, ką tu išgyvenai.

Purtau galvą.

– Nieko tai nepadės. Nemokėsiu tau paaiškinti.

– Turi pasistengti, Pope, nes taip toliau negali tęstis.

– Kas? – man pasigirdo, lyg jis norėtų mane įspėti.

– Tu nebegali persekioti Serinos.

– Aš ir nebežadu daugiau jos persekioti, – atsakau. – Jau anksčiau apsisprendžiau, kad turiu liautis.

Jis suspaudžia lūpas, matyt, nori kažką pasakyti, bet nesiryžta. Bijo, kad vėl pavirsiu Kalėjimo Pope? Ir imsiu „šiurpinti“?

– Taip pasielgei, – jo balsas vėl malonus, – taip pasielgei, nes neįstengei susilaikyti. Padarei, nes turėjai daryti, o ne norėjai. Bijau, kad tu ir vėl pajusi tą postūmį. Ir vėl imsi ją sekti, nes negalėsi susivaldyti.

– Aš galėsiu susivaldyti.

– Pope, tu esi nekalta. Esi įsitikinusi, kad vienintelis būdas tai įrodyti – priversti Seriną prisipažinti. Kaip ruošiesi tai padaryti, jei laikysies nuo jos atokiau?

– Nežinau... nežinau, bet sugalvosiu.

– Tai ir norėjau pasakyti. Po kelių dienų, kai šito įvykio sukelta baimė ir sukrėtimas bus apmalšinti, kai atgis tavo apmaudas jai, pajusi norą vėl daryti tą patį. Pajusi norą valdyti padėtį. Juk ji atsakinga, kad buvo sužlugdytas tavo gyvenimas, kad buvai visai bejėgė ką nors pakeisti, todėl tau vėl reikės valdyti padėtį, pajusti savo jėgą. Lengviausia tai padaryti – grįžti prie to, ką jau darei.

– Tu klysti.

– Galbūt. Tačiau pagalvok apie tai. Einu, susirasiu telefoną. Turiu ten kažkieno iš ligoninės numerį, gal galės kuo padėti. Gerai?

Linkteliu jam. Jis neteisus. Galiu būti pabaisa, galiu užsimanyti, kad tos pabaisos kūrėja19 atsiskaitytų už tai. Tačiau taip nebedarysiu. Šiandien nuskambėjo skambutis ir prižadino mane. Man jo reikėjo. Serinos priepuolis, jos vyro veidas...

Nukrato šiurpas, kai viskas stojasi man akyse. Negaliu vėl to imtis.

Alanas gyvena jaukiame, gražiame name Poetų Užkampyje. Viskas čia išbaigta ir prabangu, židiniai, medinės grindys ir didžiuliai langai.

Atsistoju, pramankštinu kojas ir pereinu per kambarį iki jo rašomojo stalo. Panašiuose namuose, kur dirbu valytoja, žmonės šitoje vietoje paprastai stato pietų stalą. Ant jo stalo netvarkingai suversti popieriai, knygos, pačiame įsisukusio viesulo viduryje stovi kompiuteris.

Buvau beveik pamiršusi, koks jo darbas ir kodėl iš tikrųjų mes išsiskyrėme – kai paaiškėjo, kad jis „tyrinėja“ mane. Dėl tos pačios priežasties aš jam ir paskambinau. Jo paties elgesys buvo įtartinas, todėl jis manęs teisti negali. Nors dabar imu abejoti, ar jis būtų mane pasmerkęs, jei ir nebūtų viso šito daręs.

Jo kompiuteryje keliomis spalvomis sūkuriuoja ornamentas, savaime užsidegantis ir užgęstantis. Ant stalo siaubinga netvarka. Kaip jis įsigudrina čia dar ir dirbti? Pažvelgiu į bloknotą, užmestą ant klaviatūros, ir į akis man šoka mano pačios vardas. Išrašė jį didžiosiomis raidėmis per kelias eilutes mėlynu tušinuku. Kelios raidės visiškai užtušuotos melsvais brūkšneliais, kitos – ne. Į vardo „O“ jis įpiešė melsvą kampuotą širdelę, paskui, matyt, ją vis spalvino iš naujo, kol popierius toje vietoje tapo sodriai mėlynas, kol širdis užsipildė.

Paliečiu ją pirštais, apčiuopiu jos smulkučius mėlynus kampučius. Tas pojūtis atpalaiduoja manyje naują baimę, sugniaužiančią krūtinę. „Myliu tave. Labai tave myliu“, – taip man pasakė.

Kaip jis gali mylėti? Mylėti pabaisą? Kas jam atsitiko? – sukasi mintis man galvoje.

Aš pati taip dariau. Mylėjau pabaisą. Mylėjau Marką. Ir štai kur ta meilė mane nuvedė. Štai kaip viskas susiklostė.

Kas jam atsitiko?

Patraukiu pirštus nuo bloknoto. Nusprendžiau išeiti.

Reikia sprukti iš čia. Sprukti nuo jo. Nuo viso šito. Turiu būti pati sau šeimininkė ir galvoti, kas bus toliau. Sužinosiu apie Seriną kaip nors kitaip.

Reikia iš viso šito ištrūkti.

Išeidama tylutėliai užveriu duris. Nenoriu, kad jis išgirstų mane išeinančią, tada turbūt nuliptų žemyn ir bandytų sustabdyti. Stengtųsi gražiai elgtis su pabaisa. O mes visi žinom, kad nereikia maitinti pabaisų, nes jos norės daugiau, vis daugiau.

– Ji laikosi neblogai, – praneša jis man.

Matyt, ne per geriausiai pasislėpiau. Lauke, už trobelės sienų, verkia pasaulis, ašarų liūtis krinta iš dangaus, šokčiodama ant lygaus tako paviršiaus. Klausiausi, kaip jos teška į stogą, skaičiavau lašus, kol susipainiojau.

– Manoma, kad ją bus ištikęs panikos priepuolis. Plaučiai pritrūko oro, todėl ji nusilpo ir pargriuvo, susitrenkė galvą. Pasitaisys.

Sėdžiu ant žaliojo stalo – nebeturėjau jėgų išskleisti šezlongo – ir neatitraukdama žvilgsnio nuo grindų linkteliu jam. Palengva ima slūgti viduje per ilga susikaupęs nerimas.

Jo sportbačiai permirkę. Atrodo brangūs, bet permirkę. Taip pat kelnės ir smėlio spalvos lietpaltis, kiek apima mano akys. Pasaulis jį apverkė. Dėl ko pasaulis dabar taip ėmė sielvartauti?

– Nenori manęs išdulkinti? – teiraujuosi jo, nesivargindama pažiūrėti, kaip jam tas mano klausimas.

O jis atsako nedelsdamas – nutyla. Tokia tyla šiaip jau reiškia, kad žmogus nežino, ar įmanoma teisingai atsakyti į tokius klausimus, iš anksto nusiteikus susikirsti.

– Galim čia, – sakau. – Arba pas tave namie. Net ir tėvų name. Bet kur, iš tiesų. Jei tik tu nori.

– Taip, labai noriu, – atsako atsargiai, tarytum eitų minų lauku. – Bet dar labiau noriu, kad padėtum man suprasti, ką tu išgyvenai.

Atsisėda ant grindų priešais, nekreipdamas dėmesio į klanelį, susidariusį ir nuo jo paties drabužių, ir nuo lašų, kur ne kur prasisunkiančių pro stogą.

– Man reikia, kad priverstum mane suprasti.

– O kam?

Klausiu ir gerai žinau, kad jei atsakys, jog mane myli, turbūt apsivemsiu. Žodžiai nieko nereiškia. Markas nuolatos tai kartodavo, o aš godžiai prarydavau, tokia buvau kvaiša ir lengvatikė. Markas manęs nemylėjo. Sakė, kad myli. Tada darydavo, ką užsigeidęs. Mylėjo ne mane, o galimybę valdyti. Gali sakyti „meilė“, kol tai reiškia ne daugiau kaip „smėlis“ ar „papai“: tas žodis nieko nereiškia, nes už jo nieko nėra.

– Nebegali gyventi kaip iki šiol, – sako Alanas. – Turi atlikti tai dėl savęs pačios. Tas įniršis nepradings iš tavęs, kol neįsiklausysi į save pačią. Pamiršk Seriną, pamiršk Marką, galvok tik apie Popę. Ir pasakok man. Papasakok man apie Popę, apie jos gyvenimą. Papasakok man, ką tu iškentei. Pasakok. Noriu suprasti.

Purtau galvą.

– Nežinau, kaip pasakoti.

– Tiesiog pradėk nuo pradžios.

– Dangus – ne skiautinės antklodės kvadratėlis, – pagaliau imu jam pasakoti. – Kartais su dviem ar trim statmenais strypais, kartais su vieliniu tinklu per visą. Dangus, tuščias ir gilus, tai jis man teikia paguodą.

19 Užuomina į The Monster Maker, 1944 m. sukurtą fantastinį siaubo filmą, kurio herojus sukuria serumą, galintį pakeisti ląstelių struktūrą ir žmogų paversti pabaisa, – vert.

septinta dalis

serina

Evanas nori, kad papasakočiau apie anuos laikus. Kaip viskas atsitiko, kaip į tai įsipainiojau.

Atėjo į miegamąjį užvakar, atsigulė ant antklodės ir ėmė kalbėti. Šiaip, apie smulkmenas, paskui staiga paklausė:

– Koks jis buvo? Be to, kiek užsiminei, kiek papasakojai, koks jis buvo iš tikrųjų? Kodėl niekad net nemini jo vardo? Kas atsitiko tą naktį? Tada, kai jis mirė?

Kaip tik glosčiau švelnius trumpai kirptus jo plaukus, tai turėjau stabtelti. Dabartinis mano gyvenimas, mano mylimas gyvenimas, perdėm persisunkęs praeities. Vienas sutapimas po kito, Popė ir jos beprotiški reikalavimai, ryžtas slėpti tai nuo Evano, kaltės pojūtis, vertęs pabandyti padėti Popei... Beveik suliejau tuos abu laikotarpius į vieną, dabar pagaliau norėjau liautis. Norėjau susitvarkyti dabartinį gyvenimą, tačiau kaip, jei praeitį padariau dabarties dalimi?

Norėjau viską sutalpinti į atskiras kerteles – ir įvykius, ir laikotarpius, – o viską, kas buvo susiję su juo, užrakinti spintoje, durų plyšius ir rakto skylutę užglaistyti, o raktą pamesti visiems laikams. Norėjau, kad jis taip ir liktų anapus. Kai pasakiau tai Evanui, man pasirodė, kad jis suprato. Tebemiegojo kitame kambaryje, bet suprato. Bent aš taip maniau.

Nes kaip tik dabar sėdžiu ant lovos ir žiūriu, kaip jis kraunasi daiktus. Palieka mane. Ne vaikus, ne šeimą – tik mane. Aš negaliu su juo kalbėtis, negaliu būti su juo atvira visu šimtu procentų, ir jam per sunku tai atlaikyti.

Tai yra labai neįprasta – žiūrėti, kaip tave palieka. Gal todėl aną kartą, kai privertė mane išeiti, jis ir pasiliko sode. Neįprasta – čia netinka. Siaubinga – būtų tiksliau.

Norėčiau suimti jį už didelių, švelnių gydytojo rankų, kad jos liautųsi judėjusios. Norėčiau išimti viską, ką taip tvarkingai sulankstė ir sudėliojo į krepšius, sudėti atgal į stalčius ir sukabinti spintoje. Noriu jį sustabdyti, bet neturiu jėgų. Aš sustingau. Galėčiau sustabdyti ištarusi kelis žodžius. Galėčiau neleisti išardyti santuokos, bet kai kas trukdo.

– Argi tu nemyli jo? – paklausė Mezė, kai paskambinau jai pasiguosti.

Pasakiau, kad myliu.

– Tai kodėl tau tiesiog nepapasakojus?

Paaiškinau jai viską, kaip jaučiausi, kodėl niekam nepapasakojau, tuo labiau jam.

– Na, gerai, dėl manęs – tai juk tavo santuoka. Jei nenori atlikti visko, kas nuo tavęs priklauso, ir taip ją išsaugoti, tai mes nė viena nieko nepadarysim. Bet prisimink, mano galva, jis turi teisę to prašyti. Aš pati visada norėjau, bet nebūčiau ištvėrusi pasakojimo iki galo.

Tada atsakiau – ji, matyt, turinti galvoje, kad negalėtų ištverti, jei nugirstų ką nors, kas atitiktų jos įtarimus – kad žudikė esu aš.

– Maniau, jau sutarėm daugiau apie tai nebekalbėti, – atšovė ji.

Bet juk kaip tik ji ir pradėjo kalbėti, – turėjau priminti. Jai reikėjo sužinoti, kas atsitiko Evanui, tai ir pasakiau.

– Puiku, sakykim, kad viskas yra štai kaip: jei tu nekalta, vadinasi, neturi ko slėpti. Papasakok jam.

Ne, viskas yra ne taip. Aš tikrai turiu ką slėpti. Ir kaip tik nuo jo. Labiausiai už viską pasaulyje noriu, kad jis to nesužinotų. Nenoriu, kad Evanas vertintų mane, kad būtų priblokštas mano pasakojimo, nenoriu, kad jis patirtų tą siaubą, kurį išgyvenu pati, kai tik viską prisimenu.

– Turbūt jau viskas, – taria jis, žiūrėdamas į du kelionmaišius prie lovos kaip milžiniškus rudus paplūdimio akmenis, parsigabentus vogčia namo.

Tai štai ką jis turėjo galvoje, kai sakė, kad užmuš mane. Tai reiškė, kad užmuš viską, kas gera mano gyvenime. Evanas išeis – jis užmuš ir vaikų džiaugsmą. Užmuš galimybę augti laimingoje šeimoje su abiem tėvais. Turbūt ir be Evano gyvendami patirtume nors kiek džiaugsmo, bet jie bus atskirti. Turės gyventi su vienu iš tėvų čia, su kitu ten, žinodami, kad nepadariau visko, ką galėjau, ir nesustabdžiau.

Daug kas neatitaisoma, nebesutaikoma, tik ne šitai. Kai kurios santuokos, draugystės išyra nepalikdamos vilties atsinaujinti. Bet tik ne šita santuoka, ne mūsų pora. Man reikia tik prisipažinti, štai ir viskas. Pasipasakoti.

Kaip sako amerikiečiai? Turiu išpažinti savo teisybę.

Jei prisipažinsiu, tai gal priversiu vyrą pasilikti. Net jeigu jis vis dėlto išeis, nes nepajėgs suprasti, atlaikyti to, ką išgirdo, bent žinosiu, kad stengiausi. Išbandžiau viską, kad tik jis pasiliktų.

– Aš mylėjau jį, – sakau.

Evanas lėtai sujuda, pasisuka ant kulnų – jis tik su kojinėm – ir atsigręžia į mane. Sėdžiu ant lovos sukryžiavusi kojas, nepajėgdama atitraukti žvilgsnio nuo lempos apšviesto sienos lopinėlio. Kažkas pritrėškė musę ir nenuvalė tos dėmės.

– Man labai gėda, – kalbu toliau, – ir vis dar gėda, nes ir po to, ką jis man padarė, aš vis tiek jį mylėjau. Neapkenčiau jo, bet taip pat ir mylėjau. Negaliu apie tai kalbėti, nes iki paties galo, net ir paskui, kai jis jau buvo miręs, tebemylėjau jį. Man gėda ir labai sunku apie tai kalbėti. Gėda tai prisipažinti. Jis buvo baisus. Baisus, siaubingas žmogus. Daugiau kaip dvejus metus jis dvasiškai, fiziškai ir emociškai mane prievartavo. Mačiau, kaip tą patį daro Popei, ir vis dėlto... vis tiek jį mylėjau.

Evanas prisėda lovos gale. Klausosi. Klausosi mano pasakojimo, kodėl taip blogai apie save galvoju.

– Niekad niekam negalėjau prisipažinti, net Popei, bet suprantu, kad ji turbūt jautė tą patį, nes išbuvo su juo beveik tiek pat, kiek ir aš. Jis darė tokius dalykus, o mes nė viena nesitraukėme. Net teisme, kai abiem jau reikėjo kovoti už savo laisvę, už abiejų kartu ir kiekvienos atskirai, dalis manęs, be abejo, tačiau manau, kad ir dalis jos, darė tą patį – dangstė jį. Papasakojome, ką jis darė, bet ne visą tą siaubą. Beje, niekas ir nebūtų mumis patikėjęs. Kaip turint sveiką protą buvo galima mylėti tokį žmogų kaip jis? – gūžteliu pečiais. – Nežinau, ką atsakyti. Žinau tik, kad mylėjau. O tą naktį viskas atsitiko tik per Popę. Buvau tikra, kad jis žada mane užmušti, ir man buvo baisu, bet pasirengiau, norėjau kovoti. Tačiau iš tikro veikti mane privertė... iš tikro privertė pasipriešinti Popė. Neapkenčiau jos, neapkenčiau iš visos širdies, bet pasipriešinau, sukilau tik dėl to, kad jis norėjo ją užmušti. Negalėjau leisti, kad taip atsitiktų.

popė

Palieku Alaną miegantį, išslystu iš patalo, nusitraukiu jo pilką chalatą nuo lovos galo ir išsėlinusi iš miegamojo velkuosi ant nuogo kūno. Gegužės mėnuo, bet gana vėsu, kojoms šalta, kai stypinu žemyn medinėmis laiptų pakopomis.

Nesitraukėm vienas nuo kito beveik keturiasdešimt aštuonias valandas ir kone visą laiką tik kalbėjomės. Tarpais valgėme, gėrėme, maudėmės po dušu ir miegojome. Daugiau nieko. Man kildavo pagunda eiti namo pasiimti švarių drabužių, dantų šepetuko, kasdienių niekniekių, bet žinojau – jei sykį žengsiu pro duris, pasirodysiu išorės pasaulyje, burtai pranyks. Daugiau kalbėtis nebegalėsiu, nebegalėsiu aiškinti taip, kad jis suprastų.

Pasuku į svetainę, prie lango su užtrauktomis užuolaidomis, ir šiek tiek jį praveriu, nedaug, kad neimtų sklaidytis kerai, tik kad bent kiek ištrauktų dūmus. Susiraitau fotelyje prie lango, pasiimu cigaretes ir žiebtuvėlį, pasidedu peleninę ant ranktūrio ir įsikandu cigaretę.

Per šias dvi dienas taip ir neprakalbome apie tą vakarą. Nenorėjau apie tai kalbėti. Jau vien atgaivinti tai atmintyje yra gana sunku, visad stengiuosi negalvoti apie smulkmenas, ištraukti į paviršių tik savo neteisingai suprastos meilės griaučius. Bet dabar noriu.

Spragteliu žiebtuvėlį, užsirūkau.

Reikės kiek prisiversti, pagalvoti ir apie tai, nes jau viską išsipasakojau. Viskas, kas buvo užgniaužta manyje, dabar išversta lauk, todėl atsirado daugiau erdvės atsigauti atminčiai. Erdvu, todėl galiu apie tai galvoti be jokios painiavos ir be baimės.

Užsimerkiu ir atsuku laikrodį atgal. Mintimis nusikeliu paskui laiką, lekiu atgal į tą vakarą.

Be abejo, viskas prasidėjo ne tą vakarą.

Joks įvykis neprasideda tą patį vakarą, kada ir pasibaigia.

serina

1988-ųjų birželis

Man buvo jau gana. Man jau visko iki kaklo, ruošiausi jį palikti.

Ir visai ne dėl to, kad nebegalėjau iškęsti. Žinoma, galėjau. Galėjau vis daugiau, daugiau, dar daugiau. Galėjau pakelti viską, ką tik jis krovė ant manęs. Įsitikinau per dvejus pastaruosius metus, tačiau nusprendžiau: esu soti iki kaklo.

Jei tai reiškė, kad jis mane užmuš, tebūnie. Tegul užmuša, tada daugiau nebereiks tiek kentėti. Jis pribaigė mane. Nebegalėjau niekur nė pasisukti: nei kalbėtis su seserimis, nei susitikti su draugėmis bent šiaip paplepėti – jis nemėgo, kad valkiojuosi su kitais. Pasikalbėdavau su žmonėmis, kartu dirbančiais prekybos centre, bet iš tiesų mes nebendravome. Visas mano gyvenimas ėmė suktis tik apie jį: suteikti jam malonumo, nesupykdyti jo, laukti, kol jis atsikratys Popės. Suvokiau, kad tai ne gyvenimas. Pagaliau suaugau. Buvau jau nebe ta lengvatikė penkiolikmetė, jo išvaduota nuo nekaltybės ir nusilipdyta kaip lėlė pagal savo įgeidžius.

Atidaręs man duris, jis tai suprato. Jam tapo aišku – ar muš mane, ar nekreips dėmesio, ar sakys, kad myli, iš to jau nebus nieko gera. Nebežadu daugiau su juo pasilikti. Anksčiau ar vėliau viskas turi baigtis.

Dabar viską pergalvojusi suvokiu, kad neturėjau ten eiti. Reikėjo tik paskambinti jam ir pasakyti. Tačiau vis dėlto nuėjau. Nuėjau pasakyti jam, norėjau kalbėti aiškiai ir atvirai, kaip suaugusi.

Jo veidas, šiaip jau dengiamas pasitikėjimo savim kaukės, pasikeitė, matyt, perpratęs mano išraišką, tačiau tik akimirką, ir netaręs nė žodžio jis pasitraukė į šoną įleisti mane vidun.

– Ir kam turiu būti skolingas už šį abejotiną malonumą? – pasiteiravo pirmas eidamas į svetainę.

Išsidrėbęs ant sofos patogiau atsilošė, visu dubeniu pasislinkdamas priekin, kiek pakreipė galvą į šoną ir ištiesęs užmetė rankas ant sofos atlošo.

– Atėjau pasikalbėti, – tariau.

Net pati nustebau, kad mano balsas, visad tylus, drovus ir ramus, dabar skambėjo visai kitaip. Buvo kaip tas, ankstesnis, tikrasis mano balsas, kuriuo kalbėjau prieš susipažindama su juo. Paprastas, kasdieniškas. Kaip ir aš pati dar prieš visa šita.

– Tai kalbėk, vaikuti. Greitai bus kitas pasimatymas. Juk žinai, kad šis vakaras yra Popės, ar ne?

Pasakė tai, kaip dabar manau, norėdamas patikrinti, ar man pavyks susitvardyti. O pastebėjęs mano silpnumą iš karto juo pasinaudotų, tai būtų jam įrodymas, kad nesu visiškai laisva. Bet tada, matyt, to nesumojau. Tik žiūrėjau į jį, ir jo akyse šmėkštelėjo, lūpas kiek iškreipė nusivylimas. Akimirką aš net nesuvokiau, kas ta Popė – taip ryžtingai buvau nusiteikusi. Net pamiršau, kad dalinuosi juo. Kad jam galbūt visai nesvarbu, jog vienos mūsų, jo kankinių, daugiau nebebus. Na, gal ir svarbu, bet tik todėl, kad ne jis pirmas iššveis mane lauk.

Atsikrenkščiau, kad paskui nereikėtų mikčioti ar daryti pauzių, kad visa, ką pasakysiu, būtų aišku ir glausta, kad nenukrypčiau į šoną, – jis pats nuolatos to reikalavo iš mano rašinių.

– Aš nebenoriu, kad mes būtume pora, – pasakiau. – Noriu viską užbaigti. Šį vakarą. Nebenoriu su tavim susitikinėti.

Jis prisimerkė, lūpos niekinamai persikreipė. Akimis lėtai mane čiupinėjo nuo galvos iki kojų. Plaukus buvau susirišusi užpakaly, užsimovusi džinsus, apsivilkusi laisvus sportinius marškinėlius, nutrintą džinsinį švarkelį. Tokių drabužių jis visai negalėjo pakęsti. Tačiau didžiausias nusikaltimas buvo apsiauti juodus sportukus. Iš visos mano drabužinės jie susilaukdavo didžiausios jo neapykantos. Prie jų žvilgsnis ir užtruko ilgiausiai, paskui nušliaužė atgal iki veido. Iš jo trykšte tryško panieka.

– Kas jis? Manau, kad šitas mažytis nepaklusnumo protrūkis susijęs su kokiu nors valkatėle, kurį pasigavai gatvėje. Kas jis? Pasakyk man, kad galėčiau išmušti iš jo šitą nesąmonę.

– Tai tu, – atsakiau. – „Jis“ esi tu. Nebenoriu daugiau būti su tavim.

Nebūčiau nieko panašaus pasakius jam prieš pusmetį. Net prieš savaitę. Bet dabar man buvo tas nebesvarbu, man jau visko buvo iki kaklo, tai galėjau sakyti, kas tik šauna į galvą. Kai tau jau visai vis tiek, nebesijaudini, kad tave primuš, kad sužalos. Kvailai ir be atodairos darai, ką apsisprendei daryti.

– Aišku, taip negalvoji. Norėčiau, kad būtų taip, bet nėra. Grįši atgal nė savaitei nepraėjus ir maldausi, kad priimčiau atgal.

– Jei tau smagiau taip manyti, taip ir manyk. Dabar aš išeinu. Tik norėjau aiškiai pasakyti.

– Ei, luktelk. – Jis išsitiesė, kilstelėjo rankas lyg pasiduodamas, taip galėjo atrodyti, jei aš jo nepažinočiau. – Ar tai dėl to? Argi aš jau nesakiau? Argi aš neišaiškinau tau visko? Pabandyk mažų mažiausiai pergalvoti visa tai. Turiu minty – kas gi čia dabar? Tai dėl Popės? Juk aš galiu užbaigti su ja net šį vakarą, jei tu tik nori. Kas čia tokio. Nes aš, vaikuti, myliu tik tave. Ir galiu pasikeisti.

Tai ir buvo svarbiausia. Jis negalėjo pasikeisti. Ir nebūtų to daręs. Jau kalbėjo taip anksčiau, vis kalbėjo ir kalbėjo tą patį, vis tą patį. O baigdavosi irgi taip pat – skaudžiai mane sumušdavo. Ir meluodavau visiems, iš kur tos mėlynės. Stengdavausi gudrauti, vengti, kad ir vėl taip atsitiktų. Nuo visko man jau darėsi bloga.

– Nenoriu, kad pasikeistum, – atsiliepiau. – Todėl, kad nebenoriu su tavimi būti pora.

Kažkas kartą man pasakė – jei kalbėdama nuolat kartosi pagrindinį teiginį, padidės tikimybė, kad esminiai dalykai įsitvirtins klausytojų sąmonėje ir privers juos šimtu procentų patikėti tavo sakomais žodžiais.

– Bet aš myliu tave, Serina. Myliu tave. Niekad nieko panašaus nejaučiau jokiai moteriai, kol nesutikau tavęs.

Ko jau ko, bet širdies jis čia neįdėjo, buvo akivaizdu. Tiesiog tarė tuos žodžius bejausmiu, beaistriu balsu. Gal ir anksčiau taip kalbėdavo, ir anksčiau žodžiai tik liedavosi iš burnos, bet nereiškė nei emocijų, nei jausmų, jokios meilės, jokio nuoširdumo, tik nemokėjau atskirti. Nepaliaujamai baimindamasi, kad nesugadinčiau jam nuotaikos, nesukelčiau įniršio, ir nesipriešindama jo smurtui taip nieko daugiau ir nepastebėjau. Jis buvo toks lėkštas. O aš tik dabar tai supratau.

Pasigirdo beldimas į duris, o po jo trumpas skambutis. Tai buvo Popės ženklas, aš pirmiau skambinau, tada beldžiau.

– Luktelėk šiek tiek, vaikuti, luktelėk, – pasakė pašokdamas.

Tačiau nenuėjo prie durų, užsuko į virtuvę. Popė laukė, neskambino ir nebeldė. Nebūtų išdrįsusi. Ne tik aš, ir ji žinojo, kaip jai dera elgtis.

O man dabar geriausia būtų pritikę išeiti. Pasakiau jam, įsitikinau, kad jis suprato, todėl reikėjo išeiti. Čia neturėjau nieko savo: visi drabužiai, apatiniai, visas šlamštas man buvo supirkta jo. Galėjau vėl rengtis kaip paauglė, kaip apsirengiau dabar. Nebeprivalėjau jam įtikti.

– Pope, – pasakė pagaliau ją įsileisdamas. – Eikš tiesiai čia. Turim netikėtą viešnią – neatspėsi ką.

Pamačiusi mane kiek išsigando. Išsprogino akis nepatikliai kaip pelėda, bet ne dėl to, kad mane rado čia, o dėl mano aprangos. Dėl to, kad ji atėjo čia to paties, kaip ir aš, – supratau iš tų jos išpūstų pelėdos akių. Ji atėjo visko užbaigti. O išsigando, kad negalės to įvykdyti, jei aš čia stūksosiu. Iš mano drabužių, iš sportukų turėjo atspėti, ką aš čia veikiu. Kad aš pirma pradėjau.

Nutariau luktelti. Nors ruošiausi sprukti lauk, nebesusidurti su juo, žinojau, kad man išėjus jis atsigriebs. Tada, galimas daiktas, ji amžinai liks tarsi spąstuose. Nebegalės jo palikti. Nors jau buvo apsisprendusi, nors taip pat ketino išeiti, radusi mane čia visai suglumo. Dabar jai gali pasirodyti, kad savo sumanymą geriau atidėti kitai dienai. Be juk tada jo visai neįvykdys. Nenorėjau tapti jai ta dingstimi – persigalvoti ir dar praleisti su juo nors kelias minutes. Nenorėjau, kad atkentėtų dar vieną smūgių krušą. Nekenčiau jos, bet nenorėjau, kad jai vėl kas bloga atsitiktų.

Jis įėjo į kambarį, ir supratau, kad jau nebesvarbu, ko aš noriu, – turiu pasilikti. Už nugaros jam kažkas blykstelėjo. Pamačiau – peilis.

– Malonu tave matyti, Pope, – pasakė jis, tebelaikydamas peilį už nugaros.

Nebuvau tikra, kad ir ji pamatė ar iš viso suprato, ką jis čia daro, bet aš iš savo vietos gerai mačiau peilį, jo rudą medinį kotą, didelius plačius, aštrius ašmenis.

Popė taip ir stovėjo sutrikusi, nenumanydama, kas geriau: ar paklausti, kodėl jam malonu ją matyti, ar išpyškinti, kad palieka jį. Aiškiai nematė, ką jis ten laiko už nugaros, tačiau buvau ją tiek perkandusi, kad žinojau – kai tik pamatys, numirs iš baimės. Gal ir nerėks, bet ją pagaus siaubas. Ji net neapsimes, kad nemato, nepradės mintyse ieškoti išeities, kaip mudviem išsigauti iš čia, ji net nebandys išsiaiškinti, o gal įmanoma su manim susisiekti telepatiškai, ji tik stačia galva puls į paniką ir mudvi abi pražūsime.

Jis atžingsniavo iki pat kambario vidurio spoksodamas į mane, bandydamas sutrikdyti ir užkirsti kelią pabėgti. Matyt, jis ir nesistengė slėpti nuo manęs, ką laikė rankoje, kad prisiminčiau jo pažadą su manim susidoroti.

– Pope, brangute, nusprendžiau, kad dabar pats tas laikas. Žinau, kad paprastai esi man ypač kantri, tačiau dabar nutariau, kad tu vis dėlto teisi, turėčiau išspirti Seriną lauk.

Pelėdiškos Popės akys dar labiau išsprogo.

– Sugalvojau, kaip mums likti kartu ir būti tikriems, kad Serina amžinai dings iš mūsų gyvenimo. Juk tu žinai, kokia ji. Net jeigu ją ir išmesiu, ji nenurims, nesiliaus čia vaikščiojusi ir kėlusi mums rūpesčių. Ji net ims pasakoti, – tik, aišku, meluos, – kad aš pradėjau su ja draugauti, kai ji dar buvo mano mokinė. Juk žinai, kaip lengvai prilimpa purvas. Tai mane sužlugdys. Ne, man visiškai netiks toks dalykas. Todėl aš sugalvojau vienintelę išeitį, kaip susitvarkyti, kad ji čia nebesivalkiotų. Ir nebekištų liežuvio.

Jis kalbėjo, o Popė po kiekvieno jo žodžio stingo vis labiau. Galiausiai ji ėmė nutuokti, apie ką pasisuko kalba. Ji jau spėjo, ką ten jis laiko rankoje. Nežinau, ar jis kada nors bandė ją prigąsdinti su peiliu, – ne, mes apie tai nesikalbėjome, nelyginome nei savo užrašų, nei mėlynių, tam mes per daug nemėgome viena kitos, – tačiau jei taip buvo, ji turėjo suprasti. Jai turėjo būti aišku, ką jis ketina padaryti.

Žinoma, aš nemaniau, kad jis taip padarys. Tikrai ne. Tai ne taip paprasta, kaip trankyti antausius, spardyti nebeatlaikiusią smūgių ir nugriuvusią ant grindų. Nebuvo taip lengva, kaip išsukti ranką ar daužyti per nugarą vejant šalin. Užmušti ką nors neturėtų būti taip lengva. Jis neketino žudyti. Popei matant, jis galėtų prigąsdinti, galėtų įtikinti, kad rimtai ruošiasi taip padaryti, bet nedarytų to. Tikrai ne. Jis negalėtų. Nebuvo jau toks blogas.

Labai lėtai ir atsargiai jis ištraukė peilį iš už nugaros. Gana didelį. Jį ir išgalando mano akyse prieš kelias savaites. Ašmenys taip žvilgėjo, kad galėjo debesis pjaustyti plonyčiais, tvarkingais, lygiais gabaliukais, kad būtų galima uždėti po storą pluoštą saulės spindulių.

– Noriu, kad tu ją pašalintum iš mūsų gyvenimo, – tarė jis Popei. – Padaryk jai galą ir ji nebeės mūsų. Noriu, kad užmuštum ją.

Jis tiesė peilį jai, atkišęs kotą. Ji nevalingai žingtelėjo atgal.

– Nagi, mažute, nieko kito nesugalvosim, pati žinai. Noriu gyventi su tavim, jei tu dėl manęs padarysi tą vienintelį dalyką, tik šitą vieną dalykėlį, mes niekad neišsiskirsim. Mes galėtume... galėtume ir susituokti.

Taip, Pope, galėtumėt susituokti. Kodėl tau nepaklausus Marlenos, kaip puikiai jai tas susiklostė. Ko ji nuolat skambina, ko čia landžioja jam į akis išrėžti, kad paliktų ją ramybėje. Kodėl aną savaitę ji pagrasino, kad ketina gauti leidimą apriboti jo teises? Taip, Pope, kodėl tau neužsimanius ištekėti už tokio kaip jis?

Bet žinoma, blogiausia, kad jei jis būtų man pasiūlęs tekėti, būčiau ėmusi svarstyti. Net kai šitaip su manim elgėsi, būčiau galvojusi, kad mums kaip tik ir reikia pradėti viską iš pradžių, būčiau įtikinėjusi save, kad susituokus viskas pasikeistų, jis manęs nė pirštu nepaliestų ir viskas būtų kaip anksčiau. Man dar nebuvo aišku, kad tas „kaip anksčiau“ vyko tik todėl, kad jam reikėjo prisipratinti mane būti kartu. Lėtai ir išradingai, bet neprašaunant pro šalį. Matyt, jis numatė mane suvilioti iš karto, kai išsiaiškino, kokia aš – rami, linkusi į mokslus, šiek tiek vienišė, – tokia tikrai išlaikys paslaptį. Mūsų santykiai nebuvo grįsti nei meile, nei tikrove, ir santuokai taip pat nebuvo pagrindo.

Jis smarkiau mostelėjo peiliu į ją, iš tiesų nustebęs, kad ji nedvejodama nečiupo daikto jam iš rankos ir nesmeigė man į krūtinę. Jis neleis jai taip padaryti, – šovė man į galvą. – Jis tik nori, kad aš taip galvočiau, nori prigąsdinti, kad vėl jam pasiduočiau. Jam visai nekiltų noras mane nužudyti, tikrai nekiltų.

– Argi tu nuo pat pradžių nenorėjai, kad mudu būtume kartu? Apie ką tu be paliovos svajojai?

Ir vėl jo žodžiai skambėjo nenuoširdūs ir lėkšti. Tas kaip medumi teptas balsas mane visad priversdavo kažin kuo patikėti – neabejoti, kad jis labai gailisi, kad taip daugiau niekad neatsitiks, – tačiau aš jau buvau atsijungusi nuo šito dažnio. Dabar galėjau išgirsti tiesą – kad jis bejausmis. Mane tai turėjo nugąsdinti. Nes jei žmogus galėjo su manim šitaip pasielgti ir gana smagiai sau gyventi toliau, vadinasi, buvo visiškai bejausmis. O tas, kuris nejaučia nieko, nesuks galvos ir dėl žmogžudystės. Vis dėlto baimės nepajutau. Atkampioje kertelėje slėpėsi viltis, žinojimas, kad jis geras. Kad turi kruopelę gerumo.

Matot, tebebuvau kvailė. Nors jis daugybę kartų man pasirodė, koks yra iš tiesų, tebebuvau linkusi manyti, kad širdį jis turi. Ta mintis laikė mane kaip prikaltą toje pat vietoje, to vyro svetainėje, kol jis stengėsi įkalbėti savo meilužę mane nužudyti. Ta pati mintis mane laikė kaip pririštą prie vyro, kuris turėjo kitą mylimąją.

– Dėl policijos gali būti rami, pasakysim, kad ji įsibrovė, kad puolė mus, turėjom smogti, suvaldyti ją kaip nors. Turėjom jai sutrukdyti. – Ir vėl ištiesė jai peilį. – Nusiramink, aš tave ginsiu. Sumeluosiu dėl tavęs.

Ne. Popė papurtė galvą – ne. Kažin, kuris mūsų labiau nustebo – jis ar aš. Papurtė galvą tvirtai ir aiškiai, ir pasakė tik vieną žodį:

– Ne.

Jis žingtelėjo dar kelis žingsnius į vidurį, taip, kad matytų ją, bet būtų arčiau manęs.

– Ką tu sakai? – paklausė.

Man rodos, norėjau paklausti to paties. Tai buvo taip netikėta. Išgirsti tai. Išaiškėjo, kad tai įmanoma – įstengti balsiai pasakyti ne.

– Ne, – pakartojo dar tvirtesniu balsu. – Ir palieku tave. Viskas baigta. Nebenoriu daugiau būti su tavim.

Dar niekad nemačiau jo tokio nustebusio, taip netikėtai užklupto, veidas išdavė, koks jis apstulbęs ir vis dar negali patikėti, kad tai išgirdo.

– Tai tu dabar pasakei man „ne“? – paklausė, balsas jau žemesnis, grėsmingas, tarytum gyvatė, pasirengusi šuoliui.

– Nebenoriu toliau būti su tavim. Ir neketinu skriausti Serinos.

Jis palinko į mano pusę ir prisimerkė.

– Tai jūs, kalės, kartu sugalvojot mane apmuilinti? – suurzgė man. – Jūs, kalės, manot, galėsit man taip padaryt?

Jis smarkiai suspaudė peilį, net krumpliai pageltonavo, veidas pritvinko kraujo, o venos ant kaklo išsipūtė kaip pitonai, užsiraitę ant medžio šakos.

– Mane? – jis stuktelėjo peiliu sau į krūtinę, pabrėždamas, ką nori pasakyti. Stuksėjo sau peilio smaigaliu, prakirsdamas ploną sportinių marškinėlių audinį, ir pro skylutes jau buvo matyti krūtinė. Buvo toks įniršęs, kad to nepajuto ir nesiliovė. – MANE?! – riaumojo ant mūsų vis kapodamas marškinėlius. – JŪS, KALĖS, MANOT, KAD GALIT SU MANIM TAIP ELGTIS?! – Stukt, stukt, stukt. – TAIGI JŪS VISIŠKAS NIEKAS BE MANĘS! – Stukt, stukt, stukt. – TAI AŠ JUS TOKIAS PADARIAU! – Stukt, stukt, stukt. – IR NIEKAS NEBUS BAIGTA, KOL AŠ NEPASAKYSIU! – Stukt, stukt, stukt. – GIRDIT MANE? – Stukt, stukt, stukt. – AŠ PASAKYSIU, KAI BUS BAIGTA! – Stukt, stukt, stukt. – AŠ PASAKYSIU, O NE JŪS! – Stukt, stukt. – AŠ PASAKYSIU!

Aš sujudėjau anksčiau už jį. Aš žinojau, suprantat. Žinojau, ką jis ruošiasi padaryti.

– IR PASAKYSIU DABAR! – užgriaudėjo ir liuoktelėjo prie Popės iškėlęs peilį.

Bet aš jau buvau pasiruošusi, aš pirma čiupau jam už marškinėlių ir patraukiau, tada taip ėmiau kabintis rankomis, kol pagaliau sugriebusi už pečių pabandžiau nustumti į šalį. Jis parklupo ir išmetė peilį. Akies mirksniu – kaip kažin kas – Popė šastelėjo pirmyn ir sugriebė jį, tvirtai suėmė rankomis, virpėdama iš įtampos.

– NULIPK NUO MANĘS, TU BJAURI KALE, – riaumojo jis sukiodamasis ir bandydamas mane nukratyti, tada atgalia ranka tvojo man per veidą.

Pajutau, kaip suskaudo nosį ir akyse tik sukibirkščiavo, prasižiojau pajutusi kažką skysta ir geležies skonį burnoje, ir kraujas ėmė tekėti man per smakrą.

Jis smogė man dar kartą – dėl visa pikta, dabar jau iš visų jėgų, parblokšdamas mane žemėn. Popė drebėjo kaip prišalusi vienoje vietoje, tačiau kai jis pasisuko į ją, pagaliau pajudėjo, lyg norėdama atsidurti arčiau manęs. Ji buvo visai prie pat jo, kai jis, vienu smūgiu paguldęs mane, jau sukosi atgal ir virstelėjo priekin. Ir tada jie pasitiko vienas kitą. Peilis palietė jį. Įsmigo tiesiai į jį ir sustabdė pusiaukelėje.

Ji, atrodė, tuoj ims klykti. Klykti iš siaubo, pamačiusi, ką padarė. Klykti, nes jis taip ir kabojo, jungiamas su ja metalo ir medžio. Visa virpėdama, pasirengusi surikti, įbedė į jį padėrusias akis.

Jis žiūrėjo į ją baisiausiai nustebęs. Nuo grindų vis dėlto mačiau, kaip jis į ją stebeilijosi. Jau antrą kartą ji privertė jį suglumti. Pirmiausia pasakė „ne“, pasakė, kad jį palieka, o dabar štai kas. Dūrė jam. Tai įvyko atsitiktinai, tačiau štai jis jos rankose. Tarytum dabar būtų jos dalis.

Jis palenkė galvą, bandydamas pažiūrėti, kiek yra sužalotas, kaip pagaliau jis atvertas pasauliui.

Popė taip pat palenkė galvą ir akimis susirado peilį, žingtelėjo atgal, atsitraukė visai nedaug ir paleido jį.

Pirmiausia grindis palietė jo keliai, įnagis, pribaigęs jį, vis dar stirksojo kūne, dešinėje po šonkauliais, ir mane supykino. Suakmenėjusi iš šleikštulio ir siaubo, žiūrėjau, kaip jis suima peilį už rankenos ir trukteli lauk vienu staigiu judesiu, tada numeta šalia ant grindų. Šleikštulys, siaubas ir išgąstis smogte smogė man, kai kraujas ėmė kliuksėti iš žaizdos, sutepdamas jo baltus marškinėlius, permerkdamas džinsus ir kilimą.

Jis pargriuvo šonu minkštai stukteldamas į grindis ir atvirto ant nugaros. Tada suglebo.

– Aš atsiprašau. Aš visai nenorėjau. Atsiprašau, – ėmė kalbėti Popė drebančiu balsu, ji pati visa drebėjo. Pažiūrėjo sau į rankas. Tada žvilgsniu susirado mane. – Aš nenorėjau. Tu matei. Tai visai netyčia. Aš nenorėjau. Atsiprašau. Atsiprašau. Atsiprašau.

Pažvelgiau į jį. Laukiau, kol krustelės. Kol krūtinė ims kilnotis, kol ims kvėpuoti. Arba sujudės. Ar duos ženklą, kad viskas bus gerai, jis gyvens, o ne... Nes tokiems kaip aš prieš akis tai nenutinka. Nesu mačiusi, kad mano akyse kas nors mirtų. Nesu mačiusi. Nesu mačiusi.

O jis nejudėjo. Gulėjo labai ramus. Ramus. Pirmą kartą per ilgus metus jis visai ramus. O atrodė toks įsiutęs ant viso pasaulio, ir tas šėlsmas jį ėste ėdė ir vertė nuolat pratrūkti – siautėti, daužytis, tyčiotis, jis nė nežinojo, ką reiškia nurimti. O dabar štai guli. Nejudėdamas. Tylus. Ramus.

Šiaip taip atsistojau, neatitraukdama nuo jo akių. Jis nė nevirpteli, net nekvėpteli. Tikrai...

Nuskubėjau per visą kambarį pas Popę, išsilenkdama jo ir visko, kas gulėjo šalia. Čiupau ją už žasto, pajutau, kaip raumenys jai suglęžta po mano pirštais.

– Mums reikia eiti, – tariau jai. – Mums reikia eiti.

– Atsiprašau, – tebeunkštė ji, – atsiprašau.

– Pope, – stengiausi kalbėti ramiai.

Stengiausi nekreipti dėmesio, kaip gerklėje jau nyksta kartus baimės skonis, kaip burnoje vis prisirenka kraujo, kaip skauda perskeltą lūpą.

– Pope, – kartojau ramiai, tyliai ir švelniai. – Pope, pažiūrėk į mane.

Ji sudrebėjo, liovėsi atsiprašinėti ir pakėlė į mane akis.

– Mums reikia eiti, gerai? – tariau nubraukusi jai nuo veido sulipusius prakaituotus plaukus. – Gerai? Reikia eiti. Dabar. Gerai?

Ji skubiai linktelėjo.

– Gerai. Gerai. Eikš, einam kartu.

Apkabinau ją per pečius ir išsivedžiau. Ji neturėjo likti ir žiūrėti į tai. Per daug jautri, ji būtų visai iškvaišusi. Būtų išsikrausčiusi iš proto, pasilikusi čia ir atsiprašinėjusi, kad ir kas ten jos klausytųsi. Tai ne jos kaltė, viskas įvyko netyčia.

Kai išėjome lauk, į orą, paleidau ją eiti vieną. Jau nebekalbėjo, nebeatsiprašinėjo, jos gluminantys atsiprašinėjimai, regis, išseko, nes nebematė jo. Stovėjome gatvėje ir žiūrėjome viena į kitą.

Pirmoji prakalbo Popė. Ėmė klausinėti mane. Atsakiau nežinanti, ką reikės kalbėti, ką daryti. Neturiu atsakymų. Dėl to, kas atsitiko, kaltinau ją. Norėjosi vemti. Norėjosi atsikratyti siaubo, įstrigusio man po šonkauliais. Tačiau jis nesitraukė, nejudėjo. Liepiau Popei eiti sau, palikti mane. Tada nubėgau. Nebegalėjau būti prie to namo, toje gatvėje. Prie to vyro ir tos moters. Norėjau ištrūkti, pabėgti, nebenorėjau niekad susidurti su jais. Bėgau ilgai, kol krūtinėje ėmė diegti, o širdis, mušusi labai tankiai, staiga, regis, visai sustojo. Bėgau, kol kojos laikė. Nebežinojau, kur esu, bet man buvo nesvarbu. Sustojau visiškai prie pat bažnyčios priedurio. Pro vitražinius stiklus mačiau degant šviesas. Ten turėtų būti rimtis. Man reikėjo rimties, reikėjo vengti gatvės. Norėjau kur nors viduje saugiai prisiglausti.

Pastūmiau didžiules ąžuolo duris, vyliausi, bet nesitikėjau, kad jos atsidarys. Jos virstelėjo vos stumtelėjus ir įsileido mane, priglausdamos atėjusią iš žiauraus pasaulio.

Vos pajudėdama, nes kūnas visai apsunko, kluptelėjau prieš altorių ir nuėjau prie klauptų. Tas įprotis man buvo įaugęs į kraują nuo senų laikų, kai mama vesdavosi į bažnyčią.

Taip tėvas Gabrielius mane ir surado. Ėmė kalbinti, priminė, kad viskas, ką pasakysiu per išpažintį, liks tik jam. Tada ir pasakiau nužudžiusi žmogų.

– Ar gali papasakoti, kas atsitiko? – paklausė tėvas Gabrielius.

Papurčiau galvą. Ne, negalėjau. Negalėjau apie tai kalbėti. Nebegalėjau pasakyti daugiau, nei buvau ištarusi. Ir taip jau per daug prasitariau. Kas buvo tas vyras, kuriam patikėjau tokią siaubingą paslaptį? Prižadėjo, kad niekam neišduos, bet iš kur galėjau žinoti, ar laikysis savo žodžio? Net jei ir prisiekė Dievu. Argi pirmasis Dievo įsakymas nėra viršesnis už visus kitus žodžius? Juk tai pats pirmasis nurodymas, kurio Dievas mums įsako laikytis. Kaip galiu iš jo tikėtis, kad laikys viską sau?

– Man reikia eiti, – tariau.

– Serina, čia tu saugi. Gali nesakyti, kas tau atsitiko. Gali nedaryti nieko, ko nenori.

Pašokau iš vietos. Tėvas Gabrielius irgi atsistojo.

– Man reikia eiti, – kartojau jam. – Turiu eiti.

Rytą jis sužinos, kas atsitiko. Kai kas nors jį suras. O tėvas Gabrielius galės pasakoti policijai, kad už nužudymą atsakinga mergina, vardu Serina. Tada jie suras mane. Dabar turiu bėgti. Turiu eiti namo ir papasakoti tėvams.

– Ar tu gailiesi dėl to, ką padarei, Serina? – rimtai paklausė tėvas Gabrielius, taip nekalbėjo, kai buvo prisėdęs prie manęs.

– Taip, – atsakiau. – Taip, gailiuosi. Nenorėjau to padaryti. Labai gailiuosi.

– Gailestingasis Dievas Tėvas per savo Sūnaus mirtį ir prisikėlimą sutaikė pasaulį ir pasiuntė mums Šventąją Dvasią, kad atleistų mūsų nuodėmes, – ištarė tėvas Gabrielius. – Per Bažnyčios kunigystę tesuteikia tau Dievas malonės ir taikos, ir atleidžiu tau tavo nuodėmes vardan Dievo Tėvo ir Sūnaus, ir Šventosios Dvasios, – taip sakydamas man padarė kryžiaus ženklą.

Jis negalėjo man atleisti. Niekas negalėjo. Padariau patį baisiausią pasaulyje dalyką. Negalėjo man atleisti.

– Viskas susitvarkys, – tarė jis. – Žinau, kad viską padarysi teisingai.

Namo bėgau nesustodama. Visa buvau vien iš prakaito, karštinės ir deginančio skausmo. Jaučiausi taip, tarytum kūną sudarytų vienas didžiulis pertemptas raumuo, galvoje sukosi ir ūžė, eidama prie namų vos gaudžiau kvapą. Svetainėje degė šviesa. Rudos nailono užuolaidos užtrauktos, koridoriuje tamsu.

Turėčiau eiti ir papasakoti jiems viską. Paklausti, o ką daryti dabar. Turėčiau išsipasakoti jiems ir leisti manim pasirūpinti.

– Labas, Serina, – šūktelėjo mama, išgirdusi, kaip uždarau duris.

– Labas, mama, labas, tėveli, – atsiliepiau.

Drebančiomis kojomis ėmiau lipti laiptais į viršų.

– Kur tu eini? – paklausė tėvelis.

– Dalasą rodo, – pridūrė mama.

– A... man reikia į tualetą, – atsakiau. – Ir labai pavargau. Turbūt eisiu gulti. Papasakosit, kas atsitiko, rytoj.

– Labanakt, – šūktelėjo mama.

– Labanakt, – pakartojau.

Jie nepakvietė manęs į kambarį, matyt, mano balsas jiems nepasirodė įtartinas. Kojos vargais negalais užnešė mane į viršų. Vonios kambaryje užtrenkiau ir užrakinau duris, tada susmukau.

Tai baisus sapnas. Tai baisus sapnas, ir aš niekad niekad nebeprabusiu.

Net nesupratau, kad verkiu, kol nepradėjau veido šlakstyti vandeniu ir nesuvokiau, kad jis jau šlapias. Pasirodė, net nesupratau, kada ėmiau verkti, ir nežinau, kada nustosiu.

Beveik nieko nežinau.

Tik tiek, kad jis negyvas.

popė

1988-ųjų birželis

Beveik dvejus metus į Marką buvau sutelkusi visą savo gyvenimą. Viskas man buvo Markas, Markas, Markas. Nuo pirmojo susitikimo parke iki pat to vakaro atrodė, kad visa, kad ir ką daryčiau, dariau dėl jo.

Bet pagaliau man viso to buvo per akis.

Jis ne visad buvo toks ūmus ir pagiežingas. Jei būtų buvęs – nereikėtų sukti galvos. Būčiau ėjusi ir išėjusi. Iš pradžių buvo saldus kaip medus. Vertė pasijusti mane ypatinga, trokštama, mylima. Kalbėjo man, kokia aš graži, per jį tariausi esanti protingesnė, atrodė, kad ir jam pasaulis sukasi tik apie mane.

Aišku, Serina visad maišėsi šalia, tačiau jis viską išaiškino, o aš taip greitai jį įsimylėjau, kad prarydavau nė nemirktelėjusi, ką man pasiūlydavo. O šnekėjo jis daug. Paskui ir daug pridarė.

Vis dėlto buvau visiškai tikra, kad galiu tai pakeisti pati tapdama nepriekaištinga, tapdama tokia, kokią jis norėjo mane matyti. Paisiau visko: ką kalbu, ką dėviu, kaip elgiuosi. Stengiausi nekreipti dėmesio į jo ir Serinos reikalus, niekad niekam apie mus neprasitariau. Dariau viską, kaip pageidavo, tačiau jis vis dar rasdavo prie ko prikibti, rasdavo dingstį mane žiauriai mušti ir užgaulioti. Įtikino, kad esu tokia nieko verta, kad be jo neišbūčiau nė dienos, o kai pareiškė, kad niekas kitas į mane net nežiūrėtų, maniau jį sakant teisybę. Besąlygiškai su juo sutikdavau, kai išvadindavo mane šiukšle. Tikėjau, kai sakė parodysiąs mudviejų su Serina, besibučiuojančių paplūdimy, nuotraukas mano tėvams ir broliui su seserimi ar kam tik sugalvos.

Dėl šitų nuotraukų, tik dėl jų aną vakarą pas jį ir ėjau: paimti, kad niekas jų nepamatytų. Man pasidarydavo bloga, kai tik pagalvodavau apie jas, ir kaip galėjo būti šimtąkart baisiau, jei Serina nebūtų atsisakiusi po to bučinio dar ką nors daryti. Ji pasakė, kad jis tedaro sau viską, kas tik šaus į galvą, bet jau be jos, tai kai išėjau, jis turbūt ir dvasią iš jos iškratė bespardydamas. Dar ir dėl to buvau jai dėkinga, nes pati nebūčiau galėjusi pasipriešinti. Tos nuotraukos sugriaus man gyvenimą, trūks plyš reikia jas atgauti.

Tą vakarą praleisti su juo buvo paskirta man. Mat jis padalino mudviem „vakarus“ – nutarė taip paskirstyti kančią, kai nežinai, ar tave, ar kitą jis užsigeis pamatyti. Kad netikėtai nesukliudytume viena kitai, anot jo, tarytum būtume išdrįsusios taip padaryti. O iš tikrųjų jis, kas be ko, įgavo mums dar didesnę valdžią, nes ir nebūdamas šalia žinojo, kaip jaučiamės: viena, suprasdama, kad jis su kita, vakarą leido spėliodama, ką aniedu veikia.

Eidama pas jį, permąsčiau iš naujo, kad esu be galo pavargusi nuo nuolatinės baimės, nuo primygtinio tikrinimosi, ką kalbu, darau ar jaučiu. Supratau, kad reikia padaryti tam galą. Žinoma, buvo baisu, žingsnis po žingsnio su virpuliu ir augančiu nerimu artinausi prie ypač pavojingo žmogaus. Vis dėlto nueiti turėjau.

Prie durų širdis jau lipo iš krūtinės, mane visą purtė drebulys. Paskambinau, tada pabeldžiau.

Jo akys vėrė šalčiu, ir nuo to žvilgsnio širdį sukaustė siaubas. Kai buvo taip įnirtęs aną kartą, man reikėjo siūti prakirstą penkiose vietose galvą ties sprandu. Dabar jis stovėjo gana keistai įsitempęs ir sunerimęs, o už nugaros kažką laikė, bet taip, kad man nebūtų matyti. Nedrįsau kaip nors pasižiūrėti, kad labiau nesukiršinčiau ir iš pačios pradžios nesugadinčiau reikalo.

Jis jau buvo pasiekęs tą ribą ir tapęs kone visišku siaubūnu. Laikui bėgant viskas pamažu dėjosi į krūvą, kol buvo prieita iki paties blogiausio, kai jis ėmė reikšti nepasitenkinimą dėl kiekvieno jį suerzinusio menkniekio. Aš jau beveik krausčiausi iš proto. Įsitempusi, įsibaiminusi, krūpčiojau jam vos prašnekus, suvirpėdavau jam artinantis. Kartais tapdavo taip nepakeliama, tiesiog jau norėjau, kad jis galų gale man smogtų ir viskas tuo pasibaigtų. Jis galėjo mušti mane, kad tik man nereikėtų ant prarajos krašto lūkuriuoti, kol kas atsitiks.

Pamačiau, kad jo akyse dega neapsakomas įniršis. Net ne tas, kaip vakarą, pasibaigusį penkiomis siūlėmis, o dar baisesnis. Jei sugaus mane ieškant nuotraukų, nedvejodamas užmuš. Iš jo žvilgsnio akivaizdu, kad tik per stebuklą pavyks išnešti sveiką kailį.

– Pope, pačiu laiku. Užeik, užeik. Turim netikėtą viešnią – neatspėsi ką.

Staiga labai išsigandau. Nieko nebenorėjau, tik apsisukti ir bėgti atgal, iš kur atėjau, slėptis, nes pajutau kažką negera. Pastarosiomis dienoms buvo negerai beveik viskas, kas dėjosi pas Marką, bet šįkart atrodė itin blogai. Kad ir kas būtų ta jo viešnia, tai ji, matyt, davė pradžią, o man teks už tai sumokėti.

Ką ji čia daro? – paklausiau savęs išvydusi Seriną, stovinčią jo svetainėje. Net nutirpau, kai gerai įsižiūrėjau. – Ką ji padarė? Ką ji padarė? Jos išvaizda mane suerzino. Pirmiausia, stovėjo labai tiesi, akivaizdu, kaip reikiant išstypusi per tuos dvejus metus, ir atrodė dar aukštesnė nei visada. Jos ilgi plaukai buvo sušukuoti ir suimti į arklio uodegą gana žemai – Markas to negalėjo pakęsti. Jam patiko, kai palaidi jie krito ant veido arba buvo užšukuoti ir surišti labai aukštai ant viršugalvio. O šitokią uodegą jis laikė nevalyva ir pernelyg atsainia. Ji vilkėjo džinsus – kelnes ir švarkelį ant laisvų baltų marškinėlių. Šituose namuose mes privalėjome rengtis kaip mergaitės – aptemptais drabužiais. Jei kur nors išeidavome vienos – tai tokia retenybė, – turėjome pasipuošti, tačiau mergaitiškai.

Man užėmė kvapą, kai pamačiau ant jos kojų žemus juodus sportukus. Ne! Ne! – norėjau priešintis mintyse. – Tai aš turėjau šįvakar tai padaryti! Aš turėjau jį palikti! Dabar jau jis manęs nebepaleis. Kol turėjo ją, galėjo manęs ir nesulaikyti, bet dabar jau nepaleis. Dabar aš amžiams prie jo prirakinta.

Vis dar su ta bepročio ugnele akyse Markas atsistojo tarp mūsų pačiame kambario viduryje. Jis ketino sumušti ją man matant. Pirmą kartą norėjo suduoti jai mano akivaizdoje, o aš nebuvau tikra, kad pajėgsiu jam sukliudyti. Visas drąsos atsargas išnaudojau ateiti čia ir atlikti, ką sumaniau, kaip dar labiau galėčiau jam pasipriešinti?

– Malonu, Pope, kad atėjai, – šnekėjo jis, o mano mintys blaškėsi kaip uždarytas žvėrelis, paklaikęs ir negalintis ištrūkti. Nesugalvojau, ką man dabar daryti. Abejingai spoksojau į jį, dėdamasi besiklausanti, tačiau vargu ar ką suvokiau. Nesusigaudžiau nieko, bet žinojau svarbiausia – turiu bėgti. Ne tik iš šio kambario, bet ir iš jo gyvenimo, į kurį taip įsipainiojau. Buvau jau beveik išsikapsčiusi, o Serina nustūmė mane atgal.

Jis žiūrėjo į ją, bet kalbėjo man. Pasakojo, kaip mes galime gyventi kartu – šiaip taip pagaliau supratau. Tačiau šito norėjau mažiausiai. Aš tik norėjau – man reikėjo – atgauti savo gyvenimą. Jis kalbėjo, kaip išmes Seriną.

– Bet net jeigu ir išspirsiu ją, ji dar pridarys mums daug rūpesčių. Nepaliks mūsų ramybėje, pradės skleist apkalbas, kaip aš ją suviliojau, kai dar buvo mano mokinė. Tai visiškas melas, be abejo, bet purvas gerai limpa. Tai mane sužlugdys. Ir bus labai nedora mano atžvilgiu. Todėl sugalvojau, kaip susitvarkyti, kad ji nebeįkyrėtų, neliežuvautų ir negrįžtų čia.

O Dieve, o Dieve, jis gi nori ją užmušti. Jis ketina ją užmušti, o aš turėsiu žiūrėti. Mane pribloškė tai, ką jis turėjo rankoje, ką jis rengėsi padaryti. Į akmenį stingdė siaubas – ką netrukus čia turėjau išvysti. Galėjau neleisti tam įvykti, tačiau neturėjau jėgų sutrukdyti. Atmintyje tvykstelėjo ledų diena. Kaip ji prisiėmė smūgius už mane, nes aš buvau nevėkšla. Atmintyje stojo diena virtuvėje – ji melavo, kad aš atsimerkusi. Nepažinojau Serinos, nemėgau jos, bet netroškau jos mirties. Nenorėjau, kad jai kas bloga atsitiktų.

Lėtai, sulėtintais judesiais jis ištraukė, ką laikė užkišęs, ir parodė – didžiulį virtuvinį peilį.

– Noriu, kad tu pašalintum ją iš mūsų gyvenimo, – tarė jis. Ir man sustojo širdis. – Padaryk jai galą ir ji nebeės mūsų. Noriu, kad užmuštum ją.

Ir ištiesė peilį man. Man. Jis norėjo, kad aš... Žingtelėjau atgal nuo jo, toliau nuo to... Norėjau būti kiek galėdama toliau nuo jo ir nuo to daikto. Negi jis iš tiesų mano, kad aš galėčiau?..

– Nagi, mažute, – skatino jis mane savo mielu aksominiu balsu, – nieko kito nesugalvosim, pati žinai. Noriu gyventi su tavim, jei tu dėl manęs padarysi tą vienintelį dalyką, tik šitą vieną dalykėlį, mes niekad neišsiskirsim. Mes galėtume... galėtume ir susituokti.

Nenorėjau su juo nebesiskirti. Iš viso nebenorėjau su juo būti. Žiūrėjau į peilį. Turbūt didesnio ir nebuvau mačiusi. Turbūt mano rankai jis iš viso per didelis, jei ir norėčiau jį paimti. Bet nenorėjau. Ar būčiau galėjusi? Gal jis išprotėjo? Negi mano, kad galiu padaryti tokį dalyką? Ar gal jis mano taip išplovęs man smegenis, kad dabar darysiu, ką tik jis palieps? Matyt, nes iki pat šios akimirkos taip ir dariau. Kad ir ką paliepdavo, tą padarydavau. Pirmiausia jis prašydavo, tada reikalaudavo, paskui ėmė įsakinėti. Viskas ėjo prie šitos valandėlės, viskas buvo nukreipta ir pritempta prie šitos valandėlės, kad įsakytų man padaryti protu nesuvokiamą dalyką, o aš neklausinėdama įvykdyčiau. Padaryčiau, nes tai iki šiol ir dariau.

Tiesė man peilį dar įsakmiau.

– Argi tu nuo pat pradžių nenorėjai, kad mudu būtume kartu? Apie ką tu be paliovos svajojai?

Ne taip ir ilgai, – norėjau jam atsakyti. – Pastaruoju metu jau tik svajoju, kaip išsivaduoti iš tavęs, niekad nebesusitikti, nebeturėti su tavim nieko bendra. Noriu susigrąžinti savo gyvenimą, noriu grįžti atgal, noriu būti ta, kas buvau, kol nesusidėjau su tavim.

– Dėl policijos gali būti rami, įtikinsim, kad neturėjom iš ko rinktis. Pasakysim, kad ji įsibrovė, kad puolė mus, ir turėjom smogti, sulaikyti ją kaip nors. Turėjom jai sutrukdyti. – Ryžtingai bruko man peilį. – Nusiramink, aš tave ginsiu. Sumeluosiu dėl tavęs.

Viena tik ir darytum, šantažuotum mane tol, kol nebesitikėtum iš manęs jokios naudos, tada iškviestum policiją ir išpasakotum, kaip viskas buvo.

Ne, netikiu tavim, ne, tikrai to nedarysiu.

Papurčiau galvą. Tada ir pasakiau žodį, kuris būnant su juo dažnai sukdavosi ant liežuvio galo, bet taip ir nebuvo ištartas, kad nesukeltų jokių padarinių. Ištariau tą žodį, jis išplaukė man iš burnos kaip šviesos atspindys ant vandens – švelnus ir nuostabus.

– Ne.

Jis net kiek atšlijo, lyg būčiau jam sudavusi, nes šito žodžio tikrai nesitikėjo iš manęs išgirsti. Net žingtelėjo atgal – netyčia, manau, kad buvo visiškai apstulbęs, – ir taip atsidūrė arčiau Serinos.

– Ką tu pasakei? – klustelėjo sukrėstas, net balsas ir veidas virpėjo.

Jei jau vieną kartą pasakai, galima pakartoti. Garsiau, aiškiau, įdėti daugiau prasmės.

– Ne, – pakartojau. – Ir palieku tave. Viskas baigta. Nebenoriu daugiau su tavim būti.

Jis priblokštas – tik tiek, kad stovėjo, tarytum Maikas Taisonas būtų siūbtelėjęs nokautą Joniukui Stoviniukui – svirduliavo, bet nepargriuvo.

– Tai tu dabar man pasakei „ne“? – paklausė.

Iš meilikautojo jis virto padaru, pasirengusiu pulti ir pasmaugti mane plikomis rankomis.

Tačiau turėjau viską užbaigti. Jei dabar būčiau nusileidusi, jis užmuštų mane pačią, gal ne tą patį vakarą, gal kada nors vėliau. Jam būtų aišku, kad esu per silpna ko nors imtis ir pabėgti nuo jo, jis būtų dar labiau mane kankinęs ir žeidęs, kol galiausiai jau nebebūtų kitos išeities, kaip tik mane užmušti.

– Nebenoriu toliau būti su tavim, – tariau. – Ir neketinu skriausti Serinos. Negali manęs priversti.

Iš jo primerktų akių jau liko tik du pykčiu degantys plyšeliai. Pasisuko į Seriną.

– Tai jūs, kalės, kartu sugalvojot mane apmuilinti? – sukriokė jis tarsi užkimęs iš pykčio, vos košdamas žodžius. – Jūs, kalės, manot, kad galit su manim taip elgtis?

Suvokiau, kad dar niekad nemačiau jo tokio įnirtusio. Mačiau jį piktą, maniau, kad mačiau jo įniršį, bet dabar visad gražus, taisyklingas jo veidas persikreipė, išraudo, trykšdamas nauju, dar nematytu nuožmumu. Įsitempęs visu kūnu, negalėjo iškart pajudėti, pleškinamas iš vidaus siautulio ugnies.

– Mane? – jis bestelėjo sau peiliu, ir net žioptelėjau, kai ant peilio galo ištiško kraujo. – MANE?! – staiga suriko ir dar sykį bedė sau. – JŪS, KALĖS, MANOT, KAD GALIT SU MANIM TAIP ELGTIS?! TAIGI JŪS VISIŠKAS NIEKAS BE MANĘS! TAI AŠ JUS TOKIAS PADARIAU! IR NIEKAS NEBUS BAIGTA, KOL AŠ NEPASAKYSIU! GIRDIT MANE? AŠ PASAKYSIU, KAI BUS BAIGTA! AŠ PASAKYSIU, O NE JŪS! AŠ PASAKYSIU!

Jo riksmas nebuvo toks baisus, kaip tas baksnojimas peiliu į krūtinę, į juosmenį, į pilvą, tarytum smaigaliu pabrėžtų savo žodžius. Jis vis kapojo ir kapojo. Tai traukė dėmesį labiau nei jo klyksmas. Tai, ką jis darė sau, buvo klaikiau nei jo žodžiai.

– IR PASAKYSIU DABAR! – krioktelėjo staiga.

Nebeliko laiko išsigąsti, neturėjau laiko ką nors padaryti, jis puolė ant manęs, ir iškeltas peilis dailiu puslankiu jau buvo nutaikytas man į krūtinę, bet Serina suskubo greičiau – šoko ant jo iš užpakalio ir pavilko į šalį. Jis kluptelėjo atbulas, paleido peilį iš rankų ir tas kaukštelėjo į grindis man priešais. Jei būtų galėjęs, jis iš karto būtų jį pačiupęs ir pasinaudojęs – ar man, ar jai užmušti. Nebegalvodama griebiau, patraukiau iš pavojingos vietos.

Keikdamasis ir muistydamasis jis grūmėsi su Serina, tačiau ką daryti man, nesumojau. Turėčiau jai padėti, tik staiga jis TVYKST – smogė jai per veidą ir išsilaisvino iš jos rankų. Aš šoktelėjau arčiau. Tada TVYKST – jis smogė dar kartą, nublokšdamas ją ant grindų, ir jai iš burnos per skruostą nusruveno skaisčiai raudonas kraujas.

Markas atsisuko į mane ir kluptelėjo, vargais negalais išsilaikęs ant kojų, bet pasiryžęs perplėšti mane pusiau ir sudraskyti į gabalus. Ir vėl kluptelėjo priekin, šįsyk dusliai stukteldamas – ir galiausiai krestelėdamas trumpai, šiurkščiai ir sunkiai.

Krestelėjo trumpai, šiurkščiai ir sunkiai priimdamas sau į šoną smingantį peilį.

Staiga viskas nurimo. Nieko neatsitiko, niekas nesujudėjo, net nekvėptelėjo.

Veidas tarytum ištikus žemės drebėjimui – žiopčiojo išsproginęs akis.

Išgirdau, kaip rėkiu. Daugiau negirdėjo niekas, iš tiesų negalėjau pajudėti nė tiek, kad išleisčiau nors kokį garsą. Tačiau mintyse, giliai pačioje savo esybėje, aš rėkiau. Nesilioviau rėkusi, nes atsitiko kažkas, bet nesupratau nei kaip, nei kodėl. Kažkas atsitiko, ir dabar Markas... Giliai, labai giliai savyje rėkiau, rėkiau, rėkiau, nes nežinojau, ką dar daryti. Riksmas nepalietė mano lūpų, neištrūko iš kūno. Rėkiau savo viduje, nes rankomis laikiau suėmusi peilį, peilį, ant kurio užsismeigė Markas. Tai padariau aš. Per mane peilis atsidūrė jo kūne. Aš to nenorėjau. Nenorėjau to ir dabar negalėjau mintyse liautis rėkusi.

Balti, dideli jo akių obuoliai su melsva rainele pradėjo trauktis krauju, burna dar labiau atvipo, bet jis tebežiūrėjo į mane, nebyliai klausdamas, ką aš čia padariau. Kaip galėjau taip padaryti.

Mačiau, kaip jis pajudina galvą, bandydamas pažiūrėti žemyn, kas ten styro jo šone, kaip raudona dėmė pulsuojančiomis bangelėmis plečiasi iš vidurio į kraštus, užgriebdama mažytes jo paties padarytas žaizdeles. Išdrįsau žvilgtelėti žemyn ir išvydau, kad tebesu pirštais tvirtai įsikirtusi į peilio kotą, sujungiantį mūsų kūnus į viena.

Atplėšiau ranką nuo peilio ir atšlijau atgal, pajutusi padėties klaikumą.

Ir vėl duslus dunkstelėjimas – Markas susmuko ant kelių.

Dar sykį minkštai dunkstelėjo, kai suėmęs peilį ranka truktelėjo sau iš kūno.

Ir dar kartą dunkst – paleidęs peilį jis nugriuvo ant šono, pagaliau paskutinį sykį minkštai žnektelėjo ir išsitiesė ant nugaros.

– Atsiprašau, – tariau jam. – Nenorėjau to. Atsiprašau.

Pasisukau į Seriną: ji privalėjo suprasti, kad padariau tai netyčia. Jis judėjo tiesiai į peilį, užgriuvo ant jo, bet aš pati neketinau to daryti.

– Aš neketinau to daryti. Tai įvyko netyčia. Aš nenorėjau. Atsiprašau. Atsiprašau. Atsiprašau.

Ji neatsakė; nesakė man, kad supranta, jog viskas įvyko netyčia, kad viskas bus gerai, neatrodė, kad ji iš viso susigaudo, kad čia esu ir aš. Žiūrėjo į jį neatitraukdama akių, nejudėdama, tik žiūrėjo, ir viskas.

– Aš atsiprašau, – šūktelėjau jai per visą kambarį. – Atsiprašau. Aš nenorėjau.

Ji jau stovėjo prie manęs.

– Atsiprašau. Atsiprašau. Atsiprašau.

– Pope, Pope, – kartojo mano vardą. – Pažiūrėk į mane. Na, Pope, pažiūrėk į mane.

Jai iš lūpos vis dar bėgo kraujas. Raudonas pėdsakas ėjo ir iš nosies. Plaukai išsipešioję, veidas drėgnas, atrodė, tarsi būtų su kažkuo susigrūmusi.

– Atsiprašau, – tariau ištiesusi rankas. – Atsiprašau.

– Mums reikia eiti, gerai? – pasakė ji man.

Ji švelniai nubraukė plaukus man nuo veido, ir pajutau vėsą, pasidarė kiek geriau.

– Gerai? – vėl ištarė tyliai, maloniai.

Maloni. Ji tokia maloni. Išgelbėjo mane, ir tokia maloni. Turėjau daryti viską, ką ji pasakys. Ir ji sakė, kad mums reikia eiti, todėl reikėjo eiti. Aš turėjau eiti.

Linktelėjau jai, kad supratau. Supratau, kad padarysiu viską, ką ji pasakys, nes buvo man labai gera.

– Gerai, gerai, – tarė.

Ir vėl ji buvo man labai maloni, apkabino mane. Buvo su manim tokia švelni. Serina ne tokia šalta, kaip maniau. Ji buvo man tokia miela, labai miela, nors padariau tai, o tai buvo netyčia.

– Nagi, einam.

Ji stūmė mane prie durų. Judinau kojas, bet ji mane vedė, švelniai sakydama, kur eiti, stumtelėdama ar trukteldama į save.

Lauke į veidą padvelkė žvarbus oras. Ir vėl maloni vėsos valandėlė. Koks buvo mėnuo? Kodėl buvo taip šalta? O kuri buvo diena?

Ketinau paklausti Serinos, bet ji mane paleido. Nebelaikė manęs, nors man to ypač reikėjo, ir žingtelėjo į šoną.

– Ką mes dabar darysim? – paklausiau jos.

Būčiau dariusi viską, ką tik pasakys. Buvau jai skolinga. Buvau jai skolinga viską, ir jai tereikėjo pasakyti, būčiau padariusi.

Ji nieko nepasakė. Nebeatrodė tokia pasitikinti savimi, kaip tenai. Dabar virpėjo, atrodė sumažėjusi ir išsigandusi, akys ašarojo ir veidas vis labiau drėko.

– Serina, – vėl paklausiau. – Ką mes dabar darysim?

– Nežinau, Pope, – atsakė ji. – Tik žinau, kad mums reikėjo iš ten išeiti.

– Kaip manai... manai, jis?..

– Taip, – atsakė ji. – Manau, kad taip.

Pagalvojau, ką aš padariau, ir žemė vėl ėmė slysti iš po kojų.

– Ką mes dabar darysim? – paklausiau jos.

– Nežinau.

– Ar tu žadi pasakyti?

– Nežinau.

– O kaip policija? – vėl paklausiau.

– NEŽINAU! – staiga užriko ji. – Nežinau nieko. Nebeklausinėk manęs, nes nieko nežinau.

Užsiėmiau burną rankomis, kvėpavau tankiau, bet vis tiek ėmė stigti oro.

– O Dieve, M...

Serina staiga pasilenkė, pasisuko į žalią krūmelį šalia namo ir ėmė žiaukčioti, tampydamasi visu kūnu, tačiau iškosėjo tik orą.

Atsitiesė ir brūkštelėjo burną rankove, nors šluostyti nebuvo ko.

– Nebegaliu čia būti! – šūktelėjo. – Daugiau nebegaliu čia būti.

– Galiu eiti su tavim? – paklausiau.

Nenorėjau likti viena, ir tik ji galėjo suprasti kodėl.

– Ar tu supranti, kas atsitiko? – paklausė ji. – Ar supranti? Kaip man dabar su tavim eiti? Kaip man iš viso būti su tavim?

– Aš netyčia tai padariau.

– Ne tai norėjau pasakyti. Nieko, visai nieko nebūtų atsitikę, jei būtum palikusi mus ramybėj. Mums buvo taip gerai, kol nepasirodei tu.

– Bet juk tai netiesa, Serina, juk...

– Atstok nuo manęs! Palik mane!

Ji staiga pasisuko ir nubėgo, taip greitai, net nesuspėjau jos sustabdyti, išprašyti, kad leistų eiti kartu. Ji lėkė nuo manęs, nuo visko, kas čia buvo, ir jos sportukų tapsėjimas į akmeninį grindinį greitai slopo ore.

Pasukau į kitą pusę, į namus. Daugiau neturėjau kur eiti. Neturėjau kitų draugių, iš viso neturėjau draugių – Markas tą nužiūrėjo. Turėjau eiti namo, viską papasakoti tėvams, įspėti juos apie nuotraukas, pasakyti, jog labai gailiuosi, kad jie mane išklausytų su meile ir užuojauta.

Žinojau, kad jie mane apgins, kad globos. Ėmiau eiti greičiau, nes vaizdiniai, kaip jie mane apkabina, kaip bučiuoja, ramina, kad viskas bus gerai, darėsi vis tikresni. Man reikėjo nusigauti iki namų. Ten būsiu saugi, mylima ir globojama. Namai. Kojos pačios nešė mane vis greičiau ir greičiau, pagaliau ėmiau bėgti, tapsėdama gatvėmis, nežiūrėdama, kur lekiu, kad kuo greičiau atsidurčiau namuose, saugiame kampelyje.

Namai skendėjo tamsoje. Visi ėjo miegoti anksti, todėl vėl pasijutau visai viena. Stovėjau prie durų ir klausiausi. Jei būčiau išgirdusi nors menkiausią trekštelėjimą iš tėvų miegamojo, būčiau nuėjusi ir viską jiems papasakojusi. Tačiau nenorėjau jų žadinti; jiems būtų buvęs per didelis sukrėtimas prikeltiems iš miego išgirsti, kad duktė nužudė savo vaikiną, apie kurį jie nieko nežinojo. Taip jiems negalėjau padaryti.

Laukiau, vis laukiau ir laukiau. Bet nieko neišgirdau, nė mažiausio krepštelėjimo. Ryte, – nutariau. – Pasakysiu rytoj ryte.

Miegamajame nusitraukiau drabužius ir susukau juos į gniutulą. Ant jų buvo kraujo dėmių. Dabar reikėjo juos paslėpti – nenorėjau, kad mama su tėčiu ar, dar blogiau, Bela su Loganu ryte juos pamatytų. Atverčiau kilimą palei langą ir atstūmiau dvi nepritvirtintas lentas. Įkišau ten drabužius prie visų kitų dar ten laikomų daiktų, kaip nors susijusių su Marku.

Vis dar drebėdama atsisukau Pond’s indelį ir nusivaliau nuo veido dažus, nematomas kraujo dėmes, nes tada jutau, kaip kažkas drėgna tiško man ant veido. Negalėjau atsukti vandens vonios kambary – būtų sukilę visi, todėl nusivaliau, kaip galėjau, o tada įsliuogiau į patalą ir užsitraukiau apklotus ant galvos. Po jais buvau saugi, čia niekas negalėjo manęs surasti ar atpažinti. Niekas negalėjo sužinoti, ką padariau.

Rytą viską papasakosiu mamai ir tėčiui. Jie žinos, kaip geriausia pasielgti, ir viskas susiklostys gerai. Tik sulauksiu ryto ir jiems papasakosiu.

Rytas atėjo ir praėjo, tačiau nesugebėjau rasti žodžių, kaip pasakyti. Rytai vienas po kito ateidavo ir praeidavo, ir pagaliau jie baigėsi, mama su tėčiu viską sužinojo iš Šiaurės Vakarų Londono nusikaltimų skyriaus tyrėjos Greisės King.

Ir tada prasidėjo košmaras, pavadintas Ledų Mergaičių istorija.

serina

– Papasakosiu tau ir dar kai ką, ko niekam niekad nepasakojau. Tai paaiškinimas, kodėl manyje tūno sąžinė, kuri nuolat iš manęs šaiposi, kodėl niekaip negaliu išsivaduoti nuo kaltės jausmo. Tačiau kai išgirsi, nesistenk manęs teisti pernelyg griežtai. Noriu, kad pamėgintum suprasti, kodėl tai padariau.

Mudu su Evanu išsikraustėme į sodą. Norėjau kalbėtis lauke, kad žodžiai, mano atskleidžiama paslaptis pakiltų į nakties orą, juos išblaškytų kad ir menkiausias vėjelio dvelksmas, kad nepasiliktų mūsų namuose, įsigėrę į plytas ir skiedinį, o radę progą neimtų iš tolo aidu atkartoti, ką esu padariusi.

O lauke galim kalbėtis ir išleisti tiesą į laisvę. Gulėjome vienas šalia kito ant žolės, žiūrėdami į žvaigždėtą dangų. Dabar prislėgtas to, ką išgirdo, Evanas atsisėdo, sukryžiavo kojas, pasiruošęs klausytis mano išpažinties.

Atsisėdau ir aš, kad prisitaikyčiau prie jo padėties, atsisukau į jį ir sukryžiavau kojas. Paėmiau atsargiai jo rankas ir sunėriau mūsų pirštus. Noriu laikytis už jo, kol greit viską papasakosiu. Tegul jis žino, kad kalbėsiu ne apie save, ne apie dabartį, o apie anuos laikus. Tai ne aš.

Man išdžiūvo lūpos ir, jei bandau sudrėkinti, už jų kliūva liežuvis. Gerklė lyg įveržta, įsitempusi. Nenoriu kalbėti, bet reikia. Turiu būti sąžininga.

– Grįžusi namo, maždaug už valandos atsikėliau ir apsirengiau.

Evanas neišsiduoda, nerodo jokio ženklo, ką mano. Tačiau pirštai stipriau spusteli manuosius ir aš suprantu, kad jis baiminasi to, ką ketinu pasakyti.

– Išslinkau iš namų.

Evano pirštai susigniaužia dar tvirčiau, glaudžia mano rankas prie savęs, kad būtų saugiau.

– Nežinau, kiek ėjau – buvo jau vėlu ir tamsu, labai bijojau, bet turėjau taip padaryti. Noriu, kad tai suprastum. Visai nesvarbu, ką tai reiškė man pačiai, privalėjau tai padaryti. Ėjau labai ilgai, kol atsidūriau toli nuo namų. Radau telefono būdelę ir iškviečiau greitąją pagalbą. Pasakiau, kad sužeistas žmogus, pasakiau adresą ir pakabinau ragelį. Žinau, jis buvo niekingas padaras, metų metus kankino ir prievartavo mane, bet man buvo baisi mintis, kad jis guli ten visiškai vienas. Aš... vis dar jį mylėjau. Man buvo per sunku galvoti, kaip jis ten gulės pats vienas dienų dienas. Man buvo bloga, sunku vien nuo to, kad daugiau niekad jo nepamatysiu. Norėjau būti tikra, kad jam geriau. Bent taip, kaip įmanoma. Policijoje pasakė, kad jis mirė vėliau nuo durtinės žaizdos širdyje, tada supratau, kad jei būčiau išėjusi ir paskambinusi anksčiau, galbūt jis būtų likęs gyvas. Tai buvo mano kaltė. Leidau jam numirti. Nekenčiu savęs iki šiol.

– Tu negalėjai žinoti, – sako Evanas, – negalėjai žinoti, kad Popė grįš ir jį užmuš.

– Ne, bet turėjau... norėjau tai užbaigti.

Suspaudžiu rankomis veidą, pirštų galiukais liesdama akiduobes, stengdamasi sulaikyti ašaras, tačiau potvynio nesulaikysi.

– Norėjau, kad jis mirtų. Nes norėjau, kad liautųsi. Kad pasišalintų iš mano gyvenimo, paliktų mane ramybėje. Ir suvokiau, žinojau, kad taip atsitiks tik tada, jei jis... Tikrai norėjau, kad jis nebeskriaustų manęs, vadinasi, norėjau, kad jo nebebūtų. Jaučiausi labai kalta, kad to norėjau. Taip troškau.

Papurtau galvą ir ašaros tyška pro pirštus, teka per juos.

– Gana dažnai norėjau, kad jo nebebūtų iš viso. Ir štai taip atsitiko. Tai dėl tų grumtynių, nes jis parklupo, kai smogė man, tai dėl to taip atsitiko. Ji galėjo grįžti ir jį užmušti, nes jis nebesipriešino. Norėjau, kad jis mirtų, todėl taip ir atsitiko.

– Iš kur galėjai žinoti, kad jis mirs, Serina. Už tą savęs kaltinti negali. Tu iškvietei greitąją pagalbą, nenuėjai taip sau ir nepamiršai jo.

– Vis dėlto jau buvo per vėlu.

– Žinau, mano meile. Bet kodėl tu niekam nepasakei, kad iškvietei medikus?

– Nes kai mudvi su Pope nuėjome į policiją papasakoti, kas atsitiko, kad tai buvo nelaimingas atsitikimas, niekas mūsų net nesiklausė. Jie iš karto padarė išvadas, nuolat kartojo man, kad tai aš nužudžiau. Jei būčiau prisipažinusi, kad buvau išėjusi iš namų, tai būtų reiškę, kad vienintelis mamos ir tėčio liudijimas, kada grįžau namo, būtų atmestas. O jei būčiau tai pasakiusi mamai su tėčiu, jie būtų ėmę meluoti, kad išgelbėtų mane. O aš ir taip juos labai jau buvau įskaudinusi.

Evanas supratingai linkteli.

– Aš labai norėjau sugrįžti, supranti? Norėjau sugrįžti, palaukti prie jo, kol atvyks pagalba. Norėjau būti kartu, nes kai jis gulėjo ant grindų, buvo toks ramus ir mielas. Jau seniai buvo pasidaręs visai kitoks, tikrai norėjau su juo pabūti paskutinį kartą. Jis vėl buvo panašus į tą ankstesnįjį.

Netikėtai Evanas paklausia:

– Kodėl tu jį mylėjai?

– Aš...

– Ne kodėl pasilikai su juo, o kodėl jį mylėjai? Ką jis turėjo iš pradžių, kad privertė tave įsimylėti jį?

– Nelabai prisimenu, – prisipažįstu. – Prisimenu, kad jį mylėjau. Prisimenu, kaip buvo baisu, kaip skaudu galvoti, kad nesam abu kartu, kad jis su ja, tačiau negaliu prisiminti, ką jam jaučiau. Negaliu taip besti pirštu ir tvirtinti: „Taip ir buvo.“ Žinai? Negaliu, visai negaliu tvirtinti, kad jis buvo geras, ir nemanau, kad buvo. Negaliu prisiminti nė vieno karto, kad būčiau tai pastebėjusi. Prisimenu, kad buvo mielas, nors ilgainiui toks atrodė vis rečiau. Prisimenu, kaip jis didžiavosi manim, mano pasiekimais mokykloje ir per egzaminus. Prisimenu, kad iš pradžių su juo jaučiausi saugi, tačiau vėliau to nebebuvo. Matai, štai tokių atminties spragų ir yra daugiausia. Neįstengiu atkurti prisiminimų, koks jis buvo ypatingas ir vertas visko, ką dėl jo išgyvenau. Tai patys didžiausi mano atminties smegduobėse pražuvę atsiminimai.

– O gal tai ne atminties spragos, – sako Evanas.

– Ką turi galvoje?

– Gal neprisimeni, nes iš tikro tu jo nemylėjai, – sako jis atsargiai.

– Mylėjau. Žinau, kad mylėjau.

– Gal visus šituos metus gyvenai stengdamasi save įtikinti jį mylėjusi, nes taip pasiteisintum, kad likai su juo, nors jis tave mušė, prievartavo ir gąsdino.

Žvilgteliu šalin, paskui į žolę, ant kurios įsitaisėm, tik ne į vyrą, savo teisybės veidrodį.

– Seze, jis metų metus tave žalojo. Spėju, kad tu taip bijojai pasakyti apie jį savo šeimai, buvai nuolat gąsdinama, kad jis tave užmuš, jog radai vienintelę išeitį, kaip visa tai atlaikyti, – prisiversti ir įtikėti, kad jį myli. Iš pradžių turbūt mylėjai. Buvai paauglė, o jis tavo pirmoji meilė, matyt, pirmasis vyriškis, tavim nuoširdžiai ir akivaizdžiai susidomėjęs. Žinojo, ką daro, – tokio amžiaus vyriškis, susidėjęs su mergaite, tikrai žino, ką daro. Kaip pasirinkti mergaites, kurios mokės išlaikyti paslaptį, kurias bus galima pripratinti daryti viską, ką paliepsi. Jis pasirinko tave, o tu jį įsimylėjai, to nėra ko gėdytis. Esu tikras, kad taip pat pasielgė dar su keliom merginom. Įsikalbėjai, kad myli, nes buvai su juo ir bijojai jį palikti – dėl to taip pat neturėtų būti gėda. Brangioji, padarei viską, ką galėjai. Tvirtai tuo tikiu. Galų gale radai jėgų išeiti. Juk daugybė moterų – suaugusių moterų – neįstengia to padaryti.

Evano žodžiai kaip blyksinčių žvaigždučių spiečius smelkiasi į mane, persigeria per odą ir nusėda giliai viduje, jie sujudina kraują gyslose ir mane išpila karštis. Galbūt aš jo nemylėjau.

– Tu geras žmogus, todėl ir jauteisi kalta dėl to, ką padarė Popė. Bet, Serina, turi jau jį paleisti. Palik jį ir gyvenk savo gyvenimą.

– Palikau.

Galbūt aš jo nemylėjau.

– Ne, dar nepalikai. Tu iki šiol leidi jam valdyti savo gyvenimą. Tu iki šiol jį gini. Tu kone leidai subyrėti mūsų santuokai, užuot papasakojusi apie jį teisybę. Tau reikia išsižadėti jo, išsižadėti ir tos savęs, gyvenusios su juo ir kentusios jo smurtą.

– O kaip?

Galbūt aš jo nemylėjau.

Jis gūžteli pečiais.

– Nežinau. Tą ir turi rasti pati savyje, nes jei paaiškinsiu aš, tu darysi tai, ko reikėtų man tokiu atveju. O tau svarbu daryti tai, ko reikia tau pačiai.

„Galbūt aš jo nemylėjau, – sakau sau. – Galbūt aš jo nemylėjau.“

Tai reikštų, kad nėra nieko bloga, jei nekęsiu už tai, ką jis man padarė.

Nieko bloga, kad kiekvieną kiekvienos dienos akimirką nesigailiu, kad jo čia nėra.

Nieko bloga, jei bandau imti ir pamiršti jį.

Nieko bloga, jei apsisprendžiu geriau gyventi dabar, o ne likti supančiota su savo praeitimi.

popė

Baigiu rūkyti paskutinę cigaretę iš pakelio ir atsikvepiu.

Įkvėpti, iškvėpti, įkvėpti, iškvėpti, įkvėpti, iškvėpti. Kvėpuoti.

Daugiau niekad nebepamatysiu Marko. Iki šiol man nebuvo taip aišku. Jis buvo tokia svarbi mano gyvenimo dalis, jis buvo mano pačios gyvenimas beveik dvejus metus, ir štai jis išėjo. Paskutinis man išlikęs vaizdinys – jis guli ant grindų, nugalėtas, merdintis.

Jis dar galėjo gyventi, jei ne Serina. Galėjo dar gyventi ir toliau mane persekioti. Mat dabar, gerai peržvelgusi praeitį, imu suprasti, kad jis niekad nebūtų palikęs manęs ramybėje. Jis būtų nenustygęs, susigrąžinęs mane atgal ir vėl įgavęs man visišką galią, arba sugriovęs viską, kas tik susiję su mano gyvenimu.

Nenorėjau, kad jis mirtų. Nenorėjau, kad mirtų štai taip. O ar buvo kita išeitis? Ar Serina irgi pagalvojo tą patį? Ar ji suprato, kad jis niekad jos nepaleis, niekad nuo jos neatstos, ir niekas nebus baigta, kol jis pats taip nepasakys?

Tai dėl to ji taip padarė?

Per teismą ji pasakė, kad jis dažnai grasino ją užmušiąs, jei ji bandysianti išeiti. Ar ji suprato, kad tai vienintelė proga, vienintelė išeitis, tai atvejis, kai reikia rinktis – „arba aš, arba jis“, – ir jis pralošė.

Nežinau. Matyt, niekad nesužinosiu, nes man kaip tik to dabar reikia. Štai kaip aš galiu pasinaudoti proga visam laikui palikti kalėjimą. Atsikratyti Marko ir tų jo sukelto sprogimo bangų, kurių pliūpsniai per mano pačios gyvenimą pasiekdavo visus, kuriuos tik pažinojau. Markas smogdavo man, bet mėlynių atsirasdavo ir kitiems. Turiu liautis gyventi dėl jo, jam ir rūpintis tik juo.

Turiu kaip nors susigaudyti ir pasikeisti. Nebebūti ta patiklia penkiolikmete, siaubo apimta aštuoniolikmete, sodinama į kalėjimą, įniršusia trisdešimt šešerių moterimi, išleista į laisvę.

Jei taip nepadarysiu, visiškai išseksiu, pasaulis mane išvargins kaip ir Tiną. Ir įsikalbėsiu, kad ji parodė vienintelę išeitį, vienintelį būdą išsilaisvinti iš praeities pančių.

– Kaip tu, mažute? – klausia Alanas, kai įsliuogiu atgal po atvėsusiom paklodėm ir susirangau jam prie šono apklėsdama jį šalčiu.

– Visai neblogai, o bus dar geriau, – atsiliepiu. – Gal galėsi mane kai kur nuvežti, reikia susitikti su kai kuo.

– Gerai, – murma jis.

– Ačiū, – atsakau ir, viliuosi, jis supras, kad turiu galvoje ne tik būsimą pavėžėjimą.

aštunta dalis

serina

– Užėjau parodyti piešinių ir medžiagų pavyzdžių, – prabyla Medina, vos spėju atidaryti duris.

Kaip įrodymą tiesia man savo didįjį A3 piešinių aplanką.

– O aš su vynu ir tortu, ir šokoladu, – sako Fėja ir rūpestingai suėmusi rodo kupinai prikrautą pintinę. – Čia pavyzdžiai tų dalykų, kurių norėčiau patiekti per tavo vestuves, jei leisi.

Nieko nesakydama plačiau praveriu duris, įleidžiu jas ir nusivedusi į virtuvę vėl atsistoju prie viryklės, kur buvau, kai suskambėjo skambutis. Vi dabar svečiuose pas Zefę, o Konas vieši pas savo draugą Matį. Pirmą kartą nuo tada, kai juos turiu, taip liguistai nebesikankinu, kad jiems kas nors atsitiks, o manęs ar Evano nebus šalia. Imu tikėti, kad jie bus saugūs ir be mūsų.

Pamažu ėmiau nuo jo laisvintis. Pradėjau tolti ir nuo penkiolikmetės Serinos. Pamažu palieku praeitį, nes nuo pat pirmo karto, kai nepasisakiau tėvams, kad mokytojas paglostė man skruostą, buvau jo valioje.

Evanas kažkur išėjęs. Matyt, pas Maksą ir Tegį išgerti prieš vakarienę, aš neklausiau. Daro ką nori ir kada nori. Pamačiau pastarosiomis dienomis, kad daug lengviau nesukti sau dėl nieko galvos. Galų gale jis sąžiningas iki panagių.

O aš laukiu jos. Laukiu jau ilgai. Bet ji nesirodo. Mano sąžinė nelenda pasityčioti iš manęs, užgaulioti, baksnoti ir vis priminti, kokia buvau bloga. Visai ji nedingsta, tačiau blėsta sparčiai. Kartais, ypatingu atveju, ji dar sušvagžda. Netrukus tai virs tik murmesiu ir, jei pasiseks, ji visai nutils.

Ant virtuvės stalo Fėja užkelia pintinę, sunkią ir gremėzdišką, Medina ten pat teškia savo aplanką, ant viršaus dar užmeta rankinę ir telefoną. Fėja nusiima akinius ir užkaria ant šokolado, kyšančio iš pintinės. Nekaip baigsis, jei netyčia jie nuslys.

– Vadinasi, judvi manotės galinčios papirkti mane vestuvine suknele ir saldumynais? – klausiu seserų.

Iki šiol, visus tuos metus, laikiausi visai kitokios nuostatos. O dabar nebesijaučiu joms skolinga. Aš pasakiau tiesą ir mano padėtis pasikeitė. Neprivalau tylėdama priimti jų dovanas, kad ir ką jos siūlytų – gera ar bloga, – galiu ir neimti, nes jos nei sąmoningai, nei netyčia nebegali daryti man jokios įtakos. O pati nebesijaučiu tokia kalta, kad vos nesugrioviau joms gyvenimo. Kai buvau paauglė – lengvatikė, jaunutė, prigąsdinta, bet maniausi viską žinanti, – aš joms melavau. O jos melavo man visą mūsų sąmoningą gyvenimą. Taip elgėsi ne dėl to, ką joms padariau, bet kad laikė mane netikėle, žudike, žmogžude. Tai jau tikrai blogai. Ir nė viena nieko apie tai neužsiminė... tai mane labiausiai ir skaudina. Jos tik taip manė, bet net nebandė įrodyti. Visos trys laikėme save labai artimomis. Bet taip nėra. Nes jos nuolat man melavo. Tai mane įžeidė. Jos bijojo manęs. Vadino mane žudike. Ir viskas taip slaptai. Šeimoje, ypač jei ji turėjo iškęsti tokius vargus kaip mes, neturėtų būti tokių paslapčių.

– Mes atėjom ir atsiprašyti, – sako Medina.

– Labai nuoširdžiai atsiprašyti, – prideda Fėja.

– Už ką? Argi aš ne nusikaltėlė? Už ką judvi turit atsiprašyti?

Abiejų kaip vienos veidai sumišę.

– Skambino Evanas, – sako Fėja.

– Paklausė, kodėl mes manom, kad tu būtum sugebėjusi atimti kam nors gyvybę.

– Sakė, kad jam tik labai įdomu, tikrai neprašo mūsų persigalvoti. Tik šiaip paklausė.

– Tada aš dar pamąsčiau apie tai ir supratau, kad iš tikrųjų ir nelaikiau tavęs žudike. Tikrai nelaikiau, – aiškina Medina.

Šitas pokalbis, matyt, nesiskirs nuo ankstesnių. Jos abi pradeda ir užbaigia viena kitos sakinius, o aš taip susimaišau, kad imu kalbėti kaip su vienu asmeniu. Po teisybei, jei užsimerkčiau, balsai jų panašūs, bus beveik tas pats, kaip kalbėti su viena. Neįtikima, bet jos, jau dvidešimt su trupučiu metų gyvenančios atskirai, tebesielgia taip pat.

– Ir aš nelaikiau.

Kaip susitarusios jos atsitraukia kėdes ir atsisėda. Aš vis dar stoviu prie viryklės, negeisdama nei prisidėti prie jų, nei apsimesti, kad reikalai bent iš tolo ima tvarkytis.

– Reikalas tas, – taria Fėja, – kad tu mano mažoji sesutė. Mūsų mažoji sesutė. Mes turėjome tave prižiūrėti.

– O mes neprižiūrėjom.

– Pasijutau kalta, kad anąsyk neišsireikalavau iš tavęs su juo susitikti. Padėjau tau tai nuslėpti nuo tėvų.

– O aš tau nuolat patarinėjau, kaip dažytis ir kaip priversti vaikiną tavim susidomėti. Pasiunčiau tave tiesiai į to iškrypėlio nagus.

– Mudvi abi buvom už tai atsakingos. Jis mušė tave, o mes nieko nepastebėjom.

– Mokėjau sumaniai paslėpti, – pareiškiau. Nes tą ir darai, kai taip atsitinka, – slepi.

– Tas ir yra Serina, tu nemokėjai. Tapai tokia slapukė, o anksčiau tokia nebuvai. Turėjome pamatyti, kad labai pasikeitei, kad nebesi tokia atlapaširdė ir gyvybinga kaip anksčiau.

– Bet mes nieko nematėm.

– Mums buvo lengviau patikėti tavo pasakomis, kaip susitrenkei pati.

– Kai sužinojau, norėjau jį sudraskyti už tai, ką tau padarė.

– Tikrai jį sudraskyti. Turiu galvoje, tikrai jį sudraskyti.

– Bet nebegalėjau. Mes nebegalėjom. Manau, tada ėmiau tikėti, kad jei tikrai tai padarei, turi būti išteisinta.

– Tada būtų atrodę net kiek geriau. Kad tu ne šiaip kentei, kai jis tave mušė, ir leidai jam išsisukti.

– Taip aš ir ėmiau vertinti tą padėtį. Tikėdamasi, kad užmušei, nes turėjai apsiginti, padaryti tam galą, pasijutau, kad ir pati prie to prisidėjau.

– Ir kad būčiau tave apgynusi, jei būtų reikėję.

– Bet mes ant tavęs ir labai pykome – kad privertei mus taip jaustis. Juk privertei mus nuoširdžiai pripažinti, kad žmogžudystė yra vienintelė išeitis. O juk taip nėra.

– Ir labai pykom ant tavęs, kad melavai. Kad viską slėpei.

– Tai buvo išeitis. Juk tada ne taip pikta ir nesijauti kalta, kad pyksti, jei patiki, kad tu tikrai tai padarei, šiaip ar taip, juk buvai jo auka.

– Ir taip per daugelį metų tai virto tikrove. Kad užmušei jį. O iš tikrųjų mes netikėjome nusikaltimu, kuriuo pačios tave kaltinome. Nes kai Evanas tada paklausė, net negalvodama atsakiau: „Nemanau, kad ji atėmė gyvybę.“

– Ir aš. Mudvi žinom, kad niekad nieko tyčia neužmuštum. Nieko negalėtum nužudyti.

Ir jos stabteli. Vieno asmens pokalbis daro pertrauką, jos abi žiūri į mane, aš į jas.

– Visą tą laiką manėt, kad aš kalta, – galų gale ištariu. – Ir judvi, ir mama su tėčiu. Visą laiką.

– Tik ne mama, – sako Medina. – Ji visad tikėjo, kad tu nekalta. Visad. Neabejojo nė valandėlę. Sakė, suprastų, jei būtum priversta taip padaryti, bet nemanė, kad galėjai.

Tai kiek nuima skausmą. Kai žinau, kad per jį praradau ne visą šeimą.

– Sunkiausia susitaikyti su tuo, kad visą tą laiką mane laikėt melage, – sakau joms. – Maniau, kad manimi tikit, bet jei ir netikėjot, tai reikėjo taip ir sakyti, būčiau bent žinojusi. Mane žeidžia tai, kad per visą laiką nieko nesusigaudžiau.

Mane užplūsta jaudulys, jam pasiduoda menkiausia kūno dalelė. Norėčiau būti stipresnė, tvirta ir ori. Noriu įrodyti joms, kad galiu išsilaikyti ir be jų palankumo.

– Visus šiuos metus jūs kalbėjot, įrodinėjot viena kitai ir man, ir visa tai tik todėl, kad laikėt... tai ir yra skaudžiausia. Nekentėt manęs, kad meluoju, o pačios visą laiką darėt tą patį. Ir dar ilgiau.

– Argi galėčiau tavęs nekęsti, – sako Medina ir vos neapversdama kėdės puola prie manęs. Aš sustingstu, kai ji mane apkabina, bet sesuo smarkiai apsiveja mane rankomis ir suspaudžia, padėjusi galvą man ant krūtinės. – Negalėčiau.

Fėja lėtesnė viena padala, nes apskritai yra santūresnė. Tačiau apkabina mane ir Mediną ir padeda galvą man ant peties.

– Ir aš negalėčiau.

– Net jei ir būtum tai padariusi, mes nebūtume ėmę tavęs nekęsti.

– Juk viskas lietė tik mus, kaip mums reikėjo jaustis. Iš tikrųjų mes negalvojom apie tave.

Piktai nubraukiu ištryškusias ašaras. Turėjau pasirodyti įžeista, ori moteris. Šią didingą valandą, kai esu pašaukta pasakyti smerkiamą prakalbą apie šeimos ištikimybę, apie vienas kito gynimą, apie buvimą sąžininga bet kokia kaina, virstu visiška pliurza. Verkiu.

– Pasakykit man vieną dalyką. Ar jūs patikėjot visa ta nesąmone, kurią apie mane rašė? Laikraščiai. Nors trumpam?

– Ne, – atsiliepė jos vienbalsiai.

Jos pamelavo, be abejo. Tai buvo taip įtikinama, taip įspūdinga, kad pati ėmiau tikėti esanti ta šliundra, kuri su meiluže suvedžiojo nekaltą mokytoją, skriaudė jį ir žaidė su juo per dienas, net keletą metų, ir pagaliau mudvi susitarę jį nukankinom ir nužudėm.

– Ir vėl man meluojat.

– Ne, nemeluojam, – sako Fėja.

– Seze, jei būtume patikėję tuo šlamštu, kiek buvo prirašyta, ar būtume taip supykę, kad tu nepapasakojai, kai tas vyras tave prievartavo?

– Arba tikėjome, kad tu šaltakraujė žudikė, arba tikėjome, kad tu auka.

– Būtų buvę oksimoroniška patikėti abiem iš karto.

– Kas būtų buvę? – dabar klausiame vienbalsiai mudvi su Fėja.

Mezė pakelia rankas.

– Tik nepradėkit. Čia susirinkom išsiaiškinti santykių, o ne kabinėtis prie mano žodžių vartojimo.

– Arba burtažodžių, – nenurimsta Fėja.

– Sakau, nepradėkit.

Ji vėl prisiglaudžia prie manęs, atiduodama man savo šilumą ir minkštą kaip pagalvėlė savo kūno jaukumą.

– Atsiprašau, – sako ji.

– Ir aš taip pat atsiprašau, – prideda Fėja.

– Ir aš taip pat, – sakau. – Norėjau jums pasakyti, bet tiesiog negalėjau. Pirmiausia negalėjau, nes tikėjausi, kad viskas bus gerai, o paskui jau labai bijojau. Žinojau, jei prasitarsiu, jis ateis ir sučiups mane. Bet dar daugybę kartų tikėjausi, kad viskas pasitaisys. Tai tada, kai jis pasidarydavo man malonus, sakydavo, kad mane myli. Buvau šventai įsitikinusi, kad pati galiu viską pakeisti, jei pildysiu visus jo norus, ir taip, kaip jis nori. Tačiau taip neatsitiko. Gailiuosi, kad nuslėpiau tai nuo jūsų. Atsiprašau.

– Neatsiprašinėk, – sako Medina.

– Niekad neatsiprašinėk. Ne už tai. Ne už bijojimą jį palikti, – sako Fėja.

– Nė viena nežinom, ką būtume dariusios pačios. Ypač būdamos penkiolikos.

– Nė viena, – aidu atkartoja Fėja.

Išskečiu rankas jas apkabinti ir prisitraukti arčiau.

– Mes susidorosim, – sako kažkuri mūsų. – Viskas susitvarkys.

– Kas čia dabar? – klausia Evanas, pamatęs prieš mane išdėliotus daiktus.

Medina paliko visą jai priklausančią su vestuvėmis susijusią medžiagą, bet žadėjo greitai grįžti ir tęsti toliau. Nutarė dirbti visą vakarą ir pabaigti, juolab kad dabar ir Adrianas jai daugiau padeda.

– Vestuviniai niekniekiai.

Evanas paima iš šaldytuvo pieno ir atsinešęs išmaukia paskutinius lašus iš pakelio. Apsimetu, kad to nepamačiau. Jis čiumpa butelį vyno iš Fėjos paliktos pintinės.

– Vynas?

Tyrinėja etiketę, antakiai šaute šauna į viršų, jis net švilpteli.

– Žinai, kiek kainuoja šito niekniekio butelis?

– Iš kur man žinoti.

– Maždaug penkiasdešimt svarų, gal kiek daugiau.

– Fėja nori, kad tai būtų jos vestuvinė dovana. O Medina žada gauti galą, bet suknelę pasiūti. Sumoka ir už medžiagą. Ir dar už pritinkančius batelius.

– Aha, Ipsvičo raganos vėl kartu. Labai malonu.

– Ačiū už gerą žodį, – atitariu.

– Tikrai, koks būtų mano gyvenimas be raganų? – sako jis ir bučiuoja man nosies galiuką. – Džiaugiuosi, kad išsiaiškinot visos trys. Man nepatiko, kai atrodei tokia nelaiminga.

– Dar iki galo neišsiaiškinom. Pasišnekėjimo ir butelio vyno negana dvidešimties metų skausmui ir apmaudui panaikinti, bet mes susitvarkysim. Šeima turi taip padaryti, ar ne?

Perbėgu pirštais per Medinos knygas ir žurnalus, per didžiulį pradėtą kaupti aplanką. Jis jau išsipūtė nuo lapų, spalvotų žymeklių, žurnalų iškarpų ir ypač svarbios informacijos.

– Aš bandžiau susigaudyti, – pradedu.

– Ak, bet tu juk nesusigaudai gatvėse?

Užverčiu akis, bet susilaikau neatšovusi.

– Aš mąsčiau apie tai, – baksteliu į priešais save pavaizduotas vestuves. – Juk tai ne mes, ar ne? Per daug prabangos, rėžia akį, mes ne tokie. Mes labiau...

– Uždaresni ir ne tokie ryškūs?

– Aha.

– Ir aš apie tai galvojau. Bet maniau, kad tokių nori.

– Iš tikrųjų aš norėjau tik pasipiršimo, ir gavau.

– Tai tu nenori ištekėti iš naujo?

– Ir taip, ir ne. Teisingiausias atsakymas – ne šitaip. Juk tiek daug su tais pinigais galim nuveikti.

– Aha, tikrai galim.

– Taip ir žinojau, jei taip pasakysiu, tu mane suprasi, – sakau.

– Sugalvojau vieną dalyką.

– Ir ką gi?

– Negaliu tau sakyti, bet noriu, kad pasitikėtum manim. Viską atšaukiam ir pradedam vykdyti mano sumanymą, kaip manai?

– Pasakysiu taip: jei nusprendei, kad mes išleisim tuos pinigus tavo naujam prabangiam automobiliui, greitai tapsi labai nelaimingas. Labai nelaimingas vyras.

– Pasitikėk manim. Pasitikėk manim, brangioji.

– Gal iš „labai nelaimingas“ galiu pabrėžti žodį labai?

– Pasitikėk manim.

Ir jis blyksteli į mane gudria šypsena. Myliu šitą vyriškį. Man keista, kad kartais tai pamirštu. Kad kasdienybės maišaty pamirštu prisiminti, jog jį myliu. Ir myliu šeimą, kurią mudu sukūrėme. Ir nedaug trūko, kad visa tai būčiau paleidusi iš rankų. Dėl mano kaltės jis vos neišėjo. Net visa nusipurtau. Niekad daugiau.

– Kas bus, tas bus, – tariu ir kišu savo aplanką jam į rankas.

– Kas čia?

– Tai vestuvės, kurias turi atšaukti. Viską patikiu tau. Smagiai praleisk laiką, o aš važiuoju pasiimti Kono.

Suniuręs ir nusivylęs jis spokso į aplanką.

– Žinai, tai neteisinga, – šūkteli man, bet jau einu ieškoti automobilio raktų.

– Ei, jei prakalbom apie teisingumą, – šaukiu jam grįžtelėjusi per petį, – nepamiršk paskambinti Mezei, pasakyk, kad suknelė nebereikalinga.

– O varge! Ji gi tavo sesuo.

– Bet juk tu esi vestuvių atšaukėjas. Taip įrašyta darbų pasiskirstyme. Štai čia, šalia užrašo „nusprendžia, ką veikti su pinigais“.

– Vis dėlto labai neteisinga, – šaukia jis, bet aš jau einu pro duris. – Iš viso neteisinga.

Myliu tave, – atsakau mintyse.

serina

Angė išeina iš savo namų kaip tik man važiuojant pro šalį, todėl matau, kaip itin nerangiai ir sunkiai ji juda, tarytum tai keltų jai skausmą. Tarytum net einant kiekvienas menkutis krustelėjimas jau būtų didžiulė kančia.

Rodau posūkį ir važiuoju į pakraštį. Išlipu iš automobilio, neprisimenu, ar užrakinu, ar ne, nes jau bėgu per kelią. Jei pradėsiu per daug galvoti, šito nepadarysiu. Negalėsiu suteikti jai progos pakeisti savo gyvenimą. Galbūt jei kas nors būtų suteikęs progą man, jis vis dar būtų gyvas. O aš šitiek metų nebūčiau tempusi kaltės naštos. Gal būčiau galėjusi pabėgti.

– Ange, – šaukiu jai, nes ji jau suka prie savo didžiulio prabangaus automobilio.

Ji sustoja ir žiūri į mane, sutrikusi ir išsigandusi, tada apsidairo aplink. Bijo, kad kas nors nepamatytų mūsų kartu. Bijo to, kas atsitiks, jei jis sužinos, kad ji su kuo nors kalbėjo.

– Ange, – sakau jai.

Stoviu priešais ir matau, kad ji suplonėjusi, pablyškusi, mėlynės užteptos storu dažų sluoksniu, visiškai lygūs plaukai, turintys paslėpti žymes ant kaklo, per daug užšukuoti į priekį.

– Žinau, kad tu bijai, – sakau.

– Bijau? Ko?

Ir ji vos neįtikina manęs, kad aš tik įsivaizduoju, ji visai neprislėgta, ji visai nesiekia tos išradingos, bet neįmanomos pusiausvyros, suteiksiančios jam laimę ir sukliudysiančios jo protrūkius.

– Žinau, tu bijai, suprantu tai. Patyriau tą patį, ką dabar patiri tu. Tik aš neturėjau vaikų ir jie nežiūrėjo, kaip mane muša. Bet noriu papasakoti tau savo istoriją. Jei pasiseks, tu išsikapstysi ir viskas baigsis ne taip, kaip man.

– Tikrai nesuprantu, apie ką tu kalbi, – sako Angė.

– Matai, viskas baigėsi jo mirtimi, – kalbu toliau. – Jis bandė mane užmušti, nes aš pasipriešinau, ir galų gale jis mirė. Būčiau norėjusi rasti jėgų išeiti – tiksliau, pabėgti, – nuo jo, kol nebuvo iki to prieita. Bet neradau. Ir kaip tik todėl jis mirė. O jei nebūtų miręs jis, tai būčiau aš. Jis per dažnai man sakydavo, kad žada tai padaryti, o tą vakarą patikėjau, kad taip ir bus.

Dabar Angė aprimo. Ji nebesižvalgo, ar kas neseka ir neapskųs jos, žiūri tik į mane. Matyt, paliečiau pačią esmę. Matyt, užkliudžiau taip taikliai, kad ji suprato mane viską žinant. Aš tikrai patyriau tą patį, ką ir ji.

– Nori, kad viską papasakočiau? – klausiu.

Ji nevikriai linkteli.

Įkvepiu, semdamasi jėgų iš to, kad jau kartą pasakojau tą patį. Antrą kartą būna lengviau. Antrasis kartas turėtų man priminti, kad iš tiesų visada galėjau rinktis ir kaip pavyko iš jo ištrūkti. Daugiau jo nebedangstau, ir dėl to, kad pajėgiu pasakoti šią istoriją visai pašaliniam žmogui, pagaliau imu jį laidoti – jau visiems laikams.

– Maniau, kad jį myliu. Ir maniau, kad dėl mano kaltės jis nuolat piktas. Jo vardas... jo vardas buvo Markas.

popė

– Pasaulyje pilna kapinių, o mes susitikome kaip tik čia, – sakau jai.

Bet kur pažinčiau jos siluetą, jos figūrą. Ilgai ieškojau tos vietos, to sklypelio, ilgai vaikščiojau, ir beveik nenustebau ją pamačiusi šičia. Šiaip ar taip, čia ir baigiasi visos istorijos. Čia baigiasi mūsų istorija.

Pamačiau, kaip ji įsitempė ir sustingo išgirdusi mano balsą. Prieinu ir atsistoju šalia. Kietai suspaudusi lūpas, neatitraukdama akių ji žiūri žemyn.

– Ar tu vis dar seki mane? – klausia ji.

– Ne, Serina, aš nebeseku tavęs.

Ir neketinu daugiau jos sekti. Pradėjau suprasti, net jei ji ir prisipažintų, o aš būčiau reabilituota, visad atsiras žmonių, vis dar manančių, kad kalta aš – jei ne dėl paties nužudymo, tai dėl to, kad jis įvyko. O tie du žmonės, dėl kurių aš taip stengčiausi, – mama su tėveliu – tebegalvos, kad esu kalta. Jie visad manys, kad kalta aš – nes buvau ten. Nes nebuvau ta mažytė nuostabi mergytė, kokia jie mane laikė. Buvo sunku nuryti tą tikrovės piliulę, bet kai nurijau, supratau, kad įstengsiu liautis. Sugebėsiu mesti tai ir pradėti viską iš naujo.

– Tai kaipgi atėjai čia visiškai tuo pat laiku, kaip ir aš? – klausia ji.

– Nes visai kaip ir tu turėjau čia ateiti ir atiduoti žemei jo šmėklą, kad ilsėtųsi ramybėje.

Ji šiek tiek atitoksta.

– Tai man nebūtų staigmena, – sako ji.

– Matyt, tai likimas, ar ne? Kaip mes iki šiol darėme tą patį ir tuo pat metu? Nutraukėme savo ryšius su juo tą pačią dieną, beveik kartu nuėjome į policiją. Tie sutapimai taip krinta į akis, kad neaišku, kodėl niekad nebuvome draugės.

Ji žvilgteli į mane, akyse nepasitikėjimas.

– Netapome draugės, nes tu miegojai su mano vaikinu, – primena man.

– Ak taip, matyt, tokie dalykai ir išardo daugumą draugysčių, juk taip?

– Tik kai kurias.

Abi nutylam ir žiūrim į žalią žemės lopinėlį akmeninėje kapinių dangoje. Žolė jau šiek tiek peraugusi, bet gana tvarkinga, turbūt ją prižiūri ne kas nors kitas, tik kapinių sargas. Nėra jokių gėlių. Užrašas paprastas:

Markas Halnslis

Pasiaukojantis tėvas

Kažin, ar jo sūnus čia kada nors ateina, ar kaip nors kitaip stengiasi išsaugoti tėvo atminimą. Kažin, ar iš viso kas nors ateina? Per tuos metus gavau gal kokius šešis kitų merginų laiškus, jos, kaip ir aš, kaip Serina, sakė žinančios, koks jis, buvo jį įsimylėjusios dar visai jaunutės, ir jis elgėsi su jomis kaip žvėris. Pasakojo, kad jos pabėgo, tačiau jei tai nebūtų pavykę, gal būtų padariusios tą patį, ką ir aš.

Išmečiau tuos laiškus, juk iš tikro to nepadariau, bet prisiminusi juos dabar abejoju, ar kuri iš tų mergaičių ateina čia. Ar ateina palikti čia jo šmėklos, kad ilsėtųsi ramybėje?

– Ar pasigendi jo? – klausia Serina.

Kokio atsakymo ji iš manęs tikisi? Ką, tiesą sakant, nori sužinoti?

– Man tikrai įdomu, – sako ji, nes aš tyliu. – Mat aš kartais pasigendu. Ir pačiai labai keista. Dar ir dabar ką nors pamačiusi ar išgirdusi pagalvoju, kad reikėtų papasakoti jam, o jau paskui susigriebiu – ir ką gi čia dabar darau.

Markas man nedavė ramybės metų metus, o gal, tiksliau, aš pati dar ne kartą permąsčiau visas savo klaidas, visas tamsiąsias, bauginančias savo pačios esybės kerteles jau galutinai ryšiams su juo nutrūkus. Vadinasi, aš nepasiilgstu bjaurybės Marko, jis taip ir buvo su manim visą laiką. O ar pasiilgstu to kito? To, kurį įsimylėjau?

– Iškart po to įvykio labai jo pasiilgdavau. Ėjau iš proto. Nes kartais vaizduotėje man pasirodydavo, kad jis visai ne toks, koks buvo iš tikrųjų. Prisimindavau apie jį vien tik gera. Koks jis būdavo mielas, kokias ypatingas dovanėles pirkinėjo, kokius popierinius laivelius man lankstė ir kaip užsidegęs padėdavo man mokytis. Šito pasigesdavau. Ir trokšdavau vėl.

– Mano galva, tai ir yra blogiausia, – sako ji. – Ir aš panašiai prisimindavau, bet tik iš pradžių. Prisimenu ir dovanas, ir pagalbą mokantis, bet tik kaip per miglą. Vis dar neįstengiu suprasti, kodėl man prireikė tiek laiko susiimti ir išeiti.

– Nes nepažinojai geresnio, – sakau jai. – Mudvi nė viena nepažinojom.

– Matyt, taip ir buvo.

– Štai kodėl aš lyg ir galiu numanyti, kodėl tu taip padarei – kodėl tau atrodė, kad neturi pasirinkimo. Kai viskas taip susiklosto, nebematai jokios išeities. Tikrai suprantu. Juk pati ten buvau, tikrąja to žodžio prasme.

Ji pasisuka į mane visu kūnu, žiūri tiesiai į akis.

– Pope, dabar tau tai sakau paskutinį kartą. Aš to nepadariau. Pasakiau ir daugiau to nebekartosiu. Jei manim netiki, niekuo negaliu padėti.

Atminties spragos. Tai būtų vienintelis paaiškinimas. Pati man sakė, kad jai kartais užeina, buvo jau nuo tų laikų, kai prasidėjo su juo, ir turėdavo kažkaip su tuo susitvarkyti, todėl tikiu, kai ji sako nedariusi – nes iš tikro visai nieko neprisimena. Padaryti tokį dalyką yra taip šlykštu, taip siaubinga, kad protui nebelieka nieko, kaip tik išdildyti tai ir iš trumpalaikės, ir iš ilgalaikės atminties. Dėl to ji ir kalba visiškai įsitikinusi, ir neabejoja esanti nekalta – neprisimena, kad tai padarė. Bet tai buvo ji.

Nes jei ne ji tai padarė, vadinasi, tai padariau aš.

– Ar tavo vyras žino, kad tu čia? – klausiu.

– Jis mane ir atvežė.

Mane taip pat atvežė mano vaikinas, Alanas, dabar lūkuriuoja manęs. Laukia ir nuveš ten, kur man būtinai reikės.

– Ak, tai gerai. Gerai. Labai malonu. Jis neabejotinai šaunus vyras. Tikrai puikus.

Ji vėl lėtai pasuka galvą ir įdėmiai mane nužiūri.

– Laikykis toliau nuo jo, – sako.

– Ak, ne... tik norėjau... – kilsteliu rankas pasiduodama. – Tai baigta, Serina. Persekiojimas, bandymas įsigauti į tavo gyvenimą jau baigėsi. Prisiekiu. Dabar ketinu susitvarkyti savo gyvenimą, kiek jo dar liko. Gal ir nekęsiu tavęs iš tolo, neprižadu to atsisakyti, bet daugiau prie tavęs nelįsiu. Matyt, jei daugiau ir nebesusitiksim, man vis tiek tai bus per greitai20.

– Taip pat ir man, – atšauna ji.

Aišku, daktaras Evanas nepasakojo jai, kaip ėjau su juo susipažinti, ir jaučiuosi jam už tai labai dėkinga. Amžiais būsiu dėkinga, kad ji nesužinojo, kokia pasidariau netikusi ir tiesiog apsėsta.

Ji pritupia ir paliečia paprastas lygias raides, iškirstas pilkame nušlifuotame akmenyje. Perbėga jas pirštais, prisilietimu tarytum pasiimdama jo vardą ir užrašą. Tada lėtai atitraukia ranką ir atsistoja.

– Sudie, pone, – kužda, lyg kalbėtų su savo mokytoju. – Ilsėkis ramybėje.

Atsisukusi ji nusišypso man – turbūt pirmąkart per visą tą laiką visiškai nuoširdžiai.

– Ir tu, Pope, gyvenk ramybėje, – sako per petį jau eidama lauk iš kapinių ir iš mano gyvenimo.

20 Perfrazuoti populiarios Loretta Lynn „If I Never Love Again (it’ll Be Too Soon)“ dainos žodžiai, – vert.

serina

– Viskas atlikta? – klausia Evanas, kai sėduosi į automobilį.

– Taip, galų gale atlikta.

– Mamyte, kur tu ėjai? – klausia Konradas, tarytum nebūtų klausęs to paties, kai Evanas tik sustojo į kapines sukančioje gatvėje. Kartais pagalvoju, kad klausinėja po kelis kartus gudraudamas, norėdamas mus pagauti meluojančius.

– Juk jau pasakė tau, – sako Veritė.

Ji nemėgsta sėdėti užpakaly, bet keliaudama su visa šeima negali rinktis. O ši šeimos kelionė surengta iš vestuvėms skirtų pinigų.

– Vienas pažįstamas iš anų laikų – mirė labai seniai, nuėjau prie jo kapo atsisveikinti.

– Na, gerai, – sako Konas.

– Gerai, tai visi pasirengę amžiaus kelionei? – klausia Evanas, vienintelis žinąs, kur mes važiuojam.

– Taip, – atsakom visi kaip vienas.

Jis pasakė tik tiek, kad būtume pasirengę ir šaltai žiemai, ir karštai vasarai – kitaip tariant, pasiėmę visko kiek galima daugiau. Kono džiaugsmui, žinoma, nėra jokių ribų. Vi daug geriau sugeba jį slėpti, bet tik ne nuo manęs. Džiaugiuosi ir aš. Dabar, kai pasakiau paskutinį sudie Markui ir Popei, visai tai mano gyvenimo daliai, galiu visiškai atsiduoti tiems, su kuriais čia sėdžiu. Aš vis dar slepiu peilius – padariau taip ir prieš mums išvykstant, – vis dar nepakenčiu ledų, tačiau ilgainiui tai pasikeis.

– Gerai, tai kur mes važiuojam? – klausiu vyro.

Jis gi liepė man pasiimti suknelę, kurią norėčiau apsivilkti per vestuves.

– Gerai, jums tai tikrai patiks, – sako pasisukdamas į mus. – Važiuojam pasiimti savo naujo namelio ant ratų!

Jį pasveikina visiška tyla.

– Savo ko? – sakau.

– Laužiau galvą, kaip panaudoti pinigus, kad jie atitektų visai šeimai ir būtų taip, kad visad galėtume leisti sau keliauti per atostogas. Todėl ir investavau grynuosius į namelį ant ratų.

– Mama, tėvelis juokauja? – nusiminusi klausia Veritė. Bet galiu lažintis, kad ne tiek nusiminusi kaip aš.

– Taip, Verite, tėvelis juokauja. Nes pažįsta mane šimtą metų ir puikiai žino, kad aš ne iš tų, kurios naudojasi biotualetu, tuo labiau jau ir taip naudotu.

– Viskas bus nuostabu, – sako Evanas. – Mes galėsim išvažiuoti per atostogas kur užsimanę, nereikės sukti galvos dėl viešbučio užsakymų, nakvosim, kur širdis geidžia. Galėsim gaudytis gatvėse, kur norėsim. Bus tiesiog pasakiška, prižadu jums.

– Vau, – įkvepia Konas. – Turim biotualetą?

– Aišku, turim, sūnau, žinoma, turim.

Evanas pliaukšteli delnais ir patrina juos. Tada užsisega saugos diržą.

– Lekiam. Negaliu čia sėdėti, taip noriu greičiau ten nulėkti.

– Ir kur tiksliai tas „ten“ yra?

– Velse – na, Portmeirione. Ten, kur mažytė miela bažnytėlė, visai ant jūros kranto, ten ir galėsim rytoj susituokti, jei norėsi.

– Vadinasi, galiu pasirinkti: namelis ant ratų ir vestuvės arba jokio namelio ant ratų ir jokių vestuvių?

– Taip.

Susigraibau saugos diržą.

– Portmeirionai, mes atvažiuojam.

– Ak, mama, – skundžiasi Veritė.

– Mama, ar Velse yra banginių21? – klausia Konas.

– Nežinau, – išsisukinėju. – Kodėl neklausi savo didžiosios protingosios sesers? Galiu kirsti iš ko nori, ji tikrai žino.

– Vi, ar Velse yra banginių?

– Nesakysiu tau.

– Mama, ji sako, kad nesakys man.

– Turbūt todėl, kad nežino.

– Labai gerai žinau.

– Ji labai gerai žino.

Ištiesiu ranką ir suspaudžiu kelį savo vyrui, kol taisosi vežti mus į mūsų ateitį.

– Na ir susimeistravome du gana kokybiškus, – tariu jam pašnibždom, kad netrukdyčiau tiems užpakaly ginčytis. – Neįsivaizduoju, ar galėtų būti geriau.

21 Žodžių žaismas: whales (banginiai) ir Wales (Velsas) tariami vienodai [weilz]. – Vert.

popė

Jie atidaro duris tą pačią akimirką, kai atkabinu vartelius. Jie lėkte atlekia prie manęs, puola man į glėbį, kone išversdami iš kojų, ir mes glaudžiamės vieni prie kitų vidury tako.

Nė vienas net nebandom kalbėti, tik tvirtai laikomės įsikibę ir nesiliaujam glėbesčiuotis.

Mano miela, mano brangi sesutė. Mano mielas brangus broliukas.

Mano glėbys per mažas laikyti juos apkabinus kaip trokštu, ir kalbėdama nepajėgsiu išsakyti visko, ko yra susikaupę. Beveik dvidešimt metų daugiau nieko taip nealko mano širdis. Glausti juos. Būti prie jų.

Dabar atėjo laikas mums viską susidėlioti į vietas, man susitelkti į tikrai svarbius dalykus. Ne į praeitį, bet į ateitį.

Štai jie čia, mes esam čia ir dabar, ir mums nieko daugiau nereikia.

Bela įspraudžia savo ranką man į delną, Loganas apkabina mane per pečius ir mes pasukame namo taip susiglaudę, kad kiekvienas mūsų žingsnis žengiamas ir per praėjusį laiką, kiekvienas žingsnis suima ir sukabina tuos metus, praleistus atskirai, į viena, ir jau ima trintis ribos tarp jų taip, kad galim vaizduotis, lyg jų ir nebūtų buvę.

markas

IEŠKOMAS ŽUDIKAS

Du Londono greitosios pagalbos tarnybos darbuotojai rado vietos mokytojo Marko Halnslio kūną šiandien jo paties namuose Šiaurės Londone. Jis mirė nuo durtinės žaizdos. Halnslis buvo mėgstamas ir gerbiamas mokyklų, kuriose dirbo, mokinių ir mokytojų. Halnslio tėvas mano, kad jis galėjo pažinoti savo užpuoliką, nes įsilaužimo žymių neaptikta.

Policija kviečia liudininkus ir ypač norėtų apklausti dvi jaunas moteris, kurios pastebėtos prie jo namų maždaug tuo metu, kai buvo įvykdytas užpuolimas.

Daily News Cronicle, 1988 birželis

markas

1988-ųjų birželis

Nemaniau, kad ji gali būti tokia.

Kai tos dvi kalės paliko mane plūstantį krauju, suvokiau, kad turiu nusigauti iki telefono. Jis buvo kitame svetainės gale, bet apskaičiavau, kad pajėgsiu. Juk man tik įpjauta, atrodo baisiau, nei yra iš tikrųjų. Bet neketinau toms dviem aiškintis. Žadėjau papasakoti, kaip vos nemiriau, ir priversti jas kaip reikiant pasigailėti.

Kas jos įsivaizdavo esančios, kad galėjo man pasipriešinti? Man! Rengiausi duoti tai porelei tokią pamoką, kad jos kol gyvos neužmirštų. Ir ketinau vieną priversti žiūrėti, kol kita mokysis.

Man pavyko apsiversti ant pilvo, bet skaudėjo velniškai. Tikrai reikėjo gydytojo pagalbos, kol nepraradau daugiau kraujo. Atsirėmiau rankomis į grindis, įsikibau į kilimą nagais ir pasistūmiau į priekį. Pavyko – pajudėjau. Nors nedaug, bet jau buvau šiek tiek arčiau telefono. Netrukus atvyks pagalba. O kai jau atsidursiu ligoninėje, apgalvosiu viską lėtai, aiškiai ir blaiviai. Rasiu, kaip nepriekaištingai jas nubausti.

Staiga pamačiau ją, stovinčią tarpdury ir žiūrinčią į mane. Iš jos išraiškos galėjau suprasti, bet niekad net nemaniau. Tik ne ji, bet kas, tik ne ji.

Marlena?

– Kaip tu įėjai?

Akivaizdu, ji užsuko kaip visad aptarti „palik mane ramybėj, kitaip...“, bet dabar tai buvo nesvarbu. Ji buvo čia ir galėjo iškviesti man pagalbą.

– Aaaa, – sudejavau, užkliudęs šoną, tikėdamasis, kad taip greičiau praeis skausmas. – Nekreipk dėmesio, nežiūrėk, – žiopčiojau. – Tik iškviesk man greitąją.

Ji stovėjo nejudėdama ir netardama nė žodžio. Visiškai ramiai žiūrėjo į mane. Galimas daiktas, buvo priblokšta, išvydusi tiek kraujo.

– Marlena! – surikau stengdamasis ją išjudinti. – Telefonas. Jis ten, prie lango. Iškviesk man greitąją. GREIČIAU! MARLENA! GREIČIAU!

Ji linktelėjo galvą, ir tada ta kvaila kalė nuėjo prie sofos. Nieko keista, kad išsiskyriau su ja. Neįstengia suvokti, kas liepiama. Nė man nepavyko įkrėsi jai nors kiek proto.

– Ne prie sofos. Prie lango. Prie lango, – liepiau jai.

Nemačiau, ką ji daro, todėl kaukdamas iš skausmo pasiverčiau ant nugaros ir pamačiau, kaip ji vėl eina prie manęs. Rankoje laikė mano peilį. Tada suėmė jį abiem rankom ir iškėlė sau virš galvos.

– Ką čia dabar darai? – paklausiau, nors ir taip buvo aišku.

– Sudie, Markai, – tarė ji.

– Marlena?! Marlena! – šaukiau.

Negalėjau pajudėti, negalėjau jai sukliudyti, nes negalėjau pajudėti. Nebeturėjau jėgų. Kartą taip pasakė ji. Mums skiriantis ji norėjo gauti visišką Džeko globą ir melavo kaip užsukta, tada papasakojo teismui, kad aš paėmiau ją jėga. Aš, jos vyras, paėmiau ją jėga! O kai mano advokatas visai teisėtai paklausė, kodėl gi ji nesigynė, ji atsakė: „Negalėjau pajudėti. Nesukliudžiau jam, nes negalėjau pajudėti. Tarytum visai nebūtų likę jėgų.“

– Padarysiu taip, kad Džekas galėtų tave prisiminti tik kaip gerą žmogų, – pasakė ji. – Ne kaip padugnę, smurtautoją, niekšišką žagintoją, koks ir esi.

– Marlena?! Mar...

Man bjauru, kad numiriau apsiašarojęs ir tardamas jos vardą. Jos vardą. Po visų tų mergyčių, kurios mane dievino per tiek metų, ji viena buvo šalia, kai mirtis mus išskyrė.

Visiškai čia pat už jos žiūrėjau, kaip ji pasilenkia ir išsitraukusi iš kišenės nosinaitę nuvalo peilio kotą. Nutrina visus įkalčius, kad ji čia buvo ir ką padarė.

Bet ji nepasistengė. Visad jai sakiau, kad nesistengia – ji truputį paliko. Plotelį, kur palietė Popė. Mačiau praeitį, dabartį, ateitį – bet kam? Man dabar to nebereikėjo. Mačiau, kaip Popė bus apkaltinta, nuteista. Mačiau, kaip Popė galvos, jog tai padarė Serina, o Serina manys, kad Popė. Bet niekam, net Popei su Serina, neateis į galvą paklausti Marlenos, ar ne ji mane užmušė.

Marlena būtų prisipažinusi, jei tik kas nors būtų pasirūpinęs jos paklausti. Tokia silpna, ji būtų išsidavusi. Bet niekam tai nerūpėjo, nes visi įkalčiai rodė Popę ir Serinos pagalbą. Policija tik paklausė, kur ji buvo žmogžudystės vakarą. Ir ji pasakė. Papasakojo, kad ėjo pas mane pasikalbėti, kad palikčiau ją ramybėje, o aš neatidariau, kai ji beldė. Ir tai buvo tiesa. Ji pasakė, kad tada grįžo namo. Kažkas net prisiminė ją vykstančią devintos valandos Birmingamo traukiniu. Tada jau buvo mane nužudžiusi, bet tai žinojo tik ji pati.

Marlena nušluostė durų rankeną ir pasitikrino, ar neįsistojo į kraujo balą. Ji nepamiršo net nutrinti pirštų antspaudų nuo atsarginio rakto ir padėjo jį atgal po kilimėliu. Ji vis žvalgėsi, atrodė gana rami, turint galvoje, ką dabar padarė. Gal ir tiesą ji pasakė teisme. Gal aš ją ir palaužiau. Gal gyvendama su manimi ji pavirto visai nebeatpažįstama būtybe. Aš tai tikrai jos neatpažinau. Ji taip ir nežvilgtelėjo į mane. Tik įvykdė tai, atsitraukė atgal ir net nepatikrino savo rankų darbo, nežvilgtelėjo į mane atsisveikinti paskutinį kartą. Bet tai ir visai suprantama. Jei būtų žvilgtelėjusi, būtų nebepajėgusi išeiti. Būtų kvietusi policiją ir prisipažinusi. Ji visad manė, kad neprisipažino, nes nenorėjo palikti Džeko.

Galėjau matyti, kas bus paskui, ir mačiau, kaip ji leis apkaltinti Popę. Iš pradžių ji samprotavo taip – Popė nekalta, jie išsiaiškins. Kai Popę nuteisė, ji save ramino – Popė ne motina, jai nereikia rūpintis vaiku, vadinasi, ne taip ir svarbu, o jeigu ji pati turės sėsti į kalėjimą, Džeko gyvenimas bus sugriautas – sužinos, kad motina nužudė jo tėvą, be to, niekad daugiau jo nepamatys laisvėje, nebent kai jis jau bus suaugęs.

Atvirai kalbant, ji buvo bailė. Išsigando kalėjimo, išsigando, kad iki gyvenimo galo vaikščios su žmogžudės etikete, o labiausiai bijojo, kad Džekas ims jos nekęsti už tai, ką ji padarė.

O ką ji padarė, ta kvaila karvė, – netyčia įvykdė nepriekaištingą žmogžudystę: nužudė ji, o buvo suimta, teisiama ir už tai gavo nuosprendį kita.

Galiausiai ėmiau didžiuotis, kad tai ji mane nužudė. Nes ji niekad daugiau nebeužmigs. Kiekvieną mielą naktį visą likusį gyvenimą ji prabus apsipylusi šaltu baimės prakaitu. Visą likusį gyvenimą ji nuolat dairysis per petį, ar jos nesusekė. Ji visad girdės, kaip tą paskutinį kartą ištariau jos vardą, ir nuolat jus, kaip šleikštu, kai kūnas priešinasi smingančiam į jį peiliui.

Marlena manė – nužudydama atsikrato manęs, tačiau iš tiesų įvyko atvirkščiai. Ji padarė taip, kad persekiočiau ją amžinai.

dėkoju...

Norėčiau padėkoti visiems, kaip nors susijusiems su romanu.

Savo šeimai. Nuolat auganti, visad nuostabi – ačiū jums už nuolatinę meilę ir paramą.

Savo vadybininkams. Antai ir Džeimsai, jūs tikri Daimondai Gizeriai, tikri šiuolaikiniai didvyriai. Beje, Antai, nepykstu dėl to straipsnio laikraštyje.

Savo leidėjams. Džo, Džene, Karolaina, Ema, Nikola, Kirsten ir visi kiti, ranka rankon triūsę, kad „Ledų Mergaitės“ atsidurtų lentynose. Ačiū jums, ačiū, ačiū.

Savo draugams. Jūs žinote, kas man esate, žinote, kad didžiai jus myliu.

MK2. Palengvinote man knygos rašymą.

Tau, skaitytojau. Dėkoju tau, kad radai laiko perskaityti mano knygą. Tikiuosi, kad ji tau patiko.

Ir tau, G. Ačiū, kad esi.

Content

Koomson Dorothy Ledų mergaitės